Ladik Katalin
___________

 IKAROSZ BICIKLIJÉN

  Összegyűjtött versek
(1962 – 1984)

Ballada az ezüstbicikliről
Elindultak a kis piros bulldózerek
Mesék a hétfejű varrógépről
Ikarosz a metrón
A parázna söprű ~ Bludna metla

Mikes International
Hága, Hollandia

2004.

Kiadó
'Stichting MIKES INTERNATIONAL' alapítvány, Hága, Hollandia.
Számlaszám: Postbank rek.nr. 7528240
Cégbejegyzés: Stichtingenregister: S 41158447 Kamer van Koophandel en Fabrieken Den Haag
Terjesztés
A könyv a következő Internet-címről tölthető le: http://www.federatio.org/mikes_bibl.html
Aki az email-levelezési listánkon kíván szerepelni, a következő címen iratkozhat fel:
mikes_int-subscribe@yahoogroups.com
A kiadó nem rendelkezik anyagi forrásokkal. Többek áldozatos munkájából és adományaiból tartja fenn magát. Adományokat szívesen fogadunk.
Cím
A szerkesztőség, illetve a kiadó elérhető a következő címeken:
Email: mikes_int@federatio.org
Levelezési cím: P.O. Box 10249, 2501 HE, Den Haag, Hollandia	

_____________________________________

Publisher
Foundation 'Stichting MIKES INTERNATIONAL', established in The Hague, Holland.
Account: Postbank rek.nr. 7528240
Registered: Stichtingenregister: S 41158447 Kamer van Koophandel en Fabrieken Den Haag
Distribution
The book can be downloaded from the following Internet-address: http://www.federatio.org/mikes_bibl.html
If you wish to subscribe to the email mailing list, you can do it by sending an email to the following address:
mikes_int-subscribe@yahoogroups.com
The publisher has no financial sources. It is supported by many in the form of voluntary work and gifts. We kindly appreciate your gifts.
Address
The Editors and the Publisher can be contacted at the following addresses:
Email: mikes_int@federatio.org
Postal address: P.O. Box 10249, 2501 HE, Den Haag, Holland	

_____________________________________

ISSN 1570-0070	ISBN 90-8501-018-7	NUR 306	

© Mikes International 2001-2004, Ladik Katalin 1969-2004, All Rights Reserved

A Kiadó előszava
2003. december 5-én kezdtük el kiadni Ladik Katalin életművét. Elsőként a Fűketrec című – addig kiadatlan – verseskötetet jelentettük meg, amelyet 2004. márciusában követett A négydimenziós ablak című, szintén hangköltemények kíséretében. Most folytatjuk az életműkiadást. Két kötetet adunk ki (mindkettőhöz kapcsolódnak hangköltemények is) éz ezzel teljessé válik a művésznő magyar nyelvű versesköteteinek elektronikus kiadása.
Jelen kötettel egyidőben ismét – számos vers, hangköltemény formában is megjelenik a szerző előadásában, Ikarosz biciklijén - hangköltemények címmel. Az Ikarosz biciklijén - hangköltemények mp3-as formátumú hanganyag ilyen formájú technikai kivitelezését a Magyar Elektronikus Könyvtár munkatársai végezték: a hang CD digitalizálása, darabolása Csáki Zoltán munkája, a szervezést Moldován István végezte. E hangköltemények a Magyar Elektronikus Könyvtár állományában találhatók és a következő címről tölthetők le:

http://mek.oszk.hu/01800/01897

A kötet a Bibliotheca Mikes International honlapján kívül letölthető a Magyar Elektronikus Könyvtár állományából is a következő címről:

http://mek.oszk.hu/01800/01896

A hangkölteményekként elhangzó verseket ebben a kötetben *-al jelöltük meg. Alább mellékeljük a hangzó anyag tartalomjegyzékét.

1.	Az Ibrisz csillagvizsgáló mester ellen elkövetett merényletről (1969)
2.	Ólomöntés (1969)
3.	Sámándob (1969)
4.	Népdal (1969)
5.	A kendert szedegető leány
6.	Ének minden napra
7.	Ólomöntés (1998)
8.	Ferkó
9.	Sirató
10.	Sámándob (1998)
11.	Varázsének
12.	Menyegző
13.	Minden azon múlik
14.	Játék hihinek
15.	Elindultak a kis piros buldózerek
16.	Görög nő
17.	Balkon
18.	Finom a hang a fogam alatt
19.	Az öregasszony meg a székek
20.	Csend
21.	A hétfejű varrógép
22.	Kvazár néne
23.	Az emberek szétszéledése
24.	Imádkozó sáska
25.	Jégmadár
26.	Fehér madár
27.	Négy fekete ló mögöttem repül
28.	Ladik Margit
29.	Ladik Ferenc
30.	A parázna menyecske
31.	A férfiszülte leány
32.	Gyere velem a mitológiába
33.	Időkaméleon
34.	Három csipkenyak
35.	Ül barna tuskón
36.	Az a nyílás a ruhádon
37.	Mimóza gödröcske
38.	Ikarosz árnyéka

A szerzőről:
	Ladik Katalin az ún. írott költeményekkel párhuzamosan hangkölteményeket és vizuális verseket is alkot, kísérleti zeneművek és hangjátékok szerzője és vokális előadója. Tevékenységi területe továbbá a performance, happening, mail art (küldeményművészet), kísérleti színpadi művek. Az Újvidéki Rádió (1963-1977), majd az Újvidéki Színház színésze 1992-ig. A Magyar Írószövetség és a Magyar Alkotók Országos Egyesületének tagja. 1991-ben Kassák-díjat, 2000-ben Mikes ´Magyar Irodalmi Figyelő´ díjat, 2001-ben József Attila díjat kapott.

Hága (Hollandia), 2004. június 30.

MIKES INTERNATIONAL

Publisher’s preface
In December 2003 we have started to publish the œuvre of Katalin Ladik with the up until that time unpublished volume entitled Fűketrec (‘Grass Cage’). A second volume followed it in March this year, 
A négydimenziós ablak (‘The Four Dimensional Window’), accompanied with acoustic material, too.
Today we publish two volumes. With this the electronic publishing of Ms Ladik’s œuvre in Hungarian becomes complete.
In present case we also release acoustic material based on a couple of poems found in the volume. This material (mp3 format) can be downloaded from the site of the National Széchényi Library – Hungarian Electronic Library:

http://mek.oszk.hu/01800/01897

About the author:
	Katalin Ladik creates next to written poems sound and visual poems, too, she is the author and performer of experimental music and acoustic plays. She is active on the fields of performance, happening, mail art, and experimental scenery. Ms Ladik was with the Radio of Novi Sad 1963-1977 (now Serbia and Montenegro) then as actress with the Theater of Novi Sad until 1992. She is member of the Hungarian Writers’ Association and the National Association of Hungarian Artists. Ms Ladik received the ‘Kassák Award’ in 1991, the ‘Hungarian Literary Observer’ award (Magyar Irodalmi Figyelő) of the Hollandiai Mikes Kelemen Kör (Association for Hungarian Art, Literature and Science in the Netherlands) in 2000, and the ‘Attila József Award’ in 2001.

The Hague (Holland), June 30, 2004

MIKES INTERNATIONAL

Ladik Katalin
(1974)

Kritika
Utasi Csaba:

NAGY NEKIVETKŐZÉSEK ÁRNYÉKÁBAN
- Séta az elgurult bicikli után -

							“A modernség – tudatosságot jelent.”
										(Octavio Paz)

	Régtől sújtó átka irodalmunknak, könyvkritikánknak, hogy költőként csak azt tartja számon, aki termékeny, szorgalmas, serényen munkálkodik, egyszóval: nem engedi meg, hogy nevét elfeledjék. Még mindig a mennyiségi kritérium a döntő, s ha valaki nem tudja könyvek kilóival is bizonyítani íróságát, hát a kutya sem törődik vele. Koncz István és Ladik Katalin költészetével kapcsolatban is erre kell felhívnunk a figyelmet. Koncz kötetét az Átértékelést megelőzte ugyan Végel László esszéje, Ladik Katalin verseiről azonban úgyszólván egy árva betűt sem olvashattunk a Ballada az ezüstbicikliről megjelenése előtt. “Salvador Dali cirmos lánya” (Dési Ábel) teljesen magára hagyatva tört magának utat az elmúlt nyolc esztendőben, rengeteget tévelygett, torzónak maradt versek egész sorát tette le asztalunkra, s irodalmunk, mint valami közönyös kis fenevad, mindennemű válogatás, értékelés nélkül elnyelte őket. Múltbeli vétkes hallgatásunk terhe nap nap után nagyobb, hisz jelei mutatkoznak immár, hogy a költőnő fokozatosan elveszti uralmát biciklijének kormányrúdja felett, s szakadék felé rohan, ahol pedig pozdorjává zúzódhat minden ezüstje.
	Első verseivel, megannyi bizonytalankodás és töprengés után, 1962-ben jelentkezett, s azonnal csatlakozott a Syposionhoz, akkor még egyetlen erőforrásunkhoz, mely roncsolóan szaggatta föl maga előtt az eldudvásodott térségeket, s elkényeztetett nagyjaink meg-megismétlődő háborgása közepette, betöltésre váró űrt biztosított. Azt hiszem, mindenekelőtt ez a nagy vonzerejű vákuum indította útjára a költőnőt; lázaktól fűtött, borzas indulataival különben is hasztalan kopogtatott volna a “költői” szavak gönceibe burkolózó, már-már egyeduralomra jutott tettetés kapuin.
	Nem véletlen, hogy B. Szabó György épp akkor, 1962-ben írja meg Rapszódia négy szólamra az emberről, a tárgyakról és önmagunkról című tanulmányát, amelyben igen egyszerű hathatós eszközökkel a szó szoros értelmében lemezteleníti, kizsigereli költészetünk az évi termését, s a figyelembe vett kötetek néhány szóképéből, szintagmájából, líránk sanyarú állapotát bizonyítandó, mindennél beszédesebb “verset” kanyarít. Hadd idézzük:

		Évek bús szégyenkeresztjét hordom:
		érik bennem a jóság dús
		szőlőgerezdje, s
		hiába már az álnokság
		jégesője,
		a holdízű szomorúság s
		nyirkos gondolatok bárgyú semmisége,
		mardosó kérdések
		érverése:
		gyöngyvirágnál gyöngédebb szerelmem.

	Ezek a karikírozó sorok persze bárgyúbbnak és kérkedőbbnek mutatják a szóban forgó költészetet, mint amilyen valójában volt, de a felsorakoztatott közhelyekből szépen kitetszik azért, hogy futtatott verselőink kitaposott utakon jártak, illetve pontosabban: agyontaposottakon. A vastagon csorgó, langyos-nagy érzelmek, az “ibolyaszínű” költői divat, a gyökértelen sóhajtozás uralkodott és fertőzött rendületlenül, olyannyira, hogy amikor pl. Domonkos István Rátka c. verse egyes irodalmi “felelősei” kezébe jutott, tanácstalanul egy professzorunkhoz fordultak vele, mert egyszerűen nem tudták megközelíteni.
	Egészen természetes hát, hogy Ladik Katalin, miután bekapcsolódott a Symposion vérkeringésébe, hasonló feladatra vállalkozott, akár e mozgalom kiemelkedő költői: hozzá akart járulni a vajdasági költészet megváltásához. Csakhogy Tolnai vagy Domonkos első ilyen irányú rohamai merőben más előjelűek és tartalmúak, mint Ladik szózuhatagai, vad képorgiákban csúcsosodó, túlfeszített sorai. Míg Tolnaiék szinte lépésről lépésre hódítanak meg maguknak s általában irodalmunknak egy-egy kiugrót, talpalatnyi földet, átgondolt, megalapozott s a szó nemesebb értelmében számító húzásokkal, addig Ladik Katalin a természet vadvirágaként bukkan föl: önkontroll nélkül ír, s főcélja az, hogy a rothadás, az émelygés, a fekélyesség, az undor képzeteinek versbe ágyazásával nyelvét öltse a vérző ősz, álmodozó akácosok, megbocsátó szeretet stb. “költőire”. Ezért nem tudok egyetérteni Bányai János recenziójának (Ezüstbiciklin a szürrealizmustól a húsdarálóig, Híd, 1969, 11-12.) azzal a kitételével, hogy költőnk “A szürrealizmusból indult ki…” Aligha hihető, hogy Ladikot akkortájt foglalkoztatták volna a szürrealizmus hőskorának jellegzetes fogalmai és kifejezései, mint amilyenek pl. az “ihlet mechanizmusa”, a “lélektani cenzúra kikapcsolása”, a “tiszta kép” a “szürrealista kísérlet központi tengelye: az önműködő írás” stb. A szürrealisták – paradox módon – kiáltványokkal, vitacikkekkel, elméleti fejtegetésekkel párhuzamosan jelentetik meg műveiket. Lényegében tehát definiálták alkotói módszerüket, s ha egymástól messze eső fogalmak társításával csalogatták is elő meghökkentő képeiket, mégiscsak a tudatosság volt irányadójuk. Ladiknál fordított a helyzet: alaposabb meggondolás, a miért és hogyan tisztázása nélkül vág neki a szavak rengetegének, úgyhogy zsengéit (mint amilyen pl. a Tor, az Anrdrogyn,  kötetbe nem került Rút kis virágaim, vagy hosszú verse az Éjféli rondó) voltaképp a naivitás formálta, méghozzá igencsak felemássá.
	A fiatalosan “zabolátlan” képzelet a sorok közti kohézió megsemmisítésére törekszik, így föl-fölvillantja a szürrealista vers tiszta megvalósulásának lehetőségét, ám valószínűleg akkori irodalmi állapotaink és az uralkodó ízlés kényszerének engedve, a költőnő ismételten konkrét és érthető “mondandók” kátyújában köt ki. Találóan állapítja meg Bányai: “A korai verseknek ezekben a túlbuzgó és ’csinált’ soraiban a még le nem tisztult, költőileg meg nem erősített, költői élménnyé nem minősült fogalmak: félelem, remény, múlt, stb. dominálnak, a szó inflációjának jeleit mutatva.” De tovább is mehetünk, hisz ma már nyilvánvaló, hogy e versek ijesztően hasonlítanak a darvadozó “szüretelők” dalaihoz. Az érdekesség kedvéért nézzük, hogyan is fest, ha e két eredetileg egymást kizárónak vélt költészet tartópilléreit egybevetjük. “Percek átkos ötvözetei”, hirdeti Ladik egyik régi verse ma is, s a múltból visszafelel neki egy elfeledett, “más” hang: “gyanakvás undok piócái”, s tovább: “kárhozottak tarka rémkacaja” (echó: rab idők eszelős rettenete”), “vacogó kísértések téboly kórusa” (echó: “véres percek viadala”), “várakozás szikkadt koszorúja” (echó: kényelem süppesztő pora”) stb. stb.
	Komor viharfelhők gyülekeznek tehát e versek tájai fölött, az esőt azonban hiába várod: mindvégig szárazon villámlik, s ha először még volt is frissessége, netékában megmutatkoznak a versépítés egyéb fogyatékosságai is.
	Az induló Ladik megszeret bizonyos szavakat, s szinte gyermeki telhetetlenséggel játszadozik velük, mindaddig, míg teljesen el nem nyüvi őket. Ilyen pl. a terpesz. Két versben négyszer is használja (a tárgyak terpesze, a düh terpesze, az égbolt terpesze, terhes szárkúpok terpesze), aminek következtében hitelét veszti a szó, s ha először még volt is frissessége, negyedszer már egészen biztosan fogvacogva vállalta csak a rá erőszakolt szerepet.
	 Jelzős szerkezeteiben is kimutathatók az önfeledt játszadozás nyomai. Nemcsak hogy “erős” jelzőket használ, hanem szívesen ismétli is őket. Nála az agyvelő, a nyelv és a kagylók egyként cirmosak, a csokor, az ígéret és az emlékrajok hűsek, a fogak, a karok és a szárnyak habzók,, a porcogók, a koszorú, a gégecső szikkadt, a falat, a partok, a szemgödrök, az ősnövények, a virágok zsírosak a hold, a comb, a mélységek zsibbadtak stb.
	A -nak, -nek rag részeshatározói foglalkoztatásában is korlátlan ehetőségeket érez. E versekben valósággal hemzsegnek az efféle konstrukciók: “Zuborgó förgetegét közelgő lakománknak”, “mosolya a töviseknek”, “sikolyát feltört ugaroknak”. Az Éjféli rondóban pl. kilencszer él e fordulattal, ami zakatolást, csörömpölést visz az amúgy is túlterhelt sorokba.
	Első, “léttúltengéses” verseiben tehát lépten-nyomon, sablonos nyelvi eszközöket fedezhetünk fel, ezek variálását, sőt sorozatgyártását is, mindenekelőtt annak a jeleként, hogy a költőnő – tapasztalatlanságban – a nagy vers fogalmát azonosítja a nagy és meghökkentő szavak használatával. Undorérzése, szorongatottsága, menekülésvágya valós ugyan, ezt fölösleges volna kétségbe vonni, de mivel gyökérzetét nem kutatja, csakis általánosan, meghatározatlanul vetítheti elénk gyötrelmeit, s épp ezért csakhamar a modorosság csapdájába esik. Minél tovább és kitartóbban gyúrja, gyömködi ugyanis a “szavak csúszós kóchalmazát”, annál inkább a semmi felé halad (“foltozni kéne nagyon a szavakat”), hisz az életre keltett változatok egymásra törnek, egymás vérét csapolják.
	Persze az elfecsérelt szavak sivatagában rá-rábukkanni azért egy-egy oázisra. Már az Androgynban megborzadsz egy pillanatra: “a félelem csontokon legel”. Noha a kép Vörösmarty nagy megszemélyesítéseinek emlékét idézi, s árván “csápok” nélkül bukkan föl, idegeiddel érzed, hogy csakis költő teremthette meg. Aztán hosszú versének rondójában felszínre evickél ez a két sor is: “szeretem a harisnyámat / csordultig felhőkkel”. A vaskalap-horpasztónak szánt, “őrülettel” kacérkodó képlávázás kellős közepén nemcsak egyszerűségében, hanem hangulatában, “tartalmában” is telitalálat ez a kijelentő mondat. A harisnyának és a felhőknek ezzel a cicomátlan egybekapcsolásával kitágul a verstér, s az embert hatalmába keríti valami egészen pontosan ki sem fejezhető jóérzés: íme, a költő, aki egy tévesen választott istenség oltárán áldozva, oldalakon át mellébeszélt, végre meglelte hazáját, a maga képletét, amely öntörvényűen létezhet immár. E varázslattal teljes mondatban mutatkozik meg először hitelesen Ladik akkori közérzetének lényege. A földi valóság ellenében felhőkkel barátkozik (milyen szép megszólaltatása ez már az átélt magánynak!), maga köré gyűjti őket: lebeg, egy velük. Kérdései azonban nincsenek távoli barátaihoz (kamaszos próféciájának egy percre sem hihetünk: “… s mert dübörgő halálom lesz, borzolják kemény idegeiket a sínek…”), hiszen a versekben hangoztatott rothadás és irtózat ellenére ez afiatal lány majd kicsattan az egészségtől, hatalmasak az erőtartalékai: még parancsolni tud a természetnek kedvére alakítja. A nincs tovább, a szomorú, vizes sík” képzete mindig végül alakul ki, a valóság állhatatos kérdezgetése után. Akkorra megkérgesedik a képzelet, nem képes többé spontán csodatevésre, rab, s a tárgyak mind ellenségei.
	Ladik Katalin a hatvanas évek elején egyértelműen az innenső parton állt.
	Tisztultabb verseket hozó “kijózanodása” gyors volt, szinte átmenet nélküli, mintha rádöbbent volna: csakugyan, “mi értelme annak / hogy egy / méhkirálynő bele / szeressen egy / bikába” (Don Marquis), azaz, hogy arányérzéke alaposan és rútul megcsalta. “Hódító díszeit” sietve elhányja hát (ezúttal még csak a versbélieket), s leleményesen közelít a szürrealista verseszmény felé. Első korszakának legszebb, mert “legsemmitmondóbb” verseit írja le ekkor a “delíriumok albumába” (41°C, Leucocyta 36000). Nézzük az elsőt:

		a kanalak röpte habos
		almával kitöltve
		cirmos nyelv a tenyeremen
		a fogak benne elszenderültek
		hajfürt bugyborékol
		egy arc
		körmömön elcsorog
		híg nyelét
		hogy ne lásd
		elteszem
		nekem minden kés szőke

