Ladik Katalin
___________

KIŰZETÉS
~
JEGYESSÉG

Mikes International
Hága, Hollandia

2004.

Kiadó
'Stichting MIKES INTERNATIONAL' alapítvány, Hága, Hollandia.
Számlaszám: Postbank rek.nr. 7528240
Cégbejegyzés: Stichtingenregister: S 41158447 Kamer van Koophandel en Fabrieken Den Haag
Terjesztés
A könyv a következő Internet-címről tölthető le: http://www.federatio.org/mikes_bibl.html
Aki az email-levelezési listánkon kíván szerepelni, a következő címen iratkozhat fel:
mikes_int-subscribe@yahoogroups.com
A kiadó nem rendelkezik anyagi forrásokkal. Többek áldozatos munkájából és adományaiból tartja fenn magát. Adományokat szívesen fogadunk.
Cím
A szerkesztőség, illetve a kiadó elérhető a következő címeken:
Email: mikes_int@federatio.org
Levelezési cím: P.O. Box 10249, 2501 HE, Den Haag, Hollandia	

_____________________________________

Publisher
Foundation 'Stichting MIKES INTERNATIONAL', established in The Hague, Holland.
Account: Postbank rek.nr. 7528240
Registered: Stichtingenregister: S 41158447 Kamer van Koophandel en Fabrieken Den Haag
Distribution
The book can be downloaded from the following Internet-address: http://www.federatio.org/mikes_bibl.html
If you wish to subscribe to the email mailing list, you can do it by sending an email to the following address:
mikes_int-subscribe@yahoogroups.com
The publisher has no financial sources. It is supported by many in the form of voluntary work and gifts. We kindly appreciate your gifts.
Address
The Editors and the Publisher can be contacted at the following addresses:
Email: mikes_int@federatio.org
Postal address: P.O. Box 10249, 2501 HE, Den Haag, Holland	

_____________________________________

ISSN 1570-0070	ISBN 90-8501-014-4	NUR 306	

© Mikes International 2001-2004, Ladik Katalin 1969-2004, All Rights Reserved

A Kiadó előszava
2003. december 5-én kezdtük el kiadni Ladik Katalin életművét. Elsőként a Fűketrec című – addig kiadatlan – verseskötetet jelentettük meg, amelyet 2004. márciusában követett A négydimenziós ablak című, szintén hangköltemények kíséretében. Most folytatjuk az életműkiadást. Két kötetet adunk ki, és ezzel teljessé válik a művésznő magyar nyelvű versesköteteinek elektronikus kiadása.
Jelen kötettel egyidőben ismét – számos vers, hangköltemény formában is megjelenik a szerző előadásában, Kiűzetés ~Jegyesség - hangköltemények címmel. A Kiűzetés ~Jegyesség - hangköltemény mp3-as formátumú hanganyag ilyen formájú technikai kivitelezését a Magyar Elektronikus Könyvtár munkatársai végezték: a hang CD digitalizálása, darabolása Csáki Zoltán munkája, a szervezést Moldován István végezte. Ezen hangköltemények a Magyar Elektronikus Könyvtár állományában találhatók, és a következő címről tölthetők le:

http://mek.oszk.hu/01800/01895

A kötet a Bibliotheca Mikes International honlapján kívül letölthető a Magyar Elektronikus Könyvtár állományából is a következő címről:

http://mek.oszk.hu/01800/01894

A hangkölteményekként elhangzó verseket ebben a kötetben *-al jelöltük meg. Alább mellékeljük a hangzó anyag tartalomjegyzékét.

1.	Aki darazsakról álmodik - 1. rész (hangjáték – az azonos című nagylemezről). Felvétel készült: Újvidéki Rádió 1988. Szöveg: Ladik Katalin. Előadók: Ladik Katalin, Fischer Károly, Biszák Júlia. Zeneszerző: Király Ernő. Rendező: Vajda Tibor. Technikai munkatárs: Doru Barbulov.
2.	Aki darazsakról álmodik - 2. rész (hangjáték – az azonos című nagylemezről) Felvétel készült: Újvidéki Rádió 1988. Szöveg: Ladik Katalin. Előadók: Ladik Katalin, Fischer Károly, Biszák Júlia. Zeneszerző: Király Ernő. Rendező: Vajda Tibor. Technikai munkatárs: Doru Barbulov.
3.	Aki darazsakról álmodik - 3. rész (hangjáték – az azonos című nagylemezről). Felvétel készült: Újvidéki Rádió 1988. Szöveg: Ladik Katalin. Előadók: Ladik Katalin, Fischer Károly, Biszák Júlia. Zeneszerző: Király Ernő. Rendező: Vajda Tibor. Technikai munkatárs: Doru Barbulov.
4.	Aki darazsakról álmodik - 4. rész (hangjáték – az azonos című nagylemezről). Felvétel készült: Újvidéki Rádió 1988. Szöveg: Ladik Katalin. Előadók: Ladik Katalin, Fischer Károly, Biszák Júlia. Zeneszerző: Király Ernő. Rendező: Vajda Tibor. Technikai munkatárs: Doru Barbulov.
5.	Barna padló
6.	Átmegy két tüzes gomblyukon
7.	Barna lépcső
8.	A koromfekete csónakban
9.	Az ég lucskos bútorai megnyíltak [Ezen vers az eredeti kötetben nem szerepel, csak későbbi válogatásokban. Olvasható többek között ’A négydimenziós ablak’ című kötetben. – Mikes International Szerk.]
10.	A párhuzamos világok
11.	Kétezer évvel később
12.	Ágak között, lebukóban
13.	9 minden helyen
14.	Ráncos, haja festett éjszaka
15.	Rákhel ráhajol
16.	Rákhel és Lea csintalan kötőtűkkel
17.	Hajnalig kitakarva
18.	Rovarok éjszakája
19.	Látomás nyűgözhette le őket
20.	Csont előtt virradat
21.	Édentől Keletre
22.	Virrasztás
23.	Tenger, senki
24.	Szürcsöl a hideg tájképből
25.	Hullámzó képkeretben a tenger
26.	Viharban
27.	Be kell varrni az ég alját
28.	A tenger arcod veszi fel
29.	Nem látod bennem a vízesést?
30.	Álom, hosszú, fehér
31.	Jin és Jang
32.	Anyám

A szerzőről:
	Ladik Katalin az ún. írott költeményekkel párhuzamosan hangkölteményeket és vizuális verseket is alkot, kísérleti zeneművek és hangjátékok szerzője és vokális előadója. Tevékenységi területe továbbá a performance, happening, mail art (küldeményművészet), kísérleti színpadi művek. Az Újvidéki Rádió (1963-1977), majd az Újvidéki Színház színésze 1992-ig. A Magyar Írószövetség és a Magyar Alkotók Országos Egyesületének tagja. 1991-ben Kassák-díjat, 2000-ben Mikes ´Magyar Irodalmi Figyelő´ díjat, 2001-ben József Attila díjat kapott.

Hága (Hollandia), 2004. június 30.

MIKES INTERNATIONAL

Publisher’s preface
In December 2003 we have started to publish the œuvre of Katalin Ladik with the up until that time unpublished volume entitled Fűketrec (‘Grass Cage’). A second volume followed then in March 2004, 
A négydimenziós ablak (‘The Four Dimensional Window’), also accompanied with acoustic material.
Today we publish two volumes. With this the electronic publishing of Ms Ladik’s œuvre in Hungarian becomes complete.
In present case we also release acoustic material based on a couple of poems found in the volume. This material (mp3 format) can be downloaded from the site of the National Széchényi Library – Hungarian Electronic Library:

http://mek.oszk.hu/01800/01895

About the author:
	Katalin Ladik creates next to written poems sound and visual poems, too, she is the author and performer of experimental music and acoustic plays. She is active on the fields of performance, happening, mail art, and experimental scenery. Ms Ladik was with the Radio of Novi Sad 1963-1977 (now Serbia and Montenegro) then as actress with the Theater of Novi Sad until 1992. She is member of the Hungarian Writers’ Association and the National Association of Hungarian Artists. Ms Ladik received the ‘Kassák Award’ in 1991, the ‘Hungarian Literary Observer’ award (Magyar Irodalmi Figyelő) of the Hollandiai Mikes Kelemen Kör (Association for Hungarian Art, Literature and Science in the Netherlands) in 2000, and the ‘Attila József Award’ in 2001.

The Hague (Holland), June 30, 2004

MIKES INTERNATIONAL

Ladik Katalin
(1989)

Kritika
Szkárosi Endre:

SZIGORÍTOTT MUSKÁTLI
- Ladik Katalin -

	Ladik Katalin hangilag egy verbofonikus zenekart vezényel, hangja hol éles, hol sötét, váratlan variációk, hangváltások, ritka modulációk jellemzik. Ez a hangműködés, mely spontánnak és természetesnek tűnik, nagyon is ellenőrzött, színeit a mikrofon kiemeli és felerősíti. Az erősítés olyan intenzív hangi jelenlétet produkál, hogy kifejezetten meglepődünk, hogyan jöhet elő egy ilyen eredmény egy oly törékeny, karcsú testből… Nagyszerű hangmágia ez a térben (Henri Chopin: Poésie sonore)
	Amikor a világ hangköltészetéről beszélünk, mintegy két évtizede már nem felejthetjük ki belőle a magyart sem. Ebben nagy érdeme van a magyar hangköltészet időben első és világszerte legismertebb alkotójának, Ladik Katalinnak. Az 1942-ben Újvidéken született költő, hangköltő, vizuális költő, performer, színész, vokális előadóművész költői pályája a hatvanas évek végén indul. Első kötetei, a Ballada az ezüstbicikliről, az Elindultak a kis piros buldózerek, majd később a Mesék a hétfejű varrógépről és az  Ikarosz a metrón vagy akár  A parázna söprű egy hasonlíthatatlan hangot és érzékenységet hoztak a magyar irodalomba. Ezt egyebek közt, mint maguk a címek mutatják, a kortárs technikai civilizáció modernizmusának és az autentikus magyar népköltészet (tágabb értelemben az archaikus mitológia) képzeletvilágának találkozása s ennek nagyon megfelelően általában a szürrealizmusból eredő kompozíciós technika jellemzi. A különleges fiziológiai és hangkultúrával megáldott költő irodalmi pályájával párhuzamosan bontakozik ki hangművészi és akcióművészi pályája. A hetvenes évek legelejétől előbb az európai kultúra közegébe beépült jugoszláv városokban, Belgrádban, Zágrábban, Dubrovnikban, később pedig Münchenben, Amszterdamban, Krakkóban, Würzburgban és Utrechtben rendszeresen szerepel színpadi performanszaival. Ezekben az években keletkezett hangmunkái – többek között: Magyar népdal; Gyulladj meg, gyertya; Magyar ábécé;Ó, ha becsukják a kapukat a barna szembe; Altató; Mese – szintén gyakran egyesítik az említett jegyeket.
	Ugyanakkor szintén ebben az időszakban, pontosan 1976-ban Belgrádban jelent meg egy világviszonylatban is kiemelkedő munka, a Phonopoetica, amely – alcíme szerint – vizuális költők munkáinak hanginterpretációit tartalmazza: Ladik vizuális költők – többek között Tóth Gábor  és Szombathy Bálint – munkáinak értelmezésére tesz nagyszabású kísérletet a hang eszközeivel. A szokatlannak tűnő ötletre akad példa nem egy a zeneirodalomban (a legismertebbek talán Muszorgszkijé és Ravelé). A hangköltészet azonban a hangszerek helyett inkább az emberi hang legtágasabb teljességével dolgozik. A több szólamú vokál mellett a zenei hátteret egy jazzfelvétel vágásának áldozatul esett hangszalaghulladéka adja itt, amelyből Ladikék az akkor divatba jövő szokás szerint ún. loopokat, végtelenített szalaghurkokat készítettek. Az összességében közel negyedórás mű vokális gazdagsága, a fónikus invenciókban megmutatkozó fantázia, Ladik kivételes hangi készségei kreatív intelligenciával és kompozíciós biztonsággal párosulnak, így ezek vezetésével hangjának gazdagsága sohasem téríti el őt az öncélú virtuozitás felé.
	A nyolcvanas évek elején Ladik már a magyar hangköltészetet jelenti a világ avantgárdjainak fórumain. 1980-ban Párizsban, Le Havre-ban, Rennes-ben New Yorkban, Baltimore-ban, a következő években Milánóban, Bécsben, Glasgowban szerepel, s az évtized második felében egyre többet jut el Magyarországra is, még ha eleinte – érthető okokból – inkább színészként válik is szélesebb körben ismertté.
	Utoljára 1988-ban jelent meg kötete, Kiűzetés címmel a Magvető Kiadónál. Jugoszlávia szétesése után, a jugoszláv társadalom talaján kibontakozott vajdasági magyar szellemi élet és művészet oly sok képviselőjéhez hasonlóan ő sem találhatja túl sokáig helyét a tragikus bomlásban: mintegy két év óta Magyarországon él. Ladik Katalin művészi sokoldalúsága a költészet iránt érdeklődő hazai olvasók számára nem ismeretlen. Az alkotó impulzivitás, robbanékonyság nemcsak színészi karakterét minősíti; sőt bátran mondhatjuk, elsősorban és eredendően költői mivoltában határozza meg. A hangköltészet nemzetközi élvonalába tartozó újvidéki művész a vizuális költészet vagy a teátrális performance világában éppoly meghatározó egyénisége a magyar művészetnek, mint amennyire irányadó költő szövegköltészet, a vers nyelvileg nemzetibbre zárt koordinátarendszerében is.
	A valóság sokoldalú megélése és feldolgozása költészetének éltető energiája. Ladik több versében is az Androgyn mitikus maszkjában azonosítja magát: a valóság teljességével nőként, de nem femininumként, nem androgyn női létezőként néz szembe. A vállalt női érosz férfias akaratenergiákból táplálkozik, így válik képessé a költő a világ intellektuális és érzéki egységben történő elsajátítására. Ez a teljességigény költészetét a kezdetektől máig, ha változó módon is, egy sajátos szürrealizmus terében mozgatja, amely népköltészet, még inkább általában a népi képzetkincs transzformált emlékképeiből táplálkozik. Mégsem eredeztethető ez a költői alkat az ún. népi szürrealizmusból, mert ezek az emlékképek a mai kor és civilizáció nyelvébe épülnek be, gazdagodnak a konstruktivizmus reminiszcenciáival (elsősorban a színekben), és tulajdonképpen még punk és az új hullámok brutalitásával is: elementáris képei drasztikusak és abszurdak.
	A költő és költészet helye és szerepe itt az egyedül álló, magára hagyott létezőé, aki az egzisztencia, a létezés drámáját éli naponta. Ennek a drámának a napi feldolgozásához megint csak jó alapot ad a népi képzetkincs univerzalizmusa: a lét tudat- és ösztönvilága teljesedik ki e tudatos szürrealizmusban, amely – anélkül, hogy a legcsekélyebb áthatás kimutatható volna – Pilinszky és Weöres szellemvilágáig vezeti a költőt és olvasóját.
	Ladik Katalin kezdetektől fogva gazdag, majd egyre megrázóbb költészetének egyelőre szinte végleges alapélménye és konklúziója a világ otthonából kiszakadt ember egzisztenciális erőfeszítése, hogy megmaradjon valahogy az űrben, az üres kozmoszban: Nincs hová menni. / Nincs hová visszatérni – írja 9 minden helyen című versében. A Hattyúdalban pedig a helyéből kivetett ember (illetve hattyú) látja, amint helye s vele az otthon esélye szabályosan és végleg széttörik.
Nehéz erre valamit mondani. Talán még a Csont előtt virradat című vers egyetlen vigaszát idézhetjük:
Egy didergő madárijesztő virraszt az égen.

(VOLT magazin, Budapest, 1993. szept.-okt. 78 - 79. old.)

G. Komoróczy Emőke:

EGY DIDERGŐ MADÁRIJESZTŐ VIRRASZT AZ ÉGEN
- Ladik Katalin költészetéről -

	A 60/70-es évek fordulóján sűrűn lehetett hallani az újvidéki Ladik Katalin nevét – többnyire negatív felhanggal, megbotránkozással. Performanszai, “vetkőző” happeningjei ellenérzést váltottak ki gyakran még a modern művészet kedvelőiben is. Pedig magánéletében – akkor is, azóta is – rendkívül zárkózott, komoly, fiát egyedül, imponáló felelősségtudattal nevelő nőnek ismerhették; és mégis: elementáris szellemi lázadását csak igen kevesen tudták megérteni, elfogadni.
	Az azóta eltelt 20-25 év mégis őt igazolta. Szinte sámánisztikus erők áradnak belőle; a Költészet mágikus sugárzásával testesíti meg a Férfi-Nő ősegység mitológiai előképét, az androgin (mint az ősi sámánkultusz papjai-papnői). Az életet magát az örök változás folyamataként éli meg, amelyben mégis néhány “tartópillér” az állandóság érzetét biztosítja. Számára ilyen tartópillérek: a családi háttér, amelyből kinőtt; a Vajdaság, amelyet végül is odahagyni kényszerült (1992-ben települt át Magyarországra); első házasságából való fia, akitől immáron leányunokája van; s nem utolsósorban maga a művészet, amelybe legmélyebb válságai közepette is meg tudott fogódzkodni.
	A vajdasági Symposion-körrel indult, húszévesen, 1962-ben, de csak lazán kapcsolódott nemzedéktársaihoz. Magányosan kereste útját, hiszen nem pusztán költőként, hanem színésznőként is el akarta fogadtatni magát, tehát egy új műfajt próbált kialakítani, amelyben a közlésmód és a közlendő azonos erővel hat a befogadóra. Így a ’60-as évek végén Újvidéken megteremtette a maga egyszemélyes színpadát, ahol “gesztussal, hanggal, zenével, mimikával” felerősítve adta elő saját műveit (közben elvégezte a színészképző főiskolát is). Mivel többnyelvű közegben élt és dolgozott, fontosnak tartotta, hogy metanyelvi eszközökkel éljen, s úgy érezte, hogy a szakrális ősi rítusok bizonyos elemeinek felhasználásával szuggesztívebben tudja mondandóját közvetíteni, mint a puszta nyelvvel. “Amikor olyan verseket írtam, amelyeket olvasásra szántam, mert úgy éreztem, hogy a testemnek nincs köze hozzájuk, akkor azokat könyvben adtam ki – vallja az Erdélyi Erzsébet – Nóbel Iván készítette interjúban (in: Határokon járok örökké…, Bp. 1995). – A többit, amelyek nem fértek el két dimenzióban, hanem három, illetve négy dimenziót kívántak, személyes előadásra bíztam, azaz saját személyemhez fűztem. (…) Költői indulásomtól kezdve úgy éreztem, hogy én egy emberi kézfej vagyok, amihez hozzátartozik a tenyér, és abból öt ujj nyúlik ki. Tehát egy ötujjú, és mégis egységes egész vagyok, és hol ilyen, hol olyan formában szólalok meg.”
	Első kötete 1969-ben jelent meg (Ballada az ezüstbicikliről), s már itt szerepel az Androgyn című vers. (A mítoszi hátteret Platon Lakomájából ismerte meg, majd Hamvas Béla tia sacra-jában olvashatott bővebben róla.) E verséből torz szörnyalakként lép elénk az androgin, mint a Paradicsomból kiűzött, félbe-törtségre ítélt átkozott bűn-góc: “A kárhozottak égő / abroncsai szikráznak már talpunkon / mily viszketés / parázs-vakarta út bőrén / lábunk nyomán s az álmok cincogása / karókon csöpögő testtel / mint pók / méhünkben mezőt fakaszt / mosolya a töviseknek / s a rovar a szájon sütkérező felreped / elcsordulnak szőke lárvafejek”.
	Platon elképzelésében az emberek az ősidőkben kétarcú, négylábú, négykezű lények voltak, épp ezért jóval erősebbek; de az istenek megirigyelték erejüket, s kettévágták őket – azóta minden ember a saját levágott felét, kiegészítő párját keresi. “Így élnek férfiak és nők az idők kezdete óta magányosan, harmónia nélkül, az ideális egység után sóvárogva” – idézi meg a mítoszt Ladik Katalin a fenti interjúban. Ő megpróbálta önmagában ezt a szétszakadt férfi-nő kettősséget egyesíteni: “Egyedül járom a nekem kiszabott, de általam is választott utat, amely legmélyebb meggyőződésem szerint ’androgin út’, női és férfi út egyszerre, amely tele van a lét, a nemiség, a mulandóság és a halhatatlanság élményével” – írja az Androgin út című vallomásában (Magyar Napló 1996/5-6.sz.). Így szeretné visszaállítani az “ősneműség”, azaz a hajdanvolt férfi-nő ősegység állapotát, amelyet Hamvas Béla így definiál: “Az ősi Egy, az oszthatatlan ősvalóság, őslényeg, amelynek nincs megragadható pontja: a yang, a férfi-lét. Az alak, a lények ősi lényege, amelyben a Nagy Változás, a Nagy Forrás, a Nagy Kezdet, a Nagy Tisztaság nyugszik: a yin, a női lét”. Az ősi emberben Adam Kadmonban, a két nem még egységes volt: “férfi és asszony, és egyik sem”. Csak a “bűnbeesés” után, a szellemvalóságból alázuhanva az anyagi természetbe, lett az Egyből kettő: Ádám és Éva – azaz maga az emberiség (Scientia Sacra; Magvető, 1988. 162-165.o.).
	Válogatott verseinek gyűjteményes kiadásában (Kiűzetés, Újvidék-Bp. 1988) ezt az ős-élményt kísérli meg Ladik Katalin szuggesztíven, több oldalról megvilágítani. Korábbi kötetei jelentősebb darabjait itt “magasabb rendbe” emeli (a cikluscímek nagyjából követik az eredeti kötetcímeket). Könyvének sajátos belső dinamikája van: a személyes életre vonatkozó (olykor erősen erotikus) ciklusok átszelik – átfonják – keresztezik a “kozmosz-embere”, azaz az egyetemes emberi létezés alapkérdéseire rákérdező ciklusokat.
	Az első rész Éjféli rondó, 1962-1968) a XX. század érzelmileg kietlen, kaotikus ösztönkavargását idézi meg bizarr-erőteljes szürreális eszközökkel. A T.S. Eliot emlékének szentelt háromtételes nagyszabású kompozíció (Ének minden napra) a ’20-as évek elején keletkezett Puszta ország című poémára felel rá: a világ azóta nemhogy “javult” volna, még inkább lepusztult, kiüresedett. Minden tiszta törekvés, mélyebb emberi érték meggyalázódott, “a kárhozottak tarka rémkacaja” hasítja át a levegőeget, s ő, aki makacs konoksággal próbál ragaszkodni az ősi-Örök, egyetemes életértékekhez, fulladozik a hazugságok, a kiürült konvenciók fojtogató légkörében. Eme átkozott bolygón – reméli ekkor még! – talán majd társra talál: valaki felnyalábolja tán / csöpögő martalékát s megfoltozza / éjszakáid egyre rojtosodó halmazát / örök oldatba szétkeveri mozdulataidat. / Kórusok sürgetik vajúdásodat” (Éjféli rondó).
	Ösztönös ekkor még benne a lázadás: nem akarja a szabványos asszonyi sorsot vállalni, ugyanakkor ragaszkodik a női hivatáshoz (család, gyerek). Már ekkor sejti: nem lesz könnyű élete, hiszen a Tudás szakított “átkozott gyümölcs” újfajta ízeket ismertetett meg vele, akiben valódi tehetség munkál, az nem érheti be a járt utak sablonjaival. “Jaj annak ki erdőt hord magában / dobért kiált szárhegedűért / benne a szén épp indulóban / megharapja őt egy alma”(Ólomöntés).
	Sokáig keresi azt a szerelmet, amely “lélekházassághoz” (is) vezet; többször köt házasságot, de hiába: a keresettet nem találja meg. Nem szégyenli erotikus lázzal telített bensőséges fellángolásai – amint erről a későbbi erotikus ciklusok tanúskodnak (Elindultak a kis piros buldózerek, 1969-1971; Mesék a hétfejű varrógépről, 1971-1978; A parázna söprű, 1968-1984). A szürreális látásmód különlegesen fonódik össze nála a népmesei szimbolikával, s a képek belső, rejtett “logikáját” egyfajta panteista természetélmény alakítja. Ő maga is a Természet része (tehát biológikuma éppúgy fontos számára, mint a kozmikus áhítat, amellyel az Élet szellemi, pszichofizikai csodáit átéli). Apró mozaikremekei egy izzó-eleven mesevilágba kalauzolnak bennünket.
	A “kis piros buldózerek” a népi szimbolika áttetsző keresetlenségével utalnak a szerelmi vágy elementáris hatalmára: “Jó lenne szeretkezni valakivel / mondtam egy buldózernek aki szilvafa volt / jó lenne szeretkezni veled mondtam / narancsaim elrepültek milyen üres az élet / csak addig vigadok míg szoptatom / röfögő kis piros buldózereimet” (Elindultak a  kis piros buldózerek). A versek szinte egymásba fonódnak, ugyanazokat a motívumokat viszik-görgetik az egész cikluson át: az almafa alatt elterülő almák (a szüzességüket vesztett lányok közismert szimbóluma), a hold csalfa változásai (szintén női szimbólum), a réti tücskök mint zenélő parazsak, a csillagok, a kislányokat megölő sárkány, gólyák égő szoknyában, a Nílus mint termékenység-folyó, tüzes kerekek, kígyók, kaktuszok, répák, szikrázó fekete tulipánok, rigók, galambok, farkasok, vörös szobák, vörös ingek, vörös fülek, lángoló hegyek, felrobbanó edények, stb. – A fallikus és lunatikus szimbólumok szövevénye egyfajta egészséges erotikát sugároz, ami sohasem lépi túl a “jóízlés” határait, inkább csak természetes életlehelettel itatja át prüdériába merevült képzelőerőnket (Nyári éj, Fehér kutya a végtelenben, Mese, Fehér bőrdudák száradnak, Tele van holddal a holdi ember, stb, stb.).
	A “hétfejű varrógépről” szőtt mesék részint tovább variálják ezeket a motívumokat, egyúttal azonban még jobban felerősítik a transzcendentális elemeket. Az apró szürreális prózamozaikok valójában a fantasztikum és az ősvilág mélységeinek határán lebegő kozmonógiai miniatúrák (talán kisfia számára találta ki őket?). A hétfejű varrógép – mint hétfejű Sárkány – úszik-lebeg a világ fölött, s ontja – szövi – fonja a meséket, amelyekből végül is “az Élet szövete” rajzolódik ki. Olvashatunk itt bizarr-kedves kis történeteket a világ keletkezéséről, amint az ős-öregasszony guggolva megszüli az Időt, majd az égitestek kialakulásáról, a világ benépesedéséről, stb. Több kis miniatúrának hőse a sáska – itt inkább kedves, jólelkű lény, semmint pusztító természeti csapás (A sáska meséje  az öröklétről, a szeretetről; Álmot hullajtó sáska; A három madarat evő sáska; Az éneklő sáska stb). A tündérmesék, csodás átváltozások sora mindig valami ősigazságra döbbent rá bennünket Fehér madár, A beszélő tükör, Az üvegszemű lány, A legkisebb királyfi, Hogyan soványodott le a királyné, stb.). Egyikük-másikuk balladásan szűkszavú s tragikus hangvételű (Hamvazó szerda, A kutyafa, Tavaszi szél vizet áraszt, stb.).  Mások viszont épp incselkedő humorukkal, évődő játékosságukkal ragadják meg képzeletünket (Ollójáték, Fogójáték, Későjáték, Bújócska, stb.). Ezek a mini-mesék mindig egy-egy bizarr ötletre épülnek, a valóságelemek összekeverésére s új konstellációba rendezésére. Plasztikus megformáltságukkal meghökkentenek, s valamiféle rejtett “üzenet” keresésére indítanak.
	A parázna söprű belső utalásrendszere is visszakapcsolódik a “kis piros buldózerekhez” (Kis piros vonat a szádból; Marshall; Gyönyör, sötét szekrény; stb.). Itt minden szinte felfokozott “nászállapotban” ég; magát az erotikus játékot s a szeretkezés extázisát is izzó elevenséggel – de sohasem vulgárisan! – jeleníti meg (Görög nő, Pihés mandulafák, Az a nyílás a ruhádon, Békakirályfi, A parázna menyecske, Boldogság, stb.).
	Hogy valójában mennyire nem pusztán erotikus versekről van itt szó, hanem sokkal inkább a szerelem misztériumáról, arról az átlényegült tudatállapotról, amelyben már-már az “Isten-élmény” közelébe kerül a földi halandó, azt leginkább az Avilai Szent Terézről írott két vers bizonyítja. Ő ugyanis a “mystica unio”-ban szinte erotikus-extatikus élményként élte meg az “Isten-szerelmet”. Az Erotika áthatja tehát a “legszentebb” érzelmeket is (és fordítva) – Eros Kosmokrator a világban működő legfontosabb erő (Csak a hajnalokat ne!, Szent Teréz barna arca). Hasonlóképpen az anyai boldogság és a fájdalom is rejtett erotizmussal van átitatva, amint azt az Ómagyar Mária siralom profanizált “átirata” leplezetlen őszinteséggel mutatja (Ne légy kegyülm mogomnok).
	A kötet másik szellemi vonulata is valamiképp Erosz teremtő erejéhez kapcsolódik: Az Élet egyetemessége, A Kozmosz szerelme árad belőle (UFO party, 1962-1976; Inkarnált bábjátékosok, 1978-1985; Homo galacticus, 1980-1985; Bukott angyalok, 1980-1985). Csakhogy itt a lázadás élménye a legfőbb szervező mozzanat: Lucifer nélkül nem találhatunk vissza az Édenbe, ahonnan – Lucifer miatt, de mégis önhibánkból – kivettettünk! A metafizikai lázadás voltaképpen a már kialakult Isten nélküli létállapot ellen irányul, az evilág el-nem-fogadására épül, így vezet vissza a valódi, ősi Értékekhez, az Aranykor álmához.
	Ladik Katalin költészetének hamisítatlan avantgárd koloritját tehát a “tiszta forrásban” való megmerítkezése biztosítja. Mind újabb s meghökkentőbb alakzatokat, metódusokat keres, azért, hogy minél intenzívebben rádöbbentsen bennünket életünk hamisságaira, a “megszokottba” való kényelmes belesüppedésünkre. Így arra ösztönöz, hogy saját életünkben (is) elválasszuk egymástól a lényegest és a lényegtelent, s amennyire ez lehetséges, szálljunk szembe az elfogadhatatlan realitással, az emberi teljességet csonkító, az emberméltóságot megalázó viszonyokkal. Az ő lázadása kétszeresen erős: általánosan emberi és speciálisan női (tehát a nőről alkotott konvencionális képet is átfogalmazza). Sok keserűséget is hozott neki ez a lázadás, mégis, kezdettől fogva tisztában volt vele: nem térhet le a szembeszegülés, valamint az új értékteremtés útjáról, ha meg akarja valósítani önmagát.
	Az UFO party ciklus valójában rejtett önéletrajz, amely át meg át van szőve az ő sorsát is meghatározó társadalmi mozzanatokkal (a háború, a Vladimir Iljics által kieszelt szörny-világ, majd 1968, amikor egy “Húsdarálóégitest Tömegdarálóégitest vagy Égitestdarálóégitest Szörnyeteg repült át fejünk felett”, s hosszú időre a “varsói szerződéshez” láncolt bennünket, stb.). E nemzedéknek nem volt más választása, mint fellázadni a Társadalom Szelleme ellen, ha nem akart a “húsdarálógép” áldozatává válni. A “rendőrállam” legkevésbé a személyiség szuverenitását tűrte el, így minden eszközzel azok megsemmisítésén – ellehetetlenítésén fáradozott, akik nem voltak hajlandók feladni szuverenitásukat (Az Ibrisz csillagvizsgáló ellen elkövetett merényletről; UFO party; Tél; Zöld tenyér, kárpitba verve).
	A háború gyermekeinek végzete (költőnőnk 1942-ben született!): az örök háború falja fel őket. Valójában e felismerés táplálta a ’60/70-es évek fordulóján Közép-Európában is végigsöprő beat-hullámot, a fenyegetettség ellen való lázadás fejeződött ki a happeningek, a dodekafon hangzavar és sok-sok egyéb tiltakozó gesztusban. Nem véletlen, hogy Ladik Katalin éppen e ciklusban töri szét leginkább a formát, s fonetikai, tipográfiai eszközökkel is imitálja az “üvöltést”, valóságosan audio-vizuális hatásokra törekedve: “tömeggyilkolááááás gyermekkorom óta háááborúúú úúúúú Tűűűűűz!” stb. De tudja: hiába a tiltakozás; az általános tehetetlenségi törvények szerint minden a maga útján halad tovább (Drága ügyvéd úr reggelei).
	Az inkarnált bábjátékosok című ciklus csöndesebb iróniája már egy érett, sok fájdalmon és csalódáson edzett személyiség szellemi-lelki tapasztalatait tárja elénk. Női látásmódja itt is domináns szerepet kap, ugyanakkor küzdelmei férfias magatartást kívánnak tőle (Gyere velem a mitológiába, A varróleány attól jön, Androgin a cseresznyéskertben, hintaszéken). Talán ezért vált végül is magányossá: nem támaszkodhatott igazán senkire, segítség nélkül kellett megvívnia harcait. “Aki kívül. Aki bennrekedt. / Elviszik, kedves, a támlás életet. / Néha ág jő. Velem mi lesz? / Egyedül. Kell ez.” (Ó, ha becsukják a kapukat a barna szembe). Pedig ekkor már csaknem világszerte ismerik nevét az avantgárd körökben. Utat talál a párizsi Magyar Műhelyhez, rendszeresen részt vesz a nemzetközi hangköltészeti fesztiválokon, performanszaival kivívja nemzedéke legjobbjainak elismerését. De talán férfi-társainál is mélyebben megszenvedi azt a rideg valóságot, amelyben a puszta érdekviszonyok irányítanak mindent (Jól él, aki jól alapul, Kinek van füle hozzá, Metró-versek, stb.).
	Ironikus távolságtartással szemléli ekkor már az “életforgatagot”, amelynek mindannyian cselekvő (bűnt elkövető) s szenvedő részei vagyunk. “Inkarnált bábjátékosokként” forgolódunk az élet színpadon s az élet maga bábszínház, ahol “az ártatlannak látszó részletek sora elfecsérelt életté alakul”. Nem figyelünk a Fényre, amely bevilágít(hat)ná homályos ösvényeinket, ha észrevennénk. A Sz.B.-nak ajánlott vers (Made in Universe) fejezi ki legrendítőbben az ebből a felismerésből fakadó fájdalmat. “Ez az élénk-vörös villanykapcsoló / igen közel áll a zokogáshoz. / Táguló fekete négyzet közöttünk. / Az ásító fekete festményen túlról visszatérsz-e hozzám”. Ladik Katalin hisz benne: ha most nem is, talán majd egy következő életünkben esélyt kapunk arra, hogy jóvátegyük, amit elrontottunk. “Az életet adó vízben / örökre el vagyunk látva energiával / Így: “Szerelemmel”. / Talán majd egyszer újra kezdhetjük / földi életünket sűrített videokazettában / talpig csillagos sapkában” (A cseppfolyós kályha).
	Élettapasztalatai sűrűsödvén, Ladik Katalin költészete mindinkább eloldódik az empirikus létsíkoktól, s fokozatosan a Kozmikus Erők közvetítőjévé válik (“médium art”). Érzékeny testmembránján keresztül átáramoltatja a Titkos és Láthatatlan erőket; mind áttételezettebb szövegei biblikus, sőt gnosztikus szimbólumokkal telítődnek. Egyikük-másikuk akár misztikus látomásnak is felfogható – a Vízöntő-kor emberiségéről, amely részint a legmagasabb szellemi zónákba jut fel (egyedeiben), másrészt viszont mélyre süllyed a történelemben (Homo galacticus, Bukott angyalok című ciklusok). Szemlélete leginkább Hamvas Béláéhoz áll közel, aki a XX. század derekán beköszöntött új világkorszakot (a Vízöntő “világhónapjának kezdete ez) a barbárság “vertikális betörésének” tekinti. “A fejlett és magas ember elűzésével és magas életrend elpusztításával – írja – az ember pszichológiai helyzete is megfordul. A tudattalan jut fel, a tudat pedig le. (…) Vízözön annyi, mint elmerülni a tudattalanban. Ha tudattalan, amelynek helye lent van, felkerült, éppen olyan démonikussá válik, mint a tudat, amelynek helye fent volt, és lemerült. A szent igavonóból sárkány lesz, a szent világosság angyalából sátán. (…) A tömeggé vált embernek megszűnik a kozmikus ősharmóniával fenntartott kapcsolata. Az értelem elborul, s a tömeg – masszába tömörülve – irányát visszafelé veszi, a sötétség, az elkorcsosulás felé.” Miközben az, “ki az ideák világa felé él, nemesedik, fölemelkedik, egyre harmonikusabb, értelmesebb, mélyebb, gazdagabb lesz. Hiszen az idea a Makropsziché legfontosabb tápláléka” (Hamvas Béla: Láthatatlan történet, Akadémiai Kiadó, 1988. 20-32.o.).
	A “homo galacticus” Ladik Katalin felfogásában az a “Magasabb Ember”, aki mind távolabb kerül a tömegembertől, ezért nem is tud már visszahatni rá. “Vándorként” (és nem “tévelygőként”) járja a maga útját, bármily veszélyekkel – buktatókkal telt legyen is az, hiszen tudja: csak így érkezhet el önmagához, azaz a benne rejtező Magasabb Ember-hez s azon keresztül a Makropszichéhez, vagyis a Világlélekhez (Vándor, kezében felrepedt gránátalma; Miféle szűkülő tudat húrja válik vízzé; Átmegy két tüzes gomblyukon). Több versében felbukkan a reinkarnáció képzete is, ami nála – az eredeti buddhizmustól némiképp eltérően – az életek során át történő “megigazulást”, spirituális felemelkedést jelenti. Az előző életek mind-mind lépcsőfokok a tökéletességhez vezető úton (Ha szitát lát az ajtó fölött; Barna lépcső…; Ő aki már régen…, stb.). Mintha tudat alatt emlékezne azokra a borzongató utazásokra, amelyeket Charon ladikján már többször is megtett “ a hályogtükrű” tavon. “A párhuzamos idők szédítő és növekvő hálózatában” új tájékozódási pontokat keres, másként látja saját földi életének elillanó mozzanatait. “A párhuzamos világok / mint a hullámok / utol nem érik egymást // múlt jövő / mindegyik világ / magával sodorja a hullám // az előző pillanat / nem örökre eltűnt idő / hanem örök jelen / melyben világok sorakoznak” (A koromfekete csónakban, ill. A párhuzamos világok).
	Rendkívül szenzibilis alkat lévén, Ladik Katalin szinte valóságosan érzékeli a tapasztalatfölötti világ létezését; szavai, képkincse arról árulkodnak, hogy mint érzékeny radar – valóságos űrhullámokra rezonál. Mintha testileg felfogná s továbbrezgetné az éter hullámait – ezért “médium art” az, amit közvetít számunkra (Túl az öltözködő hegy gerincén; Megtisztulva minden keverékanyagtól; Mindegyik élesre volt kihegyezve; Hidegérzete volt..,stb.).
	Ugyanakkor azt is felismeri, hogy az “égi üzenetek” egyszeriek, s nem mindig jutnak el rendeltetési helyükre, a Földre; a “sárkány”-természetű közember nem reagál rájuk, ezért nem változik (nem változhat) a valóság a tapasztalati létsíkon. Az “angyal” – a “homo galacticus” – szavai nyomtalanul szertefoszlanak az űrben, hiába adja le “vészjelzéseit” (Bedőlt a fagyos szélbe…).
	Az anyagba alázuhant szellem pedig – mint láttuk Hamvasnál – démonikussá válik. A “bukott angyalok” örömüket lelik a pusztításban, a szellemi Rend felforgatásában, az Isten iránti engedetlenségében. Szabad akaratukból választják a Kígyó útját, de épp ezért képesek a földi Pokol bugyrait bevilágítani. Rimbaud-t, valamint Oscar Wilde és Ibsen hőseit, Dorian Grayt és Peter Gyntöt, sőt Csáth Gézát is bukott angyaloknak látja és láttatja Ladik Katalin, akik gyehenna-tűzben égve, fájdalmas hiányként élték meg a Magasabb Létet, sóvárogtak utána, de a beteljesüléshez soha nem juthattak el (Ágak között lebukóban; Végtelen, szikrázó mozdulat; Peer Gynt ragadozó madarakkal; Hosszú, téli álom tüzei). A Tengerre, de messze s azon túl című költemény mottója egy mellbevágó T.S. Eliot-idézet: “A csatornába taszítástól / Nem félünk úgy, mint Isten szerelmétől”, Ezért nem gyógyulnak sebeink: “a betegség ágaskodik, növekszik, eléri / a mennyezetet”. Mi pedig fuldoklunk az alacsony fedő-ég alatt. Mindenki mindenkinek az ellenségévé vált; a kígyóméreg behatolt még a szerelmesek közé is, s szétmarta az odaadás-elfogadás kötelékeit. “Egymás arcába gázolnak. / Mindkettő vesztes, mindkettő győztes. / Két fehér, szárnyas ember / Vak, villámsújtotta tükörben” (Látomás nyűgözhette le őket). Így aztán nem is találkozhatnak egymással: “Egyre távolabb egymástól a kijelölt csillagpályán / Két egymásért üvöltő szörnyeteg” (Bukott angyalok). A Kígyó elpusztíthatatlan; hiába is vetik máglyára, próbálják megsemmisíteni (Fényes vadállatként sziszeg, de nem ég el).
	A Kiűzetés című kötet tehát a Kígyó győzelmével zárul. Mint Madáchnál maga az emberi Történelem, - csakhogy ott még van feloldás: a Mennyei Szózat, amelyre ha hallgat az ember(iség)-Ádám, van esélye a megmenekülésre. Ladik Katalin világában nincs “kegyelem”: a “bűnben” megátalkodott emberiségre rászakadt a végromlás. Az újabb magyar irodalom legdermesztőbb képe a Végítéletről a Csont előtt virradat című vers: “Hideg késsel kettészeli a látóhatárt: / Fakul, vékonyul a seb az égen. / Az átok rég beteljesült: / Az utolsó férfi is meghalt, az asszonyok megöregedtek. / Nincs éjszaka és nincs nappal – örök szürkület van. / Egy didergő madárijesztő virraszt az égen.”
	A “kiűzetés” az Édenből tehát az ember(iség) végérvényes létállapota. Lelki diszpozíciói hiányoznak ahhoz, hogy valaha is visszatérhessen oda. E kötet “ezredvégi diagnózisnak” is tekinthető, amellyel Ladik Katalin valódi irodalomtörténeti rangot vívott ki magának. Teljesítményét a Magyar Műhely Kassák-díjjal jutalmazta 1991-ben; a hazai díjosztó fórumok megfeledkeztek, megfeledkeznek róla.
*
	A Jegyesség című kötetben (Bp. 1994) a költőnő folytatja a megkezdett utat: még mélyebbre szál alá a Múltnak Kútjába, s bontja ki a mitológiai hagyomány metafizikai értelmét. A bukott angyalok és a földi emberek “jegyességét” Uroborosz, a saját farkába harapó kígyó “gyűrűje” szimbolizálja (ez látható a címlapon). A háttérben ismét Hamvas Béla utalások rejlenek, ugyanis ő fontos jelképet lát az Uroboroszban: a kígyó középpontját (Isten) elveszített lény, s mikor farkába harap, ezt az elveszett középpontot (tehát Istent) keresi. Csakhogy amit talál és körülzár – az nem a középpont, hanem az üresség, tehát épp Isten hiányának a jelképe. Ugyanis az Egytől való elválás után hiábavaló kísérlet bármiféle centrumot keresni: az individuum csupán üres (Istentől elszakadt) körfelület, benső mag nélkül. Viszont minden lénynek van ezoterikus duálja, akivel – ha képes kilépni zárt “uroborosz”-énjéből – szakrális duál-uniót alkothat, - “meggyulladva egymáson”, egymás centrumaivá válhatnak (a férfi és a nő), s akkor megtalálják (újra) Istent, azaz az Ős-Egyet. Ez a nász a “kánai” (vagyis kémiai) menyegző: a pozitív és a negatív pólus, a hideg világosság (Yang) és a meleg sötétség (yin) találkozása és kiegyenlítődése (Scientia Sacra, 409-411.o.).
	Erre a “lélekházasságra”, amely az érzékiséget is szellemivé, spirituális élménnyé varázsolja, vágyott Ladik Katalin. Ezért adja a jóval terjedelmesebb első ciklusnak a Jin-jang címet, a rövidke második ciklusnak pedig az Uroborosz-t. Személyes tapasztalatai, a század-(ezred-)végi ember(iség) élete egyaránt azt jelzik: a duál-unió nem tud létrejönni, az emberi élet végzetesen a Kígyó bűvkörében zajlik. A “bukott angyalok” (megannyi luciferi szellem) megmérgezik az ember lányait, “jegyességük” tehát nem a szakralitás dimenziójába emeli a földi viszonyokat, ellenkezőleg: a Pokol felé taszítja. A Mennyei jegyesség tehát valójában pokolbéli: “Árnyéktalanul bolyongunk / Nőből nőbe, / Férfiból férfiba”. Nincs remény; legalább is  Édentől Keletre nincs: akit ide vetett a végzete, a halállal jegyezte el magát: “Rommezőkön bukdácsolnak / Markukban a betört ég üvegcserepei. / Elvérzik csuklójukon a reggel, / A szilánkokat üres szemgödreikbe tömik”. A “kígyóvarázs” szétrombol minden szépet, tisztát, szellemit, s undorító szennyel lepi el a földet (Fehér arca beleordít; A sziget meleg, véres bőrt húz; Szürcsöl a hideg tájképből; Tavaszi reggel a Pokol-szigetek egyikén, stb.). A Visszavont ígéretek földje ez, “megváltatlan” világ, a Sátán paradicsomkertje (Be kell varrni az ég alját; Üveghattyú az előszobában; Lárvák az égi selyemből; Hold és patkány stb.). Ahogy A. Leverkühn Thomas Mann Doktor Faustusában az Apokaliptikus szimfóniát megkomponálta, érvénytelenítve vele Beethoven IX. szimfóniáját (“visszavonom a IX. szimfóniát!”), úgy vonja vissza Ladik Katalin költészete az Éden álmát. “Zöld légy ül az égen. / Nyár van, bűzlő szájú. Vészes Csönd. / Nincsenek tücskök” (Egy homoki patkánynak).
	Bizonyos értelemben az is megdöbbentő, hogy magát az androginoszt is (hasonlóképpen a róla írt első versbelihez) a Sátánnal eljegyzett torzlénynek látja. Tehát az embernek nincs eseélye az Ős-Egyhez, az Istenhez való visszatérésre! Az “Androgynos Gyermek a Vízöntő kor hajnalán” a 666-os számot viseli, ami tudvalevőleg az Antikrisztus száma (szemben az Isteni Tökéletességet szimbolizáló 999-cel!) Őt is keresztre feszítették, mint egykor Jézust (“Bordái között rozsdás szegek”), s “Holdat és Napot visel szarvain”, mint ama tündökletes égi Bárány (Fekete csillagok kútja). Az androgin-létezés” visszájára fordult tehát az “itt és most” történelmi adottságok közepette, s ő szomorkásan tűnődik: “Miért is jött? És hová? / Túl korán vagy túl későn érkezett?” (Nem lehetne most visszafordulni?). Az, aki mindkét nem alaptulajdonságait, a Teljességet hordozza magában, “kárhozatra” van ítélve korunkban, s a magány gyehennáján pörkölődik: “Egyedül vagyok a moziteremben, / A vetítővásznon magamat nézem. / Rajtam kívül csak ő néz engem” (Jin és jang). Ő, aki szeretetet keresett e földön, csak szenvedélyt talált, s az mélyen megsebezte Istenre szomjas lelkét. “Selyemblúzom véres, / pókok másznak ki belőlem, / és irtózatos csönd van idebenn” (Ez az évszak szekrény). Hamvast idézi ismét: “Az angyal, ha fent él, szent lény, de ha lemerül, ördögivé változik”.
	Ladik Katalin egész “írott” költészete mély belső rokonságot mutat a szürrealistákkal (míg hangköltészeti kompozíciói, aktualizált performanszai jellegzetesen az új-avantgárd gesztusköltészetéhez kapcsolódnak). Ugyanakkor nagyon közel áll látásmódja az európai abszurdoz. Nem véletlenül ajánl S. Beckettnek két verset is. “hódolattal”, a “végítéletet” megjelenítő drámáira (Ó, azok a szép napok!; Forgatókönyv). K. Kavafisz apokaliptikus vízióira is “testvérien” rezonál (A kígyó kékje szokatlanul halovány). A közös közép-európai sorstudatot ismeri fel Tandori költészetében (Balkán expressz).
	Erdély Miklóshoz mintha személyesebb kapcsolat is fűzné (Happening, 1969) mégsem sikerül feloldaniok egymás mély magányát: “A sötétszárnyú angyal labirintust épít. (…) Sötétedik. Az égbolt fölénk szárad. / Üres és kemény ruhánk ránk ragad. / Az üveghez szorítva sírunk. Mögött.” (Nem jobb gyönyörre támadni fel – Erdély Miklós emlékének).
	Az ezredvég tehát már csak az “uroboroszként” önmagukba visszatérő, ön-tükrükben visszaverődő arcokat, létformákat ismeri. Hiszen “Isten meghalt” – mondta ki már Nietzsche a múlt század végén, s azóta az ember(iség) százszorosan megölte őt., - de ezzel megölte önmagát is. A világ máris alásüllyedt az “elbarbárosodás” mocsarába, mint egykor Atlantisz a tengerbe. “A jég alatt egy egész világ van, / teremtés előtti pillanat (…) Az ég kiszakadt a földből, / fehér ingben kutyák integetnek, / a föld alatt felvonít az arc nélküli isten” (Láttam a kutyákat).
	Feltámadás, újjászületés tehát itt már nem várható. Hacsak… hacsak fel nem támasztjuk önmagunkban Istent: a bennünk rejtező Isten-képet; azaz, átformáljuk “uroborosz” létünket valódi, belső centrumú életté. Az ősminta ehhez Ladik Katalin szemében – Kassák: “Ő az Egyszarvú és Krisztus, / Önmagával azonossá válik és felforr. / A kereszten felüvölt a teáskanna” (Rózsakeresztes – Kassák Lajos emlékének). Kassák Lajos ön-létű, ön-elvű, magában is Teljes “androgin” személyiségnek látja és láttatja a költőnő: “otthon vagyok magamban. / Ház vagyok és madár illatom van, / asszony vagyok, akibe esténként álomba zuhanok és madár vagyok, akivel reggel partot érek,” Talán jelképesnek érzi, hogy monogramjuk egymásénak tükörképei (K.L. – L.K.); a konok, kemény Mester erőforrás az ő szánmára is: “Itt a lovak nem halnak meg, / acélgyeplősen vágtatnak velem a hajnali égen” (Kassák Lajos).
	A kötet második ciklusa – jóval rövidebb Uroborosz – azonban mintegy visszavonja még ezt a reményt is. Jelzi: a kör végképp bezárult, nincs valódi átjárás a személyiségek között A mesebeli Fehérlófia, aki “a Föld köldöke” (azaz: centruma) irányában elindult, hogy megismerje és feltárja a Föld gyomrának titkait, csak borzalmakat tapasztal. Az Óperenciás Tenger fölött a sötétség uralkodik, miközben a rádió, a telekommunikáció egyre harsányabban harsogja: “tessék gyorsabban élni!”, az hoz majd “üdvösséget” a földre. Bizony, Fehérlófia vereséget szenved: e száguldó tempóban nincs senki, akihez emberi szóval szólhatna. Telefonüzenetei eljuthatnak-e vajon haza, az övéihez? “Nincs ivóvizem, láz gyötör, / hét napig Krisztus sárga haja zuhogott (…) csak a tempóval van némi baj, köszönet. Vége.” (Fehérlófia telefonjelentései).
Valami csendes remény mégiscsak felparázslik a kötet végén: talán a kommunikáció újraéleszthető. A Vízöntőkor elgépiesült embere aláhull a mélybe, de az androgin személyiségek, a Teljesség álmát fel nem adók mégis kialakíthatják a maguk életszövetségét, segíthetik egymást a Létben. A Légiposta költemények ciklusban az Asheville-ben lakó Emőke és az újvidéki Katalin között valami fontos kezdődik el: Emőke lefordítja Katalin verseit, s kiadót is talál számára. Levelezés közben megismerik egymást, tudnak egymás gondjairól-bajairól. A két ember lélekben összetalálkozik, végül már Emőkatalint írnak leveleik alá, s lakóhelyük is Ashvidékké egyesül. Katalin pedig útra készül, könyve bemutatójára szeretne elmenni, hogy végre személyesen is megismerjék egymást.
“Mesebeli” történet ez is. Hiszen ha két ember között kialakulhat a kommunikáció, az önzetlen és feltétlen segíteni-akarás, akkor máris van remény: akkor talán felébredhet a részvét és a szeretet más síkokon is. Akkor már nemcsak mi magunk vagyunk fontosak önmagunknak, hanem át tudjuk élni mások fájdalmait-örömeit is. Bajaink eltörpülnek: “mi ez a fájdalom a zsidókéhoz, a palesztinokéhoz vagy a kurdokéhoz képest, itt március van és hozzászoktunk a csonkított emberek látványához, a halottakhoz, és hogy sokan már nincsenek”. – Ha mindezt egyéni szinten felismerjük, egyénként mindannyian, - csakis akkor lehet esélyünk arra, hogy a Kígyó uralmát megtörjük, s a individuumok zárt világából az emberi szeretet, nyitottság és megértés világába lépjünk.
Ladik Katalin tehát érzi: a legreménytelenebb helyzetben sem adhatjuk fel a reményt; van, lehet esélyünk a “kitörésre”. Csak meg kell őriznünk az emberség (a humánum) értékrendjét, s meg kell próbálnunk aszerint élni. És akkor még megtörténhet a csoda is: egy újjáteremtett világban élhetünk. Uroborosz uralmát csakis úgy törhetjük meg, ha kettős fókuszú ellipszissé alakítjuk az üres kört. – s akkor már nem vagyunk magányosak, magunkra hagyatottak. Eme ellipszis lehet a helyreállított férfi-nő viszony, de lehet két vagy több androgin személyiség tökéletes, egymást segítő kölcsönös barátsága is. Ha a kis emberi alapsejtek (közösségek) jól működnek, akkor talán van esély arra is, hogy tágasabb körökben is megvalósuljon az emberi szolidaritás és együttműködés.
G. Komoróczy Emőke: ARCCAL A FÖLDÖN / a huszadik század / Az avantgárd metamorfózisai Hét Krajcár Kiadó, Budapest, 1996.

Kemenczky Judit:

VERS ÉS SZÍNHÁZ!

	KIŰZETÉS!
	Senkinek nem ajánlom “élő tapasztalatként”, de másrészről meg ez a Ladik Katalin verseit tartalmazó kötetcím.
	Ladik Katalin válogatott versei (KIŰZETÉS) 1962-től 1988-ig írt darabjait tartalmazza. Gyűjteményes “életmű” esetében sokszor nem teljesen reális az egysíkú, lineáris elemzés, tehát a különböző korszakok rétegeinek egybemosása, a látszólagos “figyelmetlenség”, de L. Kati esetében eltekinthetünk ettől a szemponttól, mert személyiségét (egy igen modern, nagyjából bekeríthetetlen fogalom, közhelyek szótárba rendezése és törése) és költői szemléletét meglátásom szerint kezdettől fogva négy sarokkőre, alapzatra építi, és ez a négy alap-oszlop, ha úgy tetszik kozmogóniájának támfala is…
	Első alaposzlop: a múlt, a mítosz és egy “archaizáló” tudatállapot folyamatos ébrentartása. A kimondatlan titokra vadászó Vadásznő, aki nem tudja, kire vadászik, de pontosan tudja, mikor jelenik meg a vad, ha nem is ismeri mindig az igazi nevét, költészetben fogalmazva: az ismeretlen komponens bekerítése és foglyul ejtése, majd célszerű feldolgozása. Itt különböző mélytudati állapotok mitikus eseményeire, alakjaira, vagy olyan történetek megszólaltatására gondolok, amelyeknek már vagy elveszett a kulcsa, vagy kulcs ugyan van, illik is a zárba, de bent az épületben áthatolhatatlan sötétség és csak tapintással megnevezhető tárgyak, “object trové-k” vannak, vagy kulcs is van, a fényviszonyok is megfelelnek, de a ház teljességgel lakatlan, üres és így egy múltbeli fantomképre rajzolódik a jelen álomarcra. Ez lett volna tehát a mitikus ős-mesevilág pillére.
	A második oszlop a szürrealisták furcsa, lebegő hatású oszlopa, a valóság fölött himbálózó karcsú bazaltkolosszus, amiről viszont nemigen lehet tudni, milyen láthatatlan láncon, acélhorgon kötődik a valóság gravitáció-törvényeihez és szabályszerűségeihez, de valami módon mégis kell kötődjön, mert a szem számára látható, az értelem számára megragadható és füllel kódolható matériával rendelkezi: legyen akár tüzes, vizes, légnemű, avagy földes-agyagbavésett alakzat. Ez a bizonyos második pillér a versek történetében különös szerephez jut, mert lebegése folytán bárhol és bármivel párosítható, bárhol elhelyezhető felfüggesztése magaslatain, azaz az abszurd és a látható törvények magasságában, egy bizonyos köztes létben, ahol minden irizál, kétértelmű, nagy sebességgel változtatja önmagát, “meta-morfizál”, realitásait csak másodlagos, áttételes módon tárja fel. Ez a költői – nevezhetjük néven az újszülöttet – műfogás szemléletében egyszerre modern és összefügg korunk nagy drámai fordulatával, az ősi civilizációk és kultúrvilágok anyagi és szellemi területeinek “átstrukturálódásával” – gondolok itt arra a felgyorsult folyamatra, ami az utóbbi 150-200 évet jellemzi (ezt a földtörténetileg egy-két pillanatot), tehát, hogy különböző földrészek, különféle materiális, szakrális terei, valóságai mintegy hirtelen mozgásba lendültek: láthatóvá, hallhatóvá, olvashatóvá, sőt használhatóvá váltak, mely nagy sebességgel örvénylő mozgástér – lásd menekülők milliói – lényeges, sorsdöntő változást idézett elő az emberiség szellemi és anyagi történelmében, tudományban, művészetben stb. De ugyanakkor ennek az úgynevezett modern – és nem mellékesen technikai, civilizációs – folyamatnak érzékelése és feldolgozása csak eszköz a világ és a dolgok sajátos, vagy akár szürreális megéléséhez. Ismerjük már Európában, Amerikában, vagy bármely más földrész könyvtárában jelenlévő Zen mesterek kötetbe gyűjtött, válogatott filozófiai, költői tapasztalatait, azokat a csodálatosan különös koanokat, mondó-kat, parabolákat és paradoxonokat, amelyek ugyanebből a szemléletből merítik szellemi tapasztalataikat, tehát látszólag nem összefüggő események párosítása, drámai ütköztetése hozza létre a harmadik eseményt, mely eseménysor magasfeszültsége adott esetben a keresett igazság, kérdés “felelet-alakjában” inkarnálódik, azaz születik újjá, de már nem mint megoldás, egy örökérvényű tézis verskristálya. Ez lett volna tehát a második támpillér analízisére és megfogalmazására tett kísérlet, mely oszlop ráadásul kettős feladatkör betöltésére is szolgál, a múlt és a jövő állításai összefonva, azok közé feszülve és feszítve, az ember örök jelenidejének felkiáltójeleként is szerepelhet, vagy szolgálhat – ahogy kellemesebb.
	A harmadik oszlop helyén nincs semmi!
	Ez egy oszlop formájú, önmagában üres, de mégis szilárd tartópillért formázó erőtér. Női tér, a szexualitás és fogantatás, örvénylő, tudattalan-tudatos, mágikus, hatalmi pozíciója. Határozottan ez a legveszélyesebb oszlop, mert minden fontos eseménysor innen szabadul el, mint a parkett-táncosok attól a sarokban izzó vaskályhától, és nem egészen lehet tudni, mit fog a végén ebből az olvasztókehelyből kisülni! Tehát, hogy nem robban-e fel az a túlfűtött – különben mi érdeme lenne a tűzrakásnak, és mire szolgálna a vasgyomor – kályha, hogy nem égnek-e el maguk a táncosok, hideg vagy meleg lesz-e a terem hőmérséklete, hogy lesz-e elég fény, vagy sötétben kell-e botorkálniuk? Ennek az oszlopnak ráadásul a színházban egy közhasználatú neve is van:
	VÉGZET(t).
	A negyedik oszlop kicsi, érdektelen, jelentéktelen, de rendkívül használható, praktikus, majdnem olyan, mint egy bőrzsámoly, amelyre le lehet ülni, mint a japán faszékecske, amire úgy lehet a nyakat feltámasztani alvás közben, hogy a hatalmas, lakkozott hajkorona csatostól, virágostól érintetlen maradjon, és egyetlen faragott elefántcsontfésű se mozduljon el szerelem előtt, közben, de még azután sem! Ez a kisszék pihenőhely a színjátszás fáradalmai között. Ez a racionalitás, a báj, és a tréfa kisszéke, mert a fent említett négy oszlop egy drámai színház és egy népszíntér sátortetős, ponyvás világát tartó, utazó avant-garde, az “előre-csapat” színház kellékállománya. Gyorsan össze- és szétszerelhető, könnyen felállítható nagy- és kisvárosokban, piactéren, tengerparton, erdőkben, dombra-fel, dombról-le pihenőhelyeken, tábortűznél, tengerjáró hajók fedélzetén, vagy éppen a levegőben, helikopterről lelógatva.
	Amikor vége az előadásnak, hirtelen, sebtében besötétedik, akár ragyogó délidőben is. Mert az előadásnak vége! És nagy szomorúság telepszik az oszlopok közé, a repedezett sziklahasadékokba. Lefekszik a szomorúság a és bánkódik, búslakodik magában. Itt születik meg a végtelen szomorúság órája, itt szüli a bánat a rossz időt, a jégverést, az árvizeket és tűzvészt. Az időtlenség megkeményedett ál-arca készül itt. Nem lehet mindig szórakozni, örülni és lángoló nap-kályhák és holdszékek, meg fekvőpárnák körül ugrabugrálni, figyelmeztet szigorúan egy komor Erény (?) a Végzet(t) – szigorúan felemelt hangfaláról visszafeleselő – hangjátéka.
	Leülök a színpadra. És nem tudom, sírjak-e vagy nevessek. Mert miről is szólnak ezek a költői alakzatokkal felruházott és feldíszített drámai előadások? Csöndben üldögélek és várom a hajnalt vagy az éjszakát, ami éppen kinyílni vagy becsukódni készülődik, ami éppen felragyogni vagy elfeketedni akar, aminek nem tudom a nevét, csak érzem a lélegzetét, lassan dobbanó szívének, szívritmusának hangfoszlányai, mint tengeri hullámverés dobszólója a vízparton felállított faoszlopokon, mely faoszlopokban teljesen sötét van, éjszakájának üregéből csak az ütemes dobszó hallatszik.
	Aki akar, hazamehet, eltávozhat, akinek nincs más dolga, vár a következő előadásra, itt vagy bárhol másutt: a költészet, mint a tengerekből felszálló és visszahulló pára végtelen monotóniával írja tovább önmagát, és erre a szolilokviára, erre az örökös és örökölt “magánbeszédre” újabb és újabb önként jelentkezőket keres, ahogy a víz írja magát az engedékeny fövenybe és korbácsolja suttogását a visszhangzó oszlopokba.
	Ladik Kati önkéntes író és közleány újabb kötettel, új szerepre vár!

(Élet és Irodalom, Budapest, 1997. május 2. 6.old.)

Szombathy Bálint:

AZ EMBERI HANG LEHETŐSÉGEI
- Ladik Katalin Phonopoetica című lemeze kapcsán -

	Húsz év választ el bennünket az úgynevezett hang-költészet (poésie sonore) születésétől, melynek kibontakozása nagyrészt a magnetofontechnika és az elektroakusztikai technika lehetőségeinek tulajdonítható. Kurt Schwitters azonban már 1922 – 27-ben előadta a hangokra épülő Úr-szonátát. Ez a mű mai szemmel, a technikai lehetőségek ismeretében, kellemetlen, szaggatott, “öreges” hangjával kevésbé tűnik kihívónak, mint ötven évvel ezelőtt, mégis olyan történelmi jelentőségű kísérlet, melyre Maurice Lemaître, a lettrizmus jeles képviselője 1950-ben is szívesen hivatkozott.
	Az 1945-ben indult lettristákat ma már a fonikus költészet utolsó nemzedékének tekintik. A dadától örökölt kezdeti lendületük, támadó, kihívó viselkedésük végül is egy, a betű lehetőségeit vizsgáló esztétikát eredményezett, mely Isidore Isou messzemenő kritikai következtetéseiben kulminált. Nézeteinek lényege abban a tanításban rejlik, hogy a hangokat hordozó betűknek eredetüknél fogva más a szerepük, mint a szavaknak; a betűk eleve művészi természetűek, mivel nincs kommunikatív értékük. A hangok kizárólag sikoltások, melyeket a szöveg nem ver béklyóba, mint a szavakat. Mindegyik hang megfelelő egyedi tartalmi töltéssel rendelkezik, mindegyik hanghoz bizonyos értelmi mag kötődik. Ez pedig olyan probléma, melyre már jóval előbb is felfigyeltek a nyelvészettel, hangtannal foglakozó szakemberek. Language  című tanulmánykötetében (1964) Otto Jespersen ismételten a hangszimbolikára hívta fel a figyelmet. Bár tartózkodott a messzemenő következtetésektől, könyvében rámutatott, hogy a hangok szimbolizmusát értelmetlen lenne tagadni vagy elhallgatni.
	Az írott költészet fejlődése szempontjából tekintve a problémára, mi sem hagyhatjuk figyelmen kívül, hogy a hang-költészet megjelenése és létének tudatosítása ellenállásokba ütközött. Azok a konzervatív felfogású egyének és körök, melyek a költészet és a technika kapcsolódásából a költészet halálhörgését vélték hallani, ugyanezzel a technikával már első könyvük nyomdai előkészületei alatt szembe találták magukat.
	A hang-költő (poéte sonore) elektronikai eszközöket vesz igénybe, hogy megbolygassa, felkavarja a nyelvi állományt, és hogy rögzítse ezt a megváltozott nyelvi állapotot: szavakkal, orrhangokkal, ajakhangú toldalékokkal dolgozik. Elektronikai-akusztikai eszközök segítségével a nyelvi együttest olyan hangjelenlevőségként nyeri vissza, melyet neki sikerült elsőként megváltoztatni, átminősíteni. Ezt látjuk Gysin “permutációiban, Heidsieck “poémes-partitions”-jeiben, H. Chopin “audio-poémes”-jében és Ladik “phonopoetica”-jában is.
	Az ötvenes években a konkrét költészet indulása, a hatvanas években pedig a vizuális költészet jelentkezése a nyelv – ezen belül a költészet – általános kiterjedésének jegyében telt el. A síkon, a papír korlátozott terén egzisztáló írott költészet radikális vizuális a hangbeli újításokon ment keresztül: az írás egyvonalúságát a dimenzionalizált versépítés váltotta fel. Ezzel a lépéssel a költészet nemcsak a síkot hagyta el, hanem egyszersmind a könyvet, a papírköteget is. Térbe helyezték, az emberi tevékenység legkülönbözőbb helyein jelent meg látható (helyesebben nézhető) és hallható vagy egyszerre mindkét változatban: audiovizuálisan. A nyelv permutációs és grammatikai tulajdonságaira épülő konkrét költészet már nem annyira, a vizuális költészet elméleti-filozófiai programja azonban annál inkább bizonyult a McLuhan-i tanok szövetségesének. 1967-ben jelent meg McLuhan más szerzőket is lekötelezett műve, a Verbi-Voco-Visual Explorations, öt évvel korábban pedig a Gutenberg-galaktika első amerikai kiadása. Ez az időbeli egybeesés hasonló tüneteket és állapotokat jelez, mely az úgynevezett “papírcivilizáció” és az elektronikai korszak összeütközésében váltak időszerűvé. A hang-költő a vakká és süketté tévő “papírcivilizáció” közösségi jegyeit is hajlandó volt elvetni egy egészében véve “egyéniesített” világért, mely ezer és ezer eredeti emberi nyelvet és hangot teremthet. A fonikus költő egy még nem hallott, illetve meg nem hallgatott világ felfedezésében hangokkal és szavakkal kívánt részt venni, bizonyítva egyben, hogy a munkálkodó, alkotó ember még nem merült ki, nem fáradt el s világa sem lett szegényebb. Így az ötvenes éveket követően már nem is egy újabb fonikus irányzat vagy mozgalom létrehozása volt a cél; az elektronikai-akusztikai eszközök kiterjedésének köszönve az írás korszaka az avantgarde költészetben természetszerűleg lezárult.
	Bár a lettrizmust tekintik a fonizmus utolsó szervezett mozgalmának, a poésie sonore igazi kibontakozására jóval később, a vizuális költészet kikristályosodásának idején (tehát napjainkban) került sor. A vizuális költemény grafikai jelként egzisztáló nyelvi jelenlevőség, melynek értelmet – a hangköltészettől eltérően – verbális, vizuális és fonikus előadás útján adhatunk. A vizuális költeményt a vokális előadó partitúraként használhatja, melynek kidolgozására a dekódolás sajátságos, egyéni kulcsát alkalmazza.
	Ladik Katalin Phonopoetica című anyaga a beszélt nyelv érzelmi kifejezése szempontjából akusztikai (hanglejtés, hatásfok, ütem, szünet) és vizuális (mimika, gesztus) tényezőkre bomlik, ahol a hanglejtés a kifejezés teljes hangképének felel meg. Az összefügő szöveget kiszorító, metanyelvet képező hang a legemberibb, legérzelmibb beszéd képében jelenik meg. A hanganyag megközelítése azért válik szinte lehetetlenné, mert ahogy Ivo Škarić írja, az ember könnyebben megismeri tulajdon nyelvének mechanizmusát, mint a hangét, a sikolyét, mint ahogy jobban ismeri tudományos tevékenységét az esztétikaitól. Még mindig képtelenség kimutatni a sikoly alakzatait, attól függetlenül, hogy a mindennapi beszédben oly szívesen alkalmazzuk őket.
	 Ahol a sikoly, egy “ó” vagy “é” válik uralkodóvá, onnan kiszorul a szöveg, a folyamatos beszéd. Az intenzív hang megsemmisíti az együtthangzást, a nyelvi elemeket pedig egy globális formába tagolja; a ritmizálás meghosszabítása a természet örök, meg nem szűnő ritmizálását idézi fel.
	Ladik hanginterpretációja olyan permanens nyelvi kutatás része, mely a költészet kiterjedésének megsokszorosításában vállal részt már évek óta. Az elektronikai-akusztikai hatásokat, technikai lehetőségeket csak mérsékelten alkalmazva, elsősorban az emberi hang lehetőségeire épül. A Phonopoetica hanglemezre való rögzítése az első ilyen vállalkozás a jugoszláv művészetben, mint ahogy Ladik tevékenysége önmagában véve is úttörő jellegű. Szerepe a nemzetközi avantgarde műhelyében is egyre összetettebb és jelentősebb.