	A költemény korántsem teljes értékű. Néhányszori olvasás után világosan kirajzolódik benne az a törésvonal, amely két értékben és színezetben egymástól elütő részre tagolja a sorokat. Az első (a “körömön elcsorog”-ig tartó) a jobb, hiszen álom-technikás képeiben új “valóság” születik (a cím, a 41°C ne tévesszen meg senkit, nem az az érdekes, hogy a vers egy lázálom mása-e vagy sem), úgy is mondhatnám, hogy a csend egy lehetséges “anyagiasult” formája.
	Noha a logika fegyvertárával itt nem sokra mehetünk, kíséreljük meg mégis nyomon követni a vers alakulását: megérdemli. “A kanalak röpté”-ben még a külvilág dinamizmusa, nyüzsgése üzen, de azonnal követi az első fékező mozzanat: ”habos almával kitöltve”. A mozgás tehát “telítődik”, s lassulva befelé, a lélek felé tart. A következőkben még inkább elpilled, majd a “hajfürt bugyborékol”-ban teljes szépségében felizzik a csend. A hangutánzó bugyborékol és a hajfürt társításával különös folyamat indul el. A haj nem szólal meg, nem szólalhat meg, hiszen legnagyobb csendünknek cimborája, úgyhogy végül is az ige idomul hozzá: hangtalan, “negatív” bugyborékolássá válik – minden valós csendnél másabbat hozva létre. Az ezt követő kép csak fokozza a hatást. Ismeretlen, vonások nélküli aracél olvad át a semmibe, de meghatározatlansága egyáltalán nem zavar: a fölidézet léten túli némaságban már nem egy arcról van szó, sokkal inkább az egyetlenről, a mindegyik után megmaradtról, az őrzendőről.
	A verset nem lenne szabad tovább feszíteni!
	Ladik mégis folytatja, s így cseppet sem meglepő eredményre jut: a vers egyensúlyát veszti, majd néhány téveteg mozdulat után visszabukdácsol közénk, kristályos fehérsége elhomályosul, s a “nekem minden kés szőké”-re már csak legyinteni tudunk: ugyan kérem, kit érdekel.
	E vers kapcsán ugyanakkor egészen élesen merül föl a kérdés, hogy a tudatalattiban való kalandozás felszínre dobhat-e tartós, időálló értékeket. Ritkán, véletlenszerűen igen, de ha valaki ezen az úton akar haladni, és csak ezen, akkor alapvető szegénységről tesz tanúbizonyságot: vagy azért menekül a sznob-hizlaló hermetizmusba, mert nem tudja önmaga “szolgálatába” állítani a nyelvet, következésképp képtelen egy-egy költemény számtalan variációján végigvergődni addig a változatig, amely már mind zeneiségében, mind képeiben a tökéletesség, a 2x2=4 bizonyosságával hathat, vagy pedig azért, hogy mindenáron különbözhessék, s ily módon hívja fel magára a figyelmet. Természetesen a különbözőség vágya még nem vall sarlatánra, sőt a “szeretném magam megmutatni” nógatására minden jelentős, újat hozó költőben ott munkál. Ignotus írja egy helyütt, hogy ami “… szótári betűjével jelenti azt, amit jelent, ahhoz tegnap mondandójának még tótágast kellett állnia, nyelvével kellett csettentenie, tömjén kellett égetnie, fehérbe kellett öltöznie, s csengetnie hozzá, utánoznia kellett az öregapám feje tartását s a pincehelyi kondás hajnali tutulását, hogy valahogy megsejtesse velem, mire gondol voltaképpen”. Ez kétségtelenül így igaz; a baj ott kezdődik, amikor egy-egy költő csupán azért tutul, csenget, és éget tömjént, hogy produkálhassa magát, meglepjen, elámítson, bűvészkedjék.
	S lehet-e kövérebb televényt elképzelni a lesipuskás költőiségnek, mint amilyen a szürrealizmus? Aligha. Mivel a szürrealista minden eszközt felhasznál, hogy “megszabaduljon az öntudattól, és következésképp a világban való beágyazódástól” (Sartre), a szóvegyítés és kirakósdi birodalmában találja magát, ahol a feltáruló kombinációs lehetőségek káprázatában a teljes szabadság ígéretét látja, noha valójában labirintusba tévedt: önszántából fosztja meg verseit a mindenkori jó versek egyik dimenziójától.
	“A kérdés az: a költő áldozatává lesz-e alakuló zűrzavaros korának, vagy konstruktív egyénisége ellent tud-e mondani a múlt retrográd erőinek, a sodró véletlenszerűségeknek” – valljuk Kassákkal, a Ladik Katalin “tiszta szürrealizmusát” is azért nem tudjuk igazán jó költészetként elfogadni. “Sodortatásának” apró gyöngyszigeteit megbámuljuk ugyan, amúgy menet közben, de megállnunk előtte nincs miért. A költőnő konstruktív egyénisége még mindig az igazak álmát alussza.
	A mondottak ellenére, részben már az eddigiek során is tapasztalhattuk, Ladik ki tud törni önnön köreiből, viszonylag gyorsan le tud számolni egy-egy korszakával, s alkalmasint épp ezzel a vele született “energiássággal” tereli ismételten költői műhelyére a figyelmet.
	1963-ban, tehát amikor imént említett két versét írja, költészetében újabb változás jelei sejlenek föl, amelyeke egyben előrevetik első súlyosabb krízisének árnyékát is.
	A szürrealista tiszta vers nem hozott neki megnyugvást: elbizonytalanodott, hatások alá került (a Daphné mozgása, lélegzése, olajos óborok zamatát idéző ünnepi ritmusa pl. egészen kézzelfoghatóan Domonkos Nature mortéjának hangulatát asszociáltatja!), s megbolygatottságában akarva-akaratlan fontolóra kellett vennie a “merre tovább?” kérdését, mint ahogy a megtett út eredményeinek és kudarcainak a számba vételét sem odázhatta el. A “fürtös-kesernyés” sziklák tövében, ahova “végül” (?!) megérkezett, unja már a “halál ékszereit”, a múlt, vagy talán inkább a kezdeti hit és remények visszavágyásának futamait játssza el, szordinósabb hangon, “csendes”, plasztikus álomképekben, az én és a recept, az én és a szürrealista versszerkesztés sokkal szerencsésebb, gazdagabb ötvözeteként immár. Költészete dúlt vidékein elömlik néhány pillanatra a szomorúságnak egy sajátosan hűvös fénye (Molunati elégia), valahogy úgy, mint amikor sötét éjjeleken váratlanul előbukkan a hold,  s végigoson a kertek alján. Igen, a Harminc év után holdjának sugárzása ez, mely “Elcsöndesült nagy, tornyos fellegen, / És néz alá a méla éjszakán, / Bánatosan, de szenvedélytelen…”
	A szenvedélytelen bánat mindig a múltba fordul, ott kutatja az elvesztett értelem értékes gyökereit, hajtásait, hogy benépesülhessen velük a jelen, s a lélek csitító, zsongító egyensúly-állapotba jusson. Természetesen ez az erőfeszítés szükségszerűen azzal jár, hogy a költőnek ki kell lépnie önmagából, s mintegy madártávlatból szemlélni azt. Ez az a szituáció, amikor pillanatnyilag lezárulnak előtte a jövő útjai, s így nem kell húrként feszülő idegekkel a környezet reagálására ügyelnie, nem kell versenyben lennie: egyszóval nyugodtan figyelheti magát, elernyedhet kissé. Különösen akkor, ha válságát környezetváltozás kíséri, a megszokott, mindennapi pálya elhagyása, mint Ladik Katalin esetében is, aki a tengerpart dimenzióiban bizonnyal könnyebben írta meg elégiáját, mint tette volna itthon.
	Egyes szám második személyben indítja el a verset, önmagától való “eltávolodása” első jeleként, s ha ez még belemagyarázkodásnak tűnhet is, a sorakozó képek sugallata már egészen egyértelmű: a fövenyen heverésző Ladik Katalin a statikus, a múltból érkezett, a sebesült, a másik pedig, a kezében tollat tartó a percipiáló:

Ím a fürtös-kesernyés
sziklákhoz érkeztél végül
szederszemű állatként apró magad
hol a kutyák virágként
fölötted átrohannak
fekszel s a bimbók mind felvonítanak

	Nagy szerű képek a versszak végén! “Te” fekszel nyugodtan, de “én”, aki talán egy teraszról leslek, tudom, hogy nem virágok vesznek már körül, hanem a félelem kutyái, s a bimbók is csak neked bimbók, bennem már vonító, mihaszna tárgyak. A tágas mediterrán ég alatt önmagát valós méretekben látó költő borzong a kezdő sorokban, s a továbbiak során még inkább fokozza, árnyalja e hangulatot: rádöbben, hogy “lecsüng egy évszak homlokodon”, s hogy “… a férgek hószín ívvel már megelőztek…”. A “szárnyas idő” sürgető áramai járják át tehát a verset, s nem véletlen, hogy a vége felé, amikor már egyes szám első személyben szól, fölhangzik ez a jellemző, radnótias sor is: “Ha lehetné még” – mintegy azt sejtetve, hogy már ő maga sem hisz homokban fekvő mása föltámadásában.
	Aztán az Ének minden napra című versében még konkrétabban ad hírt válságáról. “Azt hiszem, fává sötétülök”, jövendöli, s csakugyan, versei közt hiába keressük a következő év termését, még csak nyomára sem bukkanunk.
	Síri csönd.
	1965-ben azonban már újra él: hangos dobszóval, ficánkolón, kurjongatva vonul be költészetünk színpadára, s látszólag, de csakis látszólag, egészen másfajta verseket kezd írogatni.
	Mint ahogy a szürrealizmus hőskorának kísérletezői, végsőkig hajszolt álom-rajongásuk eredményeképp, eljutottak csodavárásnak, a primitív népek lelkületének istenítéséig, a különféle hiedelmek és babonák magasztalásáig, éppúgy megtette ezt az utat Ladik Katalin is. “Új” korszakának első versével, a Sámándobbal fejest ugrunk e világba: áldozati füst lengi be a révületben lüktető sorokat, s megképlik előttünk gyermekkorunk nagy csodatevője: a táltos is. A határozottan kellemes szertartás közben a következőket figyelhetjük meg: a töretlen ritmus, teljesen kimarta töltelékszavakat a versből, lépten-nyomon rímek bukkannak fel, mondókák fordulatai (“dobszerda, dobszerda”, “réz rajta karika”, “forduljon ki rajta”), annak a tüneteként, hogy a költőnő kötöttebb formák felé van indulóban. A vers zeneisége foglalkoztatja, képeinek megzabolázása, s nem véletlen, hogy csakhamar a népdaloknál köt ki.
	Az igazság kedvéért azonban hadd említsük meg, hogy e törekvése nem előzmények nélkül való. Már “hosszú versének” rondójában olyan parádés, mindent megmozgató szó-táncot tudott produkálni, akkor még ösztönösen, hogy 65-ös kísérleteit akár folytatásként is felfoghatjuk.
	“Révületes” versei közül bizonyára az Ólomöntésre figyelt fel a “nagyközönség”, hiszen maga a költőnő is azt kedveli igazán. Pedig gyatrácska vers ám az Ólomöntés, egészében véve mindannak a karikatúrája, ami Ladik verseiben költészetet sejtet… Valószínűleg azért szeretném minél mélyebben látni “szilveszteri játék”-át, mert meglapul benne négy sor is, de nem engedi szóhoz jutni őket a nagyra nőttetett, ragacsos masszájú körítés.

süsd le szemed jön az ár
kacsóimban tüskevár
gyertyáim most nyerítettek
megszülték a harmatot

írja, s nem lehet nem odafigyelni. A 4 + 3 szótagra tagolódó sorok ütemeiből tiszta népdal-képlet bontakozik ki, konkrét váz, amelyen belül azonban gátakat sodrón, zuborogva, tajtékozva keringenek a szavak. Mintha minden pillanatban szerteröpülnének, de a szerencsésen megválasztott képlet elég erős őrzőjük tud lenni. Az eredmény: a mozgás egyensúlya. Akárha hegyipatakot szemlélnél: mulandóság és állandóság egyszerre üzen játékos futamaiban.
	Persze fölmerülhet a kérdés: rendben van, ilyen erők, olyan erők, egyensúly, mozgás, miegymás, de mi az értelme e négy sornak? Semmi, az égvilágon semmi – szerencsére! Az első sort még gondolkodva a grammatika szigorú szabályai szerint, logikus folytatást várva szívja fel tudatunk, de később már csak érzékeink éberek: mert valóban ár jött, mely nem szorul az értelem mankóira. “Én becsülöm a filozófiát, de versben nincs helye, a vers érzékelés legyen, ne utalás”  mondta egyszer József Attila Németh Andornak, s bár kitétele nagyon is is vitatható, kétségtelen, hogy ha egy vers csakugyan érzékelés tud lenni, akkor teljes is, életképes, maradandó.
	Az iménti részlet mellett az Ólomöntésben felcsillagszórózik ugyan még néhány sor, kép, egészében azonban csakis zenekísérettel fogadható el a vers, “hajam fonatékjának” állhatatos nyiszálása, gégeütögetés, nyögdicsélés és misztikus mozdulatok kíséretében, vagyis: nem költészet, hanem egy színpadra kívánkozó “magánszám” rikító kulisszája.
	Mint jeleztük, a Sámándob és az Ólomöntés írásakor Ladik a népdal felé halad, spontánul, frissen, de miután megérkezik, azaz rájön, hogy a népdal-formákkal csakugyan kezdeni lehet valamit, nem tudja többé feltölteni őket. Az 1967-beli Népdal már erről tanúskodik: “előregyártott” elemekre épül, amelyeket a szerző, “ihletének” megfelelően, bizarrá ficamít, kötőanyagukat felhígítja, de csak módjával, félerővel, rutinosan, úgyhogy a vers végső soron ál-népdalként hat. Hiányzik belőle a “formának” és a “tartalomnak” az a nagyfokú ellentéte, disszonanciája, amely a költőnő zaklatott lelki világát autentikusan érzékeltethetné.
	Hadd szóljunk néhány szót a Menyegzőről is. Árva vers ez a kötetben, egyik oldalról a Népdal szorongatja, a másikról meg az archaizálgató Zsoltár szódzsungele próbálja elnyelni, persze hasztalan. Figyeljük meg első versszakát:

Fiam edd meg a levest hallod zörgetnek
Köpenyes motorkerékpárosok arcukba az éj ki-be vándorol
Fiam zörgetnek éjablak fiam éjdeszka sürgetnek
Ébred a kakasunk nyerít az asztalunk
Csütörtökre elvisznek.

	Kár, hogy a balladás hangvételű, expresszionista beütésektől sem mentes vers, mely nem egy mozzanatában Szirmai Károly nagy vízióit idézi meg (gondoljunk csak Az éjszakák motorosai vagy a Holtak szigete című novellára), “elődök” és “utódok” nélkül maradt. Kár, mert valószínűleg épp ezen a területen tudott volna Ladik igazán nagyot alkotni. Míg a kötött formákkal, mint láthattuk, csak ritkán, szinte véletlenszerűen boldogul, ezek lényegében nem is férnek meg határokat nem ismerő alkatával, addig a “témához” kötődő mondandók mégis fegyelmezik valamiképp, eltiltják a szópazarlástól, anélkül azonban, hogy jellegzetes képalkotása csorbát szenvedne.
	A kötet utolsó ciklusának mindhárom darabja Ufo party, Drága ügyvéd úr reggelei, Az Ibrisz csillagvizsgáló mester ellen elkövetett merényletről) a költőnő világlátásában bekövetkezett, ki tudja hányadik, változásról tudósít. Szövegei fókuszában (versekről itt már nem beszélhetünk) a világ kerül, “vascsőrű rigók”-tól ellepett századunk, s hangja egyszerre reszelőssé válik, cinikussá kissé, kajánkodóvá. Egészen új mozzanat ez Ladiknál, s joggal várja el az ember, hogy végre talán “kibeszéli” magát. Sajnos, ezúttal is a produkálás kerül nála előtérbe.
	Az Ufo party két fontos tartópillérre épül. Az egyik a következő:

ÉLJEN MÁJUS ELSEJE! STB.
tömegggggggyilkolááááás
gyermekkorom óta háááború

a másik pedig:

megbő megbüntettek aaaAAAAAARAAaaaabus ügyében

	A verzállal szedett jelszót (s a kiíratlan többit is!) megcsúfolja, halálra sebzi a “tömeggyilkolás”, a véget nem érő háború. Ebben a néhány tömény sorban minden pátoszos nagy hit abszurditása, naivitása és értelmetlensége benne van. S miként második idézetünk sugallja, a költőnő hiába menekül az önmagát zabáló világ elől, környezete a magánéletébe is beletúr, még ezt az egyetlen reménytkeltő szigetet is felperzseli. Mindez funkciót ad a neo-dadaista “jelenetnek”, megindokolja huzamos fecsegését, de mint mindig, most is felmerül a mértéktartás kérdése, hisz a világ határtalan ostobasága nem jelenti egyben azt, hogy egy-egy szöveg határait is el szabad mosni. Márpedig az Ufóban épp erről van szó. Lehetne tízszer ilyen hosszú, de fele ekkora is, akkor sem változna meg lényegében.
	A Drága ügyvéd úr reggeleiben is hasonló hibákat ejt. Szavait “téglalapokba” gyömöszöli (ezeket, tetszés szerint, új formával való kísérletesésnek vehetjük, de szimbolikus értelmet is adhatunk nekik: ti. hogy életünk erős vonalakkal határolt börtönét jelképezi), s végül megadja hozzájuk a kulcsot is: “vagyunk még néhanyan fehér négerek, megoldatlanul heverünk. macedóniában. denverben. az állatkertben.” Tehát: egy fehér néger lázadása tíz téglalapnyi blablában. Lázadásnak talán elég, költészetnek mindenképpen kevés!
	Mindkettőnél teljesebb sokrétűbb az Ibrisz… a feje felett dögkeselyűként keringő repülők motorzaja mintha egyféle végső számadás szükségességére figyelmeztetné: miközben ki-kihagyó lélegzettel az “Óriási Húsdaráló” közeledtére ügyel, ismét szembe kell néznie önmagával. Teljes lényét kell sugároztatnia, s ily módon a fegyverekről szóló “tudományos beszámoló” spektrumában úgyszólván minden színe, árnyalata, rövidzárlata együtt van költészetének.

Este mikor a város repülőgépekkel teli
Nekem jó nekem jó szemüveget teszek
Cipőmben lepkék s tehenek
Nyugodt vagyok egy kicsit

	Ezzel a helyzetképpel indul, s már a harmadik sorban megteremti átmeneti nyugalmat hozó, sajátos szürrealista képét (elődjéről már szóltunk a korábbiakban: “szeretem a harisnyámat / csordultig felhőkkel”). Világos, hogy a jelen nyomorúságát immár intenzíven átélő Ladik nem marad meg ennél a nyáresti “idillnél”, nem szélesíti a képet, hanem, földünk felé fordul, “Mely szült engem e rothadt helyen”. Maga a beszámoló azonban kaotikus, zavaros, sem az érzékelés, sem az értelem számára nem mond fontosat. “Majdhogynem azt mondanám, hogy minden költészetet káosznak kell átitatnia” – mondja Novalis, de megállapításával a beszámoló kapcsán mit sem kezdhetünk. Vagy leborulunk a nagy összevisszaság előtt, s tücsköt-bogarat belemagyarázva, költészetté nyilvánítjuk, vagy pedig körtönfalazás nélkül leszögezzük, hogy itt a ”szervezetlen”, pontosabban a költőietlen könyökölt ki magának központi helyet. Én azt hiszem, hogy az utóbbiról van szó.
	Szerencsére Ibrisz mester laboratóriumából vissza tud kanyarodni az én – világ relációjára:

	Lehet hogy csalódott vagyok. Mi marad utánam?
Szelídített tejesüvegek. Hegedülő papagájok.
Lelkemet elviszi a Négyszögletes.
Csak borzongjak szüntelen – ez volt életem.
Viselkedj rendesen szívem.

	Költészetének leglágyabb hangjai ezek, nincs bennük kierőszakolt feszülés, s a szavak is mindennapi kopott ruhájukban vonulnak fel, ám mégis rendkívül fontosak: álarctalan vallomástevők. A Molunati elégia óta nem voltak hasonló őszinte percei. Szüntelenül a külvilágnak dolgozott, hars színeket kevert ki palettáján, többször-többször a megbotránkoztatás szándékával, s mindvégig arra ügyelt leginkább, hogy jaj, csak Ladik Katáról ne kelljen szólnia, a didergőről, aki “gettónkból” (a Telepről) indult a világ meghódítására, talán még a többségünkben ott szunnyadó kisebbrendűségi tudatnál is acsarkodóbb, követelőzőbb komplexusokkal. A felhők fölött héjázó akarások és a lehúzó sors, a semmibe veszett korai évek tusakodásának, élethalálharcának a gyümölcse majd mindegyik költeménye, még akkor is, sőt leginkább, ha cirkuszi cuccokba bujtatja őket, s úgy járatja velük eszeveszett táncukat.
	Eleddig egyenrangúnak látszott a küzdelem: a múlt egy-egy veszélyes rohamára mindig verssel tudott válaszolni. Az utóbbi időben azonban mintha megbomlott volna az erők egyensúlya: nagy nekivetkőzéssel kíséreli meg oltani az elszabadult belső pokoli tüzét. Teljesen kiszolgáltatja magát is, költészetét is a bulvársajtó szenzációra éhes kopóinak, ízléstelenül kelleti magát, otromba önelégültséggel összevissza locsog, megjátssza az abszolút magabiztost – s mindezt csak azért, hogy jelen lehessen, hogy csodálkozó vagy megbotránkozó szempárok kísérjék minden mozdulatát, hogy mit sem sejtő beavatatlanok feléje sugárzó érdeklődésében megfürödve, fügét mutasson – igen – “telepi” énjének.
	A küzdelem kegyetlen, s nem tudni még, “kinek” a javára dől el. Mindenesetre az írásunk elején említett lejtő adva van, annak ellenére, hogy odakint a délibáb kapaszkodót mutat.

	(ÚJ SYMPOSION 59. szám Újvidék, 1970)

Gunda Béla:

A NÉPMESE A MAGYAR AVANTGARDE KÖLTÉSZETÉBEN

A XVIII. század végén, a XIX. században a magyar szépirodalomra – mint általában az európaira – jelentős hatással volt a népköltészet. A költők verseikkel formai és tartalmi szempontból a népdalokat utánozták. A klasszikus magyar költők (Petőfi Sándor, Tompa Mihály, Arany János) számtalan népmesét, népmondát dolgoztak fel. A népies irodalmi irányzat részben még a XX. században is folytatódik, s a népdalok és balladák hangján Erdélyi József és Sinka István a magyar szegénység, a pásztorok, a puszta életét öntik irodalmi formába.
Századunk második felében mindinkább jelentős lesz a pszichológia, a fizika, kibernetika, a magas szintű technikai civilizáció. Lényeges társadalmi változások mennek végbe, és új társadalmi igények születnek. A “paraszt” fogalma háttérbe szorul. A társadalomban az individuum új utakon keresi a helyét, sőt ki is kíván válni korábbi közösségéből. Gondoljunk csak a hippy-csoportokra. A modern ember és költői számára a népköltészet és a népi kultúra már nem azt az élményt nyújtja, mint a XVIII-XIX. században, 
J. G. Herder, Th. Perey és Vuk Karadžić idejében. Napjainkban a szépirodalom a hagyományos utakon nem közeledhet a népköltészet felé, hiszen a nép is taszítja el magától balladáit, meséit, hímzéseit, festett bútorait, és a modern civilizáció eszközeivel teszi kényelmesebbé otthonát. Nem a vásári bábjátékot, hanem a televíziót nézi. Természetesen a “volkstümliche” értelmében Európában még vannak reliktumterületek és reliktumközösségek, ahol virágzik az “alte” Volkskultur. Azonban nem ezek a reliktumok jellemzik a fejlődés útját.
A költők viszonya is meglazult a népköltészettel. A népköltészet szembekerült a rohamosan fejlődő fizikai teljesítményekkel, az új szellemi igényekkel. Még élő hordozói (a kitűnő énekesek, mesemondók) szellemi kincsükkel mind kevésbé vonzzák közösségüket, ámbár egy új jelenséggel is találkozunk, amit a népművészet “új reneszánszának” is nevezhetnénk. A PROTEST-SONG, a BEAT-zene, az UNDERGROUND-zene, az öltözködésben megnyilatkozó sajátságok (PONCSO-viselet, bocskor, hosszú haj), egyes képzőművészeti törekvések, mind a népi kultúra jegyeit hordozzák, méghozzá tudatosan. Mindez természetesen nem valami primitív neofolklorizmus. 1970. nyarán Konstanzban és másutt Nyugat-Németországban, Svájcban, a parkokban csendesen üldögélő hippyket láttam, akik drótból különböző dísztárgyakat hajtogattak. Önkéntelenül is a XIX – XX. századi vándor szlovák drótosok, a balkáni ezüst- és rézműves cigányok jutottak eszembe, akik vásárról vásárra, faluról falura járva hasonló szótlansággal dolgoztak.
Természetesen a modern irodalom sem tagadhatja meg a népköltészet esztétikai és társadalmi értékeit, történeti jelentőségét és az etnikum tulajdonságait kifejező lényegét, de más emberi érzésekkel és igényekkel kell megközelítenie, mint azt a XIX. század költői tették. A költők tehetségének és szemléletének megfelelően új viszony kell, hogy kialakuljon a műköltészet és a mindinkább a könyvekbe visszaszoruló népköltészet között. A népköltészet utánzóinak korszaka lejárt!
Mindezt nagyon tanulságosan igazolja a mai magyar avantgarde irodalom egyik művelőjének, Ladik Katalinnak a költészete. Ladik Katalin Novi Sadon (magyar Újvidék, német Neusatz), Jugoszláviában él. 1942-ben született. Eddig két verseskötete jelent meg (Ballada az ezüstbicikliről, Novi Sad. 1969, Elindultak a kis piros bulldózerek, Novi Sad, 1971). Több verse látott azonban napvilágot a HÍD, az Új Symposion (Novi Sad) folyóiratokban. Szerepelt több antológiában. Verseit szerbhorvát, olasz, spanyol, szlovák nyelvre is lefordították.
Nem célom és feladatom itt költészetének egészével foglakozni. A FABULA hasábjain csupán arra hívom fel a figyelmet, hogy Ladik Katalin prózaversek formájában népmeséket is ír Ezek a versek azonban semmiféle kapcsolatban nincsenek az irodalom hagyományos mese- és mondafeldolgozásaival, noha címűkkel és motívumaikkal emlékeztetnek a magyar népmesékre (HÁROM KÍVÁNSÁG, A HÁROM KISMALAC, A PARÁZZSÁ VÁLTOZOTT KIRÁLYFI, A TEVISDISZNÓ stb.). A címek után Ladik Katalinnak nem valamilyen elbeszélő költeménye következik, hanem valami egészen más…
Ladik Katalin nem utánozza, nem rímekbe szedi, nem a XVIII – XIX. századi felfogás értelmében költi át a népmesét, hanem feloldja annak egészét, lényegét, a mese világképét tehetségének – a psziché mélységében is áramlásokat okozó – választóvizébe. Ladik Katalin meséi nem a népköltészet valamiféle neofolklorista újraformálását jelentik. Egy zenei hasonlattal tudom mese-verseit jellemezni. Az EGY ESTE A SZÉKELYEKNÉL nem idill a Hargita hegységből, hanem a népzenei élmények új ötvözete, olyan kompozíció, amely Bartók zenei modellje és már nem a népdalé. Ilyen természetűek Ladik Katalin mese-versei is. A versek a népköltészet hullámhossza iránt is rendkívül érzékeny költői tehetségének a modelljei. A népköltészetet Ladik Katalin szervesen belehelyezi pszichikai dimenziókkal is kiszélesített költői horizontjába. Nem a mese valóságát, hanem a mese titkát tárja elénk. És ez már költészet!
Ladik Katalin magas költői hőfokon megolvasztja a mesék racionális világát, hagyományokat lebontó költői vegyszereivel elemzi a régi anyagot, és azután abból újat is bűvöl. Az új köntös azonban nemcsak formákat takar, lesugárzik róla valami új szellem is, amelyben visszatükröződnek az “archetípusok” nagyszerű képei. Ezeket a képeket azonban a versolvasónak vagy a népmese útját vizsgáló folkloristának pszichológiai módszerekkel rendezni kell. A rendezés során különösen sok magyarázni valója lenne a pszichoanalitikusnak.
A fentiekből az is nyilvánvaló, hogy Ladik Katalin versei nem meseelemek és mesemotívumok szokásos halmazai. Meséi eseménysorozatában kevés a látszólagos összefüggés. (Talán így volt ez az “ősmesében” is). Verseinek mondatai, szavai, a versek cselekménye valahol a tudat alatt mégis erősen összekapcsolódnak. Mese-verseit (és általában egész költészetét) valami belső abszurdnak tűnő logikai rend, a tudatalatti művészi játéka, a cselekmények rövid, drámai sorozata jellemzi. A klasszikus mesealakok mellett (fekete király, királyfi, aranyhajú gyermek, aranybika) a varrógép, a telefon is helyet kap mese-verseiben. Mindezekkel a kalandok és szabad asszociációk egész sorát tudja néhány sorban érzékeltetni. Ugyanakkor egy-egy szóval jelzi a népmesék derűjét, örömteli megoldásait is.
A költőnő mese-versei emlékeztetnek Marc Chagall képeire. Ladik Katalin költészetéből kiderül, hogy nemcsak az a valóság, amit érzékelünk, hanem az is, amit elképzelünk. A képzelet pedig összerombolhatja mindazt, amit fizikai mérőeszközökkel valóságként határozunk meg. Ezért lesz Ladik Katalin minden verse chagalli kompozíció. Mese-versei emlékeztetnek Marc Chagall olyan képeire, mint az én és a falu, Rusland, den Eseln und den andern, Der Geiger, Mutterschaft. Természetesen a verseivel nem utánozza Chagallt. A költő és a festő szemléletének, művészi magatartásának találkozásáról van szó. Verseiben az egyik kismalac kitágul, és belebújik a többi malac. A házak szaladnak a mezőn. A hegyről lefelé jön az ördög, és három varrógép van alatta. A ló feje különválik a testétől, és szegre akasztható. Amint Chagall egyik alakja a háztetőn ül és hegedül, Ladik Katalin verseiben a sündisznó kürtöl a háztetőn, s felül a fekete kakasra. A fehér, fekete és vörös kakasok éppen olyan költői motívumok Ladik Katalin verseiben, mint Marc Chagall képein. Ladik Katalin a színekkel is hasonlóan bánik, mint Chagall. Nála gyík fekete, a hal szőke, az alagút vörös. Különösen merész képzettársítással hozzák a költészetét Marc Chagall festészetének közelébe.
A fentiekkel nem egy költőnőt kívántam bemutatni. Ez nem lehet a FABULA feladata Inkább arra akartam a folkloristák figyelmét felhívni, hogy a népköltészet lecsapódását és gondolatvilágát nemcsak a XVIII – XIX. század költőinél kell keresünk. Meg kell látnunk, hogy a népköltészet, a népmese pozitív tényező lehet az avantgarde költészetben is. Erről még az ABSCHIED VOM VOLKSLEBEN szerzőinek sem lett volna szabad megfeledkezni.

Tanulmányát a göttingeni Fabula című folklór-folyóirat számára írta a szerző. Az írás keretében Ladik Katalin következő meseverseit mutatta be a német olvasónak: A három kismalac, A papucsszaggató királykisasszonyok, A tevisdisznó, A kendert szedegető leány, A hét betyár.

Fabó Kinga:

”KÖZELEBB EGY MÁSFAJTA ELRAGADTATÁSHOZ”
(Ladik Katalin : A parázna söprű)

Ladik Katalin költészete általában – így erotikus verseinek ez a gyűjteménye is – paradoxonokkal jellemezhető. Ezek közül a paradoxonok közül néhányat – bár nem nevezte őket így – Csordás Gábor is elemzett az Ikarosz a metrón című kötetről megjelent kritikájában (Életünk, 1982/9.) Nézzük most meg ezeket a paradoxonokat együtt, összegyűjtve és kiegészítve.

1.	Ladik szavai, motívumai, tárgyai, sorai, versei egyszerre talált tárgyak (konkrétumok) és konceptek (absztraktumok).
2.	Szövegei egyszerre automatikusak és csináltak. Pontosabban: a csináltság érzetét keltik. Csordás írja, hogy Ladik szövegei önmagukban ugyan automatikusak, mégis fogalmi áttételeken keresztül közelíthetők meg: létük indoklásához filozófiára (levezetésre) van szükség.
3.	Szövegei önmagukban nem érzékiek, mégis – többségükben – erotikusak. Egy szöveg érzékiségét prímér szinten a színek és ritmus adják, illetve hordozzák. Az ő versei viszont se nem ritmikusak, se nem színesek. (Színkezelésnek speciális, izoláló jellegét Csordás elemzi.) Verseinek erotikája így nem adódhat magának a szövegnek a megszervezéséből-megszerveződéséből. Miben áll akkor?
4.	Maguk a szavak, a motívumok, a sorok (néha még a versek is egy-egy cikluson belül) cserélhetők, helyettesíthetők, variálhatók; viszont elrendezésmódjuk (a szerkezet) kötött és stabil. Ladik kevés motívumot variál (ebben a kötetében: üvegfal, csipke, nyílás; néhány gyors, hirtelen, váratlan cselekvés, mint például a sikítás, a felkattintás, a felpattanás; meglepő módon nála a tavasz is egy ilyen hirtelen-váratlan mozdulat eredménye). Ezeknek a motívumoknak viszont szinte minden lehetséges elrendezésmódját ki- és felhasználja. A szavak, a sorok, a motívumok csúsztatása, variálása nemcsak az egyes verseken belül figyelhető meg, hanem a versek között is. Variációs technikájának jellege legjobban a Marshall című versben érhető tetten.

Itt is eleve kevés tárgy, illetve motívum szerepel, és kezdetben mindegyik kapcsolatba kerülhet mindegyikkel: minden és mindenki csinálhatja ugyanazt a dolgot kis változással, illetve mindennel és mindenkivel megtörténhet ugyanaz. Később a lehetőségek fokozatosan szűkülnek. A szavak első egymás mellé kerülése még esetleges, nem köti őket belső összefüggés, de menetközben kialakul egy olyan rendszer, amely a vers lezárásának a mikéntjét már erősen behatárolja, megköti. Csak egy lehetséges zárás van: az, ami. Így visszafelől nézve a vers egésze is rögzítettnek tűnik, minden a helyére kerül:

Marshall

Mintha zúgna teste,
Fiatal, hervadt növénykosár.
Ahogy jön-megy naphosszat és parázslik
Hangjától dorombol az este
Reggelre kemény rügybe fakadnak a fák.

Tőle jön-megy a fiatal növénykosár.
Ahogy zúg a teste
Gyönyörű hangjától dorombolnak a fák
Kemény rügybe fakad az este.

Ahogy zúgnak a fák
Hajlong, kosarát rakja
Kemény rügyeivel nekem.
Dorombol, parázslik és elég velem.

Láthatjuk: Ladik itt szándékosan leszűkíti a vers terét, és az általa megszabott, kijelölt keretek között minden lehetőséget kimerít. Hasonlóan láncszerű és variációs technikával készült az Önéletrajz is, csak mivel ez a vers rövidebb, a variációknak, illetve a variánsoknak nincs elég kifutási lehetőségük: épp csak felvillannak.

5.	Ladikkal kapcsolatban szürrealizmust szokás emlegetni, ami részben találó, részben viszont nem teljesen pontos megnevezése annak, amit csinál. Egy igazi szürrealista vers képek váratlan és éles találkozása, ahol a képek azért találkoznak, hogy elkülönüljenek. Ez a tendencia (izolált, élesen metszett képek egymás mellett) Ladiknál is megvan. Viszont nála az éles képkivágatokat – leginkább éppen erotikus verseiben – finom hullámzások, rezdülések kapcsolják mégis össze. Néhány példa erre ebben a kötetében nem szereplő verseiből: “elengedte testét egyetlen sűrű hullámban.”; “Megrázkódott. / Gyenge áram érintésével / melegítette tenyerében a megfagyott bogarakat.” Ezek a sorok, részletek sokkal lágyabbak, mint egy igazi szürrealista vers.

Ennek a kötetnek a verseiben pedig a sejtelmes, alig megfogható, a kapcsolatteremtési szándékra belülről rezonáló finom megérzések tompítják a képek élességét, csökkentik elszigeteltségüket. Az érzékenység. A láthatatlan szálakon át való közeledés a másikhoz, a másik közeledésének az érzékelése-akarása: kis piros vonat a szádból / jön felém fehér síneken / én lesben állok, hogy lenyeljem / a vonatot is meg a síneket” (Kis piros vonat a szádból).
Eddig a paradoxonok. Mivel a Ladik-versek létének indoklásához valóban filozófiára van szükség (nem lehet hozzájuk közvetlenül viszonyulni), nézzünk most meg egy olyan lehetséges filozófiai keretet, amelyben a versei által prezentált paradoxonok (automatizmus – csináltság; talált tárgyak – konceptek) is értelmezhetők, és amely ugyanakkor maga is egy működő paradoxon.
A Ladik-versekben absztrakciós és konkretizációs folyamatok zajlanak. Ez úgy értendő, hogy mivel ma sem a közvetettség, sem a közvetlenség nem eleve adott, természetes, kész és tiszta állapotok, így mindkettőhöz el kell jutni egy-egy mesterséges folyamattal, szemantikai művelettel: az absztrakcióval, illetve a konkretizációval. Ezeknek a műveleteknek az eredménye az absztraktum (koncept), illetve a konkrétum (talált tárgy). Így Ladik “talált tárgyai” az absztraktum-, illetve konkrétumképzések “eredményei”: többszörös áttétellel jönnek létre, illetve értelmezhetők. Néha tehát nem érhetők el maguk közvetlen tárgyi mivoltában, ezért – bármilyen paradoxul hangzik is – konkretizálni kell őket. Innen verseinek furcsa kettőssége: automatikus mivoltuk és művi, csinált jellegük, valamint képeinek szürrealisztikus elkülönültsége.
Ez a tendencia azonban nemcsak Ladikra jellemző. A 20. századi művészetek nagy része (nemcsak az irodalom) a névtelen, a megnevezhetetlen, a kimondhatatlan felé törekszik. Ezt azonban – megint csak paradox módon – konkretizációs folyamatokkal teszik. Mivel a dolgokat már és még nem tudjuk elérni a maguk konkrétságában, vagy eleve nem tudjuk őket megnevezni,  konkrétumhoz csak mesterséges úton juthatunk el. Más avantgarde törekvések pedig már szándékuk szerint is eleve “mindent konkretizálnak”.
A mai magyar irodalomban (szemben a néhány évvel korábbi tendenciákkal) nem absztrakciós, hanem konkretizációs folyamatok zajlanak. Úgy látszik, hogy több szempontból is a konkrétum a probléma. Ez azt is implikálja, hogy a dolgok eleve emelt, absztrahált szinten állnak, vagyis nem felemelni kell őket, hanem lehozni. Részben ebből az igényből következik a pátosz- és általában az érzelemellenesség.
A konkretizáció két szélsőséges esete, amikor nyelv és nyelven kívüli valóság (dolgok és szavak) végletesen azonosítódnak, illetve amikor végletesen elszakadnak egymástól. Ha a jel azonos denotátumával, akkor jel és jeltárgy, általánosabban: nyelv és nyelven kívüli valóság (dolgok) – különbsége megszűnik. Nincs jel és jelentés, mert a dolgok azonos jelentésével, illetve a jelentés maga a dolog. Az ilyen dolog-jelentésekhez viszont nem lehet újabb jelentést rendelni, illetve ami ugyanezt jelenti: végtelen sok különböző jelentést lehet nekik tulajdonítani. (Innen a variálhatóság.) Akár ezért, akár azért, a leírottak csak önmagukat jelenthetik és szó szerint értendők. (Nem szimbólumok vagy megfejtendő rejtvények.) Viszont ahhoz, hogy önmagukat jelenthessék, kell ez a hosszú levezetés, magyarázat. Ez a helyzet Ladik Katalin verseivel is.
Befogadásesztétikai szempontból a mai költészet általában is egy ellentétes fogalompárral jellemezhető: vagy maga a leírt dolog “bonyolult”, vagy a leíráshoz/értelmezéshez szükséges fogalmi apparátus. A Ladik-versek – mint ez már kiderülhetett – önmagukban “egyszerűek” több különböző értelemben és szinten is: vannak közöttük blöffnek tűnő, teljesen esetleges szövegek (ez nem minősítés, hanem egy költői technika megnevezése) és megrendítő “első versek” is (az “első vers” Csordás Gábor kifejezés). Ám értelmezésükhöz bonyolult áttételekre van szükség: a közvetlen, naiv viszonyulást így teszik lehetetlenné.
Ha nem is filozófiai paradoxonokkal, de kettősségekkel jellemezhetők kifejezetten erotikus versei is: agresszívek és odaadóak, férfiasak és nőiesek, lágyak és kemények. Van közöttük néhány játékos-kislányos darab is, például a Lovacska halála. Már idézett, Marshall című verse pedig kifejezetten kétnemű, pontosabban olyan, mintha egyszerre írta volna női- és férfiszemmel. Férfias erotikát sejtetnek a hirtelen-váratlan mozdulatok, cselekvések, történések néhány más versében is: Kidugja ruhaujját az ablaknyíláson / Tavasz! Sikít a galagonya.” (Ladik Ferenc)
A direkt erotikus célzás (képileg: nyílások, száj, ruhaujj, ajtó, ablak; vagy mozgások formájában: tágulások – szűkülések) viszonylag kevés, illetve ritka. A Ladik-versek erotikája legtöbbször érzékenységükből fakad: az érzékenység hívja elő az érzékiséget. Az Ikarosz a metrón kötet egyik darabjában szó szerint is: “Különös érzékenysége kirángatta a kis halakat.” Legjobb verseiben pedig (ebben a kötetben: Androgin a cseresznyéskertben, hintaszékben; Az a nyílás a ruhádon; G. kisasszony; Ül barna tuskón; Ikarosz árnyéka; Szent Teréz barna arca) egy másfajta elragadtatáshoz is eljut.