HÍD, Újvidék, 1976/10.

Sinkovits Péter:

A HANGOK VARÁZSA
- Ladik Katalin: Phonopoetica,
Egyetemi Művelődési Központ Galériája, Belgrád, 1976 -

	Kissé tanácstalan az, aki írni kíván Ladik Katalin lemezéről, mert érzi a hasonlítás, viszonyítás hiányát. A költészetben ugyan már jóval korábban próbálkoztak tisztán hanghatásra, hangzásra törekedni, de mégis, bizonyos versforma keretein belül. Ilyen értelemben Ladik vizuális költészete a bábeliség felé vezet: szerkezet nélküli hangzavar.
	Némileg más eredményre jutunk, ha a zene felől közelítjük meg Ladik kísérletezéseit. Egyben persze – akarva-akaratlan – a modern zene távlatait és kételyeit is érintenünk kell. Méghozzá a hallgató szempontjából. Az átlagos zenehallgató ugyanis alapjában véve felismeri a hangszerek hangját, a konszonanciákat és disszonanciákat, s ami még fontosabb, a témákat és motívumokat. Bizonyos idő folytán pedig elvárja azok szabályszerű ismétlődését. Minél rövidebb időegység alatt ismétlődnek az egyes egységek, annál könnyebb az ún. visszakapcsolás, eltérő esetben a figyelő rejtvényszerű feladványt kap, amit esetleg nem képes megoldani, s elveszti kapcsolatát az előadott művel. A modern zene gyakran teljes egészében feladja a logikai-matematikai kapcsolatteremtés lehetőségét, teljesen leépíti a mű dramaturgiáját, és csak bizonyos hanghatásokra, hangzás-fűzérek betartására ügyel, előtérbe helyezve az improvizáció lehetőségét is. Jeney Zoltán fiatal magyar zeneszerző például három zongorára írt darabjának kottájához a következő utasítást adja: “ A különböző összetételű hangzatok, amelyek a darabot alkotják, 27 oldalon, oldalanként eltérő számban vannak elhelyezve.
 E játszanivalót lehetőleg úgy kell háromszor kilenc oldalra szétosztani az előadók között, hogy mindegyiküknek megközelítően azonos számú hangzatot kelljen megszólaltatnia. Az oldalak sorrendje tetszőleges. Az oldalakon levő hangzatok sorrendje meghatározatlan: mindig az a következő, amelyre az előadó tekintete esik… A hangzatok mindenfajta kulcsban olvashatók, és bármilyen regiszterben játszhatók. Időtartamuk, dinamikájuk és a közöttük levő szünetek hossza tetszés szerinti. ”
	Ez persze a zene felbomlásához vezet, s valamelyes módon a vásári kaleidoszkópra hasonlít, amely mozgatásánál a színes üvegrészecskék és papírszeletkék más és más képet mutatnak.
	Mindezt azért mondjuk el, mert Ladik Katalin lemeze – mint ezt a szerző egy interjú során megjegyezte – az avantgarde zenével és az új művészi irányzatokkal való kapcsolatának eredménye, s mert a lemezen hallható “számokat” is ennek jegyében tárgyalhatjuk.
Ezek a darabok pedig megismételhetetlen variációk véletlenszerű szerkezeti egységben. Egy-egy téma szabályszerű ismétlődésére a hallgató nem számíthat. Ladik (akit jelen esetben a hangok varázsa tart fogva) inkább a váratlan fordulatra helyezi a hangsúlyt, s csupán az egyes “poénok”, azaz könnyen megjegyezhető érdekes hanghatások ügyes elosztását “rendezte meg”. Innen adódik, hogy ha az egyes darab esetében belső szerkezetről úgyszólván nem is beszélhetünk, többszöri hallgatás után a négy szám mégis tisztán elkülönül egymástól, ami arra utál, hogy a kísérletezési szándék túlhangsúlyozása és a logikai elemek ismétlődések teljes feladása ellenére is az egyes darabok tudatosan megkomponáltak. Más és más a montázsolási folyamat, más a dinamika, és ismét más az egyes számok hangulata. És éppen a hangulati különbözőség bizonyítja, hogy Ladik furcsa kísérletezése lényegében nem eredménytelen, s meghatározott érzést, indulatot ily módon – többnyire egyedül az artikulálatlan hanganyagra támaszkodva – közölni lehet. Olykor talán ősibb, elemibb feszültséggel is. Kérdés azonban, megéri-e a fáradozást. Mert bizonyos, hogy idővel érdekesebb, még furcsább hangzáshatásokat is lehet produkálni, az “aláfestő zene” és a vezető szólam kombinációit is változatosabbá lehet tenni, s a műszaki lehetőségek is megannyi újszerű akusztikai hatást biztosíthatnának. A produkció minőségi változását persze ismét elég nehéz lenne nyomon követni. Maradjunk talán abban, hogy a művészet (és annak eredménye) gyakran nem több (s nem kevesebb), mint játékos gondűző.

HÍD, Újvidék, 1976/10.

TARTALOM

A Kiadó előszava	III
Publisher’s preface	V
Kritika	VII
Szkárosi Endre:  SZIGORÍTOTT MUSKÁTLI	VII
G. Komoróczy Emőke:  EGY DIDERGŐ MADÁRIJESZTŐ VIRRASZT AZ ÉGEN	IX
Kemenczky Judit:  VERS ÉS SZÍNHÁZ!	XVI
Szombathy Bálint:  AZ EMBERI HANG LEHETŐSÉGEI	XVIII
Sinkovits Péter:  A HANGOK VARÁZSA	XX
KIŰZETÉS	1
ÉJFÉLI RONDÓ (1962-1968)	2
Molunati elégia	3
Androgyn	4
Ének minden napra	5
Éjféli rondó	7
Daphné	13
Ólomöntés	13
Sámándob	15
Menyegző	15
Zsoltár	16
Apus	17
41 °C	17
Leucocyta 36 000	17
UFO PARTY (1962-1976)	18
Az Ibrisz csillagvizsgáló ellen elkövetett merényletről	19
UFO party	20
Tél	24
Zöld tenyér kárpitba verve	26
A királylány zsámolya	27
Drága ügyvéd úr reggelei	28
ELINDULTAK A KIS PIROS BULDÓZEREK (1969-1971)	32
Minden azon múlik	33
Ki fogad be engemet	33
Fehér kutya a végtelenben	33
Kereszthídra léptem	33
Fehér bőrdudák száradnak	33
A jégen rőt kisasszonyok	33
Barna cérnát ereszt a hold	34
Dinnyét lóbál a sárga szél	34
Nemrég a sárga tornyok	34
Isztambulban jártam	34
Tavasz	34
Velencei galambok	34
Hat porszívó éjszakája	35
Mese	35
Tele van holddal a holdi ember	35
A lovacska halála	35
Mese a sárkányról	36
A kés	36
Évszakok	36
Amikor a zöld függöny	36
A téren tülkölő automobilok	36
Maga az a kövér pasas	37
Kutyuskám gyerünk a patikába	37
Július	37
Aratás	37
Nyár	37
Nyári éj	37
Tűz	37
Útban Görögország felé	38
Bolond nyár	38
Azt hiszem éjszaka	38
Az autóbuszban nyolc óra tájban	38
Galambom aki a havasokban járt	38
Balkon	38
Ha meglep a magány a konyhaasztalon	39
A másik szobában az énekesnő	39
Avagy seprűje vagyok-é páromnak	39
A lúd és a ló viadala	39
Vers a szerelmes piócáról	39
Mellem alkony	40
Szép tiszta tyúk	40
Hiba történhetett ezt rögtön észrevettük	40
Színházban	40
Itt csücsül a négy lókötő	41
Az a szétvert ajtó közöttünk	41
Elindultak a kis piros buldózerek	41
Furcsa aki kalapácsokról álmodik	41
Amikor a vörös hegy	42
Hová bújtál kató	42
Az ablakon kidöfött rúdon	42
Vasárnap	42
Kis éji zene	42
Amióta varjút ültettek belém	43
Mintha száz életem volna	43
Az öregasszony meg a székek	43
Csend	43
Idő	43
Áhítat	43
Éj	44
Hogy a fájdalomtól-e	44
A répa	44
Életem	44
MESÉK A HÉTFEJŰ VARRÓGÉPRŐL (1971-1978)	45
A hétfejű varrógép	46
Kvazár néne	46
Az emberek szétszéledése	46
Hogyan került agyag a tó fenekére	46
Hogyan lopta el a sáska a holdat	46
A sáska meséje az öröklétről	46
A sáska meséje a szeretetről	47
Álmot hullajtó sáska	47
A három madarat evő sáska	47
Az éneklő sáska	47
A Nap, a kígyó és az égetőember	47
Két hegedű és a gazda	47
Az ember, aki inget kalapált a fején	47
A mózsaszínű radár	48
Az a möld zadár	48
A vörös masina	48
A fekete légycsapó	48
Hét szűkős esztendő	48
A kék katona	48
Az ember, aki röptében elkapta madarakat	48
Hideg napok	49
Boszorkányszombat	49
Hét ország	49
A legkisebb királyfi	49
Három kívánság	49
A táltos	49
A griffmadár	50
A barna tehén	50
A furfangos kanász	50
A tevisdisznó	50
A három kismalac	51
Hogyan soványodott le a királyné	51
Ollójáték	51
Tűzjáték	51
Fogójáték	51
Későjáték	51
Fehér madár	51
A gonosz leány	52
Hamvazószerda	52
Gyulladj meg, gyertya!	52
Tyúkhívógató	52
Holdleány	53
Beszélő teknő	53
Bújócska	53
Ladik Margit	53
Négy fekete ló mögöttem repül	54
Jégmadár	54
Tavaszi szél vizet áraszt	54
A meddő tehén	54
Barna tehén fia	54
Eppeg a fekete király	55
Három holló kék lánggal égeti egymást	55
Mindent járó malmocska	55
Papucsszaggató királykisasszonyok	55
Az aranytojás	56
Az üvegszemű lány	56
Az elvarázsolt leány	56
A kendert szedegető leány	56
A beszélő tükör	56
Az okos leány	56
A szorgalmas leány története	57
A vízhordó leány	57
A meg nem született lány	57
A kutyafa	57
INKARNÁLT BÁBJÁTÉKOSOK (1978-1985)	58
Gyere velem a mitológiába	59
A varróleány attól jön	59
Kinek van füle hozzá	59
Bartók Béla	60
A jégfolyam alatti völgy	60
Kinek a fejét fújják	61
Jól él, aki jól lapul	61
Ovidius rigóként a villanykaróig emelkedik	62
Tour de Merde	62
Metró versek	62
Polónia expressz	65
Pannónia expressz	65
Puskin expressz	65
Meridián expressz	65
Inkarnált bábjátékosok	65
Concerto	67
Hvari cantók	69
Nézd, ezt a fényes drótot!	70
Az ideges patakok kihunytak	70
Saját hangján. Az olló.	70
Androgin a cseresznyéskertben, hintaszékben	70
Ó, ha becsukják a kapukat a barna szembe	71
Made in Universe	71
A cseppfolyós kályha	71
Én gyorsan járok és az esőcseppek mind elkerülnek	71
Füstben égi táncos kecskék	71
Egy délután ültek a galambok	72
Gyermekrubin	72
A PARÁZNA SÖPRŰ (1968-1984)	73
Azok az aranyba zárt ketrecek	74
Önéletrajz	74
Ing	74
Nyulam téged nem szeretni	74
Madár	74
Imádom a tűzikutyát	74
Finom a hang a fogam alatt	75
Kis piros vonat a szádból	75
Marshall	75
Hogy felragyogott, amikor felhőt végre	75
G. kisasszony	76
Gyönyör, sötét szekrény	76
Nadrágomra ha rátalálsz	76
játék hihinek	76
Anyácska virraszt	76
Pihés mandulafák	77
Ül barna tuskón	77
Négy trokedli	77
Mindkét éjjel	77
Barna padló *	77
Boldogság	78
Görög nő	78
Három csipkenyak	78
Szent Teréz barna arca	78
Csak a hajnalokat ne !	78
Ne légy kegyülm mogomnok	79
Sirató	79
Ladik Ferenc	79
Repülő szarvasok	79
A hét betyár	80
A legkisebb királykisasszony	80
A parázna menyecske	80
A sáska, aki hegedűn játszott	80
Imádkozó sáska	80
A békakirályfi	80
A csodálatos daráló	80
A férfiszülte leány	81
Az a nyílás a ruhádon	81
Mimóza gödröcske	81

HOMO GALACTICUS (1980-1985)	82
Vándor, kezében felrepedt gránátalma	83
(Átmegy két tüzes gomblyukon…) *	83
Miféle szűkülő tudat húrja válik vízzé	83
(Amióta a kicsiny…)	84
(Első érzése…)	84
(A törékeny székről…)	84
(Fájdalmas vágyat érzeni…)	84
(Szájába vette a fehér zoknit…)	84
A hajnal első halvány jelei	85
(A feszülő víz…)	85
Ha szitát lát az ajtó fölött	85
Néha azt álmodja, jön valaki.	85
(Barna lépcső…) *	86
(Ő aki már régen…)	86
(A koromfekete csónakban…) *	86
(Semmi ami zöld…)	86
(Nem hó…)	87
(Bedőlt a fagyos szélbe…)	87
(Lakatlan volt a fehérség…)	87
(Hidegérzete volt…)	87
(Mutassák meg neki…)	87
Jégpáncéllal vonták be arcukat	88
(Mindegyik élesre volt kihegyezve…)	88
(Túl az öltözködő hegy gerincén…)	88
(Megtisztulva minden keverékanyagtól…)	88
(Nyersen mint a zaj…)	89
(A Nap! Most robbannak…)	89
(Oldalt feküdt a madárhang…)	89
(Tojás háza…)	89
Az égen álmos kígyók	90
(A következő hosszabb villám…)	90
(Puha üvegszékeken…)	90
(A kocsonya áramot merített…)	90
(Célját nem érte el…)	91
(Leroskadt egy dértől…)	91
(Utolsó erejével…)	91
(A középső réteg…)	91
(A párhuzamos világok…) *	92
(Kétezer évvel később…) *	92
BUKOTT ANGYALOK (1980-1985)	93
Ágak között, lebukóban *	94
Vadlibák utolsó, tüzes sugara	94
Ikarosz árnyéka	94
Fehér, halálos áramlás	94
Lomb ! Lomb ! Hallom a vizektől	94
Vadászat	95
A fákat mind megnöveszteni !	95
Hóesésben	96
Ciprus, itt a Fagyott tengernél	96
Handoxe, hajában villamosjegy	96
9 minden helyen *	96
Zúzmarába öltözött szárnyakkal	97
Várakozás	97
Meleg, rohanó éjszakában	97
Ökörnyál	97
Hajnal közeledtén, az álom torkolata előtt	97
Mudra, a spirál	97
Hosszú, téli madarak tüzei	98
Leonardo	98
Szentivánéji álom	98
A fényképész beállítja	98
Nature morte 1980	99
Nyár(s)	99
Hattyútojás gőzben, dalban	99
Narcisszusz deréktól lefelé	100
Fiatal gáztűzhely tavasszal	100
Pedagógiai vázlatkönyv	100
Végtelen, szikrázó mozdulat	100
Fehér vagyok és egyszerű	101
Egy	101
Bábel – negatív lenyomat	101
Micsoda bűvös teher	102
Szél, fa, mocsár	102
Tengerre, de messze, s azon túl	102
Tavasz	102
Mechanikus balett	102
Tavaszvárás	102
Űrdögök szárnyán, fehér falon	103
Áldozati edény	103
Ráncos, haja festett éjszaka *	103
Vidám, halálos darazsak	103
Rákhel ráhajol *	104
Főtt, fehér hal Isadora tányérján	104
Hogy szó, étel, oltalom ne adassék	104
Rákhel és Lea csintalan kötőtűkkel *	105
Zuhanás	105
A második patakot átugorván	105
Fülemüle	106
Tavasz, széttépve	106
Tavasz, macskák mosakodnak	106
Erdőtűz	106
Vörös haja felcsap a mélyből	107
Lehúzza róla a szépséget	107
Kis parázna felhő	107
Üvöltő szelek	108
Mintha tenger háborogna	108
Az szelíd daruhoz hasonlatos gyilkosom	108
Hajnalig kitakarva *	108
Rovarok éjszakája *	109
Virágének	109
Suhanva követ, ölembe vegyem?	109
Törékeny helyszín: Éden	109
Látomás nyűgözhette le őket *	109
Nem édes, nem is fáj az ébredés	110
Fényes vadállatként sziszeg, de nem ég el	110
Peer Gynt ragadozó madarakkal	110
Hattyúdal	110
Csendélet halakkal	111
A bőr odaragad	111
Bukott angyalok	111
Csont előtt virradat *	111
JEGYESSÉG	113
JIN ~ JANG	114
Édentől Keletre *	115
Mennyei jegyesség	115
A hajnal beszívja nedvünket	115
A tanítvány	115
Magister Ludi	115
Virrasztás *	115
Tenger, senki *	116
Lapis albus	116
Fekete csillagok kútja	116
Nem lehetne most visszafordulni?	116
Merkurról, suttogva	117
Szürcsöl a hideg tájképből *	117
Fehér arca beleordít	117
Alma mater	118
A sziget meleg, véres bőrt húz	118
Hullámzó képkeretben a tenger *	118
Hajó nyargal	119
Viharban *	119
Láttam a kutyákat	119
Éjszakai vonat	119
Denevér	120
Be kell varrni az ég alját *	120
Kivilágítva fésülködik	120
Tiszta szellővé válunk	121
Útban Délnek	121
Hímzett ügyirat	121
Szerelem	121
Befagyott, sárga folyó	122
Zöld kesztyűben, pufff, akár a villám	122
Ordít amikor megszületik	122
Léda és a fattyú	123
Üveghattyú az előszobában	123
Gyorsuló szekrény	123
Ohridi gyöngyök	124
A tenger arcod veszi fel *	124
Sem fecske, szaga, mint a madáré	124
Nem látod bennem a vízesést? *	124
Álom, hosszú, fehér *	124
Vőlegény	125
A tükör démona	125
A szörnyeteg, akit szeretünk	125
Halkan lecsatolja	125
Jin és Jang *	126
Nyirkos ég, hideg vasalókkal	126
Judit	126
Villamosban	126
Éva	126
Fehérnek lenni	126
Lárvák az égi selyemből	127
Alice fészket rak az ég alján	127
Alice és a harkály	127
Rogina bara mocsár facsúcsai	127
Ez az évszak: szekrény	128
Anyám *	128
Álom, zúzott gyümölcsön	128
A rózsákról, az enyészet falai között	128
Hold és patkány	128
Villám	129
Először fog a fog teremni	129
Tavaszi reggel a Pokol-szigetek egyikén	129
Ó, azok a szép napok!	129
Happening 1969	130
Nem jobb gyönyörre támadni fel	130
Rózsakeresztes	131
Kassák Lajos	131
A Költő köszöntése#	131
Nyári zápor a gőzölgő paprikaföldeken	132
Egy homoki patkánynak	132
A kígyó kékje szokatlanul halovány	133
Balkán expressz	133
Forgatókönyv	134
UROBOROSZ	135
Fehérlófia telefonjelentései	136
Légiposta költemények	137

KIŰZETÉS

Válogatott versek

A kötet 1988-ban jelent meg az újvidéki Forum Könyvkiadó és a budapesti Magvető Könyvkiadó közös gondozásában.

ÉJFÉLI RONDÓ
(1962-1968)

Molunati elégia
Ím a fürtös-kesernyés
sziklákhoz érkeztél végül
szederszemű állatként apró magad
hol a kutyák virágként
fölötted átrohannak
fekszel s a bimbók mind felvonítanak.

Fölnézel. egy reggel
s combod közé szorul a homokos hab
a szőke kést bámulod
lecsüng egy évszak homlokodon.
A kelyhükből kilépő lányok
borzongva sürgetnek
látod Gaia is
a meg-megújuló imbolygó ekevassal
s a férgek hószín ívvel már megelőztek
fájón villogva elcsitulsz hát
s a kéklő deszka utolér.

S fölrémlik még
a színes húsban a fekete-tarka
kéz hogy bolyong!
Szárnyas hold-léceken
tenger zuhan s riadt
sziklanyájra borul.
De velőd karót érlel.
Itt a rend az égaljig befogva,
a valót képletté levezetni
bordák közt a szegekkel növekedni
mint aki mindenben ügyes
zsenge drótként meglapulsz
hol a szív daróca zöldell
csenddel szórod be s fövennyel
kihűlt edényeit.

Elindulunk a homokba csorgó
sziklák nyelve alatt
hol a Dél csattog s remeg
ős-lárva árnyait belengeni
talpunkban ősi tiszta
virágfogakkal melyeken hús ragyog!

S nincs ideje a partnak
vállunkba visszahúzódik.

Te csengve violás-dagadtan
túl a tányérokon
hol csillag surrog
tüdőmbe rajzolsz nagy vizek pillája alatt

Ha lehetne még
ősz kagyló dagadnék föl egy testbe
melyet vágás árnyékol s homokkal fut tova
vagy kés lehetnék mely sugallatként
meleg szemekbe költözik.
	Androgyn
                                   zsibbadt hold gerincünk
                                   dagadt koszorúja
                                   a mezők hátán
                                           cin
                                           cin
                                   bodzabélben
                                   a férgek ránk találnak

az átkot
vásott lábszárakon elbírni sima biccentéssel
s a következőt ki már rokon
a félszegúszó halak
motozását híg csontokon s a szerszámokat
aki jő morzsás testén lábnyomok
mint hús kettévágás után
meddő hold-gubbasztás hájas lombokon
immár sárba szenderülve
szemünkben a halál dorombol

                                   miért idéztek
                                   testünkön rég
                                   porcogóssá vedlettek
                                   a virágok

a düh
fekélyes szirmait meresztgető
bozótja zsíros szemgödreinkben
mocsár piheg hol tej folyna el
hüllők sétája iszappal telt emlőinken
rothadt mégis ismerős kezek
a folyókhoz űzve karjaink
bordáink karók a fövenyen
s így tisztára mosva
a kagylókban megzizzennek a fogak
ott kóstolgatjuk sebeinket
bimbós nyelvünk fröccsenő gyökér

az éj
bagolyszemekből mint forrás
vaksin csorog el s a félelem
csontokon legel
új virágot pólyáz átkunk
cirmos az agyveleje
s halál zsong mint szirom
ha korommal tele
a kárhozottak égő
abroncsai szikráznak már talpunkon
mily viszketés
parázs-vakarta át bőrén
lábunk nyomán s az álmok cincogása
karókon csöpögő testtel

mint pók
méhünkben mezőt fakaszt
mosolya a töviseknek
s a rovar a szájon sütkérező  felreped
elcsordulnak szőke lárvafejek
mint csillag bőrét levetve
leszünk didergő habzó fogak
s remény mit lerágott torzsaként
hordanak szálkás köröm alatt
az emberek
Ének minden napra
T. S. Eliot emlékének

I.
Mert régen ismerős ismerős nekem
az arc mely ajtómban pislákol
hol csillag pendül
a húrok fázósan megjelennek
a deszka kiszabva tüdeje körül
és jól van születéshez és halálhoz
mindez ismerős nekem.
A frissen locsolt szőnyegen
csengve mint aki kifényesedve 
célhoz érkezik
az ajtókra lányokat festek
a lányokba késeket.
Hibátlan részvéttel mint egy nézőtér
mely fehéren rebben
hűs csokorba vándorolnak testemben a műszerek.
Velük tartsak-e vagy továbbra is
gyertyafényt ostromoljak 
mely a poharamba ágaskodik?

Mint aki magával hordja búgását szélvédő üvegeknek
s távoli harangokét arcát körülfonja
sok kocsonyaszerű kéz s láb
zöld széken fogai várnak egy pohárban.
Alszik egyet
csípője körül a holdat meglazítva
halkan ahogy ajtók keringenek
miket kivágtak fürge ollók
pillája alatt csipkét horgol.
Magam vagyok mint levágott kihűlt ujjak
hogyan kezdjek hát neki?

A lányok elzárva körülöttem
egy tükörben teleltek át
s talpra ugranak de már holtan
az egykor sikongó áfonyák.

II.
Esőt neki
így lép a terembe a hős
bordái alatt madár horkol
rám se néz
sápadt lesz bikához hasonló.
Jaj elég tiszták-e
csípőm lekopasztott szárnyai?
Vörösen rányílnak lebukóban.
Ki sebzi fel a fákat hajnalonként
az ágy esőtől duzzatag
így szól
a zongorát a por-ruhával
a tányért meg mással
és aztán
minden étkezés után
Saint-John Perse verseit letörli-e
beszélj csak
ilyen szövegekkel semmit sem lehet kezdeni
és ahogy belém nyal tejfehér cseppjein
délben tájkép leszek vagy puding.

Ez az a nap
hab dobálja a billentyűivel
ez az ő langyos nyerítése
a minden irányban pányvázott tenger.
Úgyis lejjebb szállok én
vásznat varrni színes-sós kezemmel
füstölgő nyaka köré.
Mi ketten
én visszafordulok
hogy testem kiköphesse
van elég időm.
A hősök már így járnak.
Őrült molylepke a fejem körül.

III.
Most a virágok eloldják magukat
gyors és egyszerű a vágás
a mezők összecsukódnak
a csontokból fénysugár kel merőleges
s elszivárog szőlőíze nyakunknak
lesz ki a késsel halkan lehever
de a kés nem szeret zuhanni
a cserjék gőzölgő karmaikkal várják.

Elindultunk te meg én
ha habosra fürdették szemünk a folyók
s csillaggá szappanozták
nyomunkat hiába keresnék
a hajnalnak nincs illata
lány fűrészeli el iszapból kihajolva.

A rácson túl
lázas égitest kerékre kötve
még visszanéz.

Unom a halál ékszereit.
Csontjaimat bádogdobozban fogom hordani.
Testem cseresznyéskert.
Azt hiszem fává sötétülök.
Éjféli rondó
Mert létünk csordul el álmatag
ernyedt emlőinkből dúskálni jöttünk pézsmás undorokban
legörgetni a kacajt ingatag dómjairól
megbolygatni lecses pattanásait a mezőnek
bőrünk alá rejteni dudorodó évszakokat
érdes szurdokon tartós ötvözetbe
kovácsolni az ígéretet . . . jöttünk hát
tetten érni a lombosodást szikkadt porcogóinkról
lenyesni az idegen magzatot.
Kirojtosodott ereinkből az intelem
lógatja lábát álmaink pillérein
nyúlós étkül az iszony hever
irtózattól vásott hörgő eszméletünk
falakról csöpögő emlék-köpetünk
védtelen
csontjainkból feltörő álmaink
bokrosodó izmainkon szertelengő rügyező kötelek
vérét szítta látomásainkon a düh terpesze
mint legyek kocsonyában hűl emléketek
hemzsegő kacajokon hájasodók ti torz
képmásaink csámcsogó szerelmesek.

Íme az álmok egerei
szertefutva ismerős homlokon
rozsdás igéktől terhesen
íme a perc
pörkölt mosoly-ruhásan
gyökér-szítta karjaink elé:
                                        hogy a mezők szakadt inakkal
                                        hevernek végül a sziklák köré
                                        megtanultam

Sziklák duruzsolását miért is
remélsz gyolcsaidban viharok haját
bogozni kócos tajtékot?
Jöjj a mezők is most indulnak titkon
holdfény-lépcsőkön zöld húsú reményt keresni.
Ismerik a gyökerek tapintását
zsibongó idegvégződéseket rágcsálni
nedveket felszívni tanítanak
barlangok csipkés mészfogából
ércek súlyos izzadságcseppjét puhítani
zsíros ősnövény-forrást csorgatni
a tűzhányók duzzadt mellbimbóiba.
Míg egyenként elhagynak ruhadarabjaid
vinnyogó fodrait a szélnek fésülöd hajadból
méhedben a vágyak mocsarait
hűvös pikkelymozaik üledékét
felkavarod szunnyadt patakjaid
az izmok reccsenését várod
sikolyát feltört ugaroknak
kérges ölelésed barázdáiba
ültetni a legszebb ígéreteket.
A sirályok alábbszállnak borzongó
leplén költeni a hajnaloknak.
Habzón szakad az éj vászna
pilláidon álom fodrosul
feltűzött fehér szárnyú madarak
bíbor árbocokon áldozatul
a vértől duzzadó Mag homlokán
fényrudakkal átdöfött felhőuszály
hömpölygő hangyaboly-szítta illatok
porcogós kacatként zsibbadt combodon.
Ellomposodva
mögötted kullognak vászondarabjaid
a színek puhán lehámlanak.
Remélsz: valaki felnyalábolja tán 
csöpögő martalékát s megfoltozza
éjszakáid egyre rojtosodó halmazát
örök oldatba szétkeveri mozdulataidat.
Kórusok sürgetik vajúdásodat.
A fürthöz tartozol te is
sáson szikkadt kéklő rostja
cérnás szemednek.
Miért vársz?

Fecskefészek a markom lakatlan
otthona ablakod ki-be röppenő vágyainak
ne számold míg
ájultan pihegnek sötét ablak-sebek
var fogant álmaimon
csukott redőny.

Kegyelet éhes zarándoka
esőmosta indák zúgása követ
ruhátlan gyötrelem kúszik ormaidra
sziklák sarjadó mosolyáért vedlenek az évszakok
tömény káprázat csordul elő:
könyörület.

Miért tanítják a színes sárkányokat
habzó szárnyakkal kísérni a sirályokat?
Monszunok csókja csábít
fröccsenő kacaj a zátonyokon
a tudat elcsöpög hézagos bordái közt az időnek
az égbolt terpeszét fájlalja a tenger
s kéklő ölén zsibbadt mélységeit.
Korallok rózsálló permete hűl
míg a sírásók tovahúznak néma
szekerén a hajnaloknak
csillagok vérző szuronyain
jázminok halált sikoltanak.

A megtagadott mozdulatokat
miért is ejted görcsös vigalmak közé
a kőfaragó keze bűntelen virága
csupán meredező álmaidnak.
Mint utca elfolyik szemedből
mohos pilláidon az árkos feledés
szélfürtös lépted pörkölten hull
utadon záporok szőttesére
fáradtan göngyölödnek szempilláid hűs ígéreteken
a távolság ring ereiben szomjas tevék danája
válladon trópusi káprázatok
fürtökben lógnak kagylóízű mesék
vársz: kiburjánzol a távolság gyökereivel
hozzád simulnak hűs emlékrajok
a tárgyak eloldják árnyukat a víz rétegeiben
mohává lágyult városok
belepik a megkövült öleléseket.
Zsibongó iszapot tömsz füledbe
ereidbe medúzák remegése ömlik szüntelenül
karoddal felfogod a szitáló motozást
odvaidban picurka halak
öntözik a csend gyökereit álmatag
csontjaidból szopogatják az időt
a mozdulat leoldva csuklódról
ernyedten omlik halomra
a csillagok zajtalanul lecsorognak
folyók medrébe babusgatni
féltett gyöngymagvaikat . . .

Hová tűntek a keleti ördöggolyócskák
csontos rétegeiben szikkadnak pattanásaim
fetrengő halaknak huzatos világa
s a madarak rikoltása megkövülten
árnyékomra nehezül.
Felüvöltenek ím a holdfejű kutyák
nyaldosva fekélyeit a csillagoknak:
                                                     didergő nyelvét ki ültetné
                                                     táncoló bordáink közé?

Nézzétek, mint nyüzsögnek áhított bugyrokban az egerek!  Békás láz, vacogó kísértések téboly-kórusa, belemarkolni, gyömöszölni a szavak csúszós kóchalmazát . . . ez lenne hát a kötelesség?  A fogainkat sajnáljuk.  Kicsorbult mosollyal hogyan harapjunk most zúzmarás kenyérbe?

ez lenne hát
a tánc a tánc
nyiklik-nyaklik
a szél pörgettyűje
levedlik bánatom
tüskés gomolyag
gurgulázik
gru gru gru
szikkadt gégecső
epedőn süvít
fuldoklik a lég
girhes bordáim
közé suhints
illan a gőg
egy mézesmadzag
hopp bekapom
kivirágoznak körmeim
ne üss rá
ne még ne még
trillázó tilinkó
mártogatja a holdat
részeg poharamba
csacskán cuppog
a kis egér
bolygatja álmaim
itt a vége itt a vége
a madzag vége
tekeredik nyakamon
megfojtani megfojtani
meghámozni nyelvemet
piros a béle
fakó gyöngyfogak
koppanón hullanak
cin cin kopp
elvitte a madár
messzire tudod-e
rojtosodnak hangszálaim
foltozni kéne nagyon
a szavakat
szeretem a harisnyámat
csordultig felhőkkel
lyukas a szára
kipottyannak álmaim
be kár be kár
maradt a fenekén
egy vakondtúrás
kínálgatja bögréit
az öregasszony
igyunk hát igyunk
ropjuk a táncot
körbe körbe
a kakas taraján
ficánkol kacajunk
nyávog a macska
fennakadt a farka
ropjuk ropjuk
kócosodnak ereim
hol a vége hol a vége
a borotvának
megkeresem
villogását
egér cincogását
kikergetem fülemből
feszegeti dobhártyámat
kalapál kalapál
bokrosodik bánatom
kirügyeznek fülcimpáim
tarkabarka
madársereg
tollászkodik hasamon
kipp kopp kopp
botorkál a szívem
kiugrani kiugrani
az ablakon
siess siess
habzsolni habzsolni
véremet pörgetni görgetni
koponyámra koppintani
kukk itt vagyok
ki vagy te
az őrülettel bújócskázni
elvesztettem fogaimat
csetlő-botló
csontjaimat
sebaj pergess
forgass forgass
csigolya-füzérrel
dobálj meg
keselyű keselyű
hol a húsom
nincsen húsom
mi maradt még
a tánc a tánc
kergeti árnyékomat
leteperi megszurkálja
megkötözi göngyölgeti
ne nyivákolj
zsebre teszi
úgysincs vége
soha vége
a táncnak

A kárhozottak tarka rémkacajából hasítok magamnak, befedni fekélyeimet, ha álmok fertőzte penész-mosolyok gyűlnek, nyilallnak tagjaimba . . . ez a duzzadó leszámolás  sajog szüntelen. Ó,  ti tudás daganatjai!  Fehér húsú óráimban  egy rögeszmét cirógatok, ez nem az én húsom, óbor ízű vörös kinövés, s tudom, ez a hólyag-virág terjeszti bűzét gondolataimban:

Már topognak sürgetőn zsíros hátú virágok
olajfoltos mosolyukon elcsúszik a nap

Már említik a helyet, álmok önteltségében fetrengő öleléseket, habzó percek üledékét, s mert dübörgő halálom lesz, borzolják kemény idegeiket a sínek…

Gomblyukamban immár
fonnyadtan csüng le gyökértelen
mosolyod darázscsókosan
a kétség növeszti szőrzetét faggyús
perceim szemölcse köré
s kiáltanék bár hangom
alig holdtölte-töltelék avas dióban
társnak a huzat úgyse jó
parolázok hát magammal.
A kamaszként ziháló dagályt miért is
követem felhős lépteidet
almák cirmosságába rejtem szeplőidet
kedélyed gombtalan tarsolyát
nádszínű szemedben hagyom
mondhatom a véres körmű éjszakát
elástam rég a pórázon rothadó reményt
ha hold csurran szemem közé
terhes szárkúpok terpeszén
szálkás álmaim hinteni
mazsolás csillag-ízzel lenne jó.
Dalomat mily lánccsörgés
riasztja el léptem szelét
szárnyától fehérre meszelt madaraknak
ingujjasan kivárom álmodó
mocsaraknak fecske-hordta köntösét
mézzel vonom be hártyás mosolyod szirmait
hogy a vágyott pillanat legyen harmatos
lombhúsú csókok fürtjein.

Ne tudd meg azt az időt
álmok homlokán a fövenyt
bagoly-lakta gyolcsaidat fakón
a tollászkodó boglyas várakozást
pihésen rügyezni lányajakon
cirmos kagylók mohos csillagain
A néma Arató  Dís falának dűlve
ernyedten leejti karját
mi nem egyenként
holt apánkkal s rügyező méhvel
indulunk szélhordta csontjainkkal
fertőzni sivatagok ágyékát.

Ne tudd meg azt az időt
mikor egy rémült holdcafat gőzmarta
múltat idéz a Szél gyermekeiről
sziklák hímporát a tejút virágain
csillagcsokorban léghúsú tengerekben.
Csak a sirályok
zsoltára bőszíti férges álmainkat
pernyés csontjainkat háborgató
csúfos rekviem.
Tán a hörgők nyelvét darázscsókosan
meddők méhébe fullánknak ültetni volna jó
viszketeg emlék
rühesek lesznek gyermekeink

Te tudod az időt
a húsunkban gőzölgő szigetek
kifakadnak fekélyes mellkasunkon
a bordáink közti réteket
melyek patak-fodros lépteinket őrzik
kalászos homlokunkon a csillagaratást
ikrás mosolyát a hajnaloknak
vásott fogát hullató múltunk
ha emlék-horpadáson elcsitul
mint kérges rügy a percek ágain
elhervadnak habzó karjaink.
Daphné
Őröd-e ki rád hajol
s kétoldalt kifeslik árnyad után
vagy üldöződ
csak szélkortyolgatás ha ágyékod felbugyog
Mint pók éjből fakadó riadt
csillag-inakkal jársz
a mezők elúsztak hajadban 
s fényként elered egy drága szikla
Iramló test-e vagy csapdosó habja
e sörény mely eloldva csendül
vagy lány ki földbeszivárogva
szeplőit lefejtve gyökeret fakaszt 
s álomba fullad
Karók rikoltanak

Te lány
ágba szökkenve is
kifeslő halál
Ólomöntés
( szilveszteri játék )

muhárem vedd le szívem a lábodat
ideértünk látod ez a műhely
egy sima pálca még egy pálca
mért tátogsz egész nap muhárem
gyötör ez a gyapjúfonál meg a pálca
ráfekszem erre az ágyúra
muhárem kérlek töltsd meg
a mályvaüreget
sustorog már hozom az ólmot
a szemed légycsapó
vigyázz öntöm vigyázz
a pincét már elérte
szaladj kösd ki a gyereket
te torkomból kicsapódó
elkészültünk muhárem
bennünk a csigák indulása
egy ajtónyitásra
ólom kergetőzik fogaink között

jaj annak ki erdőt hord magában
dobért kiált szárhegedűért
benne a szén épp indulóban
megharapja őt egy alma

hol vagy hol muhárem
a fonalat meg nem találom
a kést nem találom
gyapjúnkat más öleli
szeplőid almákon látom
bennük megmártom magamat
fáimat mind megrázom
te vagy egyetlen sirályom

folyónk rózsaszín rezsókkal van tele
meg álmos citromokkal
indítom lovamat

hallom ilus hoztál venyigét
jó vászon vagy derekam elibe
éppen csak feszülő takaróm

gyönge szemem ég el ne aludjék
kicsi fiam egyfenekű dobon nyugodjék
gyönge szem nem ég elment apuék
fehér íröm hozni néki míg tüzecske ég

nézzetek minket
mi hónaljig vétkezünk
elszédülök pihés gerince muzsikájától
fiam bordái sovány orgonasípok

régen a hegyeknek szárnyaik voltak
de levágták a szárnyakat s azokból felhők keletkeztek
azért gyülekeznek a felhők a hegyek csúcsai köré
nézzetek engemet szárnyas hegyek
bévisz engemet az én kedvesem
az ő birodalmába
a sós ikrájú halak közé hogy az én
érett testembe
ültessék lázas karóikat

a lányok éjszakára nyitva felejtik
magukat
ánizsmezőnek érzik hasukat
bocsásd meg nekik a röffenést
én becsukom mályváikat

süsd le szemed jön az ár
kacsóimban tüskevár
gyertyáim most nyerítettek
megszülték a harmatot

én már megszülöm kis
ágostonkáimat
fürtös barlangjaimat
már keresztet hordanak
elfogy a fű hasamban

megharapott engemet egy alma
odabújik az éjszaka
rózsaszín tüdőmbe burkolom
lázas ma a kis csillagom

néztük hogy zsugorodik a tej
hűs kamrákban az alma
tenyerünkön az ólom
homokot szórtunk pártáinkba
Sámándob
megszerettem a vörös kutyát
hasamban jól érzi magát
jöjj el ó nyírfám árnyékába
a hetedik ágra

dobszerda dobszerda
utolér még táltosom
egyfenekű dobom
meg ne botolj
meg ne botolj
réz rajta karika
sámán tüze gőzcsutka
forduljon ki rajta
Menyegző
Fiam edd meg a levest hallod zörgetnek
Köpenyes motorkerékpárosok arcukba az éj ki-be vándorol
Fiam zörgetnek éjablak fiam éjdeszka sürgetnek
Ébred a kakasunk nyerít az asztalunk
Csütörtökre elvisznek

Píros pokróc a hátukon piros a házunk
Feketéllik bőrnadrágjuk fekete házunk

Kenyeret egyél fiam ne ráncost
Piros zsír az ablakon zörgetnek
Ébred a kakasunk nyerít az asztalunk
Vérzik a deszka alattunk

Zsoltár
I
Feddj meg, kecském, a te búsulásodban,
Ostorozz meg engemet, a te haragodban,
Mert a te nyilaid belém akadtak
Mindennaponként gyarapodának bogáncsaim,
Marék só valék, mely önnön folyójába pusztul.
Cirokméz csöppen a te szakálladból,
Piros kövek húzódnak alá s ott levetkőznek,
Mindenestül olyan vagy, mint a siket pásztor,
Kinek az ő szájában nincsen feddés.

Néked gyújtottam mécsesül legelőinket,
Utolsó szőlőskertünk ez, hadd, hogy lelegeljem.
A karókon csillagok nyüszítenek,
Tejem bizsereg, bikákat láttam az éjjel,
Lázas istálló piros tehenekkel,
Azt kérdik, ki vagyok, miért jöttem.
Gidámat megettem, szedererdő ég tőgyemben, szedertej.
Izzadt kanalakkal, holdat ugató körmeimmel .
Belevágom ollóm a kutyába.

II
Megmutatá kecském az utat, mely mint az orca.
Estvélig megfeszülék, de ki nem esmértem
A setét huzatban se, nem én.
Mígnem a ruhaszárító csillag szemem melengeté,
Látom, jó helyen járok, a malom közel felém,
Két csecsén liszt habzik, egy égi zsákból öntözik.
Zsenge korpazátony fedé el bimbait,
Fogával őröl, farkával imádkozik.

A vizeknek jó állása volt bennem és a füveknek.
Megkeményítettem szőrömet s elindulék
Szarva közé a kerítésnek, hol apus kertjeit őrzi,
Ott láttam feküdni, rákos almát evett,
Hasán diófa ült, egyre kövéredett,
Nem engedte apust legelni.

És felserkene a vitorla mintegy álomból,
És mint az erős, ki bor után kiált,
Általvetette a zsákokat, és rakásba állíttá a vizeket,
Hol dinnyehéjban zavaros bor vagyon és teljes ital,
Abból tölt, melynek a seprejét is megisszák,
És ugyancsak kiszopják a földön lakozó minden latrok.
Kicsiny híja, hogy az én lábaim el nem iszamodának.
A legfelső vitorlán ültek vala az éneklők, aztán a hegedűsök,
Középben valának a doboló leányok,
Kiknek a kövérség miatt kinn ülnek az ő szemeik.
Ó, zsenge állatok, megérezzék a ti fazekaitok
A tövisnek tüzét, mint a nyers húst!
Megrakodtatok tomporomon, mint a fehér gyapjú.
Mint a csődörök, megkötöttétek magatokat hajam fonatékjához.
Kedvelitek istállómból a tulkot és ablakaimból a bakokat.
Recsegő kézívek az én égő áldozataim.
Én bizonyára szorgalmatos vagyok, de a ti csatornáitoknak
Minden áradásai és habjai én rajtam általmentek.
Nem tudom már, mivé legyek.
Kecskévé-e, vagy ürülékké, amely csillagokra záporoz.
Apus
A hó meghízik májadon
csupa sárga hó
és megnyugszik
ugyanaz a bogár fürdik
hajadban hajamban
apus de elsápadtál
ezen a tavaszon.
41 °C
a kanalak röpte habos
almával kitöltve
cirmos nyelv a tenyeremen
a fogak benne elszenderültek
hajfürt bugyborékol
egy arc
körmömön elcsorog
Leucocyta 36 000
mint fény tüdőmből ásítozó
gubóitok rózsálló cirok
idő hernyói fehér avaron

tenyérbe mar a csend
tövisén nyíló pirulák
mint csillagban tű elfonnyad
a seben felejtett száj

körmökön pirkad e vers
a hajnal is lám pohárba dagadt
a poharak mind kirojtosodnak
kócos üvegekben hangya-fehér táj

a combok rég kévébe dőltek
hervadt csokorba a didergő máj
egy huzatba harapott virág
fekete tükrömbe foltozta magát

UFO PARTY
(1962-1976)

Az Ibrisz csillagvizsgáló ellen
elkövetett merényletről
avagy
Tudományos beszámoló a fegyverekről
Ibrisz mester laboratóriumában hol a szék fel s le jár
Követve a csillagok útját melyek tejesüvegek
Az Úr utolsó vacsoráján.

Este mikor a város repülőgépekkel teli
Nekem jó nekem jó szemüveget teszek
Cipőmben lepkék s tehenek
Nyugodt vagyok egy kicsit.
A kanál befejezi útját tányérban pihen
Zsírt izzad aranyló nedveket ád az esőnek
Fent katonák keringenek vascsőrű rigói
Egy réges-régi varsói szerződésnek.
A kályhában pléhzene:
ha megver a Joe akit szeretek
mondom neki hrrr meg azt hogy bedede
gyere nézzük meg az égen a tehenet
szomorú vagyok akár egy zászló

táncolnak az égen a tehenek
piros irkán szarnak a verebek
gyere velem Joe gyere velem Joe
a kerekek alá

Riporterem húzza le a vizet úgy köszönöm
S beszámolok egy égitestről
Mely szült engem e rothadt helyen
Hogy legyek Prométheusz öntsön vizet
Üstökös mely feltalál tüzet vizet
Ha tőlem függne mint e zsebtükör
Kiugranék az ablakon
Ezer szilánkra ezer üstökösként
Marha vagyok ez itt egy szekrény 
Egy eszméért ezer darabra
Ért engem – fénykép lehetnék!
De mit fecsegek látott már tulipánt
A halál kezében ez baj látja mert ilyet
Nem pipál földi halandó én tulipán vagyok
Mely a híres Sothis-periódus után együtt nyílik kel a Nappal
Az év ugyanazon napján. Ezt tudják ellenségeim
Azért küldték Önt hozzám.
Számítottam ilyesmire hát igen tulipán uram tulipán
Volt Hi és Ho szívében is mikor őket halállal büntetni jogos volt
Időszámításunk előtt a huszonkettedik században.

Jaj hová visztek szamurájmadarak, szamurájmadarak
Máglyatűz fölibe máglyatűz fölibe
Esküszöm az állatkör csillagképeire szeretem magát
Ki gyilkosom lesz jöjjön ez itt a sárkány feje
Testvérem a meridiáncső valamint a konstelláció jegye
Egy kamra s benne az egész világ pardon a magáé
Az enyém e gyönge pázsit csupán
Mely a holdváltozásokra érzékeny
Onnan kapok ruhát mely a prizmakör szabályainak megfelel
S ahonnét Júnóra hágok mint most Önre
Hisz mondtam hogy szeretem.
Nem vette még észre hogy ketten maradtunk Ön meg én
S egy barátom Budapesten aki világítótoronyvilágítótorony.
Ezek nem igazi propellerek
Megszúrt ujjamból eregetem e lángoló helikoptereket.

Megálljon Ibriszem mi ez a Húsdarálótömeg
Vagy Húsdarálóégitest Tömegdarálóégitest
Vagy Égitestdarálóégitest Szörnyeteg
Istenem egy Óriási Húsdaráló közeledik!
Sikaru száz keze segíts
Mindjárt lecsap fölöttünk az Éhes Szobor!
Egy tulipán felköhög Vlagyimir köszönöm.
A szekrényben levő megfigyelő
Kifeszített állapotban ordít kezében cédula.
Uram miért e rémület egy isten lóg fönt
Az ilyen lények világa véges és mégsincs határa
Ezért a két óra a nem forgó Galilei-féle testről nézve
Egyformán nem járhat s ea a gyorsuló mozgást végző szekrény
Nem jelenti a világ végét egyáltalán.
Vlagyimir égesse el a cédulát.

Eddig a történelem.
Közel a hajnal vörös mosópor a szemembe.
A halálom. Habzik Kelet felől.
Lehet hogy csalódott vagyok. Mi marad utánam?
Szelídített tejesüvegek. Hegedülő papagájok.
Lelkemet elviszi a Négyszögletes.
Csak borzongjak szüntelen – ez volt életem.
Viselkedj rendesen szívem
Hogy egy kora hajnalban induló húsdaráló
Befejezhesse útját.
Utam fejezze be.
UFO party
(A jelenet a klasszikus angol “party" jegyében indul. Ünnepélyes, kissé feszes a hangulat. A résztvevők kisebb csoportokba verődve udvariasan beszélgetnek, kezükben pohár ital. A klasszikus szalonöltözet egy-egy darabját viselik (pl. fél kézen fehér kesztyű, szmoking, frakk, cilinder, sétapálca, monokli) más jellegű és alkalmi ruhákkal vegyesen (pl. vadászöltöny, tábornoki egyenruha, kínai népviselet vagy arab burnusz, livré), néhányan pedig virágdíszben. A party alatt magnetofonszalagról megy a megjelölt szöveg és zene, néha kibírhatatlanul hangosan. A színpadon szalma. Néhányan ülnek, mások fekszenek. Egy hölgy óriási zoknit köt. Valaki megkötözve fetreng. A nők lehetnek hálóingben, csipkében, kombinéban, estélyi ruhában, bőrruhában, feketében, vegyesen. Egy személynek a következő feliratú tábla lóghat a nyakában: MEGDÖGLÖTTEM. Egy nő gépiesen ismétli: SZERETLEK, SZERETLEK. A megkötözött személyt a jelenet végéig feloldják, s nagy áhítattal veszik  körül, mint egy idegen égitestről érkezőt, vagy mint a Megváltót.)
uram saját bevallásom szerint
a lapostetűk nádcukorral való
időszerű miszerint lévén telihold
tehát erotika melyben a gyűrűsujjaknak
szabad teret biztosít az UFO
a nyers haladéktalanul nyers nyers
darwin-féle hipotézisnek megfelelő
giliszták családjából származó csecsemő
kétségbeejtő ám egyetértünk abban
hogy a fajfenntartás
ezüstgilisztás hinta-palinta
nem e hosszúkás hölgy kőrigói
de az idő uram az idő
ringlóba ha úgy tetszik harapófogóba
kakaskukorékolás a paplanom alatt

e gyertyát bátorkodom megint
kedves férje a vásznakkal ott ni
megsúgom ez itt
anyatábornok azaz szülé anyját
csodás lény míg szoptatá
ödipusz-hajlama őt magát fölfalá
de térjünk át e kedves emelt dúcos
igen emelt festmény hehe
a narancsok hogy toppantak ide toppintottak
repülő csészealjakkal találkozott
állítom itt izzó szőrszál helyett
enyhébb ingert alkalmazott
ilyen megvilágításban vörös narancssárga sárga
sárgászöld zöldeskék kék lila bíbor szürke
tény hogy a vakító fehér a fent említett utóérzés
a száraz bőrön bőrnaplemente

(magnetofonról:
húsevő madárkák								KIBLA KIBLA KIBLA
a feltűnő meleg égöv a bőr és a haj
vastagsága
számíthat érdeklődésemre uram							jasin se naziva srcem
egyre inkább UFO biztos							kurana
vagyok benne hogy mi itt délen
te délen erősen romlunk formálódunk
de formálódunk örülünk mint az angyalok					TÖKMAG

éljen május elseje!						ÉLJEN MÁJUS ELSEJE! STB.

tömegggggggyilkolááááááááááááás
gyermekkorom  óta
hááábborúúúúúúúúúúúúúúúúúúúú
kecske  kecske  kecske  kecske
skorpió hava
május
nahát
mi köze ennek októberhez
magyarországhoz
kicsi szentem
csitt							eine miniatur-grabfigur 
halkan semmi						tutenchamuns aus vergoldeten holz sie
                                                                                           ist 42 zentimeter hoch

                             					zaista su safa i merva alahovi 
                             					znakovi i ko hodočasti kabu iIi
                      						umru učini neće pogrešiti ako
                                                                                           ophodi ko u savršenom obliku
                                                                                           učini dobro alah sigurno nagrađuje
                                                                                                                                          i zna
ma szombat van február hava és
huszonnegyedike ezerkilencszázhatvan-
nyolc betöltöttem hatvanadik életévemet
azt hiszem megdöglöttem
SZOPJON ÖN IS KECSKÉT!            
DIREKT MÓDSZER ÁLLÍTÓLAG EGÉSZSÉGES JEVTUSENKÓK
JÖNNEK A VILÁGRA ÁGRA ÁGRA ÁGRA

megbő megbüntettek aaaAAAAAARAAAaaaabus ügyben
AAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAA

gyűjtőtábor gyűjtőakció CIÁN ELLEN
                                                  ELLEN ELLEN ELLEN
                                                  ELLEN ELLEN ELLEN

remélem kedves barátja jó egészségnek örvend és nem divat már a rózsaszínű ing a elektronikus zene punktuális zene dodekafon zene szintetikus zene sinus hang virágos is múlóban inkább a  narancssárga sárga pántokkal betöltöttem tizennegyedik életévemet illene már megnősülnöm küldjön nekem virágot októberben negyvenkettedik októberem ön félreértett engem én androgyn vagyok gyereket szültem fiam katona vietnamban mindegyik gyerekem katona én is katona vagyok a feleségem is katona önből is katonát fogok csinálni jó katonát és hősi halált fog halni mint gyermekeim mint feleségem mint én ön következik!

zene dodekafon zene szintetikus zene sinus hang tongenerátor magnetofon mikrofon televízió etilén orgonaelektronikus zene punktuális zene dodekafon zene szintetikus zene sinus tongenerátor  magnetofon mikrofon televízió etilén orgonaelektronikus zene zene szintetikus zene sinus hang tongenerátor magnetofon mikrofon televízió etilén orgona elektronikus zene punktuális
punktuális zene dodekafon zene szintetikus zene sinus hang tongenerátor punktuális zene dodekafon zene szintetikus zene sinus hang tongenerátor magnetofon mikrofon televízió etilén magnetofon mikrofon televízió etilén
zene szintetikus zene sinus hang tongenerátor magnetofon mikrofon televízió etilén orgona elektronikus zene punktuális
t ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű z ! ! ! 

nő:	Kérem a hegedűimet halálom után tudok legjobban játszani.
férfi:	Honnan jössz.
nő:	A tóról dél felöl.
férfi:	Kifolyik-e a tóból a víz.
nő:	Nem uram még nem folyik ki.
férfi:	Ennyi esőzés után mért nem áradt ki a tó.
nő:	Hogy kiöntsön ugyan már.
férfi:	Megtörtént-e már hogy egy kalpagból nem ömlött ki a víz.
nő:	Terítse rám köpenyét.
I. úr:	Napnyugta után rám vizelhet a menyasszonya.
II. úr:	Kitette már cinóber emlőit.
nő:	Rigókat köptem tavasz lesz.
I. úr:	Tartalmazza-e a kutya buddha tulajdonságait.
II. úr:	Mú mú!
nő:	Mú mú!
férfi:	Múúúú!
I. úr:	Fenn az ég lenn a föld egyedül enyém a dicsőség.
II. úr:	A kezem buddha kezéhez hasonlatos a lábam pedig egy szamáré.
nő:	A legutóbbi esők után a moha zöldebb mint bármikor.
férfi:	Kérek még cinóber emlőidből.
nő:	Elvéreztek az almák az asztalon.
I. úr:      Vérzik a menyasszony adjunk neki piros cérnát.
nő:	Egy ifjú áll az ajtónál ollót adok neki citerát adok kést adok.
férfi:	Nem ezért jöttem a pokrócért cinóber nyakadért sós körmödért.
nő:	Kinyitottam az ajtót erre este lett.
	Az almát megtöröltem és megettem.
	A törött poharakon kívül van még pohár de nincs madárfütty.
	Az ajtón kívül nincs senki.
	Nincs is ajtóm csak ollóm.
II. úr:	A diafragma a hasüreggel egyetemben nagy hatással van biztonsági érzetünkre.
nő:	Valaki áll az ajtónál.
férfi:	Szeretlek.
nő:	Utánaszólok. Mi a kőhíd? Mi a kőőőőhíííííííd? Miiiiii aaaaaa kőőőőőőőhííííd?
	Miiiiiiiiiiiiiii  aaaaaaaaaaaaaaaa  kőőőőőőőőőőőőhiiiiiiiiiiiiiiiiiiiid?

(a  szín  elsötétül)
Tél
A színen egy hóember áll,
egy szekrény és egy rádió
látható. Elektronikus
hangeffektusok a szekrényből.

Egy úr a nézőtérről		:		Mmmmmm        aaaaaaaooooooo
oo0000000 !

Rendőrök fogják körül az épüle
tet, a közönséget megmotozzák.
Közben a hangeffektusok felerő
södnek, egy nő elsírja magát.
Néhányan székekre állnak és
nézik,  mi  történik  a  színen.
A többiek oda se figyelnek, ki
szeretnének jutni  a  teremből.
Pánik. I Hóember kijön a szek
rényből.

I Hóember:					Behozták a ládákat?
II Hóember:					Igen, uram, behoztuk.
I Hóember:					Akkor jól van.
II Hóember:					Igen, uram.
I Hóember:					Elhozták a kaktuszokat is?
II Hóember:					Igen, uram, elhoztuk.
I Hóember:					Türelmetlenek a rigók.
II Hóember:					Sajnos nem tehetem, én vallásos vagyok.

(I Hóember megborotválkozik.)

I Hóember:					És a kedves felesége?
II Hóember:					Ő már igen.
      (elalszik)

Nő: (bejön, a haján hegedül,
nem veszi észre a kaktuszokat.
Interjút olvas)					“Ah. Egy piciny madarat fogtam s a keblembe zártam."

(I Hóember rádiózik. Nő kivesz
a szekrényből egy lábast, izgat-
ja magát vele. Izzad, tovább
énekel. II Hóember felébred.)

II Hóember:					Vártunk rád.

Nő: (a zenélő lábast a hasához,
melléhez, egész testéhez dörzsöli,
az izgalom nő, tovább énekel):			“Kopogtat Iván, aki a vendégem volt."

(I Hóember tovább rádiózik, a
rövidhullámot fogja, a jelzéseket.)

Nő:						Nem iszik, uram, narancslevet a rigóban?
I Hóember:					Sajnos, nem értek a fizikához.
Nő:						Barátaim három rigót tartanak naponta. Bocsánat.

(Nő kulminál.)

I Hóember:	Hát igen. Napsütésben én is sok mindent megengedek magamnak. Pardon.

(I Hóember kiveszi hangszerét 
a szekrényből, ő is kulminál.)

Nő:						A férjem akkor jár a mezőre, amikor havazik.
II Hóember:					Hallgass!
Nő:	“Madárkám, madárkám, madárkám a lepedőben, 
hogyan haljak meg?"

(Nő berepül a szekrénybe.)

II Hóember: 					Ez a nő tönkretesz engem!
I Hóember: 					Mi bántja, uram?
II Hóember: 					A múltkor a kályhában énekelte el a hattyúdalát.

(Nő kidugja fejét a szekrényből.)

Nő: 						Ki szólít engem?
II Hóember: 					Fölteszek egy lemezt.

(II Hóember rengeteg lábast,
fazekat hoz a színre.)

Nő:			 			Ki szólít engem?
(Nő skálázik. A szekrényből
Orpheusz és Eurüdiké. II Hó
ember sorban kipróbálja a faze
kakat. I Hóember maximumra
felerősíti a rádiót. Mindkét Hó
ember erősen gesztikulál, mari
onettfigurákra emlékeztetnek.
Mozdulatuk, járásuk gépies,
mintha valaki láthatatlan zsi
neggel irányítaná őket. II Hó
ember teát főz. I Hóember fog
ja a locsolókannát és meglo
csolja az edényeket, a szek
rényt, a közönséget is, mintha
virágok lennének.)

I Hóember: 					Uraim, kész a tea, bocsánat. Bocsánat.

(A tea valóban elkészült. Min
denki kap teát. A közönség ki
megy a teremből. Kint rendőr
autók várnak.)
Zöld tenyér kárpitba verve
audiovizuális oratórium

I. tétel
Fény
A közönség felett nagy, felfújható, zöld tenyér. A mennyezet alatt vastag üveglapon két narancssárga-csíkos útkarbantartó munkás teste hajladozik.

II. tétel
Fény-illat
A vastag üveglap leereszkedik a közönség feje fölé. A közönség moccanni sem bír ülő-fekvőhelyén. A két narancssárga-csíkos útkarbantartó munkás gyertyákat dug a közönség ujjai közé.

III. tétel
Fény-hang-illat
Az üvegmennyezet még jobban leereszkedik. Gyertyatánc a lepréselt közönségen. A nagy, zöld tenyérből piros, kék, sárga, fehér festék tör elő.

IV. tétel
Fény
A lepréselt közönség felett a vastag üveglapon, a két útkarbantartó munkás közlekedési jeleket rajzol az üveglapra szépen, szabályosan.

A királylány zsámolya
talált kelléklista költemény

Királyfi. Levéltárca, levelek, iratok, fényképek, Szikra gyufa, Symphonia cigarettásdoboz, német látcső pisztoly, 3 db karóra, 1 vekker, 1 zsilettes borotva, katonai kés-kanál-villafelszerelés, Szalai arc-, ill. nyaksérülésének elkészítése.

4 db  magyar géppisztoly, gulyáságyú, előtte deszkázott oldalú társzekér, lófogattal, az egyik felrobban, a gulyáságyúban fogyasztható leves előkészítve, merőkanál, szitakötő.

Az egykarú katona a képben veszíti el a karját, az egykarú katona sebének elkészítése.

Kulacs, benne víz.

Bodra
Szalai
Vörös
Ladó
Resetics					új honvéd egyenruha
Matkovics
Jári

2. világháborús, magyar, szovjet, vagy német vadászrepülőgép.

A királylány zsámolya gőzölög.

Magnóbejátszás "Csókos a te szád" tangó.

U.R.H.

Német konzerv alján melegítő szerkezettel, 1 kutya, jelenetben elkábítva, állatorvos ügyelet.

Géppisztolysorozatok becsapódása emberbe, ill. környezetbe. Zsebtükör.

Vörös szája a pofon következtében felreped.

A kemence, ill. a tűzhely ég!

A lakodalmi asztal megterítve, rajta töltött káposzta, csirkepaprikás, bor.

Szalai
Szénégető
Lány
Magyar tábori csendőr
Nyilas
Magyar katona

2 tábla szalonna, 1 kerek házi kenyér, 1 üveg pálinka.

Matkovics torka és tarkója átlőve.

Szénégető és a lány. Az ágy egész tartalma.

12 fő magyar katona (a Vöröshadsereghez átállt egység). Matkovics hordágya.

Matkovics és Szalai sírját felhantolni.

A lányt felrobbantani.
Drága ügyvéd úr reggelei
október  kilencedikén  a sajtos kis
ágostonkák  köptek  egyet, aztán ti
zenkettedikét írtak a bankok, ami
kor az ügyvédek összedugták a fej
üket,  a kis  ripacsból kiszedték  a
pénzt, akkor a sodronyt  hozták ne
ki,  összesuhintotta  bokáját  a  kis
ripacs,  imádtalak, mondta,  tizenh
armadíkán, azt mondta, üljetek id
e, de azóta nem, és soha többé, m
egnéztük az ágyúkat, mondta, én r
öhögtem és fejbe vágtak, olé, mon
dom, kuss, és fejbe vágtak, azt  m
ondtam, hogy, erre leköptek, mond
tam, lesz tejem, ne menj, megeszem
a mézes baklavát meg a vizet, mon
dom,  lesz  tej,  bizsereg,  lefröcsk

ölöm az ablakot vele, hulljanak m
eleg  tejszagú  üvegcserepek,  mondt
am, megeszem, bizsereg, mondtam,
ne menj, drága ügyvéd úr képeslap
jaiból kilépve  a folyosón.  Álldogá
ltam, mimikámon alig változtatva,
befordultam a folyosóra, akkor va
laki  szétnyitotta  az  újságot,
kiléptem  belőle,  lassan  elindulta
m a folyosón, melyet akkor láttam
először  életemben,  de  értelmetlen
lett  volna  mimikát  változtatnom,
drága ügyvéd úr éppen a képeslapj
ait nézegette,  amikor  kiléptem a
folyosóra, nálad  éppen  sütött a  n
ap,  és  külföldi  divatlapokat  néze
gettél,  drága  ügyvéd  úr  folyosójá

n álldogáltam, mimikámon alig vál
toztatva,  mert  mire  az  ajtóhoz  é
rek, elered  az  eső, vagy leszakad
a lépcső, éppen odaértem az ajtód
hoz, ebben a pillanatban sütött k
i a nap, és még nem érkeztél haza
a  villamossági  szaküzletből,  hát
várlak, éppen befordultam a folyol
són, mert láttam, hogy a képeslap
utolsó   oldalához   érkeztél,  drága
ügyvéd   úr  visszaérkezett  az  üzlet
ből, a nap már alig süt, a lépcső
ház  recseg,  elered  az  eső,  nincs
fény,  nincs lépcső,  drága ügyvéd
úr  éppen  összehajtja  képeslapjait
te is letetted az újságot, nem bí
rok visszamenni, nincs ügyvéd, lé

pcsőház sehol,  ázottan állok az a
jtódnál, de te éppen a villamossá
gi szaküzletben vagy, melegszem h
át  az  ajtódnál,  jó  vastag,  repede
zett faajtó, az  egyik  faragott  dí
szen érzem a tenyered szagát, sza
glászom hát tovább, még mindig es
ik, drága ügyvéd úr nem nyitja ki
az   újságjaít,  az  eső  teljesen   rát
apaszt  az  ajtódra,  átvettem  a  ten
yered szagát,  nincs  árnvékom, csa
k tenyerem, az eső felfalt, marad
tam a tenyeredben, izzadt tenyere
ddel  bezártad  az  ajtót,  de  akkor
már nem sütött a nap, nem is volt
am már sehol, valahol az ajtó has
adékában, lehet, nem tudom, mert
éppen  visszajöttél  a  villamossági
szaküzletből  és kinyitottad  az  aj
tót,  valószínűleg  akkor  eredhetet
t el az eső, nem emlékszem, beszé
ltem a drága ügyvéd úrral, és épp
en el akartam árulni valamit az i
smeretlen eredetű repülő objektum
okról, amikor megtudtam, hogy sze
ntjóby egy kairói szállodában öng
yilkosságot  követett  el,  lerohant
am a lépcsőn, a portás éppen a r
uháit égette el, egy néger nő egy
ágyat cipelt, késő volt már, az u
tolsó keskeny vágányú vonat is el
indult már koszovóba, nem tehettem
mást, bezárkóztam vele egy szállo
dába, és jöttek a húsevő madarak,

mi itt délen erősen romlunk, haju
nk vastagabb, ám gyorsabban hulli
k,  kiválasztási  mirigyeink  fenemó
d működnek, annak ellenére, hogy
fő eledelünk a birkahús meg a túr
ó, és jöttek  a  hitchcocki  madarak
csak annyi időm volt, hogy hajamm
al betakarjam arcodat, amikor a n
éger feldobta egyik szemét az aut
óbuszban, én rágni kezdtem az aut
óbuszjegyet, és vártam, hogy a má
sikat  is feldobja,  mert  csengette
k éppen, és leszakadt a híd, jázm
infehér  szemgolyóért  sírtam,  amik
or egy néger feldobta a szemét az
autóbuszban, és vártam, hogy a má
sikat is feldobja, vagyunk még né

hányan fehér négerek, megoldatlan
ul heverünk macedóniában, denver
ben,  az  állatkertben, tovább, val
aki eskape from freedom new york
1942 azt mondja, hogy a mazochist
a filozófia fő motívuma az ember
tehetetlensége, mondott  még mást
is, suzuki is a zen buddhizmusban
mu! mu! riesman pedig egy versiké
ben, a the lonely crowdban, ez a
malac elment a piacra, ez a malac
otthon maradt, ez a malac bifszte
ket evett, ez a malac nem evett s
emmit. ez a malac úgv sírt skvi-s
kvi egész úton hazafelé, ma már b
ezzeg minden malac piacra megy, e
gy sem marad otthon, midegyik bi
fszteket  eszik,  ha  egyáltalán esz

ik  és  mindegyik  azt  sikítja  skvi-
skvi-skví-skvi-skvi-kvi-skvi-skvi-skvi	

ELINDULTAK A KIS PIROS BULDÓZEREK
(1969-1971)

Minden azon múlik
ahogyan a moziból jössz ki és hónod alá veszed
hegedű jön ki langyos tojás mellé teszed
pacsirtát veszel és hegedűbe teszed
s a tojás elsírja magát
Ki fogad be engemet
madárral állkapcám között
veréb deszkástul viszi a holdat
szúrós fészkébe
harapok egyet
Fehér kutya a végtelenben
öt csillag közt jártam
öt halált elhagytam
a hetedik csillag után
szegfűbe haraptam
Kereszthídra léptem
kereszthídra léptem
és onnan lenéztem
volt ott zöld sárga kék meg minden
az egész életem
Fehér bőrdudák száradnak
ha volna négy drótom
négy rigó a fejemben
isteni áramkört teremtenék
e bőrduda fenekén
A jégen rőt kisasszonyok
a jégen rőt kisasszonyok üldögélnek
farukon masni
én ki szép voltam egykor
a jég alól nekik hegedülök