(1986)

Fabó Kinga: A határon Magvető kiadó, JAK füzetek, Budapest 1987 (146-150. old.)

Aranyi László:

A TÖMEG MÉDIUMA
- Ladik Katalin: Kiűzetés -

	Mondják, mágikus-szakrális szerepét a költészet már a civilizáció kialakulásakor elveszítette. Az ősi, az archaikus ember, vagy a természeti népek közösségeiben ugyanis a költő az adott közösség spirituális vezetője. Ő a varázsló, a sámán, a látnok, aki által a lappangó világjelenségek megnyilatkoznak. Később ez a költői tartásmodell drámai gyorsasággal elkorcsosult; társadalmi normatívák, elvárások popularizálták, züllesztették a kor ízlésének, igényeinek szolgáltatóiparává. Középkorra már a poeta sacer eszménye a régmúlt idők feneketlen bugyraiba zuhanó álom; az udvari költő és a kóbor dalnok ellentétpárja között egyértelműen kijelölhető egy-egy alkotó társadalmilag determinált helye. Senki sem lóg ki a sorból. A költők csak úgy vannak, ahogy a kereskedők, földművesek, mesteremberek, katonák, papok… Az meg aztán a költészet ősi funkciójának szempontjából igazán édesmindegy, hogy valaki egy eszmének, egy uralkodónak, népének/nemzetének, önnön vagy mások pártállásának, vagy éppen kávéházi közönségének, jótevőjének, ivócimboráinak az elkötelezettje…
	Hál’ istennek azért a civilizáció falansztereiben Michelangelo nemcsak sziklákat farag; az igazán jelentős alkotók tisztultabb pillanataikban ma még túlmerészkedhetnek koruk, fizikai létük korlátain. Ilyenkor vagy a kollektív tudattalan ősképei törnek elementáris erővel a hétköznapi felszínre, vagy idegen, ismeretlen intelligenciák sajátítják ki a költői pszichét, és az által megnyilatkozni látszanak…
	Igen, ahogy a spiritizmus médiumai, a költők is közvetítenek; üzenetük az emberinél magasabb rendű szférákból is származhat, de eredhet máshonnan is. A spiritiszták tudnak a földközel sűrűbb régióiban megrekedt, tisztátalan és rendkívül gonosz lelkekről, kiket könnyű ugyan “szóra bírni”, ám jól látta Shakespeare, mikor Banquo szájába ilyen szavakat adott: “Romlásba vinni gyakran igazat / Mondanak az éjfél küldöttei / S csip-csup ügyekben lépre csalva végül / Szakadékot nyitnak alánk”. Egy kortárs, tudós, magyarországi okkultista szerint “nem mindenki válik angyallá, aki körünkből eltávozik…”.
	Ladik Katalin könyvének kapcsán szükségesnek láttam mindezt elmondani, ugyanis az Újvidéken élő költőnő éppen ennek a tiszta formájában oly ritka, mágikus-szakrális költészet- és magatartásmodellnek képviselője irodalmunkban. Különleges, rokontalan költői világ az övé. A versek értelmezése szinte megoldhatatlan feladat elé állítja a tradicionális versmodelleken edzett befogadót; valamiféle lelki rokonság, hasonló/azonos pszichikai hullámhossz szükségeltetik Ladik Katalin műveinek megközelítéséhez. Régebbi köteteit viszont a legtöbb magyarországi könyvtárakból ellopták… Tehát vannak – s úgy fest, nem is kevesen -, akik képesek az efféle költői élmények befogadására. Ezt egyrészt nyilván a vájtfülűek mindenkori kuriózumigénye motiválja, másrészt viszont az a szenzibilitás, mely többé-kevésbé valamennyiünkben lappang, valódi szenzitívvé azonban csak ritkán, egészen különleges külső és belső tényezők hatására finomítja, nemesíti az emberi pszichikumot. Különben szenzitívként élni egy földhözragadt, pragmatikus világban valóságos istencsapás… A “mindenhol idegen vagyok” kafkai tébolyát sejteti. Nem véletlen, hogy Ladik Katalin köznapi helyszínei, a városok, a kertek, az enteriőrök nemegyszer irracionálissá és egyre fenyegetőbbé torzulnak.
	No, meg ebből adódik, hogy aki nem intuitív, hanem logikai úton, ok-okozati összefüggéseket keresve közelít Ladik versvilágához, az az értelmezés néha mulatságos csapdájába esik. Csordás Gábor (Életünk, 1982/3.) az Ikarosz a metrón) című kötet elemzésekor például azt a baklövést követi el, hogy az Inkarnált bábjátékosok ciklust Edgar Lee Masters fiktív sírfelirataihoz, a Spoon River-i holtakhoz hasonlítja. S ahhoz a semmitmondó következtetéshez jut végül, hogy “a legfontosabb üzenetet itt sem a szöveg, hanem megírásának gesztusa hordozza”. Véleményem szerint az Inkarnált bábjátékosok irodalmunk egyik vitathatatlan remekműve, egyúttal kulcs Ladik Katalin költészetének egyik lehetséges megközelítéséhez. Egykor híres spiritiszta médiumok vonulnak el előttünk, mintegy jelenésszerűen. A bostoni Piperné, akinek szeánszain rendszerint megmagyarázhatatlannak tűnő jelenségek mutatkoztak, s ezek jegyzőkönyvszerű dokumentumait a Society for Psychical Research aktáinak 13., 14., 15. és 23. kötetei foglalják magukban. Azután Eusapia Palladino, Eva C., a materializációs médium, és mások. “Eusapia érzi / ha egy tárgyat telekinetikusan mozgatnak. / Tehát a csalásnak nem bizonyítéka az / ha lába megragadásánál / velőtrázó a sikoltás” – így eleveníti fel a költemény ötödik tétele azt az ominózus esetet, mikor Eusapiát primitív csaláson érték 1910-ben. A korabeli bulvársajtó hónapokig ezen csámcsogott. Látható, a költőnő kétségbe vonja a leleplezés tényét; ezt egyébként a legelvakultabb spiritiszták sem tették, tudtommal. Ladik Katalin költői világában a legképtelenebb dolgok kerülnek egymással a legképtelenebb kapcsolatba, álomittas természetességgel. Ami Lautréamont-nál provokáció, az itt magától értetődő; mintha az lenne rendhagyó, ha az a bizonyos esernyő és varrógép nem a boncasztalon találkoznának. Talán meghökkentő lesz, amit most leírok: Ladik verseiben lépten-nyomon mintha odpozitív motívumpólusok érintkeznének odnegatívval . S nem érzem feladatomnak, hogy Reichenbach rég feledésbe merült elméletét próbáljam igazolni. Aki nem hiszi, élje át mintegy allegóriaként, a gnosztikusok végletes dualizmusának XIX. századi, tudományosnak tűnő köntösbe öltöztetett hipotéziseként Reichenbach szerint a testek világában odikus polaritás van. Az állati és az emberi test az egész bal oldalon odpozitív, jobb oldalon tetőtől talpig odnegatív. Egyik – magyarul is olvasható – könyvéből idézek: “Van-e a két nem ellentétében is odikus dualizmus? Ezt a kérdést a következő egyszerű kísérlet útján intéztem a természethez. Egy szenzitív nővel egy férfit és egy asszonyt állítottam szembe, jobb kezükbe egy-egy pohár vizet adtam. Hat perc múlva, amely időn belül mindkét pohár víznek oddal kellet megtelnie, a médiummal megízleltettem a két pohár vizet. Mindkettőt hűsnek találta, a férfi kezéből valót azonban sokkal hűvösebbnek és kellemesebbnek, mint a nő kezéből valót. Erre mindkettőt egy szenzitív férfival állítottam szembe és ugyanígy jártam el. A férfi a nő kezéből kapott vizet találta hűvösebbnek. Ebből világosan láthatja, hogy a férfi és a nő is odpoláris ellentétben állnak.”
	Reichenbach bizarr elméletét legutóbb Mezei Ottó művészettörténész említette Csontváry kapcsán (Palócföld, 1988/1.). Ladik költészetének egyik központi kategóriája a férfi-nő mint princípiumok  viszonya, kapcsolata. Azért fontos ezt így kiemelni, mert az említett ellentétpár behelyettesíthető, akár a világosság-sötétség, nap-hold, jin-jang, ellentétpárokkal is. Ezek szüntelenül keresik egymást; a másik princípiummal való misztikus egyesülésre, tehát kiegészülésre törekednek. Az egymással való kiegészülés hozza létre az antik hermetizmusból ismert, csodálatos hímnős lényt, az androgint. “Androgin vagyok; hazug. Tehát őszinte.” – írja a gyere velem a mitológiába című versében. Látható, hogy morális síkra is meri alkalmazni, ha úgy tetszik, popularizálni a gnosztikus-hermetikus bölcselet kvintesszenciáját. A szó valós értelmében vett nemiségre is találunk számos példát Ladik költészetében, főleg, ha előzőleg alaposan átrágjuk magunkat Freud művein. Lépten-nyomon szexuál – vagy szexuálisként is felfogható – szimbólumokba botlunk, bonyolódunk; nem könnyű szabadulni attól a gondolattól, hogy a költőnő ezeket roppant tudatos, már-már manierista módon használja… S mégsem erotikus költő. Erotikája ugyanis – remélem, nem sértem meg ezzel – valahol, valahogy nem egészséges női ösztönéletre vall. Nemcsak szokatlan intenzitása miatt. “Felkelt a lány, kiment vizelni, hát csupa fehér csontot eresztett ki magából.” (Imádkozó sáska). Vagy “mindkét éjjel / telt hólyagomban határozottan éreztem a lófejet” (mindkét éjjel). Ilyenkor larvált, és szellemivé átlényegített formában, az igaz, de a szexuálpatológia igencsak ingoványos terepén jár. S ezek a tendenciák egyszerre, egyidejűleg mazochisztikus és szadisztikus irányúnak tűnnek…
	Mostani, gyűjteményes kötetét olvasva szembeötlő, hogy nincsenek alkotói korszakai. Egy-tömbből faragott, homogén költői világ ez, minden látszólagos tartalmi-formai változatossága ellenére. Sőt, bár még évei számát tekintve – rendkívül ocsmány szóval – “fiatalnak” számító költő, az is megjósolható, hogy Arany János-i értelemben “Őszikék” sem várhatók majdan tőle. Ladik Katalin apró kövekből, kavicsokból egyetlen, igaz, monumentális építményen dolgozik, ahogy Cheval, a “postás” építgette az Eszményi palotát. Apró, különleges kövek, kavicsok… mi máshoz hasonlíthatnám verseit? A rövid formákat kedveli, gyakran a vázlatszerű gnómákat. Íme, egy figyelemre méltó ópusz ezek közül: “Ágyékánál a seb duzzadni kezd. / Megeszi a kígyót…(Vörös haja felcsap a mélyből). S akár Ezra Pound eposzi lélegzetű Cantóira rímelő Hvari Cantók című mindössze harminc – igaz, felejthetetlen szépségű – sorra zsugorított művét is idézhetném…
	A kortárs költészettől is egyfajta “poétikai fegyelmet” elváró versolvasónak esetleg komoly ellenérzései lehetnek Ladik Katalin verseivel szemben, hiszen sajátosan “lebegő” nyelvi szerkezetei, öntörvényűen elliptikus mondatai nem követnek semmiféle verstani szabályt. Néha tényleg bosszantóan lezserül versel, a “görög nő” például elrontott haikunak tűnik: “kis hernyót dörzsöl / ő sikít én lélegzem / találkoztunk”. Egyébként jól áll neki. Ahogy Shakespeare-nek is jól áll az a tömérdek anakronizmus, történelmi és földrajzi melléfogás…
	Ladik törekvéseit a magyar nyelvű kortárs avantgárd kezdettől fogva rokonának tekintette. Jelentős, a magyarországiakat évekkel megelőző újvidéki experimentális művészeti csoportok alapítói közt találjuk nevét már a hatvanas évek végén. S régóta tagja a párizsi Magyar Műhely Munkaközösségének, pedig a “műhelyesek” nyelvkritikai, strukturalista szemléletétől egy világ választja el. Metafizikus avantgárd az övé; Breton és Artaud inkább csak megsejtéseiben, mint a valóságban létező koncepcióját idézi, kihasználva azt a helyzeti előnyt, hogy itt “mitteleurópában” a külső és belső ősvilág felidézéséhez elegendő, ha kissé megkaparjuk a felszínt, melyre kultúrkörünk rárakódott. Nincs szükség arra, hogy a vudu-mágiából vagy a tarahumara indiánok peyotl-szertartásaiból merítsünk inspirációt. Nálunk a kereszténységtől függetlenül vagy azzal sajátos szinkretizmust alkotva létezett – s természetesen létezik – egy mágikus-animista világkép.
	Paradox módon Ladik Katalin archetípusos költészete néha sokkal meghökkentőbb produkciókkal áll elő, mint a hagyományt – en block – tagadó, az irodalom kopernikuszi fordulatát ígérő kortárs avantgárd. Gondoljunk csak vizuális költeményeire, melyek kár, hogy kimaradtak ebből a gyűjteményből, mert azok a minimális és konceptuális művészet rokon produktumainál is radikálisabban mutattak “fügét” mindenféle művészeti normatívának.
	Továbbá a fonikus költészet nemzetközi rangú képviselője. Itt kissé zavarban vagyok, lévén egyoldalú vizuális típus, tehát/mert totálisan botfülű, másrészt a fonikus költészet elméleti, esztétikai hovatartozását a mai napig sem sikerült magamban tisztáznom. Így csak szubjektív, felületi benyomásaimra támaszkodhatom. Ladik Katalin profi előadó – mellesleg színésznő az Újvidéki Színházban. Ez behozhatatlan előnyt teremt számára a fonikus költészet, az akció, a performance azon képviselőivel szemben, akik kevésbé fotogénen, a színpadon esetlenül, hanyag gorillamozgással próbálkoznak hasonlóval. Az interpretáció minőségéről, illetve gyakran minősíthetetlenségéről nem is beszélve…
	Ladik Katalin újvidéki “boszorkánykonyhájában” egy öntörvényű, mindenképpen jelentős költői eszencia jött létre. Óvakodva attól, hogy a poéta minortól a nagy költőkig ívelő hierarchiában megpróbáljam a helyét kijelölni, vállalva véleményem ódiumát, megkockáztatom, hogy ez a költészet egyike irodalmi csúcsainak.

(Tiszatáj, 1989/4. 85-88 old.)