		Barna cérnát ereszt a hold
barna cérnát ereszt a hold
ezüst kötél a derekamon
megnyálazom a barna cérnát
ezüst kötél a nyakamon
Dinnyét lóbál a sárga szél
dinnyét lóbál a sárga szél
a kerítés fölött
bennem ülnek sárga ablakok
Nemrég a sárga tornyok
nemrég a sárga tornyokról
lehulltak a sárga lepények
le a toronyról
mióta kidőltek a házfalak
mint idegen fehér zokni közöttük
a toronyra mutattam
Isztambulban jártam
isztambulban jártam
döglött lovakra feküdtem és elaludtam
mérges repülők szaggattak szét
egy zöld felhőt
úristen ha én most leugranék
Tavasz
a nagy kertész fülbevalókat kapál
oh robban a fülemüle a zsebében
pedig olyan szép olyan elragadó
ahogyan a nagy kertész
arany fülbevalókat kapál a kertben
Velencei galambok
a patikus megfogta a velencei galambot
hurrá fogjuk meg a tökét!
a néni megfogta a galambot
erre bekapcsoltuk az áramot
a néni elszállt
Hat porszívó éjszakája
hat porszívó működik szüntelen
a fiókból felröppennek a selyemcukorkák
az én kedves nagymamám
piros almákon csúszkál
vasalója szépen kivasalja az ingemet
és a fekete macskát a porszívóban
én ezért cserébe minden szombaton
szállni tanítom a selyemcukorkáit
	Mese
a kertben egy gyerek
sárga papucsot ültetett
s a papucsfán termett sok papucsvirág
az ágakon pedig sok papucsmadár
meglátta ezt a hold egy éjjelen
fájt a lába hát kapta magát
leszedte a sok papucstojást
és a lábára rakta fel
azóta a hold sárga papucsban jár
a kisgyerek pedig
egy kis ezüstcipőt is elültetett
		Tele van holddal a holdi ember
a ruhája meg a füle is
s míg ezt mondja nekem
sok apró holdacska bújik elő
a szája körül
A lovacska halála
a lovacska nem szereti a húsdarálót
lovacskának enni kell de a mama
nem tette még fel a didit
a didi a resón melegszik
a zöld kötény fázik
a zöld kötény fázik mert egyedül van

este
együtt táncol a tűzön
a lovacska meg a kötény
Mese a sárkányról
megy a sárkány a faluba
a sárkány a darazsakat megöli
a sárkány a kislányokat megöli

adjunk neki malmocskát
a malomba Ilonkát
A kés
ha kettévágjuk a körtét
a piros hajú kislány
nem fog sírni többé

ha kettévágjuk a kislányt
a piros hajú körte 
nem fog sírni többé
Évszakok
télen fogom a dunsztosüveget és ráülök
anyukám arra tanított
ne táncoljak hideg lepedőkön

tavasszal leszaggatom gombjaimat
Amikor a zöld függöny
amikor a zöld függöny pisilni megy
a kis karosszékek ugrálni kezdenek
sárga fogaik hullanak
és csizmához ütődik egy teáskanna
egy macska egy tányér meg egy sapka
			A téren tülkölő automobilok
ma a fényes reggelen
fehér szekrények vonultak vidáman
én egy szekrényben álltam
kezemben lángolt egy táska
úrnőm megjöttek fehér vőlegényeid
a nyerítő tülkölő automobilok!
Maga az a kövér pasas
aki cseresznyeruhában jár és riogatja az ablakokat
ki lábat mos a fényes ég alatt és betöri a madarakat
lábat tör és lemossa a madarakat
farkában cseresznyemag aki egy kövér pasas
			Kutyuskám gyerünk a patikába
gyerünk a patikába a szívem után
bezárta magát a drága
egy dunsztosüvegbe a gyönyörű nilusba
homokká száradok miatta
Július
gólyák állnak a fekete dombon
rajtuk égő szoknya
Aratás
két vasaló a lány kezében
rohan a szekér
a vasalóban búzatábla ég
Nyár
nedves tyúkom
fel-feldobja magát
csőrében szivárvány
Nyári éj
harisnyámra réti tücskök
ugrálnak fel
zenélő parazsak
Tűz
a drót nyelve
ujjamba mar
pipacs a kályhában
		Útban Görögország felé
porzik a tüzes kerék
kígyók ugrálnak körülötte
én fekete társammal
szaladok a kék kecskék után
Bolond nyár
a tüzes égen
illatos macskák keringenek
aki a kaszákat hordja
az én fekete vőlegényem
Azt hiszem éjszaka
teli az ég égő hajszálakkal
recseg a fekete tulipán
valami szikrázik alattam
		Az autóbuszban nyolc óra tájban
az autóbuszban nyolc óra tájban
röpködött fölöttem és zenélt
két cipő
én álltam nyugodtan
és nem volt már sehol egyetlen kerék
az egyik cipőben te
a másikban én
		Galambom aki a havasokban járt
galambom aki a havasokban járt
fekete padon utazott én vártam rá fekete széken
hozza nekem a fehér nyulakat
szájában hó meg piros jégcsapok
Balkon
az olló beleszagol szoknyámba
fehér éjszakába
tíz gyűszűm mind az égre szállt
jaj a házunk fehér kendőben szaladgál
engem keres de nem talál
Ha meglep a magány a konyhaasztalon
én a vén tyúk
szerettem három harisnyagyárat
öt diesel-motort egy poklot
most férjhez menni akarok
egy partizánhoz két traktorhoz
két núbiai tigrishez egy sivataghoz
egy mozdonyhoz egy körtefához
istenem
adj egy kevéske boldogságot
A másik szobában az énekesnő
a másik szobában az énekesnő libáimat elégeti
a másik szobában hanyatt feküdtek a mezők
egy almafa meglocsolva kitántorog
a másik szobában torkomat elégetik
deszkáim siratólányaim
Avagy seprűje vagyok-é páromnak
hogy így pocskol a tavirózsák között
vajh gumikerék lehetnék
szeretőmnek ezüstbiciklijén
A lúd és a ló viadala
parazsat adtak neked abrakul
hasadban fekete táska
templomot fújtál zöld szitába
s a felgyülemlett parazsat gyomrodból
fehér ludam az istállóban
ludam hátán sárga ló patája
fehér szárnya fölött gyűrött ló
az éj pedig ó a sárga éj
ne halj meg fekete ludam
gyönyörű hagymám gyilkos lovam
Vers a szerelmes piócáról
Van egy nagy sárga tányérom.
A tányér közepén egy lyuk.
A lyukon át az én szerelmes piócám
jár be hozzám telihold idején.
Mert van egy nagy sárga piócám,
a pióca közepén egy lyuk.
Oda jár be ezer darázs
birsalmaág a nagy tányérok idején.
És a fekete lyuk
ahová a nagy sárga tányér jár
éneklő piócával a közepén.

a szerelmes pióca éneke:
            ezer darázs a torkomban
            birsalmaág a faromban
            égő kecske a bokorban
Mellem alkony
Emberek járnak, megérzik a forróságot.
Tetszik nekem a vörösen izzó fiú,
aki korám kel, megfeji az erdőt,
türelmes és megfogja a csillagot,
felgyújtja a falut, mellemben a galambot.
Szép tiszta tyúk
hörgés angol politikai lecke miamiban
kelepce kelepce az orvos fényképez
a tű kész
a kulcsok elrepültek alszik a kislány

megjött a tambura
fekete lokni
szíved röpköd
ne röpködj mert eladtalak
szép tiszta tyúk
		Hiba történhetett ezt rögtön észrevettük
rigónk volt elég meg autógumink
a lepedőben szappan tű meg a holttest ugye
aki az én szerelmesem sárga trikóban
aki az én autóbuszom sárga trikóban
az én emeletes házam talpig madárban
Színházban
hol vannak a macskák
fekete retikülben vacsoráznak
Itt csücsül a négy lókötő
itt csücsül a négy lókötő
a négy király mondhatom
szapultak hogy borotválkoznom se kellett
amikor beléptem
a küszöb átnyalábolt s kardjára tűzött

mondtam nekik hagyjatok a fenébe
nem kell az ezüstötök
a miločeri vécéből a sirályok
azok kellenek
		Az a szétvert ajtó közöttünk
jaj kurva edényeim robbanok
leprás borbély mi az kicsikém
jön a macska nyolcliteres csak úgy lángol
benne nyolc pici ringyó táncol
a szétvert ajtó közepén
		Elindultak a kis piros buldózerek
jó lenne szeretkezni valakivel
mondtam egy buldózernek aki szilvafa volt
jó lenne szeretkezni veled mondtam
narancsaim elrepültek milyen üres az élet
csak addig vigadok míg szoptatom
röfögő kis piros buldózereimet
		Furcsa aki kalapácsokról álmodik
kettéhasított banán ezüsttel leöntve
amerikai fagylaltban ülök
kettéhasított szobám vörös inga
tik-tak kettévágott koponyám
pipacsnadrág rajtam kerekek
egerek vörös fülek
tükörsima ecset rajta galambok
furcsa haramia kalapácsokról álmodik
hallgatózik teste zölden ázik
minden porcikája külön orgazmusban rángatózik
például teszem a csuklóm így hurr
a térdem hopp
az egész testem cikázik huss
hogy alszom-e nem tudom narancsban ázok
vendégségbe járok kék falra rajzolok
ezüsthagymában táncolok
ez aztán furcsa kalapács!
Amikor a vörös hegy
amikor a vörös hegy zuhanni kezd
a kályha meginog kiugrik a medve
ott ott piros körtével rohan a hegyre
az ágyúk szájába piros körtét tesz be
és rohan fel a lángolló hegyre
és felrobban a véres körte
ó az a zuhanás a kályhák összetörnek
fekete hegyek közt gyönyörű naplemente
Hová bújtál kató
ma reggel kivágták mind
a cseresznyefákat
a disznók aranyruhában állnak
hová bújtál kató
		Az ablakon kidöfött rúdon
az ablakon kidöfött rúdon
négy ember áll kék sasok
a tüzet alattuk épp meggyújtották
havas éjszakánk lesz szól az egyik
s átlép egy szilfa koronáján
a fák fölött riogva csapkod négy villanyszerelő
Vasárnap
Elmentek a hajók.
Megeszik a galambot.
Kis éji zene
feljött a hold fehér nyelv
kutya ficánkol a híd alatt
kérdezem jó irányban haladok-e
s ő a fuvola hangján válaszol nekem
ez a sátán hangja megfagyott zene
ez a híd fekete ágak fekete rügyek
ez a szédülés mester jó úton járok-e
de az égi kocsmáros nem felel

vár rám a híd alatt
fekete nyelv
		Amióta varjút ültettek belém
amióta varjút ültettek belém
a langyos háztetők piros rózsákkal
a seggükön hová hová kiáltanak
fel a holdra megyek
csak előbb ezt a létrát segítsetek
		Mintha száz életem volna
barbár kata aki egy varjúval
él egy tető alatt
mintha száz élete volna
citromot dobál a kútba
		Az öregasszony meg a székek
érzem én a levegőben lógnak a székek
eljön hozzám a nagy kaktusz
megérzem ha vihar készülődik
mert a kapanyél jaj a kapanyél szorít
szorítom a vánkost hajnalonként
kaktusz feje az ablakban
ne rémíts fogatlan fekete ablak
mert azok a székek jaj fölöttem
mindjárt leszakadnak
Csend
négy farkas a kéményben
párnához szögeztek
nagy fehér fogak
Idő
a kis narancssárga gomb
forró mellkassal készíti fészkét
a kis sárga gomb
ki-be jár csontjaim között
Áhítat
fekete pulóverben ezüst madár
csőre pihen
hó száll a mennyekből
Éj
az ablakon sárga sebhely
leesik a tojás
én fekszem sárga ruhámban
fekete a késem az ágyam is fekete
				Hogy a fájdalomtól-e
hogy a fájdalomtól-e vagy mitől
lehullottak az almák az udvaron
kétlábon ugrál a kiskapu
az almákat siratja
A répa
aki benne ül
Életem
nem láttam soha rigót

MESÉK A HÉTFEJŰ VARRÓGÉPRŐL
(1971-1978)

A hétfejű varrógép
Ő maga az égen úszó ember, öröme nincsen, szájában a tudós, sikoltozó kígyó.
Kvazár néne
     Leguggolt az öregasszony, lüktetett a térde. Ahogy lüktetett, úgy tágult az idő. Kibontotta kontyát, szikrázva potyogtak ki a hajtűk, bele a fekete lyukba. Az beszippantotta, hogy csak úgy tágult-zsugorodott örömében. Amikor megtelt a lyuk, lepotyogtatta a lába közé, ott meg, uramisten, pókhálós, rotyogó-rötyögő sötét gubbasztott, születésre készen.
     Így keletkezett a világ.
Az emberek szétszéledése
     Mindennap lejött a gyönyörű kövér tyúk a hegyről és lerakta tojásait. Csúszós volt a talaj, hát elszaporodtak az emberek. Az öregek gonoszak voltak este, a fiatalok még gonoszabbak lettek reggelre. Egy éjszaka kicsordultak a kancsók, az asszonyok zihálva öntötték magukba a zavaros vizet. Látta ezt a tyúk és rájuk küldte a tüzet. Ott lóg azóta vörös cérnaszálon, izzó tojáshéjban az égen, az asszonyok meg sikítva kapkodnak utána. Jí! Jí!
Hogyan került agyag a tó fenekére
     Vasárnap reggel felvágták a tésztaburkolatot. Olyan rettenetes sok gőz és pástétom áradt ki belőle, hogy ráültek a keményre sült alsó héjára és azon vitorláztak haza. De bizony, megpuhult a vízben, ki is kötöttek a tó túlsó partján, de csak nem lett világosabb.
     Azóta van agyag a tó fenekén.
Hogyan lopta el a sáska a holdat
     Ült a lány a kéményen és őrizte a holdat. Szakít egy lyukat a harisnyáján, világosság támad. Azt hitte, a hajnal hasad és lehunyta a szemét. Csak erre várt a sáska. Kinyitotta a fiókot a lány combjában, és egy üde, fehér villanyégőt szagolt meg.
A sáska meséje az öröklétről
     A ruhaszárítókötél a magas hegyekben van. Áll a hideg szélben fényesen, s az öröklétről énekel. A repülő madarak fekete ládák, se szemük se fülük, hogy odakiáltsanak: "Még!" Recsegve kinyílik ajtajuk ott, ahol a tüdő sivít, fölemelkednek a ruhaszárítókötél fölé, belevágják csőrüket az égbe.
     Az égből sziszegő darazsak fúródnak tüdejükbe.
A sáska meséje a szeretetről
     Négy zöld gomb van a mellén. Amikor az elsőt nyomja be, elsötétülnek az ablakok, az emberek kétségbeesetten vájkálnak saját szemgödreikben. Ha a második gomblyukhoz ér, narancs potyog az égből, a tizedik emeletről, karácsonyfák gurulnak csilingelve, töf töf. A harmadik gomb helye üres. A negyedik gombot most varrja fel. Reménykedve fúrja saját tüdejébe a csavarhúzót.
Álmot hullajtó sáska
     A szürke, tollas egér megrázza magát. Cseresznye hullik torkából. Hajnal van, nyitva vannak az ablakok. Amikor az első vörös cérnaszál elszakad az ablaküvegen, zuhan a sáska, potyogtatja a cseresznyét az emberekre, izzadt párnák alatt a tollas egerekre.
A három madarat evő sáska
     Meglátta a gyönyörű, szürke, lebegő tollat. Ilyen tollaspárnát kívánt magának. Sárga lábakkal. Hogy ringatózzon, nyöszörögjön, amikor hívogatja, hú, hú. Ám megunta a várakozást és hess, már ott se volt. A madár meg csak rázta a tollát, rázta magát, mint az égig érő fa.
Az éneklő sáska
     Addig ette a lány a rózsaszínű pudingot reggelenként, míg gömbölyű sáska lett belőle. Akkor kifésülte a haját, pengetni kezdte és trágár dalokat énekelt hozzá.
A Nap, a kígyó és az égetőember
     Elfűrészeli az égig érő fát. Égeti asszonyát fehérre, vörösre, Teszi heréit vízre, vasra. Asszonya fényes kút, gyermekei hideg patakok.
Két hegedű és a gazda
     Én magam kakukk maradok, és mindig, örökké, az én vízikígyómat fogom szólítgatni.
Az ember, aki inget kalapált a fején
     – Fejnyílást csinálok erre az ingre s csak úgy eresztelek be, ha nekem adod annak a felét, amit benn kapsz
A mózsaszínű radár
     Hogy mik vannak! Jön a Mindenes Ember. Keze, lába mózsaszínű. Arca nincs. Sok zseb van arca helyén. Benne szabályzatok, iratok. Zseböngyújtója állandóan dolgozik. Zúz! Felszikrázik, megpörköli azt, aki arcába bámul. Így keresi a lényeget. Önmagában. Magánkívül.
Az a möld zadár
     Az igazság ujja ott lóg a mennyezeten. Ránk világít. Néha kialszik. Vagy összetörjük. Akkor fogjuk a szagosított fogkefét és lenyisszantjuk a fejét. Azét, aki a möld zadarat megfogta és orrunk alá tartja és büdösíti a levegőt, mintha más, sürgősebb dolgunk nem volna, mint az ő büdös tyúkjára pazarolni ketyegő lelkiismeretünket.
A vörös masina
     Masnija lehet mindenkinek meg kamásnija, de kabáton viruló masinája csak olyan embernek lehet, akinek hátul is szeme van, azt is becsukja, amikor az egyik zöldet mutat, a másik meg pirosat. Már most melyik az igazi?
A fekete légycsapó
     Nagy dérrel-durral jön Mihály bácsi unokája. Magával hozta a keréken guruló, csilingelő hűtő-fűtő szekrényt, benne a pléhkakast, hogy tudja, merről fúj a szél. Ott őrzi a bátorságát meg az erényét. Ahogy jött, árulja a fényes, lakkos légycsapót. De a kutyának se kell. Nagy dühösen összefogdossa a tücsköket, ne ugrándozzanak, muzsikáljanak a fülébe. Becsukja őket a jégvirágos szekrénybe.
     - Visszajövök még - kiáltja -, ha jobb idők járnak errefelé!
Hét szűkős esztendő
- Van itt valaki?
- Egy lófej és másfél ember.
A kék katona
     A kék katona magas kerítés mögött lakott. Hét esztendeig nem érte napfény, fehér volt, akár a lepedő. Egy éjszaka kidugta combjait a kerítéslécen. Vonítottak a kutyák, kiugráltak a hegedűből. A fehér combok pedig nőttek, kitördösték a kerítést, megfojtották a kutyákat.
Az ember, aki röptében elkapta madarakat
     Az ember egy kopár vidéken lakott. Hideg keleti szél fújt azon a tájon. A szél csontjáig hatolt az embernek. De tavasszal elkezdtek recsegni, ropogni a csontjai, ki kellett engedje a tavaszi szelet. Kinyitotta hát az ablakot, a szél meg neki a folyónak, ott nyargalt a jégtáblák lapockáján! Az ember pedig keserűfüvet gyűjtött, tüzet gyújtott a parton és beletette kezét a tűzbe.
Hideg napok
     És jöttek a hideg napok. A fejszéket kidobtuk a ház elé, de ő nem. A kerítés pedig nőttön-nőtt, befúródott a szobába, elérte az ágyat, megszaggatta a párnákat. Három éjszakán süvített így a szél, aztán kitöredeztek a kerítéslécek, beszakadtak a muskátlis ablakok, de ő csak állt, fehéren és szépen, mint a halál.
Boszorkányszombat
     Ahogy a kutya hegyezi a sötétbe meredő kerítésléceket, az istálló irányából elindult a hang. Erőtlenül, félénken bújt elő a száraz levelekkel bélelt vödör alól. Nem is hang volt, hanem remegés. A kettészelt dinnye remegése. A dinnye rémülten rázta ki húsából a fekete magvakat, odacsapta magát a vödör falához, egyszer, kétszer, de a hang nem akart megszűnni. A kutyák idegesen rágták a kapufélfát, felugráltak a szurkálólécekre, ott rángatóztak, míg valaki elvágta a ruhaszárítókötelet. A fényes ingek, trikók, visítva hullottak a porba.
     Akkor megszűnt a varázslat. A szárítókötél egyik végét a kéményhez, a másikat a tehén tőgyéhez kötötték.
Hét ország
Volt abban az időben egy másik ország. És így ment ez napról napra
A legkisebb királyfi
     Amikor beállították az új neonsort az utcánkba, vakító, kék fény árasztotta el a környéket. Kimentem a nyári konyha elé, ahol már hat éve lakunk, megláttam, hol éltem, - és világgá mentem.
Három kívánság
     Egyet, kettőt ugrott a ló, fölszállott a levegőbe, tiszta ezüstruha lett rajta, úgy is történt.
     - Hol vagy te, hogy én nem látlak téged?
     - Beszélgetsz, de én nem látlak.
     - Ablakok, ablakok, nyíljatok a levegőbe.
     S a zsebkendőt elkapta, úgy mint az elsőt. Behajtotta a lovakat, mert holnap az ő zsebkendője lesz kitűzve, így inkább csak a farát emelgette föl.
A táltos
     Hát csak repült az a ló, nem ment. Úgy szaladt, hogy repült.
     - Nincs mit enni, ha nincs leves?
     - A gyermeket nem kell verni, mert beléugrott a macska.
     A lányok sikítottak. Nagy füst volt a konyhában, gyorsan kivette füléből a ruhát s mint a pillangó, már le is volt vetkőzve. Kiállott a kapuba, csípőjére tette a kezét.
A griffmadár
     A madár megette a meddő tehén húsát, a hajó felett lebegett és az edényeket javította.
     - A fiam szobáját akarom kifesteni, de ő csak zuhan lefelé, mint az elhajított kő.
A barna tehén
Szegényasszony:	Fí, fí, fí.
Szegényember:		Vigyázz, asszony, jön az aranybika.
Szegényasszony:	Akkor hamar húzzál ki a fülemből egy szőrszálat.
Szegényember:		Jaj, nekem, jaj.
Szegényasszony:	Eljött értem az aranybika, kősziklák töredeznek alattam.
Aranybika:		Én igen erős vagyok, ha aranyfűben legelek.
     Ekkor levágták a barna tehenet az aranybikával együtt, és még ma is boldogan élnek, ha meg nem haltak.
A furfangos kanász
     Jött haza a Nap. Megrázta magát, magas, sudár, fehér hajú öregasszony lett belőle. A kis kanász pedig addig fonta a kötelet, míg lába közé nem kapta az öregasszonyt.
     - Itt öt láb van, az összesen nyolc. Két disznónak pedig nyolc lába van!- kiáltott fel a kanász.
A tevisdisznó
- Vett, édesapám?
- Vettem, fiam.
Ha vett, vett még egy fehér kakast, egy veres kakast, egy fekete kakast. Tavasz lett, a disznókat ki kellett hajtsák.
- Hát ki kürtel?
- Kürtelek én, csak adja ide, édesapám.
Felül a tevisdisznó a ház tetejire s kürtel. Aztán ráül a fekete kakasra, s kihajtja a csordát. Mikor kiértek az erdőbe, becsállódik a lapiba, s a kakast megköti.
Abban az időben három nap volt egy esztendő.
A három kismalac
     Egy, kettő, három, három ház szalad a mezőn. Apám meghalt, de még mindig nem éri el őket a karjával. Egy. Apám mégegyszer meghal. Kettő. Az egyik kismalac kitágul, belebújik a többi. Mondtam apámnak, haljon meg még egyszer, úgy rövidebb lesz. Három. A malac az éjszakába néz.
     Tavaszodik.
Hogyan soványodott le a királyné
     Olyan haloványan feküdt a párnák között. Fehér és vékony volt, mint a cérna. Órákig kellett ficánkolnia a párnák között, a lepedő ráncain, a párnahuzatban, hogy rátaláljanak.
     Amikor végre megtalálták, ollót ejtettek a szeme közé, tűbe fűzték, varródobozba tették.
Ollójáték
     Anyám, anyám, hány óra? Ahogy ezt kimondta, megfürdették, olajjal bekenték, megkoppasztották, sütőbe tették, piros cérnaszálat húztak a nyelvébe, megkérdezték, rövidre, vagy hosszúra akarja-e?
Tűzjáték
     Minek az a tűz? Vizet melegíteni. Minek az a víz? Baromfit koppasztani. Most még kicsi. Félig zöld. Legkisebb kígyóból lesz a farka.
Fogójáték
     Kishagyma, honnan jössz? Báránykák köröttem keringenek. Jut is, marad is.
Későjáték
     Kapáltad? Jobb lábával kapáló mozdulatot tesz. Öntözted? Öntöztem. Hát ha én bemegyek? Akkor én kimegyek.
Fehér madár
     A csontból nemsokára szép fehér madár lett, felszállt s ezt énekelte:

Anyám megölt, apám megevett,
Kis testvérem, Mariskám
Összeszedte csontocskám,
Kötötte selyemkendőbe,
Tette bocfa tövibe,
Kikelt, kikelt, itt van! Itt!
De szép madár lett belőlem!

     Ezt meghallották, s tettek a fejébe egy gyönyörű szép kalapot.
A gonosz leány
Befut a cinege a házba, beteszi az ablakot.

Drótból fontam kendermagot,
Vizet teszek, babot rakok,
Három kancát megpatkolok,
Három kantárt legyintek rá,
Három kanca, három leány.

Akkor látta, hogy két feje van a lánynak.
Hamvazószerda
Fehér falhoz visznek, fal fölé emelnek,
lábam a kéményt veri, még följebb emelnek,
fejem hat lány varrja, vízbe dobnak engem,
hajamat húzzák, derekam eltörik,
eredj, fogj egy madarat, legalább madarunk legyen,
ha gyermekünk nincsen!
Gyulladj meg, gyertya!
Fény nélkül,
kéz nélkül,
aprófa nélkül,
száj nélkül,
lélek nélkül,
csont nélkül,
jer házamba
árnyék nélkül!
Tyúkhívógató
Jer ide kút,
Jer ide aranyteknő,
Jer ide ezüsttörülköző,
Jer ide tyúkom-búkom,
Jer ide kés.
Járj szerencsével!
Holdleány
Ki öltés nélkül varr
s úgy főz hogy gőze sem száll
holdnál szebben fehérlő
hosszú nyakú lány
jégen mulatja magát
talpából szikrák pattannak elő
saját gőzéből varr ruhát
a holdbéli lány
ezüstös hangon felnyerít
kinek fejébe néz
bogara öntött ezüst
Beszélő teknő
Fehéret ha evett, fehérnek látszik.
Feketét ha evett, feketének látszik.
Föld, amin ringatják, zsírrá lesz,
föld, amit beletesznek, tükörré lesz,
aki abba belenéz, emberré lesz.
Bújócska
Forró vízzel vödör teli
gyere elő Ladik Kati
olló csattog hajad rövid
nem a csontod csak a tövis
látszik ki a hajad alól
kinek nincsen koszorúja
kemencében mogyorója
feje alatt fényes tükre
megleli őt szeretője
száradt karú vőlegénye
Ladik Margit
Odvas fát, lyukas fát, Ladik Margit, ki ne vágj,
Abból nem lesz csónak soha!
Te vagy az én anyám?
Nem én vagyok a te anyád.

Felkél a nap, kilencszer fordul meg a kő.
Te vagy az én anyám?
Nem én vagyok a te anyád.
Nem én fekszem benn a házban,
Aki követ hord nyakában,
A fejében villám támad,
Nem ez asszony szült meg téged,
Csak a csontját hordod éppen,
Nem te fekszel benn a házban,
Ringatózol csónakjában.
Négy fekete ló mögöttem repül
     Fekete szemű anyám, enyhítsd szomjadat a sötét szobábul. Eljön az este, tüzes hamuba takarlak, ablakodat befalazom, a vakablakba ültetlek. Fehér galamb repül, ajtó és ablak nincs rajta. Hétszer megolvasom ujjaimat, összeverem szárnyaimat. Meleg szél fújja hátamat, nézz hátra, anyám, mit látsz? Négy fekete ló, olyan sovány, hogy fázom tőlük. Vágd le, anyám, a karodat, tedd be a szájamba, hozzád akarok repülni. Szem, száj, orr, fül, hol vagytok? Itt vagyunk a forró hamuban. Fehér galamb repül, elviszi örökre az ajtót, ablakot.
     Ezt énekeltem sötét szobában, anyám halálakor.
Jégmadár
Jík! Jík! Hú!
Kvrc. Kvrc.
Hess! 
Tavaszi szél vizet áraszt
     A töltés messziről vöröslött, vérző cérna a tájban. Sárga kutya vetette magát bele az éppen lezuhanó, lángoló szalmakazalba. A vonításra nagy, barna szekerek gyülekeztek az égen. Fekete tócsa jege ropogott a kerekek alatt.
A meddő tehén
     Az asszony ráállt a küszöbre és megrázkódott. Kés, villa, kiesett a kezéből. Melléhez kapott, mert érezte, hogy tüzes nagyon. Elfehéredett, mint az istálló. De hiába, addigra már szopták jó erősen.
     - János - kiáltotta a házba - adjál tejet a gyereknek, én idekinn maradok.
Barna tehén fia
     Mondja a tehén a fiúnak, csavarja ki a szarvát, aztán visszament a fára.
     - Miért nem hagysz békét annak a fának?
     A fa összeszorult és megette. Rögtön vérezni kezdett a zsebkendő. A tehén rálehelt, lett belőle hideg kút a saját testében. Meg is találta az ő kedves fia holttestét.
     - Édes fiam, ha ide nem jövök, sohasem ébredtél volna fel.

Eppeg a fekete király
     - Ügyelj te, nehogy rám lépj !
     A kocsis néz, hunnat beszélnek, s meglátja: ott belészúrt, hogy egy csepp vér jöjjön. Abban a pillanatban királyfi lett belőle. Megvárta, míg háromig mondja, akkor felült, s mindjárt megismerte a feleségét. Azonnal átölelte a derekát és egy olyan szép aranyhajú gyermeket hozott a világra, hogy a napra lehetett nézni, de a gyermekre nem. Az asszony várt egy kicsit, hogy elaludjanak, mert úgy meg volt dagadva, hogy majd kihasadt. Betoppant a fürdőbe, s a két inasa kiemelte onnét, s bétették az ágyba.
     Két korbácsot vett a két legény, kiszegezték az asszonyt és elégették. Így járt, hogy a maga hitesét becsülje meg.
Három holló kék lánggal égeti egymást
     Felébredt a holló a hamu melegétől. Hozott vizet a csőrében, hogy az álom ne lopja meg.
     - Vedd le rólam, testvér, mert rögtön meghalok.
     Megszabadította ujját a hajszáltól, tekint a vízbe, nincs. Tekint a fába, nincs. Tekint a kőbe, nincs. Tekint a napba, ott meglátta a harmadik hollót.
     A hamuba írt egy leányt nagy varrótűvel.
     - Szúrj belém, hogy egy csepp jöjjön.
     A lány megszúrta, és szerelmes lett a hollóba, akinek soha meg nem száradt a szeme.
     - Kár, hogy megfogtál. Kék lánggal szépen, szépen égethettük volna egymást.
Mindent járó malmocska
     - Miféle legény vagy te, hogy eperfával jöttél a világra?
     Megfordult a legény és két kő közé állt. Megforrasztotta elvágott nyakát, mint a mezőn felejtett tököt.
     - Mi van a szűröd ujjában, testvér?
     - Hát egy malom.
     - Miféle malom?
     - Amelyiknek nincsen teteje.

     Erre kihúzott füléből egy pálcát, megütögette vele mind a négy oldalát, mert olyan malom volt ez, amelyik sohasem sikított a legények alatt.
Papucsszaggató királykisasszonyok
     Jött az ördög a hegyről lefelé. Három varrógép volt alatta. Az egyik fekete volt mint a gyík, a másik szőke mint a hal, a harmadik vörös mint az alagút. Lámpást nemigen hordtak magukkal. Egyszercsak észreveszi ám az ördög a királykisasszonyokat! Na, adott hát nekik papucsot, hogy jól kitáncolhassák magukat.
     Erre kisütött a nap.
Az aranytojás
     A királykisasszony szájában van egy tükör. Aki azt el tudja lopni, lopja csak el. De nyomja be az ablakot, hogy belül maradjon a galamb.
Az üvegszemű lány
     Levetette ruháit, az asztalhoz úszott, kihúzta a fiókot. A madarak kirepültek, de röptükben ezt mondták:
     - Arannyá váljék a szemed!
     Amikor hazaért, a gyermek szájába tette, hogy szopogassa.
Az elvarázsolt leány
     - Ezt a madarat én feleségül veszem!
     Megfogta a madarat - a madár dagasztóteknővé változott. Összetörte a teknőt - a madár guzsallyá változott. Összetörte a guzsalyt - a madár emberré változott. Gyönyörű feleség lett belőle!
     - Rázd ki te is a ruhád ujját! - mondta a leány.
A kendert szedegető leány
     Azt mondja a második leány:
     - Ha engem venne el feleségül, gy szl kndrbl nny knyrt stnk, hgy nkm s mrdn. Meghallotta ezt a császár fia. Hozzáfogott kendert szedni, s ott énekelt a kenderszedésen. De nem bírta sokáig. Akkorákat vinnyogott, hogy nem bírt aludni tőle sem az anyja, sem ő.
     - Csk ngm l n rlj, mndjd, lmdbn lttd!
     Kimeredt a császárfi szeme, előhozatott két csődört, amelyik a leghamisabb volt. Az egyik csődör farka után kötötte az asszonyt, a másikhoz a lányát, aztán tizenkétszer megkerülte velük a várat, hogy dirib-darabba maradoztak el a ló farkátul. Ez lett a büntetésük.
     - Hát ez szép mese. Olyan mint a tznkt tlvj, z s ktszr mnddk l.
A beszélő tükör
     Kopogtatják az ablakot. Hess, hess, te ronda madár, még elviszed a lányunkat. Ott mulatja magát cifra tükrében. Juj, te lány, az ördögnek se kellesz !
     Jön a fekete bogár. Annak kell. Őszre már idegen tükörben hasogatja a fát.
Az okos leány
     Találkozott a fehér fügefával. Valahányszor lenyelt egy fügefát, mindig eltűnt egy szarva. Végül olyan gömbölyű és sima lett a feje, amilyen még sose volt.
A szorgalmas leány története
     - Azt vedd el feleségül, akinek a fejéből egy légycsapó áll ki, mert az jól tud söprögetni.
A vízhordó leány
     A leány fejére tette a kakast, és türelmesen mint a fényes csillag, belenézett a kútba.
A meg nem született lány
     Mikor látta, hogy az aranyhajú lány már elkékült, levetette a saját gúnyáját és azt a lánnyal együtt beledobta a kútba, elrejtette a vödröt, fölmászott a fára, és leült a lány helyére.
A kutyafa
     Zöld lápon terem a kutyafa. Odajár ki a lány éjszakánként, száját a fa törzsére tapasztja, szürcsöli a nedvét. Reggelre elhallgatnak a kutyák, megkeményednek a csillagok. Fekete arcú kutyalány csüng a faágon.