TARTALOM / SADRŽAJ

A Kiadó előszava	III
Publisher’s preface	V
Kritika	VII
Utasi Csaba:  NAGY NEKIVETKŐZÉSEK ÁRNYÉKÁBAN	VII
Gunda Béla:  A NÉPMESE A MAGYAR AVANTGARDE KÖLTÉSZETÉBEN	XV
Fabó Kinga:  ”KÖZELEBB EGY MÁSFAJTA ELRAGADTATÁSHOZ”	XVII
Aranyi László:  A TÖMEG MÉDIUMA	XX
BALLADA AZ EZÜSTBICIKLIRŐL	1
ÉJFÉLI RONDÓ	2
Tor	3
Androgyn	4
41 °C	5
Leucocyta 36 000	5
Apus	6
Daphné	6
Molunati elégia	6
Ének minden napra *	8
Éjféli rondó	10
ÓLOMÖNTÉS	16
Ólomöntés *	17
Ferkó *	19
Sirató *	19
Sámándob *	19
Varázsének *	20
Rontó mondóka	20
Népdal *	20
Menyegző *	21
Zsoltár	21
ÉRTEKEZÉS AZ ISMERETLEN EREDETŰ REPÜLŐ OBJEKTUMOKRÓL	23
UFO party	24
Drága ügyvéd úr reggelei	27
Az Ibrisz csillagvizsgáló ellen elkövetett merényletről *	30
ELINDULTAK A KIS PIROS BULLDÓZEREK	33
FEHÉR KUTYA A VÉGTELENBEN	34
Minden azon múlik *	35
Ki fogad be engemet	35
Fehér kutya a végtelenben	35
Kereszthídra léptem	35
Fehér bőrdudák száradnak	35
A jégen rőt kisasszonyok	35
Barna cérnát ereszt a hold	36
Dinnyét lóbál a sárga szél	36
Nemrég a sárga tornyok	36
Isztambulban jártam	36
ELINDULTAK A KIS PIROS BULLDÓZEREK	37
Tavasz	38
Velencei galambok	38
Hat porszívó éjszakája	38
Mese	38
Tele van holddal a holdi ember	38
Anyácska virraszt	39
Tűz	39
A lovacska halála	39
Szép tiszta tyúk	39
Színházban	39
A kés	40
Évszakok	40
A téren tülkölő automobilok	40
Játék hihinek *	40
Maga az a kövér pasas	40
Nadrágomra ha rátalálsz	41
Elindultak a kis piros buldózerek *	41
Hiba történhetett ezt rögtön észrevettük	41
Nyulam téged nem szeretni	41
Mindkét éjjel	41
Boldogság	41
Vers a szerelmes piócáról	42
Kutyuskám gyerünk a patikába	42
Amikor a zöld függöny	42
A LÚD ÉS A LÓ VIADALA	43
Július	44
Aratás	44
Nyár	44
Nyári éj	44
Áhítat	44
Útban Görögország felé	44
Bolond nyár	44
Mellem alkony	45
Görög nő *	45
Azt hiszem éjszaka	45
Imádom a tűzikutyát	45
Madár	45
Az autóbuszban nyolc óra tájban	45
A lúd és a ló viadala	46
Galambom aki a havasokban járt	46
Kis piros vonat a szádból	46
A sivatagnak két lába van	46
Balkon *	46
Finom a hang a fogam alatt *	47
Ing	47
A másik szobában az énekesnő	47
Avagy seprűje vagyok-é páromnak	47
Itt csücsül a négy lókötő	47
Azok az aranyba zárt ketrecek	47
Az a szétvert ajtó közöttünk	48
Furcsa aki kalapácsokról álmodik	48
Amikor a vörös hegy	48
Hová bújtál kató	48
KIS ÉJI ZENE	49
Az ablakon kidöfött rúdon	50
Vasárnap	50
Kis éji zene	50
Amióta varjút ültettek belém	50
Mintha száz életem volna	50
Ha meglep a magány a konyhaasztalon	51
Az öregasszony meg a székek *	51
Csend *	51
Idő	51
Éj	51
Hogy a fájdalomtól-e	52
A répa	52
Életem	52
Önéletrajz	52
Sírfelirat	52
MESÉK A HÉTFEJŰ VARRÓGÉPRŐL	53
A hétfejű varrógép *	54
Kvazár néne *	54
Az emberek szétszéledése *	54
Hogyan lopta el a sáska a holdat	54
A sáska meséje az öröklétről	54
A sáska meséje a szeretetről	54
Álmot hullajtó sáska	55
A három madarat evő sáska	55
Az éneklő sáska	55
Imádkozó sáska *	55
A Nap, a kígyó és az égető ember	55
A mózsaszínű radár	55
Az a möld zadár	55
A vörös masina	56
A fekete légycsapó	56
Az ember, aki inget kalapált a fején	56
Bolond Pali	56
A süket szabó	56
Két hegedű és a gazda	56
Ollójáték	56
Tűzjáték	57
Fogójáték	57
Későjáték	57
Citerajáték	57
Piroska és a farkas	57
Jégmadár *	58
Hamvazószerda	58
Mese a sárkányról	58
Fehér madár *	58
Gyulladj meg, gyertya!	58
A gonosz leány	59
Bújócska	59
Beszélő teknő	59
Holdleány	59
Tyúkhívógató	60
Bájoló	60
Altató	60
Sirató *	60
Négy fekete ló mögöttem repül *	60
Ladik Margit *	61
Ladik Ferenc *	61
Menyegző *	61
Tavaszi szél vizet áraszt	62
Az ember, aki röptében elkapta a madarakat	62
Hideg napok	62
Boszorkányszombat	62
A három kismalac	62
Hét ország	62
Az éneklő varrógép	63
Három kívánság	63
A legkisebb királyfi	63
A táltos	63
A furfangos kanász	63
A tevisdisznó	63
Eppeg a fekete király	64
Három holló kék lánggal égeti egymást	64
Hogyan került agyag a tó fenekére	64
A hét betyár	64
Az elvarázsolt fiú	65
Három narancs palotája	65
Hét szűkős esztendő	65
A legkisebb királykisasszony	65
Hogyan soványodott le a királyné	65
Az elrabolt királykisasszonyok	65
A parázzsá változott királyfi	65
Három nap egy esztendő	66
A szegény ember meg a gazdag ember	66
Az aranytojás	66
A griffmadár	66
A barna tehén	67
Barna tehén fia	67
Mindent járó malmocska	67
Papucsszaggató királykisasszonyok	67
A csodálatos daráló	68
A csodálatos pogácsa	68
Az üvegszemű lány	68
A kendert szedegető leány *	68
A beszélő tükör	68
Az okos leány	69
A szorgalmas leány története	69
A vízhordó leány	69
Látó asszonyok	69
A bűnös asszony	69
Repülő szarvasok	69
A póruljárt asszony	69
A hűtlen asszony	70
A meg nem született lány	70
A meddő tehén	70
A parázna menyecske *	70
Az elvarázsolt leány	70
A békakirályfi	70
A férfiszülte leány *	71
IKAROSZ A METRÓN	72
INKARNÁLT BÁBJÁTÉKOSOK	73
Gyere velem a mitológiába *	74
A varróleány attól jön	74
Kinek van füle hozzá	75
Bartók Béla	75
A jégfolyam alatti völgy	76
Kinek a fejét fújják	76
Tour de Merde	77
Gyermekrubin	77
Metró versek	77
Inkarnált bábjátékosok	80
Concerto	82
Hvari cantók	83
Nézd, ezt a fényes drótot!	84
Az ideges patakok kihunytak	84
Ó, ha becsukják a kapukat a barna szembe	85
A füstben égi táncos kecskék	85
Zöld mellényed, fényes reggelen	85
Androgin a cseresznyéskertben, hintaszékben	85
Marshall	85
Ha múlna e láng	86
Időkaméleon *	86
Made in Universe	87
A cseppfolyós kályha	87
Négydimenziós ablak	87
Én gyorsan járok és az esőcseppek mind elkerülnek	88
A vandalúziai putya	88
Hogy felragyogott, amikor felhőt végre	88
G. kisasszony	88
Három csipkenyak *	89
Ül barna tuskón *	89
Az a nyílás a ruhádon *	89
Gyönyör, sötét szekrény	89
Négy trokedli	90
Mimóza gödröcske *	90
Saját hangján. Az olló.	90
Ikarosz árnyéka *	90
HOMO GALACTICUS	91
A PARÁZNA SÖPRŰ ~ BLUDNA METLA	103
A PARÁZNA SÖPRŰ	104
Önéletrajz	105
Ing	105
Kis piros vonat a szádból	105
Nadrágomra ha rátalálsz	105
Játék hihinek *	105
Nyulam téged nem szeretni	105
Mindkét éjjel	106
Vers a szerelmes piócáról	106
Elindultak a kis piros bulldózerek *	106
Madár	106
A lovacska halála	106
Balkon *	107
Hiba történhetett ezt rögtön észrevettük	107
Bújócska	107
Ladik Ferenc *	107
Ha meglep a magány a konyhaasztalon	108
Boldogság	108
A legkisebb királykisasszony	108
A hét betyár	108
A csodálatos daráló	108
Repülő szarvasok	109
Az üvegszemű lány	109
A parázna menyecske *	109
A sáska, aki hegedűn játszott	109
Imádkozó sáska *	109
A békakirályfi	109
A férfiszülte leány *	109
Sirató *	110
A lúd és a ló viadala	110
Androgin a cseresznyéskertben, hintaszékben	110
Daphné	110
Marshall	111
Az a nyílás a ruhádon *	111
G. kisasszony	111
Görög nő *	112
Három csipkenyak *	112
Szent Teréz barna arca	112
Csak a hajnalokat ne !	112
Ne légy kegyülm mogomnok	113
Pihés mandulafák	113
Ül barna tuskón *	113
Gyönyör, sötét szekrény	113
Négy trokedli	114
Barna padló	114
Mimóza gödröcske *	114
Ikarosz árnyéka *	114
BLUDNA METLA	115
Autobiografija	116
Košulja	116
Mali crveni voz iz tvojih usta	116
Ako naiđeš na moje pantalone	116
Igra za hihija *	116
Tebe ne voleti zeko	117
Obe noći	117
Pesma o zaljubljenoj pijavici	117
Krenuše mali crveni buldožeri *	117
Ptica	118
Smrt konjića	118
Balkon *	118
Mora da je greška smesta primetismo	118
Žmurke	118
Ladik Ferenc *	119
Ako me zatekne samoća na kuhinjskom stolu	119
Sreća	119
Najmađa princeza	119
Sedam razbojnika	120
Čarobni mlinac	120
Leteći jeleni	120
Devojka staklenih očiju	120
Bludna mlada *	120
Skakavac svirao na violini	121
Bogomoljka *	121
Kraljević Žabac	121
Od muškarca rođena devojka *	121
Naricaljka *	121
Boj guske i konja	121
U višnjiku: androgin u stolici za ljuljanje	122
Dafne	122
Marshall	122
Onaj prorez na tvojoj haljini *	123
Gospođica G.	123
Dama iz grčke *	123
Tri čipkana vrata *	124
Smeđe lice Svete Tereze	124
Samo svitanja, ostavi mi!	124
Gospodi, ne pomiluj	125
Maljavi bademi	125
Sedi na smeđem panju *	125
Žudnjo, mračna škrinjo	126
Četiri trokedle	126
Braon patos	126
Jamica mimoza *	126
Ikarova senka *	127

BALLADA AZ EZÜSTBICIKLIRŐL

A kötet 1969-ben jelent meg az újvidéki Forum Könyvkiadó gondozásában hanglemez melléklettel.

ÉJFÉLI RONDÓ

Tor
I
Ez már nem én vagyok.
Csak a percek őrzik átkos ötvözeteikben csontos árnyékomat.
Elszivároghatnék még az emlékek unott csatornáin.
A múlt s jelen émelygős pácban tálalva
tán még idecsalogatná ritka vasárnapjaimat.
De tükörbe vájta már magát a kétség,
s míg hűvös csápjaival az est
babusgatja az ablakokat,
szememben vajúdik a sötét.
Tudom, a jelenem tora ez.
Kísértések tarka katonái özönlenek szét tagjaimon,
hogy csuklómról letépve az idő abroncsait,
féktelen táncba kezdjenek.
Vajúdó reményem izzadt gyolcsaira
hiába csöppenti vörös foltjait a múlt.
Homlokomról már lepattant a várakozás
szikkadt koszorúja, s fehér habfodrain
gőgösen trónol a penész. Vigadjatok hát,
vinnyogó örömetek még elfér a jelen asztalán.
Duhaj ereitekből csapoljátok a jövő italát,
roppant jókedvünkben majd megetetjük a fiókok
egereit, legszebb mottónkat hímezzük pockaikra,
s szétkergetjük nyüzsgő vágyainkat!
A csodálkozók szemébe söpörjük a szokások
dohos morzsáit, jajduljon hát a múlt,
az erkölcs, késünkre szúrva zsíros falatként
az egerek lakomáján!

II
Hogy unom már
az ígéretek bűvös malasztját!
Kagylók pihegését érzem pilláimon,
folyók dús ágyékából kikelve,
felém lehelik iszapos álmaikat.
A vágyak gubói szétmállva a vakolat
ráncai között, s lárvák terjesztik
nyúlós árnyukat a falakon.
Ó, a folyók! A folyók már hordják
odúm hulladékát a zsíros partok felé,
hol a zsivaj kuksol álmatag,
hol az éj kitárva nyirkos zsákjait,
bélelt mélységeibe rejti az észt.
Hol a színek gyökereken szívódnak
a képzelet gyöngyeibe,
hol a tárgyak terpesze
meleg daróccá göngyölül,
a férgek csámcsogásában leszek,
a távolság hájas rétegeiben,
kutatni a feledés rögét.
Ott leszünk mindannyian.
A félelem már ülteti rút fekélyét
bordáink dohos rései közé,
s vemhes látomások hullatják
odvas fogukat kiengesztelésül haláltusánknak.
Zuborgó förgetegét közelgő lakománknak
már népesítik irdatlan faun-fejek,
s lám, az asztalsaroknál pislognak gyáván
véres borzalmukban lecses egérszemek.
Üvöltsetek hát, éveim adósai,
lefölözve már régen hiteletek,
üresen koccannak álmaim,
egy korty maradt még, ürítsük azt is, egerek!
Androgyn
                                   zsibbadt hold gerincünk
                                   dagadt koszorúja
                                   a mezők hátán
                                           cin
                                           cin
                                   bodzabélben
                                   a férgek ránk találnak

az átkot
vásott lábszárakon elbírni sima biccentéssel
s a következőt ki már rokon
a félszegúszó halak
motozását híg csontokon s a szerszámokat
aki jő morzsás testén lábnyomok
mint hús kettévágás után
meddő hold-gubbasztás hájas lombokon
immár sárba szenderülve
szemünkben a halál dorombol

                                   miért idéztek
                                   testünkön rég
                                   porcogóssá vedlettek
                                   a virágok

a düh
fekélyes szirmait meresztgető
bozótja zsíros szemgödreinkben
mocsár piheg hol tej folyna el
hüllők sétája iszappal telt emlőinken
rothadt mégis ismerős kezek
a folyókhoz űzve karjaink
bordáink karók a fövenyen
s így tisztára mosva
a kagylókban megzizzennek a fogak
ott kóstolgatjuk sebeinket
bimbós nyelvünk fröccsenő gyökér

az éj
bagolyszemekből mint forrás
vaksin csorog el s a félelem
csontokon legel
új virágot pólyáz átkunk
cirmos az agyveleje
s halál zsong mint szirom
ha korommal tele
a kárhozottak égő
abroncsai szikráznak már talpunkon
mily viszketés
parázs-vakarta át bőrén
lábunk nyomán s az álmok cincogása
karókon csöpögő testtel

mint pók
méhünkben mezőt fakaszt
mosolya a töviseknek
s a rovar a szájon sütkérező mely felreped
elcsorduló szőke lárvafejek
mint csillag bőrét levetve
leszünk didergő habzó fogak
s remény mit lerágott torzsaként
hordanak szálkás köröm alatt
az emberek
41 °C
a kanalak röpte habos
almával kitöltve
cirmos nyelv a tenyeremen
a fogak benne elszenderültek
hajfürt bugyborékol
egy arc
körmömön elcsorog
Leucocyta 36 000
mint fény tüdőmből ásítozó
gubóitok rózsálló cirok
idő hernyói fehér avaron

tenyérbe mar a csend
tövisén nyíló pirulák
mint csillagban tű fonnyad el
a seben felejtett száj

(körmökön pirkad e vers
a hajnal is lám pohárba dagadt)
a poharak mind kirojtosodnak
kócos üvegekben hangya-fehér táj

a combok rég kévébe dőltek
s csokorba a didergő máj
egy huzatba harapott virág
tükörbe foltozta magát
Apus
A hó meghízik májadon
csupa sárga hó
és megnyugszik
ugyanaz a bogár fürdik
hajadban hajamban
apus de elsápadtál
ezen a tavaszon.
Daphné
Őröd-e ki rád hajol
s kétoldalt kifeslik árnyad után
vagy üldöződ
csak szélkortyolgatás ha ágyékod felbugyog
Mint pók éjből fakadó riadt
csillag-inakkal jársz
a mezők elúsztak hajadban botorkál
s fényként elered egy drága szikla
Iramló test-e vagy csapdosó habja
e sörény mely eloldva csendül
vagy lány ki földbeszivárgáskor
míg szeplőit lefejti álomba torkollva

karók rikoltanak

te lányágba szökkenve is
kifeslő halál
Molunati elégia
Ím a fürtös-kesernyés
sziklákhoz érkeztél végül
szederszemű állatként apró magad
hol a kutyák virágként
fölötted átrohannak
fekszel s a bimbók mind felvonítanak.

Fölnézel. egy reggel
s combod közé szorul a homokos hab
a szőke kést bámulod
lecsüng egy évszak homlokodon.
A kelyhükből kilépő lányok
borzongva sürgetnek
látod Gaia is
a meg-megújuló imbolygó ekevassal
s a férgek hószín ívvel már megelőztek
fájón villogva elcsitulsz
a kéklő deszka utolérlér.

S fölrémlik még
a színes húsban a fekete-tarka
kéz hogy bolyong!
Szárnyas hold-léceken
tenger zuhan s riadt
sziklanyáj kibomló.
De velőd karót érlel.
Itt a rend az égaljig befogva
A valót képletté levezetni
bordák közt a szegekkel növekedni
mint aki mindenben ügyes
zsenge ívként meglapulsz
hol a szív daróca zöldell
csenddel szórod be s fövennyel
imbolygó edényeit.

Elindulunk a homokba csorgó
sziklák nyelve alatt
hol a Dél csattog s remeg
ős-lárva árnyait belengeni
talpunkban ősi tiszta
virágfogakkal melyeken hús ragyog!

S nincs ideje a partnak
vállunkba visszahúzódik.

Te csengve violás-dagadtan
túl a tányérokon
hol csillag surrog
tüdőmbe rajzolsz nagy vizek pillája alatt

Ha lehetne még
ősz kagyló dagadnék föl egy testbe
melyet vágás árnyékol s homokkal fut tova
vagy kés lehetnék mely sugallatként
meleg szemekbe költözik.

Ének minden napra *
T. S. Eliot emlékének

I.
Mert régen ismerős ismerős nekem
az arc mely ajtómban pislákol
hol csillag pendül
a húrok fázósan megjelennek
a deszka kiszabva tüdeje körül
és jól van születéshez és halálhoz
mindez ismerős nekem.
A frissen locsolt szőnyegen
csengve mint aki kifényesedve 
célhoz érkezik
az ajtókra lányokat festek
a lányokba késeket.
Hibátlan részvéttel mint egy nézőtér
mely fehéren rebben
hűs csokorba vándorolnak testemben a műszerek.
Velük tartsak-e vagy továbbra is
gyertyafényt ostromoljak 
mely a poharamba ágaskodik?

Mint aki magával hordja búgását szélvédő üvegeknek
s távoli harangokét arcát körülfonja
sok kocsonyaszerű kéz s láb
zöld széken fogai várnak egy pohárban.
Alszik egyet
csípője körül a holdat meglazítva
halkan ahogy ajtók keringenek
miket kivágtak fürge ollók
pillája alatt csipkét horgol.
Magam vagyok mint levágott kihűlt ujjak
hogyan kezdjek hát neki?

A lányok elzárva körülöttem
egy tükörben teleltek át
s talpra ugranak de már holtan
az egykor sikongó áfonyák.

II.
Esőt neki
így lép a terembe a hős
bordái alatt madár horkol
rám se néz
sápadt lesz bikához hasonló.
Jaj elég tiszták-e
csípőm lekopasztott szárnyai?
Vörösen rányílnak lebukóban.
Ki sebzi fel a fákat hajnalonként
az ágy esőtől duzzatag
így szól
a zongorát a por-ruhával
a tányért meg mással
és aztán
minden étkezés után
Saint-John Perse verseit letörli-e
beszélj csak
ilyen szövegekkel semmit sem lehet kezdeni
és ahogy belém nyal tejfehér cseppjein
délben tájkép leszek vagy puding.

Ez az a nap
hab dobálja a billentyűivel
ez az ő langyos nyerítése
a minden irányban pányvázott tenger.
Úgyis lejjebb szállok én
vásznat varrni színes-sós kezemmel
füstölgő nyaka köré.
Mi ketten
én visszafordulok
hogy testem kiköphesse
van elég időm.
A hősök már így járnak.
Őrült molylepke a fejem körül.

III.
Most a virágok eloldják magukat
gyors és egyszerű a vágás
a mezők összecsukódnak
a csontokból fénysugár kel merőleges
s elszivárog szőlőíze nyakunknak
lesz ki a késsel halkan lehever
de a kés nem szeret zuhanni
a cserjék gőzölgő karmaikkal várják.

Elindultunk te meg én
ha habosra fürdették szemünk a folyók
s csillaggá szappanozták
nyomunkat hiába keresnék
a hajnalnak nincs illata
lány fűrészeli el iszapból kihajolva.

A rácson túl
lázas égitest kerékre kötve
még visszanéz.

Unom a halál ékszereit.
Csontjaimat bádogdobozban fogom hordani.
Testem cseresznyéskert.
Azt hiszem fává sötétülök.
Éjféli rondó
Mert létünk csordul el álmatag
ernyedt emlőinkből dúskálni jöttünk pézsmás undorokban
legörgetni a kacajt ingatag dómjairól
megbolygatni lecses pattanásait a mezőnek
bőrünk alá rejteni dudorodó évszakokat
érdes szurdokon tartós ötvözetbe
kovácsolni az ígéretet . . . jöttünk hát
tetten érni a lombosodást szikkadt porcogóinkról
lenyesni az idegen magzatot.
Kirojtosodott ereinkből az intelem
lógatja lábát álmaink pillérein
nyúlós étkül az iszony hever
irtózattól vásott hörgő eszméletünk
falakról csöpögő emlék-köpetünk
védtelen
csontjainkból feltörő álmaink
bokrosodó izmainkon szertelengő rügyező kötelek
vérét szítta látomásainkon a düh terpesze
mint legyek kocsonyában hűl emléketek
hemzsegő kacajokon hájasodók ti torz
képmásaink csámcsogó szerelmesek.

Íme az álmok egerei
szertefutva ismerős homlokon
rozsdás igéktől terhesen
íme a perc
pörkölt mosoly-ruhásan
gyökér-szítta karjaink elé:
                                        hogy a mezők szakadt inakkal
                                        hevernek végül a sziklák köré
                                        megtanultam

Sziklák duruzsolását miért is
remélsz gyolcsaidban viharok haját
bogozni kócos tajtékot?
Jöjj a mezők is most indulnak titkon
holdfény-lépcsőkön zöld húsú reményt keresni.
Ismerik a gyökerek tapintását
zsibongó idegvégződéseket rágcsálni
nedveket felszívni tanítanak
barlangok csipkés mészfogából
ércek súlyos izzadságcseppjét puhítani
zsíros ősnövény-forrást csorgatni
a tűzhányók duzzadt mellbimbóiba.
Míg egyenként elhagynak ruhadarabjaid
vinnyogó fodrait a szélnek fésülöd hajadból
méhedben a vágyak mocsarait
hűvös pikkelymozaik üledékét
felkavarod szunnyadt patakjaid
az izmok reccsenését várod
sikolyát feltört ugaroknak
kérges ölelésed barázdáiba
ültetni a legszebb ígéreteket.
A sirályok alábbszállnak borzongó
leplén költeni a hajnaloknak.
Habzón szakad az éj vászna
pilláidon álom fodrosul
feltűzött fehér szárnyú madarak
bíbor árbocokon áldozatul
a vértől duzzadó Mag homlokán
fényrudakkal átdöfött felhőuszály
hömpölygő hangyaboly-szítta illatok
porcogós kacatként zsibbadt combodon.
Ellomposodva
mögötted kullognak vászondarabjaid
a színek puhán lehámlanak.
Remélsz: valaki felnyalábolja tán 
csöpögő martalékát s megfoltozza
éjszakáid egyre rojtosodó halmazát
örök oldatba szétkeveri mozdulataidat.
Kórusok sürgetik vajúdásodat.
A fürthöz tartozol te is
sáson szikkadt kéklő rostja
cérnás szemednek.
Miért vársz?

Fecskefészek a markom lakatlan
otthona ablakod ki-be röppenő vágyainak
ne számold míg
ájultan pihegnek sötét ablak-sebek
var fogant álmaimon
csukott redőny.

Kegyelet éhes zarándoka
esőmosta indák zúgása követ
ruhátlan gyötrelem kúszik ormaidra
sziklák sarjadó mosolyáért vedlenek az évszakok
tömény káprázat csordul elő:
könyörület.

Miért tanítják a színes sárkányokat
habzó szárnyakkal kísérni a sirályokat?
Monszunok csókja csábít
fröccsenő kacaj a zátonyokon
a tudat elcsöpög hézagos bordái közt az időnek
az égbolt terpeszét fájlalja a tenger
s kéklő ölén zsibbadt mélységeit.
Korallok rózsálló permete hűl
míg a sírásók tovahúznak néma
szekerén a hajnaloknak
csillagok vérző szuronyain
jázminok halált sikoltanak.

A megtagadott mozdulatokat
miért is ejted görcsös vigalmak közé
a kőfaragó keze bűntelen virága
csupán meredező álmaidnak.
Mint utca elfolyik szemedből
mohos pilláidon az árkos feledés
szélfürtös lépted pörkölten hull
utadon záporok szőttesére.
Fáradtan göngyölödnek szempilláid hűs ígéreteken
a távolság ring ereiben szomjas tevék danája
válladon trópusi káprázatok
fürtökben lógnak kagylóízű mesék
vársz: kiburjánzol a távolság gyökereivel
hozzád simulnak hűs emlékrajok
a tárgyak eloldják árnyukat a víz rétegeiben
mohává lágyult városok
belepik a megkövült öleléseket.
Zsibongó iszapot tömsz füledbe
ereidbe medúzák remegése ömlik szüntelenül
karoddal felfogod a szitáló motozást
odvaidban picurka halak
öntözik a csend gyökereit álmatag
csontjaidból szopogatják az időt
a mozdulat leoldva csuklódról
ernyedten omlik halomra
a csillagok zajtalanul lecsorognak
folyók medrébe babusgatni
féltett gyöngymagvaikat . . .

Hová tűntek a keleti ördöggolyócskák
csontos rétegeiben szikkadnak pattanásaim
fetrengő halaknak huzatos világa
s a madarak rikoltása megkövülten
árnyékomra nehezül.
Felüvöltenek ím a holdfejű kutyák
nyaldosva fekélyeit a csillagoknak:
                                                     didergő nyelvét ki ültetné
                                                     táncoló bordáink közé?

Nézzétek, mint nyüzsögnek áhított bugyrokban az egerek!  Békás láz, vacogó kísértések téboly-kórusa, belemarkolni, gyömöszölni a szavak csúszós kóchalmazát . . . ez lenne hát a kötelesség?  A fogainkat sajnáljuk.  Kicsorbult mosollyal hogyan harapjunk most zúzmarás kenyérbe?

ez lenne hát
a tánc a tánc
nyiklik-nyaklik
a szél pörgettyűje
levedlik bánatom
tüskés gomolyag
gurgulázik
gru gru gru
szikkadt gégecső
epedőn süvít
fuldoklik a lég
girhes bordáim
közé suhints
illan a gőg
egy mézesmadzag
hopp bekapom
kivirágoznak körmeim
ne üss rá
ne még ne még
trillázó tilinkó
mártogatja a holdat
részeg poharamba
csacskán cuppog
a kis egér
bolygatja álmaim
itt a vége itt a vége
a madzag vége
tekeredik nyakamon
megfojtani megfojtani
meghámozni nyelvemet
piros a béle
fakó gyöngyfogak
koppanón hullanak
cin cin kopp
elvitte a madár
messzire tudod-e
rojtosodnak hangszálaim
foltozni kéne nagyon
a szavakat
szeretem a harisnyámat
csordultig felhőkkel
lyukas a szára
kipottyannak álmaim
be kár be kár
maradt a fenekén
egy vakondtúrás
kínálgatja bögréit
az öregasszony
igyunk hát igyunk
ropjuk a táncot
körbe körbe
a kakas taraján
ficánkol kacajunk
nyávog a macska
fennakadt a farka
ropjuk ropjuk
kócosodnak ereim
hol a vége hol a vége
a borotvának
megkeresem
villogását
egér cincogását
kikergetem fülemből
feszegeti dobhártyámat
kalapál kalapál
bokrosodik bánatom
kirügyeznek fülcimpáim
tarkabarka
madársereg
tollászkodik hasamon
kipp kopp kopp
botorkál a szívem
kiugrani kiugrani
az ablakon
siess siess
habzsolni habzsolni
véremet pörgetni görgetni
koponyámra koppintani
kukk itt vagyok
ki vagy te
az őrülettel bújócskázni
elvesztettem fogaimat
csetlő-botló
csontjaimat
sebaj pergess
forgass forgass
csigolya-füzérrel
dobálj meg
keselvű keselyű
hol a húsom
nincsen húsom
mi maradt még
a tánc a tánc
kergeti árnyékomat
leteperi megszurkálja
megkötözi göngyölgeti
ne nyivákolj
zsebre teszi
úgysincs vége
soha vége
a táncnak

A kárhozottak tarka rémkacajából hasítok magamnak, befedni fekélyeimet, ha álmok fertőzte penész-mosolyok gyűlnek, nyilallnak tagjaimba . . . ez a duzzadó leszámolás  sajog szüntelen. Ó,  ti tudás daganatjai!  Fehér húsú óráimban  egy rögeszmét cirógatok, ez nem az én húsom, óbor ízű vörös kinövés, s tudom, ez a hólyag-virág terjeszti bűzét gondolataimban:

Már topognak sürgetőn zsíros hátú virágok
olajfoltos mosolyukon elcsúszik a nap

Már említik a helyet, álmok önteltségében fetrengő öleléseket, habzó percek üledékét, s mert dübörgő halálom lesz, borzolják kemény idegeiket a sínek…

Gomblyukamban immár
fonnyadtan csüng le gyökértelen
mosolyod darázscsókosan
a kétség növeszti szőrzetét faggyús
perceim szemölcse köré
s kiáltanék bár hangom
alig holdtölte-töltelék avas dióban
társnak a huzat úgyse jó
parolázok hát magammal.
A kamaszként ziháló dagályt miért is
követem felhős lépteidet
almák cirmosságába rejtem szeplőidet
kedélyed gondtalan tarsolyát
nádszínű szemedben hagyom
mondhatom a véres körmű éjszakát
elástam rég a pórázon rothadó reményt
ha hold csurran szemem közé
terhes szárkúpok terpeszén
szálkás álmaim hinteni
mazsolás csillag-ízzel lenne jó.
Dalomat mily lánccsörgés
riasztja el léptem szelét
szárnyától fehérre meszelt madaraknak
ingujjasan kivárom álmodó
mocsaraknak fecske-hordta köntösét
mézzel vonom be hártyás mosolyod szirmait
hogy a vágyott pillanat legyen harmatos
lombhúsú csókok fürtjein.

Ne tudd meg azt az időt
álmok homlokán a fövenyt
bagoly-lakta gyolcsaidat fakón
a tollászkodó boglyas várakozást
pihésen rügyezni lányajakon
cirmos kagylók mohos csillagain
A néma Arató  Dís falának dűlve
ernyedten leejti karját
mi nem egyenként
holt apánkkal s rügyező méhvel
indulunk szélhordta csontjainkkal
fertőzni sivatagok ágyékát.

Ne tudd meg azt az időt
mikor egy rémült holdcafat gőzmarta
múltat idéz a Szél gyermekeiről
sziklák hímporát a tejút virágain
csillagcsokorban léghúsú tengerekben.
Csak a sirályok
zsoltára bőszíti férges álmainkat
pernyés csontjainkat háborgató
csúfos rekviem.
Tán a hörgők nyelvét darázscsókosan
meddők méhébe fullánknak ültetni volna jó
viszketeg emlék
rühesek lesznek gyermekeink

Te tudod az időt
a húsunkban gőzölgő szigetek
kifakadnak fekélyes mellkasunkon
a bordáink közti réteket
melyek patak-fodros lépteinket őrzik
kalászos homlokunkon a csillagaratást
ikrás mosolyát a hajnaloknak
vásott fogát hullató múltunk
ha emlék-horpadáson elcsitul
mint kérges rügy a percek ágain
elhervadnak habzó karjaink.

ÓLOMÖNTÉS

Ólomöntés *
( szilveszteri játék )

muhárem vedd le szívem a lábodat
ideértünk látod ez a műhely
egy sima pálca még egy pálca
mért tátogsz egész nap muhárem
gyötör ez a gyapjúfonál meg a pálca
ráfekszem erre az ágyúra
muhárem kérlek töltsd meg
a mályvaüreget
sustorog már hozom az ólmot
a szemed légycsapó
vigyázz öntöm vigyázz
a pincét már elérte
szaladj kösd ki a gyereket
te torkomból kicsapódó
elkészültünk muhárem
bennünk a csigák indulása
egy ajtónyitásra
ólom kergetőzik fogaink között

ég a gyertya ég
el ne aludjék
aki lángot akar látni
ide guggoljék

jaj annak ki erdőt hord magában
dobért kiált szárhegedűért
benne a szén épp indulóban
megharapja őt egy alma

hol vagy hol muhárem
a fonalat meg nem találom
a kést nem találom
gyapjúnkat más öleli
szeplőid almákon látom
bennük megmártom magamat
fáimat mind megrázom
te vagy egyetlen sirályom

folyónk rózsaszín rezsókkal van tele
meg álmos citromokkal
indítom lovamat

hallom ilus hoztál venyigét
jó vászon vagy derekam elibe
éppen csak feszülő takaróm

gyönge szemem ég el ne aludjék
kicsi fiam egyfenekű dobon nyugodjék
gyönge szem nem ég elment apuék
fehér íröm hozni néki míg tüzecske ég

nézzetek minket
mi hónaljig vétkezünk
elszédülök pihés gerince muzsikájától
fiam bordái sovány orgonasípok

régen a hegyeknek szárnyaik voltak
de levágták a szárnyakat s azokból felhők keletkeztek
azért gyülekeznek a felhők a hegyek csúcsai köré
nézzetek engemet szárnyas hegyek
bévisz engemet az én kedvesem
az ő birodalmába
a sós ikrájú halak közé hogy az énérett testembe
ültessék lázas karóikat

a lányok éjszakára nyitva felejtik
magukat
ánizsmezőnek érzik hasukat
bocsásd meg nekik a röffenést
én becsukom mályváikat

süsd le szemed jön az ár
kacsóimban tüskevár
gyertyáim most nyerítettek
megszülték a harmatot

én már megszülöm kis
ágostonkáimat
fürtös barlangjaimat
már keresztet hordanak
elfogy a fű hasamban

megharapott engemet egy alma
odabújik az éjszaka
rózsaszín tüdőmbe burkolom
lázas ma a kis csillagom

néztük hogy zsugorodik a tej
hűs kamrákban az alma
tenyerünkön az ólom
homokot szórtunk pártáinkba

Ferkó *
hozzátok ide ferkót
rozslánccal megkötözöm
ott van a bozótban
juj anyus te vagy
gyere ferkóval a rozsláncba
a kenyér közepébe ágyazom
mint amikor meszeljük a szobát
a csíkokat én húzom meg
anyus jaj fáj a fülem tegyél rá korpát
a zablánc csücskét melegítsd meg
méhem kenyérként dagad
mit is kezdek én e bogyónyi gyerekkel
hozzátok ferkót hozzátok ide
hadd verem meg
hadd verem meg
	Sirató *
Hol vagy, ki a jászolnál együtt heversz velem?
Tüzes fürdőd elkészítve, hídonálló szépségem.
Jaj.
Sámándob *
megszerettem a vörös kutyát
hasamban jól érzi magát
jöjj el ó nyírfám árnyékába
a hetedik ágra

dobszerda dobszerda
utolér még táltosom
egyfenekű dobom
meg ne botolj
meg ne botolj
réz rajta karika
sámán tüze gőzcsutka
forduljon ki rajta

Varázsének *
kokasom kokasom katibul gyere ki
ha ki nem mégy megfoglak s a havasba viszlek
ott vannak a pakulárok a juhokkal
a kutyák. ugatnak a farkasok ordítanak
tégedet széjjeltépnek
Rontó mondóka
ó te kígyó
lyukas bögre
rút sajt a lábad töve
te répa te hentes
te pokróc melyből káposztalé csorog
te nemvagy te nemvaló
ragadjon össze a szád
mielőtt fűbe harapnál
Népdal *
Ég a pokróc, ég,
talpamban a rét,
kecském, kecském, möndölecském,
nénéd köpülném.

Szállj fel, köles, szállj,
három hegyen át,
orsócskámat odaadtam
egy selyemingért.

Aranyat nem tudok fonni,
legényt nem tudok szeretni,
sem a gyertyát, sem a lángját,
piros poklot, azt imádnám.

De gyönge a késünk éle,
virág vére sárga pénze
vízimalom küsebb mellem,
a szívemet őrli benne.
Menyegző *
Fiam edd meg a levest hallod zörgetnek
Köpenyes motorkerékpárosok arcukba az éj ki-be vándorol
Fiam zörgetnek éjablak fiam éjdeszka sürgetnek
Ébred a kakasunk nyerít az asztalunk
Csütörtökre elvisznek

Píros pokróc a hátukon piros a házunk
Feketéllik bőrnadrágjuk fekete házunk

Kenyeret egyél fiam ne ráncost
Piros zsír az ablakon zörgetnek
Ébred a kakasunk nyerít az asztalunk
Vérzik a deszka alattunk
Zsoltár
I
Feddj meg, kecském, a te búsulásodban,
Ostorozz meg engemet, a te haragodban,
Mert a te nyilaid belém akadtak
Mindennaponként gyarapodának bogáncsaim,
Marék só valék, mely önnön folyójába pusztul.
Cirokméz csöppen a te szakálladból,
Piros kövek húzódnak alá s ott levetkőznek,
Mindenestül olyan vagy, mint a siket pásztor,
Kinek az ő szájában nincsen feddés.

Néked gyújtottam mécsesül legelőinket,
Utolsó szőlőskertünk ez, hadd, hogy lelegeljem.
A karókon csillagok nyüszítenek,
Tejem bizsereg, bikákat láttam az éjjel,
Lázas istálló piros tehenekkel,
Azt kérdik, ki vagyok, miért jöttem.
Gidámat megettem, szedererdő ég tőgyemben, szedertej.
Izzadt kanalakkal, holdat ugató körmeimmel .
Belevágom ollóm a kutyába.

II
Megmutatá kecském az utat, mely mint az orca.
Estvélig megfeszülék, de ki nem esmértem
A setét huzatban se, nem én.
Mígnem a ruhaszárító csillag szemem melengeté,
Látom, jó helyen járok, a malom közel felém,
Két csecsén liszt habzik, egy égi zsákból öntözik.
Zsenge korpazátony fedé el bimbait,
Fogával őröl, farkával imádkozik.

A vizeknek jó állása volt bennem és a füveknek.
Megkeményítettem szőrömet s elindulék
Szarva közé a kerítésnek, hol apus kertjeit őrzi,
Ott láttam feküdni, rákos almát evett,
Hasán diófa ült, egyre kövéredett,
Nem engedte apust legelni.

És felserkene a vitorla mintegy álomból,
És mint az erős, ki bor után kiált,
Általvetette a zsákokat, és rakásba állíttá a vizeket,
Hol dinnyehéjban zavaros bor vagyon és teljes ital,
Abból tölt, melynek a seprejét is megisszák,
És ugyancsak kiszopják a földön lakozó minden latrok.
Kicsiny híja, hogy az én lábaim el nem iszamodának.
A legfelső vitorlán ültek vala az éneklők, aztán a hegedűsök,
Középben valának a doboló leányok,
Kiknek a kövérség miatt kinn ülnek az ő szemeik.
Ó, zsenge állatok, megérezzék a ti fazekaitok
A tövisnek tüzét, mint a nyers húst!
Megrakodtatok tomporomon, mint a fehér gyapjú.
Mint a csődörök, megkötöttétek magatokat hajam fonatékjához.
Kedvelitek istállómból a tulkot és ablakaimból a bakokat.
Recsegő kézívek az én égő áldozataim.
Én bizonyára szorgalmatos vagyok, de a ti csatornáitoknak
Minden áradásai és habjai én rajtam általmentek.
Nem tudom már, mivé legyek.
Kecskévé-e, vagy ürülékké, amely csillagokra záporoz.