INKARNÁLT BÁBJÁTÉKOSOK
(1978-1985)

Gyere velem a mitológiába
Gregor Davidownak

Gyere velem a mitológiába,
amely rólam szól s ettől kockázatos.
Androgin vagyok; hazug. Tehát őszinte.
Csakis önmagamról adok információt,
s mivel az mindenkit érdekel - közügy.
Az önkínzás eredménye vagyok, az önszerelemé.

Gyere velem a mitológiába,
minden eddigi munkám kárbavész,
nem akarok műtárgy lenni. Letéptem láncaimat,
a teremtőnek nincs már hatalma fölöttem.
Nincs esélyem. Tehát aktuális vagyok.
A varróleány attól jön
Molnár Gergelynek

A varróleány attól jön, aki a tömeg médiuma.
Fajtiszta kentaur. Egy test, két lélek.
Vérző varródoboz. Csak rá kell nézni.
Rohan a forradalomba.

A varróleány attól bő, aki rajta fekszik.
Öt évi pályaudvar. Szigorított muskátli.
Nem született kentaur: azzá nevelték.

A pályaudvar attól bő, aki rajta fekszik.
Nem Keleti: azzá nevelték.
Fajtiszta varródoboz. Egy test, két lélek.
Muskátli, amely nem tud meghasadni.

Ha a muskátli önmagához nyúl, megöli magát.
Mert van miért. Van kihez.
Kinek van füle hozzá
“Akinek lelkében nincs rend,
Nem lehet rendben az ő birodalma sem." 
Nem szólt semmit a túlvilági életről,
hiszen a célon túllőni igen könnyű,
de nehéz állhatatosan a középen maradni.

Aki a friss levegőt szívja,
boldog és nem kíván tiszteletet.

Mint szem helyén zsák,
párolgó háztetőn
elhagyott hangszer, amely mindent tud,
a friss levegőt szívja
jégesőben, mint kivert kutya,
mert nem akar az arany középúton maradni.

Lelke helyén
párolgó háztető,
elázott hangszeren
hegedülő kutya.
Bartók Béla
Ütőeredbe vágott a tél
szikrázó teniszütőket a húros égen.
Két folyó széttárt lábakkal.
Hogy beleremegtél! Finom porcogóiddal
vadul ostoroztad a gyökereket.
Nedves ingeden föld és csillagpor.
Utazótáskádban hideglelős sámán
társalog az istenekkel.

Fant izidere
a hétfejű gyermek
szikrázó teniszütőkkel.
Csikókkal szalad a húros égen.
Lába közé gyűri a csillagokat
a porcogós harapófogókat.
Csitt! Fül ki-be. Aki beleremeg.
Sötét gyümölcs. Ami ring.
És vadul hahotázik.

A hideglelős gyermek zongorázik.
Fant ki-be. Teniszütőkkel.
Porcogós ujjakkal pongorázik.
Egy csillag gyökeret ereszt
nedves utazótáskában. Kirohan vadul
két kanca. Tüzes csontokkal
dobálja az eget.
A jégfolyam alatti völgy
Itt fönt a jég nem remeg annyira.
Fajtájához illő bátorság kell
a művészet intuitív fölfogása
ami még nem volna baj, hiszen fűtik.

Ködbe folyó vékony teste
nem vet árnyékot
és alig hajlamos a tavaszra.
Művészete forró zuhanyban
fajtájának nem hoz enyhülést.
Kinek a fejét fújják
Gregor Davidownak

Nem esik le fejéről a hatalom.
Egy pohár kellemes költészet
jól esik mindenkinek.
Művészettörténeti figura, aki benne van a trippben.
Odaadta magát egy metaforának.

Amikor bejárta önmagát
hát még azt, aki megőrzi!
Vonzó, tehát biszexuális.
Egy kettéhasadt ego látnoki utazása
a közép-keleteurópai répaföldeken.

Mitológiai sztár Amerikában,
ő, a Gyalogsámán, Gyalogkentaur!
Gyalogját utánozzák, gyalogozzák,
azt hiszik, most csinálja a történelmet.

Feladata a történelem kihasználása,
a túlélés, minden áron.

A történelem gipszdrapéria.
Idomítható.
Jól él, aki jól lapul
Ovidius emlékének

A színhely nem “tilos zóna”, nem is szilvatorta.
Danubius torkához érve megvakartad nyakadon a kötelet,
Kitapogattad a vers haranglábát,
S felköhögött a tavasz akkor is, most is:
“Reátör a démonkirály az igaz hit védőjére,
De a fehér paripának a majom jut eszébe.”

Látsz valakit? Én sem.
Fáradt vagy? Vagyok. Vagyunk.

		Ovidius rigóként a villanykaróig emelkedik
Térdig gázolok harsány madárfüttyben.
Ne eresszetek haza engem!
Zúg a sárga harang és a nagy fuvola,
Bedugom a fülem, úgy kígyó nem mehet bele.
Jég veri a harangot.
Csak haza már, haza!
Patkányt szedegetni.
Tour de Merde
Szendrő Ivánnak

A kerék nem érinti a talajt
a zöld harapófogókat.
Marad a csúszós árnyék
a gőzölgő naplemente.
Metró versek
1.
amióta bicikli helyett
néha metrón utazom
ilyesmi történik velem

hosszú fekete kabátom
meghúzgálják
budapesten

vagy nem fizetek
münchenben a spielstrasse
felé menet

münchenben a színes állomások
mint a likőr
elszédítenek

párizsban mindenki esőszagú
ott vannak a csövek

párizsban g. a. úr x-ben
jutott eszembe
párizsba csokoládé nélkül indultam
sápadtan tértem vissza

2.
egy fogkefe
a személyiség halála után
úgy él tovább
hogy emlékezetének rongyai
megmaradnak a pohárban

c. elvtársnak
sétapálcája volt
mit kézelőgombnak viselt
így volt legalábbis ezt hitte

bizonyos dolgok
melyek jellemére vonatkoztak
például irattáskája
hattyúként úszott felé

de egyszer
lift helyett
villanyégőbe lépett be

nyílt az ajtó
sok ezer villanyégő jött ki
c. elvtárs helyett

3.
büntetendő cselekmény
vörös cérnaszálat
húzni
az utcán
a járókelők kabátjára
a villanypóznákra
a fákra
a fűre lépni tilosra
a testemre csavarni

azóta okosabb lettem
ez lett a vesztem

4.
többféle bicikli van
a beszéd például
sőt a hallgatás is

5.
mert lennie kell
valaminek
amiért mindezt
érdemes
amitől így dübörög
ez a dübörgő
       -et

csak tudni kell
mikor be-
meddig
mikor ki-

aki tükörbe néz
mindig más valakit
szeretne látni

mint a tükör
önmagát szeretné
visszaadni

ő akinek csengő van a torkában
ennyije van
átszálló menetjegyet kér
egy másik életbe

kettős megálló:
még egyszer
ugyanott ugyanakkor
másképp

végállomás:
újra
ugyanott
ugyanúgy

volt ereje és célja volt
száguldott a kijelölt úton

mert aki nagyon sokáig

akik várták
meghaltak vagy meg sem születtek

túl későn
vagy túl korán érkezik.

Polónia expressz
Férgek s viszketegség nélkül várakozik a Keletiben.
Tavasz alumínium fóliában.
Rügyet hajt.
Ha jön, jön – ha nem, kivárja.
Pannónia expressz
Hatalmas gyümölcsfa.
Köd előtte, Magyarország utána.
Haynau Coca-colát iszik.
Puskin expressz
Sötét egyenruhák.
Egykori költőtársam,
Te énnélkülem, én tenélküled,
Összezárva vacogunk.
Meridián expressz
Kelet-Berlinben a muskátlik
Most hajtanak rügyet.
Belgrád kertjeiben
Máglyák füstölögnek.
Inkarnált bábjátékosok
1.
Az élet nem kötelez semmire

mintegy ügyetlenségből hanyagságból
újra elkezdett kalandként
a tűző napon siető ember meghűl
az ártatlannak látszó részletek sorra
elfecsérelt életté alakulnak
a helyiség bútorai piszkos ablaküvege
mogorva tulajdonosa a végzet díszleteként
átrepül a színen

pedig sem tragédia sem baleset
nem történt.

2.
Mr. Wolf egy “lapos" világban találta magát
ahol talán Isten maga is halandó.
Ott észleli ahol van
a fényérzékeny vasalódeszkán.

3.
Mrs. Pipernek egy halott gyermeke volt
aki egy szürkésfehér
macskát ölt meg.

Viselkedése, szavai és fájdalmai
világos vonatkozásban voltak
a repülőgép lezuhanásával
és azoknak az érzelmeknek voltak ismétlései
amelyeket a megsebesült és lelőtt
francia tisztek érezhettek.

Személyiségük haláluk után
úgy élt tovább
hogy Piperné puha ujjakkal
egy cukorkás dobozból.

Az emlékezetes naplementéből
Mrs. Piper ablakában
egyszerre több példány volt.

4.
Willy Sch. testén zsinór
volt kifeszítve amelyen egy mozgatható
vörös takaróba burkolt körte függött.

Ugyanakkor a nappaliban a valóságnak
magasabb rétegei nyilvánultak meg.
“Minna, egy tűt levettem az asztalról!"
S valóban a tű a földön hevert.

5.
Eusapia érzi
ha egy tárgyat telekinetikusan mozgatnak.
Tehát a csalásnak nem bizonyítéka az
ha lába megragadásánál
velőtrázó a sikoltás.

6.
Egy esetben a szájból
kilépő fényes szubsztancia
áthatolt a médium fejét
borító fátyolsisakon
és a fátyolon keresztül visszahúzódott
a szájába.
Éva C.
szabadon és nevetve
lebegett a levegőben
mintha egy izgatóan hegyes tárgy volna alatta.

7.
Az embernek öröklött képessége
hogy a tárgyról kiinduló
fénysugár ne érje szemét
s a közönséges világnak
minden eseményét lenyomatként
hátrahagyja.

8.
Piperné egy verőfényes napon
ebéd alatt
világosan észrevehetően
akár a zenélő óra
mintha fel lenne húzva.

9.
Inkarnációs állapotban
a fülkében álló asztalon
mintha élne.
Concerto
allegro

fényes fémlemezek
ütés
finom remegés
a legközelebbi falnál
ráfagy
az emberi hang

largo

kristályba zárt
színes műanyag fúvókák

vibrato

ugráló
apró spirálok
a fájdalom
szűkülő köre

az önmagát megismétlő vízcsepp

vivace

feltörő
meleg üvegcserepek
a szájban

vox humana

kifeszíttetett
az űr közepén
két arcát
két istennek mutatja

con variazione

szűk emberi hang
értetlenül
a legkékebb égboltra

piano

pók
halványkék
üvegcserepeken

adagio

vakító
sikító kötelek

finale

műtőasztal
teljes sebességgel
a szétrobbant kanyar útvesztőiben

Hvari cantók
A bűn itt: ami meg nem tett maradt,
az elsorvadt kétségek között...
Ezra Pound

Fejbőr illat a rózsaszín habokban!
Főbelőtt sirályok az ég alatt.

“Ki vagy te láda?" a forró istállókban
illatos járású meleg állatok
holdat ringatnak a hasuk alatt.

Én ettem meg a lángot
de a lomb nem, melyen ő járt.

Akitől elmenekült a hegy mögé,
önmaga elől, magára talált,
a gyönyört magában hordozza.

Aki parázsra lép az ég alján
és sárkányvitorlázik,
ő az, ki szenvedélyeinktől porrá ég naponta
s a habokba zuhan.

Elégett sirályok
a füstölgő habokban
Marshall! Lehet-e büntetlenül
ilyen tiszta zsidó virágot
egy amszterdami villamosban,
amit magamba fojtottam
lehet-e büntetlenül
újra születni romjaimban?

Itt áll a hajnal
szelíden, kábítószertűzben,
szőrrel borít be, betakar.
A tűzzuhatagban hozza az álmot
a hétmérföldes Baltimore-ból.

Jöjj, álom, sáska röpte!

Nincs nagy rakomány: három élet,
Hvar,a vérző sziget.
Nézd, ezt a fényes drótot!
Bosnyák Istvánnak

Verdes a forró kőbe
szorult fejsze”

És te is nézd, meztelen,
engedelmes, új bolygó, emberi lény,
élettársa lettél rőt bozótban,
dacos, szép és veszedelmes
derékba törve virrasztasz 
a kénszagú sárga égen,
ahonnan zápor dől és mindent elsöprő bánat,
düh és keserű győzelem,
te, szikrázó vitorla,
messziről jött ideges hangszer!
Az ideges patakok kihunytak
Hol is találták ezt a Janus-nedűt,
hogyan fest ez a kétszínű, csalóka mártás, 
honnan merítették,
mit akar ez a suttogó,
fortyogó idegen?
Saját hangján. Az olló.
A szekrény a gyorsuló idő.
Az Úr mágneses hangja a táguló
meleg üveglapról, kedvesem.
Eláraszt a puha, kék alagút.

Szikrázó pokróc fölöttem.
Androgin a cseresznyéskertben, hintaszékben
Gyönyörűm ! Kékruhájú.
Hideg székek között napkelte.
Száradt karú szeretőm, ruhámat hordod.
Zöldellő kerítésem, rikácsoló ablakom.
Tükrök mélyén keresem fogaidat
izzadt gyöngyeimet.
Lélegző bőrtenger!
Szájunkban a lüktető,
habzó postabélyeg.
		Ó, ha becsukják a kapukat a barna szembe
Aki kívül. Aki bennrekedt.
Elviszik, kedves, a támlás életet.
Néha ág jő. Velem mi lesz?
Egyedül. Kell ez
Made in Universe
Sz. B.-nak

Ez az élénkvörös villanykapcsoló kezemben
igen közel áll a zokogáshoz.

Táguló fekete négyzet
közöttünk.
Az ásító fekete festményen túlról
visszatérsz-e hozzám
A cseppfolyós kályha
Az életet adó vízben
örökre el vagyunk látva energiával
Így: “Szerelemmel".
Talán majd egyszer újra kezdhetjük
földi életünket sűrített videokazettában
talpig csillagos sapkában.
Addig is szemtől szembe Tapolcával,
az életet adó szikrával.
Én gyorsan járok és az esőcseppek mind elkerülnek
Odatették az üveget,
amelyben nem voltam otthon.
Arrább toltam egy másik petyárba.
Te, érzed, milyen finom dolog ez?
Ani, aki gipszláng,
gyorsan jár és az esőcseppek mind elkerülik.
Füstben égi táncos kecskék
Zöld üvegkerítés mögött
füstben égi táncos kecskék.
Fuldokló tüdővel
forró harcos
kék zuhatagban párzik.
Vijjog tűzruháján
tőgy poloska dra dra.
			Egy délután ültek a galambok
Egy délután ültek a galambok a porban.
Én a küszöbön ültem, sört ittam.
Május volt, a kék csavarhúzó
Meg a szürke galambok ezt kuruttyolták:
“Öld meg! Öld meg!”
Fölvettem a forró csavarhúzót, bementem a konyhába,
Hagymát vágott, könnyes arccal kérdezte:
“Kisfiam, éhes vagy?” Én meg se szó, se beszéd,
Arcába vágtam a csavarhúzót egyszer, kétszer,
Aztán becsuktam a véres ablakot.
Azóta kuruttyolnak a fejemben a galambok.
Gyermekrubin
Zöld fa feslett.
Remegett, ha ráleheltek.
Gyermek volt még. Teste, lelke
zöld ág víz tükrében.

Hajnal volt még, hajnaltégla.
Hangjában ezüst.
Acélszikra a szemében. Így fényképezték.

Hajnal volt, ha ráleheltek.
Drótköténybe beletették,
addig rázták, ütötték, verték,
izmos nádszál,
gyermekrubin, mivé lettél?

A PARÁZNA SÖPRŰ
(1968-1984)

Azok az aranyba zárt ketrecek
azok az aranyba zárt ketrecek
hol a lovak patáit sejtem
a fekete arany juhokat megszaggatnám
de hol az az istálló
hol kitombolhatnám magamat
Önéletrajz
most megiszom a tejet
most verést kapok
tél van és táncolok
megiszom táncolok szoptatok
lábam közt az ég
most már meghalok
Ing
Nagy száj, bekaplak.
Nyulam téged nem szeretni
nyulam téged nem szeretni hogy is lehet
pásztora vagyok kényes nyúlfüleknek
gyere be gyere be
Madár
jaj ez a trombitás
behúzza a madarat az ajtó mögé
s ott a szőnyegen
aranytojásokat ütöget
Imádom a tűzikutyát
tűzikutya a paplanom
ha akarom megvakarom

Finom a hang a fogam alatt
finom a hang a fogam alatt
egyedül aludtam az éjszaka
Kis piros vonat a szádból
kis piros vonat a szádból
jön felém fehér síneken
én lesben állok hogy lenyeljem
a vonatot is meg a síneket
Marshall
Mintha zúgna a teste,
Fiatal, hervadt növénykosár.
Ahogy jön-megy naphosszat és parázslik
Hangjától dorombol az este
Reggelre kemény rügybe fakadnak a fák.

Tőle jön-megy a fiatal növénykosár.
Ahogy zúg a teste
Gyönyörű hangjától dorombolnak a fák
Kemény rügybe fakad az este.

Ahogy zúgnak a fák
Hajlong, kosarát rakja
Kemény rügyeivel nekem.
Dorombol, parázslik és elég velem.
		Hogy felragyogott, amikor felhőt végre
A nád suhanni kezdett szemében.
A barna tojások mind az ő tojásai voltak
meleg bársonynadrágban
melyeket estére tartogatott a jó fürtű
szőlőhegynek.

Felhő a nyakán.
Boldog volt. Állkapcsa égbe kiáltott.
Várom! Várom!
G. kisasszony
Most kéknyelű este van
kemény, magányos.
A homályos folyosó mélyén
köteleken kifeszítve
mosolyogva lóg, borotválkozik,
ő a mosóporistennő, kefecsoda.

Várj még, izzadtságszagú reggel!
Gyönyör, sötét szekrény
Vörösre mosott ház mélységeibe
fúródott deszkák.

Itt, eláll a lélegzet
barna lépcsők az örök titokhoz vezetnek
a folyóhoz a ház alá
amely a kocsonyás partot mossa.

Fénykorbács.
Vége a remegő titoknak.
Izzadt vállfák hullnak fejünkre.
Nadrágomra ha rátalálsz
anyu ez a bácsi párnámmal játszik
labdáját hasamra teszi csupa pipacs a világ
lenyírja hajamat cseresznyét látok
a cseresznyét vasárnapon megeszem

				játék hihinek
sárga kötél végén sárga villamos
villamos végén kezdődik egy körte
ha megszűnik a körte egy csodálatos sapka
kezdődik kettőnk között
Anyácska virraszt
kis keze fából faragva
anyukát szoptat
Pihés mandulafák
Pihés mandulafán
felpattannak a bársony szemgolyók,
s csodálkozva, nedvesen keresik a fényt,
a rést, mit ujjaimmal hasítottam nadrágodban.
A harmatos, szuszogó avarban
égszínű patkány után kutatok,
s az csintalan, mohón ujjamba mar.
Ül barna tuskón
Félig nyitott szájjal, kezében tükör,
mulatja magát. Másik kezében
hernyó a meleg csipkék zuhatagában.

Tudja már, mi kell
az ideges verebeknek,
a combja között ficánkoló verébfészeknek!
Négy trokedli
Vaskerítés. Belül tilalomfa.
Egyenként járulnak a szoborra.
Langyos éjszaka,
nedves harisnyanadrág.
Van aki kint, aki bent.
De végül is összejön.
Mindkét éjjel
mindkét éjjel
telt hólyagomban
határozottan éreztem a lófejet
Barna padló *
Barna padló – ki festette?
Én súroltam, dagasztottam, habosra verve.

Barna ajtó – ki kopog?
Van-e jó, meleg pina eladó?

Van. Van.
Dunnában, kályhában, asztalfiában
egy-egy mérges pina harapós.
Boldogság
a nagy szilvában
a nagy szilvában
a nagy szilvában
örökre
Görög nő
kis hernyót dörzsöl
ő sikít én lélegzem
találkoztunk
Három csipkenyak
Légszomjtól tátogó lámpaernyő.
Izzadt
koszorúba fonódott
három barátnő.
Szent Teréz barna arca
Ők ketten utaznak.
Közelebb a puhára borotvált trónushoz,
ahol kiéhezett darazsak ülnek.
Közelebb egy másfajta elragadtatáshoz, a behavazott
belső ajtón keresztül, hol a zúzmarás
hernyó uralkodik. Az ő barna kegyelme
oly hő vágyat áraszt -
a padlóból tüzes kardvirágok törnek elő.

Oh, add meg nekik!
Vétkezzenek velem.
Csak a hajnalokat ne !
Uram! Vajjon kedvesek-e előtted
az én vágyaim.
Avilai Szent Teréz

A repedéseket, Uram, patkányokkal,
kihulló fogaimat jégcsapokkal,
ráncaimat forró vassal,
gondolataimat korbáccsal,
de álmaimat, Uram, hogy győzzem le?

Te vagy-e, ki vágyamat nyirkos falon
lucskos penészvirágban mutogatja – 
Te, ki hajnalonta kegyelemből belém döfsz,
szeretsz-e engem, s én szeretlek-e?
Ne légy kegyülm mogomnok
Uh nekem,én fiom
ézes mézüül!
Ómagyar Mária Siralom

Csitt! Hozom a létrát.
Véres lepedőn szárad a testünk.
Forró délután vírüd hioll vizeül
markomba se férne oly habos
a gyönyörtül míg mártogatom
nyelvemet sebedben ézes mézüül
szőrömet szőröddel egyembelű üllyétük.
Tüüled válnum?
Ézes ürümemtül?
Inkább csontomtul döglegyektül
cifra nyoszolyámtul
én bűnös vágyam én halálom
én junhumnok bel bua
ki sumha nim hiül.
Sirató
Hol vagy, ki a jászolnál együtt heversz velem?
Tüzes fürdőd elkészítve, hídonálló szépségem.
Jaaaj.
Ladik Ferenc
Apám, gyereket szeretnék tőled!
És jön a lány kolompos rénnel.
Szép idő előtte, fergeteg mögötte!
Itt lakik a tüzes sárkány? Gyereket akarok tőle.
Olló ring a derekán. Borsó! Borsó!
Vadlibák piros harisnyában kihajolnak az ablakon.
Jaj, Ferenc, mit tettél, három fejsze a hátadban!
Kidugja ruhaujját az ablaknyíláson.
Tavasz! Sikít a galagonya.
Repülő szarvasok
     Hosszú repülés után egy fehér házra találtak, ott egy leány, kinek vödrébe férfi még nem nézett bele.
     Így örvendezett a leány a szarvasokkal.
A hét betyár
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
- Mi történt legküsebb leányom?
		A legkisebb királykisasszony
Most éppen tojáson ül.
A parázna menyecske
     - Te asszony, láttál-e egy rókát?
     - Honnét láttam volna, amikor csak testem s lelkem van. Jaj, édes kicsi rókám, tedd azt még egyszer velem!
A sáska, aki hegedűn játszott
     Amikor beleült a teknőbe, megnőtt a hegedűje. Meglátta ezt a lány, odadörgölődzött hozzá. Ettől nyomban szőr borította el. Kiverte a teknőt a hab, furcsán lélegzett, bugyborékolt. Hát, nagyon megnőtt az a hegedű! A víz alatt gordonkának becézte.
Imádkozó sáska
     Amikor eljött az ideje, elment a szomszédos házba nősülni. Elkészítette a lány a fekhelyet, ő pedig elmerült a lány nézésében. Előbb bokáig, majd derékig merült el. Minél tovább gyönyörködött, annál mélyebbre fúródott. Reggel hiába keresték, csak a csónakját találták meg. Felkelt a lány, kiment vizelni, hát csupa fehér csontot eresztett ki magából.
A békakirályfi
     Amikor belébújt, eleinte fázott tőle és sokat ficánkolt. De aztán úgy megszokta, hogy ő maga mártogatta aranycérnára kötve sötét mélységeibe, s pajzán dalokat dúdolt hozzá.
A csodálatos daráló
     Eljött az ideje, megrázkódott, ment a vízbe fürödni. Már lángot hányt a teste. Jött egy gyönyörű hattyú. Hátára tette, hogy felforrjon. Így aludt el, hattyúval a hátán.
     Arra ébredt, hogy valaki dörömböl.
     - Darálj gyertyát!
     - Darálj szőrt!
     - Darálj kását!

     Állt magában, mint egy nyírfa. Elrejtőzött, hogy kisírja magát éjszakánként. Olyankor levetette ruháját. Fényes daráló volt.
A férfiszülte leány
     Üldözi az apa a leányát.
     - Most már megfogom!
     A leány eldobja a fésűt, zuhatag támad belőle, tűzzuhogó. Akkor kitépi a heréit, a leány nyakára dobja, egyiket az egyik, a másikat a másik oldalra. Amikor a leány szólni akar, megcsonkítják a nyelvét, hiába erőlködik, nem érteni szavát.
Az a nyílás a ruhádon
Az a nyílás a ruhádon
felhőtlen, ragyogó rés
a szőrszálak között.
Két szilva
a nedves lepedőn
combod között.
Hasítsd föl már a kék szárnyú
ziháló madarakat!

Táguljon ajtó, ablak.
Mimóza gödröcske
Ah, a csík! A sötét szakadék
szétterpeszti a mimózakertet.
Táguló, csillagtalan ég.

HOMO GALACTICUS
(1980-1985)

Vándor, kezében felrepedt gránátalma
Arcára van írva a varázslat.
Mesél a fáról, melynek gyümölcse zöld madarak.
Az elszökő gázt gyengéden
kilöki magából,
régi ízeken csodálkozik,
keresi a sötét vitorlát,
amely már ráncosodni kezdett.

Mesél valami büntetésről,
távoli hajnali ködökről,
korábbi életének mozzanatairól,
a nagy feladatról.
A fehér égő kialszik torkában.

A ráomló patakok.

Amikor feleszmél, kiáltani akar.
	(Átmegy két tüzes gomblyukon…) *
átmegy két tüzes gomblyukon
vagy egyazon gomblyukon kétszer

mert kell hogy legyen valaki
akiből a világosság árad

rászánja életét
hogy ezt a gombot megtalálja
	Miféle szűkülő tudat húrja válik vízzé
Mintha az arcának szálló legyet akarná elűzni,
saját életéhez nyúl,
hogy eljusson oda, ahol láthatja életét.
Növekedni fog. Az égbolt egyre vakítóbb lesz.
Fejével eléri a boltozatot.
Jéghideg vizes arca. Tüzes gomb a fejében.
A vágy alól egy rugó halk zizegése.

Hosszú hallgatás után, szőke sikoltozó létra.
(Amióta a kicsiny…)
Amióta a kicsiny erőteljes gép felhozta
a föld egyszer megkerülte a napot
bal oldalt ahol a zörej volt észlelhető
most már csak érdes hang
mintha omladozó épület nyöszörögne
tejesláboshoz oson
mérgezett beteg szervezete
vakító meztelenséggel
így tudja a héber legenda
mint hegyi tavasz
szép hajával
jön és felkattintja a villanyt
(Első érzése…)
Első érzése a rémület volt
mielőtt a kitűzött zászló felizzott
ő száz halált halt olyan testekben
mint a növények és az égitestek
(A törékeny székről…)
A törékeny székről
tükör előtt gyakorolja
az ágy szélétől a nyitott ablakig.
Nedvesen, üdén a halállal társalog.
(Fájdalmas vágyat érzeni…)
Fájdalmas vágyat érzeni
falat állítani testében a nyílt lyuk elé.
S ott térdelt máris az ölében
vállához nyomta melle kis golyóját.
Különös érzékenysége
kirángatta a kis halakat.
	(Szájába vette a fehér zoknit…)
Szájába vette a fehér zoknit.
Érezte, csontjaiba visszaszállt az erő.
Fürdés után felöltözött, kiállt az ablakba.

Alatta ordító ládák, városok zuhantak.
A hajnal első halvány jelei

A zavartság első jeleit
még nem “lökést" csak nyugtalanságot
érzett.
Állatokat látott menekülni
lágyan mint a hópelyhek
a ráhulló sok-sok napnyugtától

megérintette a vállán levő
bíbor réteget.
(A feszülő víz…)
A feszülő víz a rózsaszínű remegés
egy madár távoli hangja
mindez hasonlít

kendővel a halványkék folyadékot

az elrejtett kéz
folyó vagy egy álom által viteti magát
Ha szitát lát az ajtó fölött
Érezte a folyó sugárzását
elengedte testét egy hosszú hullámban.
Ő volt az árnyék nélküli ember,
az irigyelt ember “abból” az időből.
Fekete csipkeruhát viselt,
más ember élete, teste rakódott rá. Feszült a bőre.
Egyénisége hullámgyűrűt keltett.
Újjáéledt e “belső" időben
ugyanakkor csodálatos izgalmat érzett.
Ő sem tudja már, melyik melyik.
Senki se kívánja, hogy kezéből egyenek.
Néha azt álmodja, jön valaki.
De nem női kéz, és láb sem formálódik.
A tűz elhalad mellette.
Látja elkeskenyedni.
Majd ő maga megtalálja a kulcsot.
Fagyott, bársonyos égen.
(Barna lépcső…) *
Barna lépcső
a megfagyott fekete bolygóhoz

egykori élete
ott csüng a megdermedt időfolyosóban

halványzöld káposztafej
kötőtűkkel átszurkálva
(Ő aki már régen…)
Ő aki már régen halott volt
fiatal szilfák suhogásával versenyzett.
Megrázkódott.
Gyenge áram érintésével
melegítette tenyerében a megfagyott bogarakat.
Ismerős feszültség járta át a testét.
Furcsa madarak, szárnyuk masniba kötve
kicsi, fényes harapófogók.
Koponyájukban, mint nevető ember fogai,
a zsugorodó világegyetem.

Tenyerébe vette a smaragd bolygót.
(A koromfekete csónakban…) *
A koromfekete csónakban
megborzongott
a szemközti tükörfalon
egyenletesen csillogó pont
a saját arca
lassan elmaradt mögötte

és egyszerre ott volt
pontosan ott ahová kívánkozott
az összetört tükör darabjai között
a párhuzamos idők
szédítő és növekvő hálózatában
(Semmi ami zöld…)
Semmi ami zöld, semmi ami fonnyad.
(Nem hó…)
Nem hó. Elfelejtette, hogy hívják.
(Bedőlt a fagyos szélbe…)
Bedőlt a fagyos szélbe. Lyuk támadt.
A fényes köd feje fölött kitágult.
Üzenni akart valamit. Vörös jelzés.
A lüktető fény közepén
így, védtelen testtel szelte át az űrt.

Az üzenet itt véget ért
és soha meg nem ismétlődött.
(Lakatlan volt a fehérség…)
Lakatlan volt a fehérség
szikrázott a nagy égbolt alatt
akár egy hópehely
csak a belső hangra figyelt
mely sistergett
mint egy összecsavarodott kötél
(Hidegérzete volt…)
Hidegérzete volt
a sajátosan szétomló felhő
az ő kezeit kulcsolta át
mint amikor finom női ujjak
villanyfúróval játszadoznak
ő egyre élénkebben kezdett énekelni
(Mutassák meg neki…)
Mutassák meg neki a jövevényt!
Az elhasznált levegőt
akár a sörösüveget háta mögé dobja.
Áll halk zümmögéssel
krétával rajzol éjszakát
hajnalt szerelmet s egyéb emberi
tulajdonságot magának.
Kék hangya sárga dobozban.
		Jégpáncéllal vonták be arcukat
a recsegő ablak mögött
a fényes dobozt figyelték a horizonton,
az álmokkal teli kukoricacsutkát.
S jött sisteregve, pattogva a kedves krokodil,
édes anyuka, langyos pázsit,
emléke az illatos ribizlinek.
Összetört hideg tejesüvegként
távolodott csontjaikból a zene.
Egykori életük záporozott elő a falakból.
Hidegrázósan működésbe hozták
az Új Lény modelljének erőit
s zakatolva megindult bennük
az önkielégülési készülék.
		(Mindegyik élesre volt kihegyezve…)
Mindegyik élesre volt kihegyezve,
nem lehetett látni azt, aki elvégezte,
eltűnt a saját testéből.
A bevérezett tárgyakat helyükre tette,
karját maga elé tartotta, mintha védekezne.
		(Túl az öltözködő hegy gerincén…)
Túl az öltözködő hegy gerincén
már rég nem lélegeztek.
Átlátszó kábelekkel tüdejükben
a fény fájdalom nélkül hatolt át
a kocsonyás testen a csontokig.
Ott, a málnavörös Oah tónál!
Az élő, színjátszó gyűrűk
rengetegében a hajó gyorsan közeledett
az egyik örvénylő fénygyűrűhöz.
Átlátszó gömbökbe zárkóztak,
s kedveseikkel a fénylő kútba vetették magukat.
		(Megtisztulva minden keverékanyagtól…)
Megtisztulva minden keverék anyagtól
tiszta drótot
kötöztek hónuk alá
suhogva megnyílt alattuk a háló
a kemény fényben
karok és kábelek imbolyogtak
lelógó lábfejeik összegabalyodtak
undorodva vitték ki alóluk
a maradék földet.
(Nyersen mint a zaj…)
Nyersen mint a zaj
vagy “ó a jó kis vörös bor”

az életnek csak a technikai lánc végén
van valóságos léte

az ember
mint a repülőgép
szivárványt idéz elő
(A Nap! Most robbannak…)
A Nap ! Most robbannak
fel a petrezselyemmel
megrakott kosarak!
		(Oldalt feküdt a madárhang…)
Oldalt feküdt a madárhang
az égből leeresztette

elvágta a kék drótot
közte és a madár között

(Tojás háza…)
Tojás háza. Vadászrepülőgép.
Az égen olajos víz.

Zseblámpával vízben gázolva
egy túlélt repülőszerencsétlenség
művészi élményével.
Egy törékeny
hatalmas olló csattog a látóhatáron.
Az égen álmos kígyók
Tprr! Tprr! Tprr!
Ingével letakarta a halott istent.
(A következő hosszabb villám…)
A következő hosszabb villám
megvilágította arcát

halkan beszélt

erős fény ült szemében

s ő csendesen dorombolt
egyre közelebb önmagához.
(Puha üvegszékeken…)
Puha üvegszékeken
önmagát megsokszorozva behajol
a következő rétegbe.
Nem bírja kiszakítani magát
a didergő székekből.
(A kocsonya áramot merített…)
A kocsonya áramot merített,
homlokánál fájdalmas hullám - ennyi volt.
Ültében megmerevedett, ajka borzalomról árulkodott.
Eszmélete utolsó szirmaival,
hogy mi a folyó és mi a patak.

Élete
egy törékeny gázpalackban
valamilyen más, élénkebb halmazállapotban.

(Célját nem érte el…)
Célját nem érte el és semmi
jelentős dologra nem bukkant

a kerekek alá tette hegedűjét
kutyaugatáshoz hasonló hangok hallatszottak

egy női óra a nyitott ablakban
repülni készült
(Leroskadt egy dértől…)
Leroskadt egy dértől
megfehéredett kőre
homlokánál az égbolt elhalványodott.
Az oxigén tíz percre elegendő.
Szerette volna ha napfénynél
fejezi be.
(Utolsó erejével…)
Utolsó erejével
a gőzölgő foltot figyelte

aztán egy nagy csillag

kis égett földdarab.
(A középső réteg…)
A középső réteg - a lét
nem egyetlen középpontja a világűrnek
az univerzum egyedülállósága
hogy az ógörög     e  g  y
sugározza az örök
élő és holt dolgokat.

(A párhuzamos világok…) *
A párhuzamos világok
mint a hullámok
utol nem érik egymást

múlt jövő
mindegyik világ
magával sodorja a hullám

az előző pillanat
nem örökre eltűnt idő
hanem örök jelen
melyben világok sorakoznak
(Kétezer évvel később…) *
Kétezer évvel később a szárnyakat
maga után húzva elégett gyertyák között
sikoltozó jégmezőkön.

BUKOTT ANGYALOK
(1980-1985)

Ágak között, lebukóban *
Magányos, izzó kődarab.
Nem élet és nem halál.
Örök idők óta tartó zuhanás.
			Vadlibák utolsó, tüzes sugara
Kevesen éltek azon a hegyen.
Kénnel füstöltek egész éjjel,
Várták a Vízöntő-kor hajnalát.

Valami súlyos járvány tombolt
A féltve őrzött kertben.
Véres szárnyakkal, égési sebekkel
Húztak el a hómezők felett.
Ikarosz árnyéka
Látja saját árnyékát
ezüst legelők fölött átsuhanni,
fekete, széttárt esőkabátja nő egyre
az olajjal leöntött dombokon, és zihál
szárnyai között a hideg cseresznye,
fuldoklik, maga körül mindent éjszakába döntve,
boldog, és az égbe zuhan.
Fehér, halálos áramlás
Az örvény szívóerejét
Hosszú éjszakákon át próbálgatta.
Védőruhájából asztrál teste könnyedén kibújt.
Szárnyait a hajó belsejében hagyta,
Tudatát átengedte a fehér vonzásnak,
A beteljesülés mérgező leheletének.
			Lomb ! Lomb ! Hallom a vizektől
Csak élni, mint virágok a fényben,
a lüktető olaj ritmusára, Szodoma!
Tán lágyabb mandulafa ágán,
hol a gyönyörtől a hernyót is kettévágják,
virágnak tükör, ami a víz a szomjúhozónak.

Az ember mégis vágyódik, s szárba szökken.
Álmodik egy árnyéknélküli létről.
Velence harangoz : Phőnix maga elájulva.
Akkor mi ez a zaj? Akik a levegőben siklanak,
hol sem szégyen, sem vágy nem gyötri őket,
akárcsak az angyalokat?

A lomb kifordulhat önmagából.
És aki a levegőben lóg,
átfolyik a dolgok túlsó oldalára,
csak él, szorongva, gyötört mandulafa ágán,
s álmodik a csillogó levesről.

A lüktető hernyó ritmusára rügybe szakad.
Vadászat
A kék tű mágneses remegése: Vigyázat, Éden !
A látóhatár fordul, egyre beljebb,
valódi forrásaihoz vezeti vissza az ént.
A vadász kibontja vitorláját,
s ez a finom, vékony tükör
gyengéd, hipnotikus lökéseket küld a vad felé:
égő mocsárban alvó madár.

Van-e tisztább gyönyör, mely e lángot ébren tartja?
Ez ajtón léptél be a kertbe,
mely a bűn felé űz, egyre beljebb,
szárnyaidon érzed a lökéseket:
égő mocsárban alvó vadász.
			A fákat mind megnöveszteni !
Aztán eltűnhetsz. Egyre többen utaznak
egy másik valóságba.
Ez a kert, maga a tiltakozás.
Lám, nem látni már emberi arcot.
Munkaterápia-versírás. Mindenki művelheti,
aki a lóhoz hozzáilleszti a saját fejét.
Ebben a kertben aztán eltűnhetsz.
Mivel egyre kevesebben maradunk,
egy szívességet tehetsz az utókornak :
költészeteddel sikeres patkányirtást hajthatsz végre.
Elszántnak lenni ott, ahol már a kétkedés is
ego-tripnek számít - önmaga ellensége
ki nem oltja magába az almát és a barackot.
Aki megcsinálta a történelmet:
a maga képére megalkotott egy délutánon.
Őrületét beléd oltotta egy nemzeti parkká nyilvánított kertben,
ahol már a giliszta is ellenzéknek számít.
Helyjegyet vett magának a forradalomba.
Ez a kert nem sikít már neked almát, barackot.
Hóesésben
Fehér szekrényben
Üvölt
Süketen vakon
			Ciprus, itt a Fagyott tengernél
Hátra ne fordulj, gyönyöröd keresni,
rajtad kívül nem épít senki hajót.

Térben és időben párhuzamosan hullámzik
egy eperfa, fagyott káposzta lepkékkel teli.
A Pannon tengeren csak te építesz hajót.

Egy kisfiú káposztalepkét élesztget,
készít neki piciny hajót habból, fényből, zúzmarából.
Hátra ne fordulj,
hogy a fiú zokogása, vagy kacagása
villámot gyújtson benned!
Handoxe, hajában villamosjegy
Oh, Botterhim, két lénnyé oszolva
alszol világi sikereiddel,
titkos bűntudattal gyötört, világ szájára került KREDENC!
Kirakatban sokszorozódol, FESZTHUMUSZ kedvence,
ígéretes reménysége, te zamatos, friss golyó – halálos.

Handoxe, dermedt fügékben alszol,
hajadban hegesztőpisztollyal,
rövidlátó, gyötört szemed sokszorozódik.
A KREDENCPOUSZT reménysége
több lénnyé szakadhat, de te,
Botterhim, Te, ki bennem lakozol,
és villamosjeggyé szakadsz velem,
ne hagyj el, ne hagyj el.
9 minden helyen *
Az életet adó erő még betemetve.
Villám, nyugtalanság.

Mély, ezüst áramlat
Súlyos, kimerítő álmok folyója
A sötét torkú holdban.
Oda sújts, villám!
Szörnyű ház lakója vagyok.
Éjjel a sárkány ölében
Az ég veri arcom.
Nincs hová elmenni
Nincs hová visszatérni.
			Zúzmarába öltözött szárnyakkal
A befagyott tóban csapkod.
Két szemgolyója
Véres nádszálon csillog.
Várakozás
Az ajtó kiáltásra nyílik
Hajnal szakad
Elvérzik.
		Meleg, rohanó éjszakában
Az üres ablakban
Kihajol a vonat.
Ijedt állat sikolt.
Ökörnyál
Egy nagy szeg van a holdban,
Az tartja fenn a faágon.
Ejtőernyős hattyú.
Hajnal közeledtén, az álom torkolata előtt
Elosonok, mielőtt még felébrednék.
A fű nem fű az égi pázsiton.
Most iszom fáról és kőről.
Miféle állat lakik bennem? Ismerősen sikoltott.
Lehajló ágain Pandóra virágzik.
Kagylóarcában a bűn csendes, alig felhő.
Távoli karja lehullik fájáról a jeges szélben.
A szárnyaim. Vedd el!
Mudra, a spirál
Anyja testéből kivágott tájkép.
Arca nyugodt, árnyék nélküli,
Sem erdőtűz, hogy testében keresse a kulcsot,
Sem fuvallat, hogy elcsodálkozzon.
Nyugodt, időtlen, nem fog rajta a tűzpróba.
Fogát az erdőtűzben hagyta,
Hogy szülőanyját világra hozhassa.
Leap me, here! Here!
Teapotty. Teapotty.
Idejött és világrahozta.
Sem ébredés, sem csörgőkígyó, hogy elriassza.
Kék fennsíkon azt a bizonyos hangot hallgatja.
Hosszú, téli madarak tüzei
Csáth Géza emlékének
Ez a madár egy ház,
Ahová a kín beköltözött.
Drótokkal kipeckelve, nyárfa, valóságos liget!
Szemében a fájdalom színes tüzei egyenként kigyúltak.
Kísértet orchideák.
A titokzatos madár
Feléje sugárzott ereje az ő testébe költözött.
Leonardo
A mocsárhoz érve
kibontja papírszárnyait
(most olyan öregnek látszik)

nemzőszervét a mocsárba dobja
majd lágy zöld fényben felizzik
s elégeti önnön földi maradványait.
Szentivánéji álom
Sápadt arcán véres maszk.
Rovarok lepték el az égboltot.
Kiissza saját tükörképét a mocsárból.
A fényképész beállítja
Metsző hideg söpör arcába.
Kinyitja szemét.
A hirtelen fény beledöf homlokába.
Hátrahajol, hátát erősen a pad
Deszkájába vágja,
Becsukja láztól beesett szemét.
Nem vár választ.
Nature morte 1980
Hajas Tibor emlékének

Megérinti a csillogó, vörhenyes blúzokat
hol egy eljövendő borzalmas tablóból naplemente
csorog.
Fehér, apró teste
köteleken kifeszítve lángol,
feje helyén még ott csillog a nyár,
oda húzza a véres tükröt.
Sóban a víz ég, selyemhúrokon az olaj.
Mert mást nézünk és mást látunk
mi, akik menetjegy nélkül forró háztetőn toporgunk
s csodáljuk őt, ki könnyedén egy égi villamosba ugrik.
Nyár(s)
Radnóti Miklós emlékének

De az igét és a magányosságot.
A félelemmel töltött szépséget.
A sírok feltépve állnak
“Tudja meg a kilenc égboltozat, hogy az Isten
olyan elbájoló, mint a parafa és az iszap."

Nem maradhat titok
a gödörbe kiáltott fájdalom.
Hattyútojás gőzben, dalban
Beke Lászlónak

Homlokán “Légy tilos" ars poetica,
torkában önműködő piros haboltó,
melyet a hattyú oltására használ.
A selyemgombóc kizárólag a “belső tüzekre" irányul,
s merőben új anyanyelvet alakít ki.
Az alkimista tükör: Tűzvész makett.
Életművész jelenléte a "második valóságban"
teljesedik ki.
Fluxus hattyú modell.

Fehér éjszakában lángoló ejtőernyő.
Narcisszusz deréktól lefelé
Megmarad a csonka nyak borzalmas látványa.
Narcisszusz papucsban, pohár sörrel a kezében
a szürrealista örökség TV közvetítését kíséri.

Levágott feje beszél
a hordágy szerepéről az erotikus lövészárokban.
Irodalmi fabábú.
Nem riad vissza, hogy zsírszobrot állítson a tóba.

Alkimista tudományával gatyában, méltón a hosszú nászhoz
önmagát megtermékenyíti
s a felrobbant TV képernyőn elég.
Fiatal gáztűzhely tavasszal
“A művészet, mint társadalmi anarchia”,
mondja s kiszakadnak ütőerei.
A zászlók kopoltyúkként lélegeznek
s tüdőbe nyilallik minden mi (r)ügyet fakaszt.
Gáztűzhely fölött
vörös pöcséttartóját mossa, mossa.
Pedagógiai vázlatkönyv
Hódolat Paul Klee-nek

Most mertem csak hozzányúlni. Medial gebiet.
Vágom a fát, kidőlök. Kivágva hever a hegedű.
Ő az inga. Lengyelország sikolyát
függőónként követi. Teátrális mozdulattal
minden költészetet fölöslegessé tesz,
s már senki sem mondja, hogy "oda"
hanem “mindenütt", tehát “ott" is.

A szürke ponttól balra
már a zöld uralkodik.
Ez az egyetlen lehetőség.
Én magam is egyébként zöld hegedű.
Végtelen, szikrázó mozdulat
E ház tükörképét magadból ki nem törülheted.
Ólomzöld víz felett Dorian Gray néz veled
farkasszemet. Szőrén lépsz a holló-árny
hűvösébe, bűvös hangszeren.

Te, aki macska vagy,
zsinóron lógsz be e tájköltészetbe,
esőt lövellsz a negatív entrópiára,
életet lehelsz a gépmadárba
beköltözöl a húszongorába.

Körkörös falon vakarod a bíbor alkonyatot,
a gyújtózsinór tövig égett a hasadon.
Fehér vagyok és egyszerű
Üvegedényben fekete hal.
Felkapcsolom a villanyt.
Nincs emberszagom,
Nincs árnyékom.
Egy
Amikor felébredt, a világ
mozdulatlan és süket volt.
Borges

Ez a repedt fal álomkórtól terhes.
Ki ez a darázs fölöttem?
Ki ez a nő, aki meszel bennem?
Ha mindez, ami körülvesz – fal,
ha én darázs vagyok
és bennem ez a rovar – ember,
akkor hol végződöm én s hol kezdődik az ember?
Bábel – negatív lenyomat
Álomjáték varjús időben.
Ezüstös szárnyak a földben?
Ezüst írógépek a kutakban
írják a tükörvilágot.
A csillagok megrezzennek a tűpárnában.

Kút tükrében pörkölődik a hajnal, belezuhannak a varjak.
A kútba sikoltott bűn lenyomata fúr tornyot a gipszvilágba.
És nő a torony fentről lefelé,
felcsap a gőzölgő, körkörös könyvtár.
A költészet helyébe bármi léphet,
hiszen ez itt nem a paradicsom,
nem is a purgatórium.
A torony semmit sem számít,
csak az, melyik álomban emelték fel.
Micsoda bűvös teher
Micsoda bűvös teher ez a rettentő zsák!
Liget: Kiégett, keserű madarak.
Tó: Habzó ebek.
Felhő: Megvakult tükör.
Szél, fa, mocsár
A tartógerenda vészesen behajlik.
Feltámadt Medeia citromsárga szélben.
A kiszáradt szomorúfűz éjszaka virágot hajt.
Nincs hiba, nincs dicséret.
Szörnyű álmok, mérgező harmaton ülnek.
A mocsár vize a fa fölé emelkedik.
Hajnalra szél kerekedik.
Tengerre, de messze, s azon túl
A csatornába taszítástól
Nem félünk úgy, mint Isten szerelmétől
     T. S. Eliot
Olyan ez, mint a betegség.
Ma forgószél támad, s a gyengédség által
A fül jobban hall és a szem jobban lát.
A betegség ágaskodik, növekszik, eléri
a mennyezetet,
A többi vonal válaszol neki.
Peer Gynt a ház fölött repül.
Tavasz
Víz.
Ne cselekedj.
Repülj.
Mechanikus balett
A táncosnő elhajít egy kődarabot.
Rohanó táj követi.
Hegedül a zuhanó kövön.
Tavaszvárás
Berohantunk a fák közé.
Az egyik ajtón repülhetett ki
A kisfiú, furcsán kibicsaklott nyakkal.
Erdőtűz pusztításának nyomai,
Hajában fázós bogarakkal.
Űrdögök szárnyán, fehér falon
Az éj hullatni kezdi könnyeit
Szuszogó mellbimbókon, forró zsírban
Pirul a hajnal.
Vannak illatok, amelyekhez nem nyúlhatok.
Darázsfészek az ég alján,
A nap beléharap.
Szárnyalj, hieronymus-dög
A dombok mögötti fehér lepedőn,
Álomkóros asszonyok között!

Hatalmas, tejszagú bimbó az égen,
Anyám, te úszol a kék fazékban?
Engem hívsz, vagy egykori lányodat,
Ki üres arccal szörnyetegeket söpör le párnájáról?
A legyek elhulltak. Véres nád.
Szárnyalj, gőzölgő fazék,
Tüzes hajkorona, szörnyeteg-árnyékom!
Áldozati edény
A tűz sorsa a fa.
A fűzfa hajában csattog a láng,
Beszívja a mérgező nedveket,
Befröcsköli az eget
A kétségbeesett ember látomásaival.

Tűnj el, szörnyűséges madár!
Hess, a fazekamba, üres arcú ember!
Beszívlak, te sebzett,
Árnyéknélküli szörnyeteg!
Ráncos, haja festett éjszaka *
Az angyal a nyugati ablakban ül.
Én a tükörben.
A sátán a szemközti falon ragyog.
Vidám, halálos darazsak
A mennyezetről sárga zsinóron
Röhögve csüng a megkésett látogató.
Kabátja nevetőgörcsben röpköd.
Meztelen nyakán a seb
Vidám, halálos darazsak kútja.
Rákhel ráhajol *
Bánat, szúrós sóhaját
Hajába csúsztatva, ősz.
Híd fölé hajol,

A víztükörben felsikolt a hajtű.
Főtt, fehér hal Isadora tányérján
 Láttam őt az utcán. Feje le volt tépve.
Ilyen az éghajlat.
Mihelyt az óra elüti a hatot,
a sebek felszakadnak.
Buybuy ! I'm fly !

“Mi a világosság? - A sötétség balkeze.
A kettő egy: élet és halál -
Két egymást ölelő szerelmes."

Neki terem az égig érő fa(sz).
A maga kertjében csipeget.
Láttam őt a tóban. A hold le volt tépve
nyakáról, mellette lebegett.
Kifogta a halat, combjai közé szorította,
heréi felszakadtak.

Amint a reggel lecsorgott a kerteken,
Isadora tányérján kihűlt a hal.
Főtt, fehér keze a tóban.
Hogy szó, étel, oltalom ne adassék
Az almafából sólymok üldögélnek.
Suttogás, felhő borul a tóra.
Mint első harmathullás előtt,
sokat köszönhetek Ezra Poundnak.
“Once more!" Az idő az én barátom, Warhol,
gyönyörű Piombóm borul az ólra
harmathullás előtt az övé leszek!
Hogy vágy, oltalom ne adassék,
a kenyérben sólymok üldögélnek s harsogják:
Te szomjas darázs! Cseppjeidből
érted vitorla az almavirág.
Rákhel és Lea csintalan kötőtűkkel *
A lelógó felhőket
Ingük alatt kibuggyantják
Szőrös folyóba mártják
Kígyó ! – visít
S nevetve beléhempereg
A véres földieperbe.
Zuhanás
A tükörben polcok, szekrény,
és egy nedves, szűk folyosó
meleg, mély kútba nevetve :
“Hosszúra nyúltam, mint a világ legnagyobb távcsöve.
No, szervusztok álmaim ! Sokkal messzebbre kerültem tőletek,
semhogy törődhetnék veletek."
Fogai között egy sor lámpa,
a bordáknál térkép,
s zuhant, köröskörül ajtók: DAAT!
Gyönyörű kertre nyitott, s fejjel csüngött lefelé.
“Igyál meg! Igyál meg!"
Zohar az üvegasztalon, elérhetetlenül,
a primordiális lyukból sugározta:
“Kell-e a macskának halacska, kell-e a halacskának macska,
kell-e a malacskának kacska?"
A polcok vidáman fölrepültek: "Még! Még!"
S szájába fúródott a vastag húsgyökér.

Felszakadt sebe.
“A hercegnő megesz, ha elkésem."
Dermedt szemei fényözönben
a hajnal rongyai között.

Nem is jó irányba utazol!
A lepke is ha nem álmodik, kenyérhéj.
Fel sem ocsúdva a kútból
vizes lepkét kötőtűkkel. Kötőtűkkel.
Az elmúlt események gőzölgő hálóban
higanyszemekként gurulnak szét.
Szék? De hiszen ágai vannak!
Gyönyörű kertben a tojás,
tündöklő virágágyások és hűs szökőcipők között.
Tudsz álmodni? Halványodik és darabokra foszlik.
“Most éppen rólad álmodik!"
S zuhan nevetve, kénfüstből nyulat eregetve.
A második patakot átugorván
A nap távol volt már,
Sikertelenül próbálkozott behatolni a kislányba.
Alice dermedt szájjal, fagyott körmökkel nézett fel rá.
Téli tündér nyúlfülekkel?
“Vigyázzon, fejjel lefelé tartja!"
Erre eliszkolt, lógó farokkal,
Állkapcsai között a huncut kisasszonnyal.
Fülemüle
Ajtó nem nyílhat, száraz fű
Temeti be a hajnalokat.
Dermedt bimbó.

Tavasz jön a fingó nő
Nem üt vissza,
Felesel és beszögezi az ablakokat.
“Farthinghale! Farthinghale!"
Sokáig életben tartja
Harangszoknyája alatt elbújtatva.
Tavasz, széttépve
Arcában macskát hord.
Ő a fekete kapu.
Nem nevet, távolba néz:
Lát fényes körmű tavaszt.

Lányok jönnek
Ingben, nőstényfarkasok.
Tavasz, macskák mosakodnak
Füstben reszelik körmeiket.
Mély folyó a sorsuk.
Nyálkás, vonagló zsákban
Utoléri őket a szerelem.
Erdőtűz
A puha üvegfalon túl
Sápadtan ébred, riadt növény.
Gyökereitől hogy szabadulna,
Molunat ég!
Útburkoló erotika tavaszi, illatos máglyákon.
“Hol a kutyák virágként
fölötted átrohannak,
fekszel s a bimbók mind felvonítanak."

Örök vágyódásra ítélt Medeia skarlátvörösben
Belegázol a pirkadatba. Paták csattogása,
Lángok bömbölése és a hajnali szelek sivításában
Zilált haja fehér lángtengerré árad.
Még veszedelmesebb és gyönyörűbb, mint a tragédiában.
Szétpukkanó halakkal és madarakkal
Méltóságteljesen úszik el a tűzijátékban,
Viszi boldog káprázatát a menekülésnek.
Combjai között sátáni levendulaszag,
A bódulatnak, a zuhanás gyönyörének átadva testét
Virággá változik és fölrepül egy elüszkösödött ágra.

Erdőtűz után a csillagok lassan hullanak le.
Szárnyas hold-léceken tenger zuhan,
Két fekete, vad sziget,
Medeia szemei a tükörben!
Vörös haja felcsap a mélyből
Ágyékánál a seb duzzadni kezd.
Megeszi a kígyót.
Lehúzza róla a szépséget
Lebeg a tükör gyűrődéseiben,
Visszatér a tett színhelyére.
A műtárgy szembenéz vele:
Szíve olyan, mint a tőr és a háló,
Kezei pedig mint a kötelek.
Agyongyötört, kopár testében
Elszakad az ezüst kötél,
Beletörik a kerék a kútba.
Lehúzza róla a szépséget, hogy recsegjen,
És ha kopár, csak akkor jó és tavasz jön sietve
Eltakarítani a halál tükörcserepeit.
Kis parázna felhő
Eldobja az ágat a hold.
Kislány, hol vagy? Nyisd már szét!
Szárnyunk van, ágyad alatt susogunk,
Hol a harisnyád?
Beléd fojtom a nővéredet.
Kár érted, Alice!
Hegedűd leszek, de madarad soha.
Fehér arccal jössz és én betakarlak,
Beléd fúródok, Alice !
Üvöltő szelek
Csaknem elértem az én egemet
   E. Bronté

Útitárs vagyok itt a “fedélzeten",
Itt sikerül “önmaga lenni".
Jó estét! Ki köszön?
Ha engem vert meg a sors, hogy üvöltsek,
Takarodjatok, útitársaim,
Takarodj, vagy kötözz meg, szerelmem!

Te közelítő szép halál,
A ház falához kell dőlnöm,
A harangokhoz, harangokhoz.
Kék út, kanyargós kéz a testemben.
A táncolókat elnyeli a hegy.

Éjszaka van.
Üvöltő virradattal jövök.
Jövök félelmetesen.
Mintha tenger háborogna
Megjött a macska. Zárt udvarok
Lázálomtól és szerelemtől meggyötört lakója.
Az éjszaka bűvös morajára
Arcát tükördarabbal hasítja ketté.
Belekarmol a pocsolyába.
Vészesen növekedik, szagot áraszt.
Vért szimatol.
Az szelíd daruhoz hasonlatos gyilkosom
Bálterem hideg almákkal.
“Donna, ch'havete nel bell petto santo"
Tükörszobában, fekete varrógépből kihajolva
Ollóddal beledöfsz arcomba.
Hajnalig kitakarva *
Mint Ariel a vacsora előtt
Zokogtam: "Gyere!"
Utána megfürödtünk.
Hajnalig vártuk, hogy meghalunk egymásban.
Rovarok éjszakája *
Lassú, váró mozdulattal gyilkolsz,
Ezüst rovar.
Sápadtan karjaidban
Mézet eresztesz belém.
Virágének
“Wirag thudyad theuled el kel mennem
Es the yrted kel gyazba ewlteznem."
Szögezz a hajnalokra !
A máglyán igazabbul, ellenedre, csak én szeretlek.
Suhanva követ, ölembe vegyem?
Nagy szél kerekedik.
Ha úgy megnőne a karom, mint a fenyőfának,
Felkacagnék s anyám felé fordulnék a sírban.
Ma estbe hajolt az élet.
Gyengéd vagyok. Képes arra, hogy megöljelek.
Törékeny helyszín: Éden
Fülemhez elérne, felismerném lépteit,
Mint a ház, akkora és remeg, igazán remeg.
Gipszben áll és ring.
Régi átok.
Csak jönne már, amíg nem késő!
“Mindent jól láttál? Színesen?"
Ott áll és ring a törékeny helyszínen.
“Ay, ay. The good go and the wicked is left over."
Kihűl az ágy. Hívom : “Gyere !"
A falból langyos eső hullik ránk.
Sosem hittem volna, hogy a falak ilyen sebesen tudnak keringeni !
Olyan távoli a hangom :
“Ne őt, az ember fiát!"
Látomás nyűgözhette le őket *
Egymás arcába gázolnak.
Mindkettő vesztes, mindkettő győztes.
Két fehér, szárnyas ember,
Vak, villámsújtotta tükörben.
Nem édes, nem is fáj az ébredés
Felsebzett vállán
A létra húsába fúródik.
Már nem felhő, nem hegy.
Szaga erősödik.
Felhasított, süvítő ég alatt
Pléhkrisztust cipel.
Fényes vadállatként sziszeg, de nem ég el
Fújják, míg lángra nem lobban,
Hosszú körmű kéz nyúlik ki belőle,
Egy kidőlt fára zuhan,
S már-már elviselhetetlen a gyönyör,
Mely asztrál testét égeti.

Esőkabátban, ködszerű halmazállapotban várakozik,
Míg végre, tüzes szegekkel emberek jönnek,
Saját nedves szárnyaira keresztre feszítik,
Száraz fűcsomókból készült máglyára vetik.
Peer Gynt ragadozó madarakkal
Kövem, le oda, hadd figyelek morajára!
Bezárom a ketrecet, kulcsát a kútba dobom.
Ha! Villant a mélyből: wer bist du?
Zajtalan tágul a seb - táj messze északon.
Mély ezüst áramlata bezárja a szörnyeket éjszakára.
Mégis különös: ma milyen sokára
Kel fel a nap. Ideje kiszabott.
Egy ember! Ki ő? Mi ő?
Ő: önmaga.
Ugrik egyet. Oda be ! Oda be !
A ketrecbe vissza! Csodálatos, ragadozó kabátok
Nyalogatják nagy, zöld sebeit.
Két kabátujj között, ahol a szárnyak ernyedten szétválnak
Üldözője vigyorog rá.
S ő vijjogva fölrepül,
Combjai közé szorítja,
Szárnyal vele, zuhan vele.
Hattyúdal
Ez az a hely, ahol a tüdő
Habosra veri a tó hullámait.
A hideg fűszőnyegen
A hattyúk hanyatt, égre meredve,
Összetört lábakkal pihegnek.
Majd egy végső nekifutásból
Felröppennek, s a ritkuló levegő
Kiszakítja tüdejükből a zöld fátyolt.
Már örökre fenn keringenek a húsdarabok között,
A fagyott vércseppektől szikrázó égbolton
Már egy túlvilági eksztázis feszíti szárnyaikat!
Nem is hallják,
Amikor alattuk sikoltva
Felszakad a víztükör.
Csendélet halakkal
Sziklás parton napoznak
Sebzett szájjal, kocsonyás szemekkel.
Haláltusájukban ütni kezdik egymást.
Széttépett tüdejük gőzölgő tavirózsa
A parton felejtett vödörben.
A bőr odaragad
A mezőn nincs vad.
Fent : tűz, szépség. Lent : égbolt, férfi.
A tűz odaragad a hajkoronához.
Felüvölt a vadállat naplementekor.
Nincs nő és nincs férfi : gyűlölet van.
Üres az égbolt.
Bukott angyalok
Merőn néz rá a pókhálóból.
Leáldozó égitest.
Odaviszi a máglyához.
Az elágazó titkok kertjében,
Fekete növényektől fuldokló műtőasztalon
Emberszagú angyal.
Sötét fátyol alatt hullámzik,
Nyálkás boldogságba torkollva
Hozzásimul és könyörgőn néz rá.
Most, hogy e dísztelen időzónában végre rátalált,
Felkészülve a végső ítéletre, lecsatolja szárnyait,
Fáradtan, becsapva, átöleli vérbírája
Ködszerű, szertefoszló lábait.

Egyre távolabb egymástól a kijelölt csillagpályán
Két egymásért üvöltő szörnyeteg.
Csont előtt virradat *
Hideg késsel kettészeli a látóhatárt :
Fakul, vékonyul a seb az égen.
Az átok rég beteljesült:
Az utolsó férfi is meghalt, az asszonyok megöregedtek.
Nincs éjszaka és nincs nappal - örök szürkület van.
Egy didergő madárijesztő virraszt az égen.

Ladik Katalin a jugoszláviai magyar irodalom egyik legjelentékenyebb, legértékesebb és – sokak véleménye tükrében – legfeltűnőbb alakja. Ennek ellenére nem extravagáns lírikus. Egész eddigi életműve azt bizonyítja, hogy klasszikus teljességében értelmezi az ember és természet viszonyát éppen úgy, mint az érzelmeket, a szenvedélyeket; Ladik Katalin természeti voltukban, hagyományosan kívánja megélni azokat. Ahogyan a hatvanas években jelentkező avantgarde lírikusok többsége, ő is az ilyen “klasszicizmusból” eredően merészen korszerű. Nem az elkülönülés vagy különcködés költője, hanem sokkal inkább az eleven hagyományé; az eredeté és a folytonosságé. Számára az egzisztencia szétbomlása, elszigetelődése, bár nagyon is számol vele és nála is állandóan jelen van, mint eredmény használhatatlan, elfogadhatatlan és kibírhatatlan. Ebből az elfogadhatatlanságból, ebből az elviselhetetlenségből alakult ki az igen egyénien drámai formaélmény és formahelyzet, melyben életösztön erejű érzelmi ténnyé válik az érintett szembeszegülés és küzdelem. Ezt cselekményesíti vers-folyamatában ez a verseskönyv, mely Ladik Katalin 1962-től 1985-ig közölt verseinek válogatását tartalmazza.
(Keszthelyi Rezső)	

JEGYESSÉG

A kötet 1994-ben jelent meg a budapesti Fekete Sas Kiadó és Orpheusz Kiadó közös gondozásában.

A kötet megalkotásában a szerzőt az Eötvös Alapítvány és a Lakitelek Alapítvány támogatta.

JIN ~ JANG

Ismertek bennem téged és engem tebenned
Dobai Péter

Édentől Keletre *
Rommezőkön bukdácsolnak,
Markukban a betört ég üvegcserepei.
Elvérzik csuklójukon a reggel,
A szilánkokat üres szemgödreikbe tömik.
Mennyei jegyesség
Árnyéktalanul bolyongunk
Nőből nőbe
Férfiból férfiba.
A hajnal beszívja nedvünket
Se szél, se felhő, elered az eső.
Szétnyitjuk ölünket.
Könnyű köhögés, finom izzadtság,
Kószálunk szétszórt csontjaink között.
A tanítvány
Csillagok ácsorognak fölötte,
Tüdejéből sistergés tör elő:
“Mennyi ideig voltam OTT bezárva?"
Testéből a tollpihék csírázni kezdenek
Homlokán valami furcsa írással a zúzmara
Így olvad le: ALEF.
Magister Ludi
Az esti szürkület hasadék két világ között.
A hullámzó szakadékban megáll, torkába nyúl,
A villanykapcsolót tövestől kiszakítja.
Virrasztás *
Üszkös szárnya párologni kezd.
Könnyű testszag árad védőruhájából.
Háttal a kormos vitorláknak, ő is embernek látszik,
Ő is a reggelt várja.
Tenger, senki *
Belenéz a sokcsillagú öbölbe.
Ott áll saját mélysége tisztaságában,
S mélysége nem ott van, ahol a felhők
és a szenvedély:
Mélysége a tisztaságban, a derűben van.
Ez a derű nem játszadozás a szakadék szélén.
Ez a szépség magába fogadja a halál sugárzását.
Tenger, senki.
Lapis albus
A kör behorpad.
Ő jön ki a hegyből,
De ember soha nem lesz már,
S nem a tükrön át távozik.
Fekete csillagok kútja
Nem férfi és nem nő,
Holdat és napot visel szarvain.
Bordái között rozsdás szegek,
Kiitta saját árnyékát.
Mélysége Nuit, tartalma Hadit,
Androgynos Gyermek a Vízöntő-kor hajnalán,
Küldetése: 666
Nem lehetne most visszafordulni?
Az angyal, ha fent él, szent lény,
de ha lemerül, ördögivé változik.
Hamvas Béla

Valami fényt, elég, hogy látni lehessen az élőket,
mondta, mielőtt elmerült volna.
aztán szünet. Szünet. Hosszú szünet.

Nem lehetne most visszafordulni
a cöléstől, mint a hajdani lámpa,
két egymásba feledkezett kéz?
Ártékonyan a játszástól,
cöléstől ártékonyan a sziklák és a tenger között.

Nem sok ideje maradt a lemerülésig,
pedig még annyi új ige a szájában és ágyékában!
Kinek ajándékozza?
Kibe ültesse?
Hol vannak az asszonyok, a kutyák, a csillagok?
túl sok a reflektor, a kötődés.

Törülközőt cserél.
Enyhe fuvallat.
Hajdani lámpa alatt a kígyó.
Szünet, hosszú szünet.
Kotorászik a táskájában. Fogkefe, gyöngysor.
Miért is jött? És hová?
Túl korán, vagy túl későn érkezett?
Merkurról, suttogva
Szűkül, fogaival viszi be.
A félelem megeszi a saját kölykét.
Habosra veri.
Így eszi meg ő is a Genesis favágóját.
Szürcsöl a hideg tájképből *
Holdfényes kard áll ki a melléből,
hűvös dallam árad a mennyezetből.
De ő nem hallja, csak zuhan
mosolyogva, átdöfött angyal.
És csönd.
Szomjúság.
Fehér arca beleordít
A seb kihűl, a méz kicsordul,
érzi saját érverését.
De még éjszakára sem, miként a rovarok,
nem oldja le szárnyait.

A sebek alatt a kavicsokat tapogatja.
A darazsak szaga édes?
A szomjúság miatt, vagy a kavicsos part miatt
szétpukkanó halakról, vízcseppekről álmodik.

Feláll, belegázol a pirkadatba.
Délelőtt, ibolyaszínű vitorlák között
soha nem látott fehérebb város.

Szürke arcát belemossa a bűzös tengerbe.
Alma mater
Idők éje óta minden ága összehajlik.
Nem tegeződik önmagával.
Körmeit vizsgálja, szagolja a kéj maradékát,
Belehajol sötét szájú anyjába.
A sziget meleg, véres bőrt húz
Áttetszővé tette lábszárait a hullámverés.
Útitársa kinn rekedt a nyílt tengeren, de hörgése
eljutott hozzá és mellételepedett a cserjék alá.
Ezen az éjszakán már nem történt semmi.
A tenger borvörös volt, mintha nem is az időben,
de egy abroszon loccsant volna ki az örökkévalóság.
Hosszú, gyökérformájú villámokat látott,
fákat és vetéseket az égen.
A füstölgő vihar utáni sárga levegő égette torkát,
a szigetre vágyott, ahol sem állat- sem emberszag
nem zavarja testében az ősi tiszta növényzetet.