ÉRTEKEZÉS AZ ISMERETLEN EREDETŰ REPÜLŐ OBJEKTUMOKRÓL

UFO party
(A jelenet a klasszikus angol “party" jegyében indul. Ünnepélyes, kissé feszes a hangulat. A résztvevők kisebb csoportokba verődve udvariasan beszélgetnek, kezükben pohár ital. A klasszikus szalonöltözet egy-egy darabját viselik (pl. fél kézen fehér kesztyű, szmoking, frakk, cilinder, sétapálca, monokli) más jellegű és alkalmi ruhákkal vegyesen (pl. vadászöltöny, tábornoki egyenruha, kínai népviselet vagy arab burnusz, livré), néhányan pedig virágdíszben. A party alatt magnetofonszalagról megy a megjelölt szöveg és zene, néha kibírhatatlanul hangosan. A színpadon szalma. Néhányan ülnek, mások fekszenek. Egy hölgy óriási zoknit köt. Valaki megkötözve fetreng. A nők lehetnek hálóingben, csipkében, kombinéban, estélyi ruhában, bőrruhában, feketében, vegyesen. Egy személynek a következő feliratú tábla lóghat a nyakában: MEGDÖGLÖTTEM. Egy nő gépiesen ismétli: SZERETLEK, SZERETLEK. A megkötözött személyt a jelenet végéig feloldják, s nagy áhítattal veszik  körül, mint egy idegen égitestről érkezőt, vagy mint a Megváltót.)
uram saját bevallásom szerint
a lapostetűk nádcukorral való
időszerű miszerint lévén telihold
tehát erotika melyben a gyűrűsujjaknak
szabad teret biztosít az UFO
a nyers haladéktalanul nyers nyers
darwin-féle hipotézisnek megfelelő
giliszták családjából származó csecsemő
kétségbeejtő ám egyetértünk abban
hogy a fajfenntartás
ezüstgilisztás hinta-palinta
nem e hosszúkás hölgy kőrigói
de az idő uram az idő
ringlóba ha úgy tetszik harapófogóba
kakaskukorékolás a paplanom alatt

e gyertyát bátorkodom megint
kedves férje a vásznakkal ott ni
megsúgom ez itt
anyatábornok azaz szülé anyját
csodás lény míg szoptatá
ödipusz-hajlama őt magát fölfalá
de térjünk át e kedves emelt dúcos
igen emelt festmény hehe
a narancsok hogy toppantak ide toppintottak
repülő csészealjakkal találkozott
állítom itt izzó szőrszál helyett
enyhébb ingert alkalmazott
ilyen megvilágításban vörös narancssárga sárga
sárgászöld zöldeskék kék lila bíbor szürke
tény hogy a vakító fehér a fent említett utóérzés
a száraz bőrön bőrnaplemente

(magnetofonról:
húsevő madárkák								KIBLA KIBLA KIBLA
a feltűnő meleg égöv a bőr és a haj
vastagsága
számíthat érdeklődésemre uram							jasin se naziva srcem
egyre inkább UFO biztos							kurana
vagyok benne hogy mi itt délen
te délen erősen romlunk formálódunk
de formálódunk örülünk mint az angyalok					TÖKMAG

éljen május elseje!						ÉLJEN MÁJUS ELSEJE! STB.

tömegggggggyilkolááááááááááááás
gyermekkorom  óta
hááábborúúúúúúúúúúúúúúúúúúúú
kecske  kecske  kecske  kecske
skorpió hava
május
nahát
mi köze ennek októberhez
magyarországhoz
kicsi szentem
csitt							eine miniatur-grabfigur 
halkan semmi						tutenchamuns aus vergoldeten holz sie
                                                                                           ist 42 zentimeter hoch

                             					zaista su safa i merva alahovi 
                             					znakovi i ko hodočasti kabu iIi
                      						umru učini neće pogrešiti ako
                                                                                           ophodi ko u savršenom obliku
                                                                                           učini dobro alah sigurno nagrađuje
                                                                                                                                          i zna
ma szombat van február hava és
huszonnegyedike ezerkilencszázhatvan-
nyolc betöltöttem hatvanadik életévemet
azt hiszem megdöglöttem
SZOPJON ÖN IS KECSKÉT!            
DIREKT MÓDSZER ÁLLÍTÓLAG EGÉSZSÉGES JEVTUSENKÓK
JÖNNEK A VILÁGRA ÁGRA ÁGRA ÁGRA

megbő megbüntettek aaaAAAAAARAAAaaaabus ügyben
AAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAA

gyűjtőtábor gyűjtőakció CIÁN ELLEN
                                                  ELLEN ELLEN ELLEN
                                                  ELLEN ELLEN ELLEN

remélem kedves barátja jó egészségnek örvend és nem divat már a rózsaszínű ing a elektronikus zene punktuális zene dodekafon zene szintetikus zene sinus hang virágos is múlóban inkább a  narancssárga sárga pántokkal betöltöttem tizennegyedik életévemet illene már megnősülnöm küldjön nekem virágot októberben negyvenkettedik októberem ön félreértett engem én androgyn vagyok gyereket szültem fiam katona vietnamban mindegyik gyerekem katona én is katona vagyok a feleségem is katona önből is katonát fogok csinálni jó katonát és hősi halált fog halni mint gyermekeim mint feleségem mint én ön következik!

zene dodekafon zene szintetikus zene sinus hang tongenerátor magnetofon mikrofon televízió etilén orgonaelektronikus zene punktuális zene dodekafon zene szintetikus zene sinus tongenerátor  magnetofon mikrofon televízió etilén orgonaelektronikus zene zene szintetikus zene sinus hang tongenerátor magnetofon mikrofon televízió etilén orgona elektronikus zene punktuális
punktuális zene dodekafon zene szintetikus zene sinus hang tongenerátor punktuális zene dodekafon zene szintetikus zene sinus hang tongenerátor magnetofon mikrofon televízió etilén magnetofon mikrofon televízió etilén
zene szintetikus zene sinus hang tongenerátor magnetofon mikrofon televízió etilén orgona elektronikus zene punktuális
t ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű ű z ! ! ! 

nő:	Kérem a hegedűimet halálom után tudok legjobban játszani.
férfi:	Honnan jössz.
nő:	A tóról dél felöl.
férfi:	Kifolyik-e a tóból a víz.
nő:	Nem uram még nem folyik ki.
férfi:	Ennyi esőzés után mért nem áradt ki a tó.
nő:	Hogy kiöntsön ugyan már.
férfi:	Megtörtént-e már hogy egy kalpagból nem ömlött ki a víz.
nő:	Terítse rám köpenyét.
I. úr:	Napnyugta után rám vizelhet a menyasszonya.
II. úr:	Kitette már cinóber emlőit.
nő:	Rigókat köptem tavasz lesz.
I. úr:	Tartalmazza-e a kutya Buddha tulajdonságait.
II. úr:	Mú mú!
nő:	 Mú mú!
férfi:	Múúúú!
I. úr:	Fenn az ég lenn a föld egyedül enyém a dicsőség.
II. úr:	A kezem Buddha kezéhez hasonlatos a lábam pedig egy szamáré.
nő:	A legutóbbi esők után a moha zöldebb mint bármikor.
férfi:	Kérek még cinóber emlőidből.
nő:	Elvéreztek az almák az asztalon.
I. úr:      Vérzik a menyasszony adjunk neki piros cérnát.
nő:	Egy ifjú áll az ajtónál ollót adok neki citerát adok kést adok.
férfi:	Nem ezért jöttem a pokrócért cinóber nyakadért sós körmödért.
nő:	Kinyitottam az ajtót erre este lett.
	Az almát megtöröltem és megettem.
	A törött poharakon kívül van még pohár de nincs madárfütty.
	Az ajtón kívül nincs senki.
	Nincs is ajtóm csak ollóm.
II. úr:	A diafragma a hasüreggel egyetemben nagy hatással van biztonsági érzetünkre.
nő:	Valaki áll az ajtónál.
férfi:	Szeretlek.
nő:	Utánaszólok. Mi a kőhíd? Mi a kőőőőhíííííííd? Miiiiii aaaaaa kőőőőőőőhííííd?
	Miiiiiiiiiiiiiii  aaaaaaaaaaaaaaaa  kőőőőőőőőőőőőhiiiiiiiiiiiiiiiiiiiid?
férfi:	Szeretlek.

I. úr:	Uram kedves Mulligan úr miért hord ön viselős nadrágot.
II. úr:	Kérem ne beszéljünk nagyanyám napernyőjéről inkább adok önnek egy pogácsát.
I. úr:	Pogácsa leejtve pogácsa felöltözve mohakék ruhába.
II. úr:	Hallja maga meddig akar engemet furikázni.
I. úr:	Egy pillanat uram csak kiveszem a belét.
II. úr:	Mi a véleménye az öngyilkosságról.
I. úr:	Vigyázzon uram leszarhatják.

(a  szín  elsötétül)
Drága ügyvéd úr reggelei
október  kilencedikén  a sajtos kis
ágostonkák  köptek  egyet, aztán ti
zenkettedikét írtak a bankok, ami
kor az ügyvédek összedugták a fej
üket,  a kis  ripacsból kiszedték  a
pénzt, akkor a sodronyt  hozták ne
ki,  összesuhintotta  bokáját  a  kis
ripacs,  imádtalak, mondta,  tizenh
armadíkán, azt mondta, üljetek id
e, de azóta nem, és soha többé, m
egnéztük az ágyúkat, mondta, én r
öhögtem és fejbe vágtak, olé, mon
dom, kuss, és fejbe vágtak, azt  m
ondtam, hogy, erre leköptek, mond
tam, lesz tejem, ne menj, megeszem
a mézes baklavát meg a vizet, mon
dom,  lesz  tej,  bizsereg,  lefröcsk

ölöm az ablakot vele, hulljanak m
eleg  tejszagú  üvegcserepek,  mondt
am, megeszem, bizsereg, mondtam,
ne menj, drága ügyvéd úr képeslap
jaiból kilépve  a folyosón.  Álldogá
ltam, mimikámon alig változtatva,
befordultam a folyosóra, akkor va
laki  szétnyitotta  az  újságot,
kiléptem  belőle,  lassan  elindulta
m a folyosón, melyet akkor láttam
először  életemben,  de  értelmetlen
lett  volna  mimikát  változtatnom,
drága ügyvéd úr éppen a képeslapj
ait nézegette,  amikor  kiléptem a
folyosóra, nálad  éppen  sütött a  n
ap,  és  külföldi  divatlapokat  néze
gettél,  drága  ügyvéd  úr  folyosójá

n álldogáltam, mimikámon alig vál
toztatva,  mert  mire  az  ajtóhoz  é
rek, elered  az  eső, vagy leszakad
a lépcső, éppen odaértem az ajtód
hoz, ebben a pillanatban sütött k
i a nap, és még nem érkeztél haza
a  villamossági  szaküzletből,  hát
várlak, éppen befordultam a folyol
són, mert láttam, hogy a képeslap
utolsó   oldalához   érkeztél,  drága
ügyvéd   úr  visszaérkezett  az  üzlet
ből, a nap már alig süt, a lépcső
ház  recseg,  elered  az  eső,  nincs
fény,  nincs lépcső,  drága ügyvéd
úr  éppen  összehajtja  képeslapjait
te is letetted az újságot, nem bí
rok visszamenni, nincs ügyvéd, lé

pcsőház sehol,  ázottan állok az a
jtódnál, de te éppen a villamossá
gi szaküzletben vagy, melegszem h
át  az  ajtódnál,  jó  vastag,  repede
zett faajtó, az  egyik  faragott  dí
szen érzem a tenyered szagát, sza
glászom hát tovább, még mindig es
ik, drága ügyvéd úr nem nyitja ki
az   újságjaít,  az  eső  teljesen   rát
apaszt  az  ajtódra,  átvettem  a  ten
yered szagát,  nincs  árnvékom, csa
k tenyerem, az eső felfalt, marad
tam a tenyeredben, izzadt tenyere
ddel  bezártad  az  ajtót,  de  akkor
már nem sütött a nap, nem is volt
am már sehol, valahol az ajtó has
adékában, lehet, nem tudom, mert
éppen  visszajöttél  a  villamossági
szaküzletből  és kinyitottad  az  aj
tót,  valószínűleg  akkor  eredhetet
t el az eső, nem emlékszem, beszé
ltem a drága ügyvéd úrral, és épp
en el akartam árulni valamit az i
smeretlen eredetű repülő objektum
okról, amikor megtudtam, hogy sze
ntjóby egy kairói szállodában öng
yilkosságot  követett  el,  lerohant
am a lépcsőn, a portás éppen a r
uháit égette el, egy néger nő egy
ágyat cipelt, késő volt már, az u
tolsó keskeny vágányú vonat is el
indult már koszovóba, nem tehettem
mást, bezárkóztam vele egy szállo
dába, és jöttek a húsevő madarak,

mi itt délen erősen romlunk, haju
nk vastagabb, ám gyorsabban hulli
k,  kiválasztási  mirigyeink  fenemó
d működnek, annak ellenére, hogy
fő eledelünk a birkahús meg a túr
ó, és jöttek  a  hitchcocki  madarak
csak annyi időm volt, hogy hajamm
al betakarjam arcodat, amikor a n
éger feldobta egyik szemét az aut
óbuszban, én rágni kezdtem az aut
óbuszjegyet, és vártam, hogy a má
sikat  is feldobja,  mert  csengette
k éppen, és leszakadt a híd, jázm
infehér  szemgolyóért  sírtam,  amik
or egy néger feldobta a szemét az
autóbuszban, és vártam, hogy a má
sikat is feldobja, vagyunk még né

hányan fehér négerek, megoldatlan
ul heverünk macedóniában, denver
ben,  az  állatkertben, tovább, val
aki eskape from freedom new york
1942 azt mondja, hogy a mazochist
a filozófia fő motívuma az ember
tehetetlensége, mondott  még mást
is, suzuki is a zen buddhizmusban
mu! mu! riesman pedig egy versiké
ben, a the lonely crowdban, ez a
malac elment a piacra, ez a malac
otthon maradt, ez a malac bifszte
ket evett, ez a malac nem evett s
emmit. ez a malac úgv sírt skvi-s
kvi egész úton hazafelé, ma már b
ezzeg minden malac piacra megy, e
gy sem marad otthon, midegyik bi
fszteket  eszik,  ha  egyáltalán esz

ik  és  mindegyik  azt  sikítja  skvi-
skvi-skví-skvi-skvi-kvi-skvi-skvi-skvi	

Az Ibrisz csillagvizsgáló ellen
elkövetett merényletről *
avagy
Tudományos beszámoló a fegyverekről
Ibrisz mester laboratóriumában hol a szék fel s le jár
Követve a csillagok útját melyek tejesüvegek
Az Úr utolsó vacsoráján.

Este mikor a város repülőgépekkel teli
Nekem jó nekem jó szemüveget teszek
Cipőmben lepkék s tehenek
Nyugodt vagyok egy kicsit.
A kanál befejezi útját tányérban pihen
Zsírt izzad aranyló nedveket ád az esőnek
Fent katonák keringenek vascsőrű rigói
Egy réges-régi varsói szerződésnek.
A kályhában pléhzene:
ha megver a Dzsó akit szeretek
mondom neki hrrr meg azt hogy bedede
gyere nézzük meg az égen a tehenet
szomorú vagyok akár egy zászló

táncolnak az égen a tehenek
piros irkán szarnak a verebek
gyere velem Dzsó gyere velem Dzsó
a kerekek alá

Riporterem húzza le a vizet úgy köszönöm
S beszámolok egy égitestről
Mely szűlt engem e rothadt helyen
Hogy legyek Prométheusz öntsön vizet
Üstökös mely feltalál tüzet vizet
Ha tőlem függne mint e zsebtükör
Kiugranék az ablakon
Ezer szilánkra ezer üstökösként
Marha vagyok ez itt egy szekrény 
Egy eszméért ezer darabra
Ért engem – fénykép lehetnék!
De mit fecsegek látott már tulipánt
A halál kezében ez baj látja mert ilyet
Nem pipál földi halandó én tulipán vagyok
Mely a híres Sothis-periódus után együtt nyílik kel a Nappal
Az év ugyanazon napján. Ezt tudják ellenségeim
Azért küldték Önt hozzám.
Számítottam ilyesmire hát igen tulipán uram tulipán
Volt Hi és Ho szívében is mikor őket halállal büntetni jogos volt
Időszámításunk előtt a huszonkettedik században.

~Jaj hová visztek szamurájmadarak, szamurájmadarak
Máglyatűz fölibe máglyatűz fölibe~
Esküszöm az állatkör csillagképeire szeretem magát
Ki gyilkosom lesz jöjjön ez itt a sárkány feje
Testvérem a meridiáncső valamint a konstelláció jegye
Egy kamra s benne az egész világ pardon a magáé
Az enyém e gyönge pázsit csupán
Mely a holdváltozásokra érzékeny
Onnan kapok ruhát mely a prizmakör szabályainak megfelel
S ahonnét Júnóra hágok mint most Önre
Hisz mondtam hogy szeretem.
Nem vette még észre hogy ketten maradtunk Ön meg én
S egy barátom Budapesten aki világítótoronyvilágítótorony.
Ezek nem igazi propellerek
Megszúrt ujjamból eregetem e lángoló helikoptereket.

Megálljon Ibriszem mi ez a Húsdarálótömeg
Vagy Húsdarálóégitest Tömegdarálóégitest
Vagy Égitestdarálóégitest Szörnyeteg
Istenem egy Óriási Húsdaráló közeledik!
Sikaru száz keze segíts
Mindjárt lecsap fölöttünk az Éhes Szobor!
Egy tulipán felköhög Vlagyimir köszönöm.
A szekrényben levő megfigyelő
Kifeszített állapotban ordít kezében cédula.
Uram miért e rémület egy isten lóg fönt
Az ilyen lények világa véges és mégsincs határa
Ezért a két óra a nem forgó Galilei-féle testről nézve
Egyformán nem járhat s ea a gyorsuló mozgást végző szekrény
Nem jelenti a világ végét egyáltalán.
Vlagyimir égesse el a cédulát.

Eddig a történelem.
Közel a hajnal vörös mosópor a szemembe.
A halálom. Habzik Kelet felől.
Lehet hogy csalódott vagyok. Mi marad utánam?
Szelídített tejesüvegek. Hegedülő papagájok.
Lelkemet elviszi a Négyszögletes.
Csak borzongjak szüntelen – ez volt életem.
Viselkedj rendesen szívem
Hogy egy kora hajnalban induló húsdaráló
Befejezhesse útját.
Utam fejezze be.

Testem gyorsulása a padlózattal szemben
Ibrisz csillagvizsgáló mester laboratóriumában végzetes lehetett volna
Mikor a százkarú Liliom szorításából kiszabadulván
Az égboltot figyeltem s vártam a csodát
A Húsdarálótüneményt hogy elvigyen a vörös legelőre - 
A pázsit lángra lobbant.
Felfúvódott s dögszagot terjesztett a csillagtérkép.
Tudtam elérkezett az idő
Hogy az isteni Húsdarálót odaajándékozzam az embereknek.

ELINDULTAK A KIS PIROS BULLDÓZEREK

A kötet 1971-ben jelent meg az újvidéki Forum Könyvkiadó gondozásában.