A tenger valami ronda, fertelmes virágot vetett ki,
amely rögtön sétálni indult.
Hosszú, fényes tüskéit tördöste,
mintha nem is a parti homokban,
hanem egy vízbe fúlt asszonyban üldögélne.

Akkor az a virág egy véres,
gőzölgő követ hozott a világra.
Akár a hullám a kagylót.

Távol isten- és emberszagtól,
ahol a tengernek illatos haja van,
és reggelente habos kavicsot dörzsöl ki ágyékából;
a sziget meleg, véres bőrt húzott magára,
és furcsa, sárga virágok lebegtek fölötte,
akár a szitakötők,
egy elsüllyedt világ örvényei és kipárolgásai fölött.
Hullámzó képkeretben a tenger *
Keszthelyi Rezsőnek

A műtárgy visszatér a tett színhelyére.
Derűs, zöld fény ragyogja be a szobát.
Visszajött, hogy kioltsa magát,
Hogy eljusson ő is a titokhoz,
Mert legfőbb titka a művészetnek az álom,
Melyet szürke álmainkban nappal álmodunk,
S ébredéskor, izgatottan rájövünk,
Hogy az örökkévalóság
Villáma hasított belénk:
“Miként a fák, ahogy mi sem történik velünk,
Ahogy ami történik, mi sem a fák."

Az ajtót, ablakot befalazza,
A tükröt letakarja hullámaival.
Behömpölyög a sós képkeretbe.
Hajó nyargal
Az árboc rázuhan,
Eleven, kék függönyök rohannak,
Belsejében a hajó zsigerei gőzölögnek,
Hullámok világítanak szemeiből.

Teste öt hasadékából Jehova vicsorít.
Viharban *
Lovak csapkodnak az égen.
Villámsújtotta hattyúk nyerítenek.
Láttam a kutyákat
Kiemelkednek a fagyos földből,
öngyilkosok éjszakája ez.
A jég alatt egy egész világ van,
teremtés előtti pillanat.

Láttam a maszkot, mely földöntúli értelmet,
tökéletes harmóniát sugárzott.
Láttam a hegyeket, melyek nem hegyek már,
de heggyé lesznek újra.

Az ég kiszakadt a földből,
fehér ingben kutyák integetnek,
a föld alatt felvonít az arc nélküli isten.
Éjszakai vonat
A sötétség magába szürcsöli teremtőjét
Akár a rothadó tavasz
A csillagtalan kutakat.
Denevér
Az égbolt fekete rezsó.
Tüzes dróton kifeszítve fehér hold és sötét nap.
A táguló lyuk felé zuhan a denevér,
három kövér csillagot hagy maga mögött,
egy fehér és egy sötétkék holdkaréjt.

A sűrű drótháló felzizeg,
csapkod a denevér ablakomban,
a rezsó vérkörömbe kapcsolva tüzesedik, tágul,
hínárjába beszippantja az űrutast.
Be kell varrni az ég alját *
Elalvás előtt mosolyogsz. Erdőillat.
Bele kell varrni a kabátba.

El fog hagyni téged a szépség, mielőtt felébredsz,
Átfúj rajtad a szél,
És nem leszel többé olló.

Túl az erdőillaton, ahol a szépség megtörik,
Valami furcsa, szárnyas hegedűsök:
“A te ollód egyedül az én életem szépíti meg!"
Be kell varrni a hegedűket,
Ahol sem égalja, sem kabát,
Be kell varrni a vágyódást.
Be kell varrni.

Aztán leteszed az ég alá,
Ahol sem olló, sem szépség,
Ahol senki sem erdőillat.
Ahol senki.
Senki senki.
Kivilágítva fésülködik
Tengerré sem lehet már,
hullámokban rakodnak rá a székek.
Fuldoklik a díszlet alatt.
Hullámokban fésülködik.
Kivilágítva rohanják meg a székek,
széttárja őket és megfésüli.
Szelíden hanyatlik rájuk, akár a tenger.
Tiszta szellővé válunk
A “díszlet" levegős lesz.
Arcod az enyémhez dörzsölöd,
Végigcsúszol a vitorlákon: “Gyerünk!"
Lebegés közben: "Aludj csak, aludj!"
Akár egy csónak, rám nevetsz a felhők mögül.
Útban Délnek
A nagy zuhanások, vonzások és taszítások,
A Lebegések éjszakája után
Maszkot cserélünk,
Belesikoltunk a magányos cédrusba.
Hímzett ügyirat
Nem kell a házat lebontani,
hogy világosság legyen.
Mallász Gitta

HALB GOTT - HALB ERDE
Nem tudok beszélni, csak a “beszélő” által,
mert nincs szám. De van lépcsőm.
Nincs szagom. De amikor benned vagyok,
rózsaszín tollsöprű leszel, és pókot kergetsz.

Van szagod, amivel rám gondolsz,
körmöd, amivel megsimogatod magad,
arcod, amit megütsz, amikor cserbenhagylak.
Van hajad, amit kibontasz, amikor hideg szél,
amikor eső, amikor gonosz vagy,
amikor vörös lépcsők rohannak benned.
Van szárnyad immár, amit letehetsz.
DIE BRÜCKE, DER BOGEN
Szerelem
“Mivel ez a vágy édes és élvezetes fájdalmat okoz,
Nem tudunk betelni vele.
Mértéktelenül növeljük ezt a vágyat,
Hogy az néha meg is öli az embert.
Ez a vágyódás úgy is hathat az emberre,
Hogy halálosan epedjen az ilyen halál után."

Leveszi testéről az ékszereket,
Ruhájába kígyó siet.
Lába leszakad a hajnali égről,
Szent Teréz egy fapadon hever.
Befagyott, sárga folyó
Mintha zúzódás érte volna a holdat,
kettészelt gyönyört tett a szánkba.
Zúzmara olvadt fogaink között
megcsikordult a folyó
s egy jégtábla belénk döfött.

Zöld kesztyűben, pufff, akár a villám
Tavaszi székre csorognak ruhái,
akár a kert, az átázott rügy,
halkan beszél, fába szorult villám,
csak megmártja magát, aztán tovább sétál.

A boldogság nem az én, pufff, eledelem,
mert, pufff, jóllaktat ésss, pufff, elááálmooosííít.

Viselsz engem? Én a vágy vagyok.
Nyúlj hozzám alulról felfelé,
mint középpontját elvesztett lény,
zavaros fény, döfj belém,
olló a holdba, pufff!
Ordít amikor megszületik
Vad madarak tojásából kiszaggatja végtagjait.
Teste áttetsző és véres,
akár a jégszekrényből kiolvadó holdkaréj.

Szárnya harmatos a vízágyútól,
éjszaka hosszan, nyüszítve énekel.
Reggel fáradtan leroskad ágyamba,
kéz a kézben fekszünk, akár a nárciszok,
s ránk zuhan a dervistáncot járó holdkaréj.

Ma sikoltva ébredt a tavasz ablakomban,
felriadtak a ledőlt nárciszok.
Ismeretlen ablakok,
összeragadt szárnyakkal fölöttem,
üres szemgödreikből ágyamra pereg fekete homok.

Ma valahogy furcsán gőzölög a tükör,
másként nyerít a fésű,
árnyékomat mától Ő viseli,
s a nagyjégszekrényt, tudom,
most már nekem hűtik, nekem sepregetik.
Léda és a fattyú
A szagodat, ha feledni tudnám,
most nem kísérnének holdfényes kutyák.
Zsebemben lüktetsz az esti villamosban,
izzadtan dörzsölöm a nadrág gomblyukát.

A farkadat, ha feledni tudnám,
de bekísértek tollpihés egyenruhák.
Szájamban lüktet két repülőjegy,
mely nem érvényes, és nem visz sehová.
Üveghattyú az előszobában
Átütött seb a tükörben.
Ez verscím is lehetne,
mondtam a kalapomnak, és levettem
a sebet az ajtóról.
A kék, megfagyott szárnyakat
a sötét előszobában hagytam.

De tél volt, a pihéket magammal vittem,
de ősz van,
és te még mindig nem vagy velem.

A tükörből pattanásként hattyúk fakadnak ki.
De kalap vagyok.
Bennem a tükrök összetörnek,
a tükrökbe pedig én török bele.
Gyorsuló szekrény
Nincs szél, hogy elrepüljön,
köldök a bibliai fáig.
Keze mintha hajnal volna,
kinyitja az ajtót.
A holnap ma van! - süvíti a fiókból
fülhallgatóval a fején, akár a kígyó,
és bolgár ritmusban beszél.

Ó, hát te vagy a gyönyör,
ahová a kesztyűk berepülnek,
te drága balfasz, cselekedj!
Zöld középső ujjad szájamban hernyó,
röptében kapd be a legyet!
Ohridi gyöngyök
Ásít a tó fölött, keresztet vet, beleköp.
Kukac fekszik a meddő vízben!
A szőrös madarat
Szoknyája alatt karóba húzza.
A tenger arcod veszi fel *
Vágyódom is, valóban, de oly nehéz elindulni!
Sikolt, s a mélységbe ugrik.
Mostantól fogva enyém vagy, selyemruha!
Zihálsz?
Nem hallom a vizektől! A csacsogó vizektől!
Kétségbeesetten a szétnyíló hajó combjai között.
Sem fecske, szaga, mint a madáré
Sem fecske, szaga felröppenő hajnal,
belém kacag a friss fű a délelőtti melegben,
belém nyomja Lilit, Amáliát,
s mesél nekem a felröppenő kilincsről.
Nem látod bennem a vízesést? *
Ó, idegenben, s a kések alatt
minden oldalról egyszerre látni téged!
Kinyitom az ajtót, és belépek rajtad.
Hát nem ismersz meg engem?
A te hosszú nyakad nyári, poros út,
mely izmosan belém torkollik.
Te átok, vágyódás, fekete vízesés!
Álom, hosszú, fehér *
Örökké tartó virradat vagy bennem,
Sohareggel, hosszú, fehér.
Borulj fölém, fulladj belém.

Kősivatagban villámként csapjak beléd,
Tó legyek, keserű, fehér.
Borulj fölém, fulladj belém.
Vőlegény
A kanyarban kutyává változik,
Farok csap ki belőle.
A tükör démona
Látlak lebegni és eltűnni egy friss röntgenfelvételen,
aztán lassan leveted húsom,
izzadtságomat letörlöd mellkasodról,
lélegzetemet kifésülöd hajadból,
nedveim elapadnak szájadban,
szabad leszel és meztelen,
győztes és vesztes vagy
velem és nélkülem.

Aztán visszaszáll a rend, felöltözhetek,
magamra öltöm húsodat,
izzadt hónaljadba belekarmolok,
zihálásoddal hajamat felborzolom,
nedveidet magamba szürcsölöm,
szabad leszek és meztelen,
győztes vagyok és vesztes
veled és nélküled.
A szörnyeteg, akit szeretünk
A tengerben a rizs megfő.
Ez az első megzavarodás;
a tenger úgy torzul el, ahogyan a falevél
pörkölődik szétterült hajad mellett.
A rizs megfő, a tenger kettéválik,
és sárga ablakon távozik.
Halkan lecsatolja
Szúrós illattal közeledik a teáskannához,
belém néz: lélegezz!
Halkan lecsatolja, és otthagyja illatát.
De ő nem tűr!
Véres tojáshéjjá.
Én egy vagyok vele.
Halkan szörnyeteg.
Jin és Jang *
Sem a szakadék innenső oldalán,
Sem az álom kútjában.
Sem bennem, sem kívülem.

Egyedül vagyok a moziteremben,
A vetítővásznon magamat nézem.
Rajtam kívül csak ő néz engem.
Nyirkos ég, hideg vasalókkal
A ház fölött fekete tükörben
Vasalók vonítanak.
Judit
Letérdel, megérinti áldozatát,
Kamera belefúr arcába.
Képkivágás a tőr mentén.

Fejjel lefelé csüng a székről,
Haja belelóg a fekete vízbe.
Asszony soha nem lesz már,
Saját vérét issza.
Villamosban
Vörös ruhában üget egy ablak.
Kiszúrt szeme
Elcsorog a virradatban.
Éva
Beledől a meleg korbácsok zuhatagába,
Belerohan az álomkóros, táncoló gyümölcsfákba.
Fehérnek lenni
A mandulafa virágait homok borítja be,
Vitorla támolyog be lassan, ezüstben.
Üszkös lábú madarak csüngnek rajta.
Lárvák az égi selyemből
Este van, ragadós.
Nyugat felől, ahol a blúzok sorakoznak
Piciny hernyók, drága ékszerként a húsba marnak,

Valami belső só erejétől a lárvák életre kapnak
s a nyirkos selyemből kiszűrik a kéket.

Az olló! Véres lepedőket szabdal
gőzölgő húsdarabok tornyosulnak az égen.
Körmök.
Letépik az égről a selyemkötést.
Alice fészket rak az ég alján
Evezője megakad a rózsaszín habokban:
“A legszebb mindig távol van!"
Áthajol a csónak oldalán, kócos haja az égbe ér,
Arca elsötétül:
“Nem vagyok én madár!" - mondja,
S tojásait didergő tenyerébe tojja.
Alice és a harkály
Pihés combjai között meleg eső kopog,
a húsos leveleket gyengéden széthajtja.
A lusta hernyó
nyálkás körmeit szopogatja.
Rogina bara mocsár facsúcsai
Hosszú vonítás a gőzölgő nád húsa alól.
Ragadós, nyálkás és éhes, akár a naplemente.
A tűz belesegít a gyönyörbe.
Leszopogatja lábujjait.

A mocsár pillangós.

Köröm a fák koronájában,
hús a láng gyönyörében,
vonítás a lábujjakban.
Korbács.
Rogina bara jön, mocsár jön, facsúcsain!
Ez az évszak: szekrény
Ez a szekrény sötét, barna és nedves,
mintha asszony volna, nevet.
A gyönyör benne mély és hasít.
A rovarok munkája volna ez?

Selyem blúzom véres,
pókok másznak ki belőlem,
és irtózatos csönd van idebenn.
Anyám *
A levegőben gyenge léptekkel siet felém,
A folyó az ő szájából akar kibuggyanni.
Didergő fűz hangján szól:
“Ülj a hátamra! Fázom egyedül."
Álom, zúzott gyümölcsön
Kéken, hosszan zuhantam,
mintha felhőt öleltem volna át
kétségbeesetten, szájamba csapódó
kihűlt madarakat ropogtattam, tüdőmbe havazott
az alattam sistergő hegygerinc,
gyönyört söpört belém a jeges szél,
s zuhantam némán, boldogan,
zúzott gyümölcs,
égi abroszon.
A rózsákról, az enyészet falai között
fiamnak

Meddig a magány hangjairól, a harapásról,
Meddig a rózsákról, a szeretet karmai között?
A sötétben két összezárt fenevad szuszog.
Hold és patkány
Jön az üveges. Hallod?
Távoli üvegcipők.
Az üvegróka csipkeblúzba bújik és fázik.
Jönnek a csillagok.
Erősödnek a szagok, és vinnyogó,
szőrös fiókok szaladgálnak.
Villám
Hangja a kútból süvít elő,
Magister Ludi a fényes hídon.
A kútból lángfarok csap ki,
Mintha a sátán ülne a nyeregben,
Neki is csak jelene van, akár egy esőköpenynek.
Először fog a fog teremni
A rügy álmodik.
A levágott nyelv is álmodik.
Véres szökőkút kivilágított ablakban.

Fogorvosi székben egy bukott angyal.
Tavaszi reggel a Pokol-szigetek egyikén
A hullámok leteszik a korbácsokat,
kigombolják a kagylókat,
sem élő, sem holt testünkön.
Lesütött szemmel,
rózsaszín húsdarabbal hóna alatt,
ahogyan a kutya a kutyát, felfedezem őt,
akihez még nem hatolt el a fény.
De hiszen a sziklák még alig véreznek!
Akkor hát nem ember.
A bokrok alól lopva ránézek, mint a rózsa,
mely “hevében lángvörös lesz
és önkívületében illatozik".
A sziklából a sóvárgástól az utolsó csillag is kifolyik.
Vak szörnyeteg a tükörben.
A parton hajnalt cipel egy ember.
Izzadt szárnyain rózsaszín cseppek.
Jerolim! Indul az első csónak a Pokol-szigetekre.
Ó, azok a szép napok!
Hódolat Samuel Beckettnek

Lehunyja ujjait, a napernyő virágba borul,
Micsoda fény! Ismét egy gyönyörű nap.
Haja világítótoronyként lángra lobban,
Fehér, fagyott ablak a szájában belém ásít,
Hosszan, üveghangon énekel, engem hívogat.
Mosolyogva, üres szemgödrökkel
Hull önmaga sivatagába,
Torkából egy örökzöld fogkefe csordogál
Le a kék, le a lila ...
Micsoda fény! Lepke a sivatagban.
Ki énekel itt magányról,
Zuhan fehér, fagyott ablakban,
Énekel szomjas virágmintákon bennem,
Vonagló, száraz kútban?
Happening 1969
Erdély Miklós emlékének

Kopasz benzineskannák a Keleti pályaudvaron,
kicsordulnak belőle a hajnalok.
Egy álomkóros fa piros felhőket ereget,
ágain ringatja kis piros buldózereimet.

A Duna-parton ragyogó patkányokkal
szárnyaink alatt,
indigó-csókkal homlokunkon,
hulló csillagokként egymásba zuhanunk,
oly szelíden,
hogy a könnyek, azóta is elkerülnek.
Nem jobb gyönyörre támadni fel
Erdély Miklós emlékének

A sötétszárnyú angyal labirintust épít.
A cipőket kéri, amikor kilép a gyönyörből.
Öt szája, öt arcba harap.
Az ajtóból, melyet nem nyit ki tanítványának,
Azt üzeni, visszajön tavaszra!
Mintha már nem venné észre a tóban
A zsírszobrokat,
Kertjére néz. Arca nyugodt, derűs.

Sötétedik. Az égbolt fölénk szárad.
Üres és kemény ruhánk ránk ragad.
Az üveghez szorítva sírunk. Mögött.
FUGVA, HUSZTUZVA,
ÜKLELVE, KETVE,
ÜLÜD.
Ezt a költeményt is le
                                 j
                                 je
                                   bb
                                       kellett volna kezdeni.

Rózsakeresztes
Kassák Lajos emlékének

Beleszúrja magát a vetítővászon közepébe.
Ő az Egyszarvú és Krisztus,
Önmagával azonossá válik és felforr.

A kereszten felüvölt a teáskanna.
Kassák Lajos
Itt nem nyílnak belőlem ajtók, ablakok,
otthon vagyok magamban.
Ház vagyok, és madár illatom van,
asszony vagyok, akibe esténként álomba zuhanok,
és férfi vagyok, akivel reggel partot érek.

Itt a lovak nem halnak meg,
acélgyeplősen vágtatnak velem a hajnali égen.
A Költő köszöntése#
Sápadtabb lesz az ég, ha senki sem látja?
Hamvas Béla

Sötét kabátján hernyó, égi csillagtestek,
szellemét marja láthatatlan éji vihar,
reggel kétségbeesést zúdít a világra.
Teste tintája vörös, haja tintája szürke,
lelke tintája sikoly.

Ő a tökéletes hernyó, a magányos isten,
“aki önmagának teremtett világot,
mivel senkinek itt
a magasság és az isteni nem kell."

Alatta a kifeszített, didergő Magyarország.
A karácsonyi mozi után
sápadt jegyese vörös ruhában várja,
vörös jegyese szőrös ruhában várja,
kutyaarcú jegyese késsel várja,

égnézni várja a Nagy Tűzijáték birodalmában,
hol kipusztult madárfajok tolla
kavarog vörös alkonyatban.

S ő jön derűsen, csillagnézni imádság előtt,
szelleme tavában ég fürdik égben,
férfi a férfiban, nő a nőben.

  #(Csoóri Sándornak, 60. születésnapjára)
Nyári zápor a gőzölgő paprikaföldeken
Illat-örvény fehér lepedőn
Tátogó olló, és kész a nászi ágy: itt a bíbor hús,
apró, kesernyés magvak, csípős illat.
Megvastagodott nyakkal,
gőzölgő mirigyekkel vár a menyasszony,
engem vár, a szerelmest,
lenyírni hajfonatát a zöld levelek tövéről,
engem vár langyos mézzel combjai között.
Lecsorgok a lüktető húsdarabokon.
Nevemen szólít. Vért érzek nyelvemen.
Nő vagyok? Férfi vagyok? Nézem a felhőket,
a rohanó nyálmirigyeket barátnőm torkában.
Egy homoki patkánynak
Egy homoki patkánynak engedte át hónalját
langyos virággyökerek között
Ő volt az ifjúság, édes tejes bögre,
Most a homoki almafák alatt szendereg,
közel a folyóhoz, a zöld hasú halakhoz,
a megcserepesedett szájú, bűzlő parthoz.

Ez mind a hónaljában volt,
amikor még volt fű, madár és angyal,
és ő volt a szétpukkanó halakban,
ő volt a köpőlégy, az irigy, sárga virág
a férgekkel teli bögrében.

Zöld légy ül az égen.
Nyár van, bűzlő szájú. Vészes csönd.
Nincsenek tücskök.

Üszkös leánykaruhák bőregérként lógnak a fákról.
Már elfelejtette, ki ő, és miért jött.
Horgászbotra akadt kukacként
belelóg a bácskai aszályos tájképbe.
A kígyó kékje szokatlanul halovány
A barbárokra várva szerzőjének, K. Kavafisznak

A kígyó kékje szokatlanul halovány
köpenyt öltött, és lopva távozott.
Odafent szólt, de már a falakon túl,
mert forró volt a nyelv, magyarul is, görögül is.
Értette ő, mi az, miféle hang szól a mirigyekből,
a látvány szépségétől elbűvölten
elkezdett csúszni lefelé,
nem is mint kígyó, hanem mint színész,
aki sötét köpenyt öltött,
és lopva távozott.

De egy szörnyű hang hatolt a lépcsőn fölfelé,
egy ziháló, bíbor magyar paprika, aki forró volt,
héber és görög, jól tudva, persze,
mit ér a szabadság,
s mily üres nevekre szálltak e birodalmak.

De forró volt a nap s költészettel teli,
s a kígyó kékje szokatlanul halovány.
Akkor levetette magát a szakadékba,
nem is mint szárnyas kígyó, vagy falióra,
csak zuhanni, repülni kívánt szabadon,
mert aki sötét madarat öltött magára,
a mélység szépségétől elbűvölten,
a szakadék combjai között magára talál,
saját farkába harap
és halovány tojásokat ütöget.
				Balkán expressz
A visszatérő világok! Ahogy
körbeforognak kiszaggatott szegéllyel,
egy mindegy-hol hulló pillanatot,
melynek nélkülem kell elvesznie.
Tandori Dezső

Távolabb vagyok most tőled,
mint óceánjáró a kukoricaföldeken.
A száguldó villanypóznák, fekete árbocok.
Távolabb vagyok, semhogy győztes vitorlaként
szétszakadjak,
még távolabb leszek, ha megérkezem.
Itt szomjúság van és mélyből jövő, fájdalmas hang.
Csak álom az egész - suttogom ihlettel.
Itt tegnap lezuhant egy angyal.

Most mindenki naplót ír,
és szaporítja a történelmet.
Az ajtóban hattyú és gépfegyver ölelkezik.
A mozdonyvezető egy hamuszín,
üres szemgödrű ember.

Egyre távolabb tőled, ahogy feléd közeledem,
egy veréb ütődik az ablaküveghez.
Hatalmas, fekete kályhacsövek
üvöltenek fel bennem,
hol vagy? Itt sötét van és döbbenet.
Ha ez a történelem, hát nem érintelek meg,
ne várj rám, amikor megérkezem.
Forgatókönyv
Ó, azok a szép napok!
                       Samuel Beckett
Az eget szemléli. Maga elé néz. Szünet.
Összekulcsolja két kezét, a melléhez emeli őket,
szemét lehunyja.
Némán, de ajkait mozgatva imádkozik.
Szünet. Szünet.
Köp, hátrább hajol, felemeli a felső ajkát,
ínyét vizsgálja.
Leteszi a tükröt. Fűbe törli ujjait. Szünet.
A táska felé fordul. Száját festi, vércsík,
és többé nem mozdul.
Megjelenik a kéz.
Kinyitja szemét, felteszi szemüvegét. Mosoly.
Hátrahajol, lehunyja szemét. Szünet. Szünet.
A mosoly eltűnik. Tanácstalan arckifejezés.
Hosszú szünet.
Szembefordul. Szünet. Rendes hangon. Ingerülten.
Halkabban.
Még ingerültebben. Még halkabban. Vadul.
Ugyanazon a hangon.
Ingerülten. Még ingerültebben. Vadul.
Rendes hangon, egyhuzamban. Szünet.
Lélegzethez jut. Szünet.
Mutatóujját és középsőujját a szíve tájára teszi,
keresi, és megtalálja a szív helyét. Szünet.
Merev tekintet, beharapott ajak. Mosoly.
A mosoly eltűnik. Szünet. Szünet.
Hangja elcsuklik. Szünet.
Suttog. Hitetlenkedve hajol közel a földhöz.
A mozdulat félbemarad. Szünet.
A mozdulat félbe-
Szünet. Szünet. Halkan felnevet.
Becsukja szemét, kinyitja szemét.
Kezébe veszi a napernyőt. Szünet.
Hosszú szünet.
Félénk hangon. Szünet.
Szünet. Hosszú szünet.
A napernyő meggyullad. Füst, lehetőleg lángok.
Szünet.

UROBOROSZ

Fehérlófia telefonjelentései
1.
Torkodban szaporodom, mint a hamu.
A kifeszített JELZÉS sem bír már tovább tartani,
és beomlik, mint a halánték.
A legidősebb lány KOSZOVÓMETÓHIA
arany sarlóját
virágként rázza az Óperenciás tenger felé,
ahonnan a SÖTÉTSÉG rimánkodik,
mert elvesztette titkos magzatát.

Te már akkor tudtad,
miért sietsz plazmává sűrűsödni,
amikor megkérdezted, látod, fiam, azt a nagy fát?
Mint valami tömör, ezüst föld,
ragaszkodtam a gyorsuláshoz,
akár a gyermek, hozzád bújtam,
és úgy válaszoltam, látom.
Eredj fel annak a fának a legtetejébe,
húzd le annak a kérgét.
De nem tudtam. Na, gondoltad.
Kinyitottad a számat.
Ömlött a víz öntudatlanul.

Megint szoptattál hét évig a fegyverek között.
Leopárd foltos testedből
felperzselt kaszárnyabűz áradt,
Krisztus sárga haja zuhogott,
hét esztendeig nem volt áram.

Hűti a számat ez az ezüst tál.
Közeleg a nyár, és szeretném megtalálni a föld
KÖLDÖKÉT,
hogy leereszkedjem, mint egy gyászmenet,
de azért megyek, hét nap, hét éjjel.
Akkor gondolhatod, mi történt.

2.
Mit keresel itt, felvilági ember, ahol még a madár se jár?
A második lány VUKOVÁR ölében,
a rádió falának dőlve, eltört pohárba vert arccal;
fehérbe öltöztették a fegyvereket,
fehér hamuban, torkodban szaporodom.

Begennyesedtek a fák, pedig még nincs tavasz,
hát jól van, hajnal, teszem hozzá,
aranyosan tudunk elcsevegni
a rádió hullámhosszán, arc nélkül,
faládában is elküldheti,
hívjon fel máskor is,
nevét cirill betűkkel írja, Fehérlófia!
Halló, éjszakai műsor, tessék gyorsabban élni!
Tempó, tempó! Kevés himnusz, kevés Krisztus,
kevés Buddha, kevés Steiner, kevés, hallod, hé,
bele, na! Tempó! Rossz, kisapám, rossz.
Ismétlem: ideális tempó a GYORSULÁS!

Imádlak William Blake, aki elég öreg vagy ahhoz,
hogy ne legyenek emlékeid rólam,
és fújod a POP egyszeregyet,
és SZARVAST hiába próbáltad elásni,
mert most ott fekszik
valahol a VASERDŐBEN temetetlenül,
ismétlem, mindez túl kevés.
Nincs ivóvizem, láz gyötör,
hét napig Krisztus sárga haja zuhogott,
eljutnak-e hozzád tudósításaim,
majd valahogy kibírom,
csak a tempóval van némi baj, köszönet. Vége.
Fehérlófia.
Légiposta költemények
1.
Kedves Katalin!
Megkaptam mind két csomagot
rózsaszin papir mint máj virág csiripelt,
a postán az emberek sorban állva mint marhák
néztek, néztek, talán gondolták
na ennek mi baja,
a szeme, szája rángatodzik, mint akar, valamit
valamit csak ki gondoltak s én kirepültem
odább álltam
még szagoltam, nincs szagod neked, mi fene,
és lassan az autóba üllve mosolyogva
körbe görcsült fejjel
haza vezettem, de tévedes,
hazám az nem ez, igaz ügye,
de hát hol vagyok, mi lett szememmel,
hol a nagymamám
miért nincs itt reggel kérdezni hogy hogy
ébredtem?
hogy mit álmodtam vajon tegnap este,
kit érdekelne
nagymamáknál jobb nincs, ügye?

megint kérdem, hogy hogy s mint megy az este
fejed felett
mit is gondolsz arrol amit kértem?
Igen, Nem - a két vegletes szó, arra várok
mehetek, vagy tulajdonképpen mit is
csináljak veled?
Mire várok azt kérded, az jó kérdés
a hollonak is
mint a hiradó száll s titkos szellemeken át száll,
ő tudná mi észak neki vagy kelet
e veréb kérdi bagolytól hogy énekelhet e
mellette vagy nem?
Talán nem jó ez a jelenet, de ha nem küldöm el
akkor be-fagy a szám,
oda kokkan a kezem s soha nem indulok tovább.

Üdvözletem. Irjon, ha lehet. Köszönöm a
cikkeket. Az ujj cim azt jelenti hogy most
ott lesz, levelem oda mehet?

november tizedike van. Kora este. Leveleid
ide értek gyorsan, köszönetem.
                Ashville,1991 november

2.
Kedves Emőke!

Még mindig hallom - viszontlátásra Újvidéken!
Az orgonákat átjárja a gyönyör.
Még mindig, lám, reménykedem.
Oly távoli a hangja, kedvesem,
még nincs minden veszve,
s ha néha vesztemet érzem,
versláb helyett, ugye, fogjak inkább kapanyelet?

Ajtókilincs fúródik torkomba,
a fésűt átjárja a gyönyör.
Még nincs minden veszve,
habverő ugrál az égen,
és oly forró-gyönyörű, ahogy a lélegző
kertekkel letakar.

A beszéd négy kapuja bezárult.
Álmaimban mégis üzen árnyéktalan,
versemből a habverőt kiszaggatja,
ő az, ki felsikolt torkomban.

A kilincset megduzzasztotta a gyönyör.
Ki ez a város bennem?
Olyan ismerős, mintha integetne,
letakarja a tükröket,
az asztalból vér folyik, a fésűk begennyesednek.
Újvidék,1992. január
3.
Kedves Katalin

Ma megkaptam az “Egy művésznek..." elbeszélgetési cikkét. Érdekelt amit mondtál. Köszönöm. A kis lemezedet is megkaptam de jelen pillanatban még nincs az a kis közepi-plasztika ami kell ahhoz hogy meghallgathassam. Rendelni kell egy boltban. Itt azt már rég nem használják és nekem se volt meg. Igy várom azt a pillanatot is hogy hangodat is hallhassam. A “Parázna söprü" igen érdekelne. Szivesen megküldöm az árát, lehetne arról is szó hogy elküldenéd nekem? Az utóbbi hetekben megcsináltam a bemutatói lapot rolad amit a könyvkiadóknak fogok elküldeni. Elküldtem a “Hétfejű..." javitott forditását a Kenyon Review-nak, hol M. Hacker a szerkesztő.
Ismered őt?

Szeretném forditani a többi részét is a Kiüzetésnek és azután talán a Parázna söprünek állnék hozzá. Itt igazán nem lehet versirás, versforditásból megélni. Habár érdekes módon van itt egy vers-szavaló csoport Ashevilleben alakult, aki már tiz éve megvan és sikeresen (még anyagilag is) járják az országot, főleg iskolákban. Ugy hivják őket hogy “Poetry Alive!" Érdekes módon ugy mint a MacDonalds ők is növekednek csak sokkal kissebb pénzről van szó

Junius végén Amsterdamban leszek az Ötödik Feminista Könyvkiállitáson és akkor igen szeretnék veled találkozni, talán Pesten?

Mi a kilátás erre?

Remélem találkozhatunk ezen a nyáron, addig is szeretettel

Tetszik a Kis házad és a kilátás is.
Asheville,1992. februar

4.
Kedves Emőke!

Közel már a hasfelmetsző tavasz.
Padot csináltál belőlem.
Oly távoli a hangod, még nincs minden veszve,
szemed is fehér, mielőtt elfelejtelek.
Régen írtam, a magot elvetettem,
sűrű a hajam, amikor zörögsz bennem.
Miért sarjadozol?

Ezt a járványt, nálatok is úgy hívják - kikelet?
Újvidék,1992. március

5.
Kedves, kedves!

Szerda este 9 óra van, végre, ma rengeteg friss húst álmodtam. Mivel nagyon szalad az idő, félig lemészárolt tehenek vonszolták magukat, utolsó levelemet, amiben rész meg is lesz, ma este fejeztem, szelíd barmok, combjaiból és bordáiból hiányzott hatalmas darab, nyomdától függ. Eddig még lesz. Enyhe, rózsaszínű angyalok gőzölögtek, és nem tudtam segíteni. A hasznuk az a kis könyv olyan három és ötszáz dollár, nem tudom, mikor lesz vége, és mennyiért adjuk el. Kérdések. És kész röhej, hogy amikor felébredtem, azt hittem, vége.

Angolul. Gondolom, te az előadástjobban csinálnád, de ez az élet, nekem gondolni, hogy amikor az egész, tudsz majd jönni, és együtt csináljuk Bookstore/Cafe boltomban. Itt küld hasonlít mint a Gundelre.
Az USA térképén.

Apám betegeskedik. De rossz szememmel melyik országban keressem városod? Minek annyit bolyongani ismeretlen országokban, Havenben, segíteni anyámnak 69 vérkeringéssel van baj lábaiban, amikor rögtön honvágy gyötör a nemlétező országból. De mi ez a fájdalom a zsidókéhoz, a palesztinokéhoz, vagy a kurdokéhoz képest, itt március van és hozzászoktunk a megcsonkított emberek látványához, a halottakhoz, és hogy sokan már nincsenek.
Te még még vagy?
Remélem Te jól vagy és írogatsz.

Egy-egy vers!
Ezen én is őszintén csodálkozom.

Szeretettel Emőkatalin.
Ashvidék,1992. március

Az a hír járta rólam, hogy Újvidék főterén, teljesen meztelenül, egy ezüstbiciklin karikáztam végig. Az ehhez hasonló áltörténetek vagy történetek vezettek végül is igazi és jelképes kiűzetésemhez. A Magvető Könyvkiadó gondozásában megjelent Kiűzetés (válogatott versek) című kötetemig voltam Ikarosz a metrón, hétfejű varrógép, és kis piros buldózerként is írtam verseket. A Kiűzetést a Bukott angyalok versciklussal zártam; Jegyesség című kötetemben tovább élnek ezek az angyalok, jegyességet kötnek az ember lányaival, fiaival, valamint a négy őselemmel. Ezt a jegyességet Uroborosz, a saját farkába harapó kígyó gyűrűje zárja.
Ladik Katalin