FEHÉR KUTYA A VÉGTELENBEN

Minden azon múlik *
ahogyan a moziból jössz ki és hónod alá veszed
hegedű jön ki langyos tojás mellé teszed
pacsirtát veszel és hegedűbe teszed
s a tojás elsírja magát
Ki fogad be engemet
madárral állkapcám között
veréb deszkástul viszi a holdat
szúrós fészkébe
harapok egyet
Fehér kutya a végtelenben
öt csillag közt jártam
öt halált elhagytam
a hetedik csillag után
szegfűbe haraptam
Kereszthídra léptem
kereszthídra léptem
és onnan lenéztem
volt ott zöld sárga kék meg minden
az egész életem
Fehér bőrdudák száradnak
ha volna négy drótom
négy rigó a fejemben
isteni áramkört teremtenék
e bőrduda fenekén
A jégen rőt kisasszonyok
a jégen rőt kisasszonyok üldögélnek
farukon masni
én ki szép voltam egykor
a jég alól nekik hegedülök

		Barna cérnát ereszt a hold
barna cérnát ereszt a hold
ezüst kötél a derekamon
megnyálazom a barna cérnát
ezüst kötél a nyakamon
Dinnyét lóbál a sárga szél
dinnyét lóbál a sárga szél
a kerítés fölött
bennem ülnek sárga ablakok
Nemrég a sárga tornyok
nemrég a sárga tornyok
agancsaikat meresztgetve várták a havazást
lehulltak a sárga lepények
le a toronyról mert soha ilyet soha ilyet
mióta kidőltek a házfalak
mint idegen fehér zokni közöttük
soha ilyet mondtam és a toronyra mutattam
Isztambulban jártam
isztambulban jártam
döglött lovakra feküdtem és elaludtam
mérges repülők szaggattak szét
egy zöld felhőt
és akkor mondtam
úristen ha én most leugranék

ELINDULTAK A KIS PIROS BULLDÓZEREK

Tavasz
a nagy kertész fülbevalókat kapál
oh robban a fülemüle a zsebében
pedig olyan szép olyan elragadó
ahogyan a nagy kertész
arany fülbevalókat kapál a kertben
Velencei galambok
a patikus megfogta a velencei galambot
hurrá fogjuk meg a tökét!
a néni megfogta a galambot
erre bekapcsoltuk az áramot
a néni elszállt
Hat porszívó éjszakája
hat porszívó működik szüntelen
a fiókból felröppennek a selyemcukorkák
az én kedves nagymamám
piros almákon csúszkál
vasalója szépen kivasalja az ingemet
és a fekete macskát a porszívóban
én ezért cserébe minden szombaton
szállni tanítom a selyemcukorkáit
	Mese
a kertben egy gyerek
sárga papucsot ültetett
s a papucsfán termett sok papucsvirág
az ágakon pedig sok papucsmadár
meglátta ezt a hold egy éjjelen
fájt a lába hát kapta magát
leszedte a sok papucstojást
és a lábára rakta fel
azóta a hold sárga papucsban jár
a kisgyerek pedig
egy kis ezüstcipőt is elültetett
		Tele van holddal a holdi ember
a ruhája meg a füle is
s míg ezt mondja nekem
sok apró holdacska bújik elő
a szája körül
Anyácska virraszt
kis keze fából faragva
anyukát szoptat
Tűz
a drót nyelve
ujjamba mar
pipacs a kályhában
A lovacska halála
a lovacska nem szereti a húsdarálót
lovacskának enni kell de a mama
nem tette még fel a didit
a didi a rezsón melegszik
a zöld kötény fázik
a zöld kötény fázik mert egyedül van

este
együtt táncol a tűzön
a lovacska meg a kötény
Szép tiszta tyúk
hörgés angol politikai lecke miamiban
kelepce kelepce az orvos fényképez
a tűz kész
a kulcsok elrepültek alszik a kislány

megjött a tambura
fekete lokni
szíved röpköd
ne röpködj mert eladtalak
szép tiszta tyúk
Színházban
hol vannak a macskák
fekete retikülben vacsoráznak
A kés
ha kettévágjuk a körtét
a piros hajú kislány
nem fog sírni többé

ha kettévágjuk a kislányt
a piros hajú körte 
nem fog sírni többé
Évszakok
télen fogom a dunsztosüveget és ráülök
anyukám arra tanított
ne táncoljak hideg lepedőkön

tavasszal leszaggatom gombjaimat
			A téren tülkölő automobilok
ma a fényes reggelen
fehér szekrények vonultak vidáman
én egy szekrényben álltam
kezemben lángolt egy táska
úrnőm megjöttek fehér vőlegényeid
a nyerítő tülkölő automobilok!
Játék hihinek *
sárga kötél végén sárga villamos
villamos végén kezdődik egy körte
ha megszűnik a körte egy csodálatos sapka
kezdődik kettőnk között
Maga az a kövér pasas
aki cseresznyeruhában jár és riogatja az ablakokat
ki lábat mos a fényes ég alatt és betöri a madarakat
lábat tör és lemossa a madarakat
farkában cseresznyemag aki egy kövér pasas
Nadrágomra ha rátalálsz
anyu ez a bácsi párnámmal játszik
labdáját hasamra teszi csupa pipacs a világ
lenyírja hajamat cseresznyét látok
a cseresznyét vasárnapon megeszem
		Elindultak a kis piros buldózerek *
jó lenne szeretkezni valakivel
mondtam egy buldózernek aki szilvafa volt
jó lenne szeretkezni veled mondtam
narancsaim elrepültek milyen üres az élet
csak addig vigadok míg szoptatom
röfögő kis piros buldózereimet
		Hiba történhetett ezt rögtön észrevettük
rigónk volt elég meg autógumink
a lepedőben szappan tű meg a holttest ugye
aki az én szerelmesem sárga trikóban
aki az én autóbuszom sárga trikóban
az én emeletes házam talpig madárban
Nyulam téged nem szeretni
nyulam téged nem szeretni hogy is lehet
pásztora vagyok kényes nyúlfüleknek
gyere be gyere be
Mindkét éjjel
mindkét éjjel
telt hólyagomban
határozottan éreztem a lófejet
Boldogság
a nagy szilvában
a nagy szilvában
a nagy szilvában
örökre
Vers a szerelmes piócáról
Van egy nagy sárga tányérom.
A tányér közepén egy lyuk.
A lyukon át az én szerelmes piócám
jár be hozzám telihold idején.
Mert van egy nagy sárga piócám,
a pióca közepén egy lyuk.
Oda jár be ezer darázs
birsalmaág a nagy tányérok idején.
És a fekete lyuk
ahová a nagy sárga tányér jár
éneklő piócával a közepén.

a szerelmes pióca éneke:
            ezer darázs a torkomban
            birsalmaág a faromban
            égő kecske a bokorban
			Kutyuskám gyerünk a patikába
gyerünk a patikába a szívem után
bezárta magát a drága
egy dunsztosüvegbe a gyönyörű nilusba
homokká száradok miatta
Amikor a zöld függöny
amikor a zöld függöny pisilni megy
a kis karosszékek ugrálni kezdenek
sárga fogaik hullanak
és csizmához ütődik egy teáskanna
egy macska egy tányér meg egy sapka

A LÚD ÉS A LÓ VIADALA

Július
gólyák állnak a fekete dombon
rajtuk égő szoknya
Aratás
két vasaló a lány kezében
rohan a szekér
a vasalóban búzatábla ég
Nyár
nedves tyúkom
fel-feldobja magát
csőrében szivárvány
Nyári éj
harisnyámra réti tücskök
ugrálnak fel
zenélő parazsak
Áhítat
fekete pulóverben ezüst madár
csőre pihen
hó száll a mennyekből
		Útban Görögország felé
porzik a tüzes kerék
kígyók ugrálnak körülötte
én fekete társammal
szaladok a kék kecskék után
Bolond nyár
a tüzes égen
illatos macskák keringenek
aki a kaszákat hordja
az én fekete vőlegényem
Mellem alkony
Emberek járnak, megérzik a forróságot.
Tetszik nekem a vörösen izzó fiú,
aki korám kel, megfeji az erdőt,
türelmes és megfogja a csillagot,
felgyújtja a falut, mellemben a galambot.
Görög nő *
kis hernyót dörzsöl
ő sikít én lélegzem
találkoztunk
Azt hiszem éjszaka
teli az ég égő hajszálakkal
recseg a fekete tulipán
valami szikrázik alattam
			Imádom a tűzikutyát
tűzikutya a paplanom
ha akarom megvakarom
Madár
jaj ez a trombitás
behúzza a madarat az ajtó mögé
s ott a szőnyegen
aranytojásokat ütöget
		Az autóbuszban nyolc óra tájban
az autóbuszban nyolc óra tájban
röpködött fölöttem és zenélt
két cipő
én álltam nyugodtan
és nem volt már sehol egyetlen kerék
az egyik cipőben te
a másikban én
A lúd és a ló viadala
parazsat adtak neked abrakul
hasadban fekete táska
templomot fújtál zöld szitába
s a felgyülemlett parazsat gyomrodból
fehér ludam az istállóban
ludam hátán sárga ló patája
fehér szárnya fölött gyűrött ló
az éj pedig ó a sárga éj
ne halj meg fekete ludam
gyönyörű hagymám gyilkos lovam
		Galambom aki a havasokban járt
galambom aki a havasokban járt
fekete padon utazott én vártam rá fekete széken
hozza nekem a fehér nyulakat
szájában hó meg piros jégcsapok
Kis piros vonat a szádból
kis piros vonat a szádból
jön felém fehér síneken
én lesben állok hogy lenyeljem
a vonatot is meg a síneket
A sivatagnak két lába van
a sivatagnak két lába van
az enyém fekete kenyérből
a sivatagnak karja van
az enyém fekete kenyérből
karját lábát égetik
párduczsírral öntözik
hát én mire várok itt
párnák közt fekete kenyérrel
Balkon *
az olló beleszagol szoknyámba
fehér éjszakába
tíz gyűszűm mind az égre szállt
jaj a házunk fehér kendőben szaladgál
engem keres de nem talál
			Finom a hang a fogam alatt *
finom a hang a fogam alatt
egyedül aludtam az éjszaka
Ing
Nagy száj, bekaplak.
A másik szobában az énekesnő
a másik szobában az énekesnő libáimat elégeti
a másik szobában feljajdultak a mezők és hanyatt feküdtek
egy almafa meglocsolva kitántorog
a másik szobában torkomat elégetik
deszkáim siratólányaim
Avagy seprűje vagyok-é páromnak
hogy így pocskol a tavirózsák között
vajh gumikerék lehetnék
szeretőmnek ezüstbiciklijén
Itt csücsül a négy lókötő
itt csücsül a négy lókötő
a négy király mondhatom
szapultak hogy borotválkoznom se kellett
amikor beléptem
a küszöb átnyalábolt s kardjára tűzött

mondtam nekik hagyjatok a fenébe
nem kell az ezüstötök
a miločeri vécéből a sirályok
azok kellenek
Azok az aranyba zárt ketrecek
azok az aranyba zárt ketrecek
hol a lovak patáit sejtem
a fekete arany juhokat megszaggatnám
de hol az az istálló
hol kitombolhatnám magamat
		Az a szétvert ajtó közöttünk
jaj kurva edényeim robbanok
leprás borbély mi az kicsikém
jön a macska nyolcliteres csak úgy lángol
benne nyolc pici ringyó táncol
a szétvert ajtó közepén
		Furcsa aki kalapácsokról álmodik
kettéhasított banán ezüsttel leöntve
amerikai fagylaltban ülök
kettéhasított szobám vörös inga
tik-tak kettévágott koponyám
pipacsnadrág rajtam kerekek
egerek vörös fülek
tükörsima ecset rajta galambok
furcsa haramia kalapácsokról álmodik
hallgatózik teste zölden ázik
minden porcikája külön orgazmusban rángatózik
például teszem a csuklóm így hurr
a térdem hopp
az egész testem cikázik huss
hogy alszom-e nem tudom narancsban ázok
vendégségbe járok kék falra rajzolok
ezüsthagymában táncolok
ez aztán furcsa kalapács!
Amikor a vörös hegy
amikor a vörös hegy zuhanni kezd
a kályha meginog kiugrik a medve
ott ott piros körtével rohan a hegyre
az ágyúk szájába piros körtét tesz be
és rohan fel a lángolló hegyre
és felrobban a véres körte
ó az a zuhanás a kályhák összetörnek
fekete hegyek közt gyönyörű naplemente
Hová bújtál kató
ma reggel kivágták mind
a cseresznyefákat
a disznók aranyruhában állnak
hová bújtál kató

KIS ÉJI ZENE

		Az ablakon kidöfött rúdon
az ablakon kidöfött rúdon
négy ember áll kék sasok
a tüzet alattuk épp meggyújtották
havas éjszakánk lesz szól az egyik
s átlép egy szilfa koronáján
a fák fölött riogva csapkod négy villanyszerelő
Vasárnap
Elmentek a hajók.
Megeszik a galambot.
Kis éji zene
feljött a hold fehér nyelv
kutya ficánkol a híd alatt
kérdezem jó irányban haladok-e
s ő a fuvola hangján válaszol nekem
ez a sátán hangja megfagyott zene
ez a híd fekete ágak fekete rügyek
ez a szédülés mester jó úton járok-e
de az égi kocsmáros nem felel

vár rám a híd alatt
fekete nyelv
		Amióta varjút ültettek belém
amióta varjút ültettek belém
a langyos háztetők piros rózsákkal
a seggükön hová hová kiáltanak
fel a holdra megyek
csak előbb ezt a létrát segítsetek
		Mintha száz életem volna
barbár kata aki egy varjúval
él egy tető alatt
mintha száz élete volna
citromot dobál a kútba
Ha meglep a magány a konyhaasztalon
én a vén tyúk
szerettem három harisnyagyárat
öt diesel-motort egy poklot
most férjhez menni akarok
egy partizánhoz két traktorhoz
két núbiai tigrishez egy sivataghoz
egy mozdonyhoz egy körtefához
istenem
adj egy kevéske boldogságot
		Az öregasszony meg a székek *
érzem én a levegőben lógnak a székek
eljön hozzám a nagy kaktusz
megérzem ha vihar készülődik
mert a kapanyél jaj a kapanyél szorít
szorítom a vánkost hajnalonként
kaktusz feje az ablakban
ne rémíts fogatlan fekete ablak
mert azok a székek jaj fölöttem
mindjárt leszakadnak
Csend *
négy farkas a kéményben
párnához szögeztek
nagy fehér fogak
Idő
a kis narancssárga gomb
forró mellkassal készíti fészkét
a kis sárga gomb
ki-be jár csontjaim között
Éj
az ablakon sárga sebhely
leesik a tojás
én fekszem sárga ruhámban
fekete a késem az ágyam is fekete
				Hogy a fájdalomtól-e
hogy a fájdalomtól-e vagy mitől
lehullottak az almák az udvaron
kétlábon ugrál a kiskapu
az almákat siratja
A répa
aki benne ül
Életem
nem láttam soha rigót
Önéletrajz
most megiszom a tejet
most verést kapok
tél van és táncolok
megiszom táncolok szoptatok
lábam közt az ég
most már meghalok
Sírfelirat
én a kutya úgy döntöttem
felkötöm magam e holdas tájékról nem maradt
bennem semmi úgy döntöttem

MESÉK A HÉTFEJŰ VARRÓGÉPRŐL

A kötet 1978-ban jelent meg az újvidéki Forum Könyvkiadó gondozásában.

A hétfejű varrógép *
Ő maga az égen úszó ember, öröme nincsen, szájában a tudós, sikoltozó kígyó.
Kvazár néne *
     Leguggolt az öregasszony, lüktetett a térde. Ahogy lüktetett, úgy tágult az idő. Kibontotta kontyát, szikrázva potyogtak ki a hajtűk, bele a fekete lyukba. Az beszippantotta, hogy csak úgy tágult-zsugorodott örömében. Amikor megtelt a lyuk, lepotyogtatta a lába közé, ott meg, uramisten, pókhálós, rotyogó-rötyögő sötét gubbasztott, születésre készen.
     Így keletkezett a világ.
Az emberek szétszéledése *
     Mindennap lejött a gyönyörű kövér tyúk a hegyről és lerakta tojásait. Csúszós volt a talaj, hát elszaporodtak az emberek. Az öregek gonoszak voltak este, a fiatalok még gonoszabbak lettek reggelre. Egy éjszaka kicsordultak a kancsók, az asszonyok zihálva öntötték magukba a zavaros vizet. Látta ezt a tyúk és rájuk küldte a tüzet. Ott lóg azóta vörös cérnaszálon, izzó tojáshéjban az égen, az asszonyok meg sikítva kapkodnak utána. Jí! Jí!
Hogyan lopta el a sáska a holdat
     Ült a lány a kéményen és őrizte a holdat. Szakít egy lyukat a harisnyáján, világosság támad. Azt hitte, a hajnal hasad és lehunyta a szemét. Csak erre várt a sáska. Kinyitotta a fiókot a lány combjában, és egy üde, fehér villanyégőt szagolt meg.
A sáska meséje az öröklétről
     A ruhaszárítókötél a magas hegyekben van. Áll a hideg szélben fényesen, s az öröklétről énekel. A repülő madarak fekete ládák, se szemük se fülük, hogy odakiáltsanak: “Még!" Recsegve kinyílik ajtajuk ott, ahol a tüdő sivít, fölemelkednek a ruhaszárítókötél fölé, belevágják csőrüket az égbe s ott reccsenve törik a jég. Sziszegve hull a darázs befagyott tüdejükbe
     Ott, ahol sem születés sem halál nem bugyborékol, egy gránátalma felett őrködik a ruhaszárítókötél.
A sáska meséje a szeretetről
     Négy zöld gomb van a mellén. Amikor az elsőt nyomja be, elsötétülnek az ablakok, az emberek kétségbeesetten vájkálnak saját szemgödreikben. Ha a második gomblyukhoz ér, narancs potyog az égből, a tizedik emeletről, karácsonyfák gurulnak csilingelve, töf töf. A harmadik gomb helye üres. Üldözi apa a leányát. Fésűk sikoltoznak talpa alatt. A negyedik gombot most varrja fel. Reménykedve fúrja tüdejébe a csavarhúzót.
Álmot hullajtó sáska
     A szürke, tollas egér megrázza magát. Cseresznye hullik torkából. Jön a sáska, felveszi a gyümölcsöt, üres szemgödreibe rakja. Hajnal van, nyitva vannak az ablakok. Amikor az első vörös cérnaszál elszakad az ablaküvegen, eltörik a létra, zuhan a sáska, potyogtatja a gyümölcsöt az emberekre, madarakra, virágra.
     Szuszog a tollas egér, harmatban mosogatja  a sáska mézes bögréit.
A három madarat evő sáska
     Meglátta a gyönyörű, szürke, lebegő tollat. Ilyen tollaspárnát kívánt magának. Sárga lábakkal. Hogy ringatózzon, nyöszörögjön, amikor hívogatja, hú, hú. Ám megunta a várakozást és hess, már ott se volt. A madár meg csak rázta a tollát, rázta magát, mint az égig érő fa.
Az éneklő sáska
     Addig ette a lány a rózsaszínű pudingot reggelenként, míg gömbölyű sáska lett belőle. Akkor kifésülte a haját, pengetni kezdte és trágár dalokat énekelt hozzá.
Imádkozó sáska *
     Amikor eljött az ideje, elment a szomszédos házba nősülni. Elkészítette a lány a fekhelyet, ő pedig elmerült a lány nézésében. Előbb bokáig, majd derékig merült el. Minél tovább gyönyörködött, annál mélyebbre fúródott. Reggel hiába keresték, csak a csónakját találták meg. Felkelt a lány, kiment vizelni, hát csupa fehér csontot eresztett ki magából.
A Nap, a kígyó és az égető ember
     Elfűrészeli az égig érő fát. Égeti asszonyát fehérre, vörösre, Teszi heréit vízre, vasra. Asszonya fényes kút, gyermekei hideg patakok.
A mózsaszínű radár
     Hogy mik vannak! Jön a Mindenes Ember. Keze, lába mózsaszínű. Arca nincs. Sok zseb van arca helyén. Benne szabályzatok, iratok. Zseböngyújtója állandóan dolgozik. Zúz! Felszikrázik, megpörköli azt, aki arcába bámul. Így keresi a lényeget. Önmagában. Magánkívül.
Az a möld zadár
     Az igazság ujja ott lóg a mennyezeten. Ránk világít. Néha kialszik. Vagy összetörjük. Akkor fogjuk a szagosított fogkefét és lenyisszantjuk a fejét. Azét, aki a möld zadarat megfogta és orrunk alá tartja és büdösíti a levegőt, mintha más, sürgősebb dolgunk nem volna, mint az ő büdös tyúkjára pazarolni ketyegő lelkiismeretünket.
A vörös masina
     Masnija lehet mindenkinek meg kamásnija, de kabáton viruló masinája csak olyan embernek lehet, akinek hátul is szeme van, azt is becsukja, amikor az egyik zöldet mutat, a másik meg pirosat. Már most melyik az igazi?
A fekete légycsapó
     Nagy dérrel-durral jön Mihály bácsi unokája. Magával hozta a keréken guruló, csilingelő hűtő-fűtő szekrényt, benne a pléhkakast, hogy tudja, merről fúj a szél. Ott őrzi a bátorságát meg az erényét. Ahogy jött, árulja a fényes, lakkos légycsapót. De a kutyának se kell. Nagy dühösen összefogdossa a szöcskéket, tücsköket, ne ugrándozzanak, muzsikáljanak a fülébe. Becsukja őket a jégvirágos szekrénybe.
     - Visszajövök még - kiáltja -, ha jobb idők járnak errefelé!
Az ember, aki inget kalapált a fején
     – Fejnyílást csinálok erre az ingre s csak úgy eresztelek be, ha nekem adod annak a felét, amit benn kapsz.
Bolond Pali
     - Kérek háromszáztizennégy dinárt. Tíz lépés egy dinár. Hídra fel, hídra le, tizennégy százalékkal drágább. Magyarutca, macskakő, meg a mester se volt otthon.
A süket szabó
Megy az ördög a vásárra.
Mit visz kend a kosarában?
Lószart a földieperbe. Lovastul.
Két hegedű és a gazda
     Én magam kakukk maradok, és mindig, örökké, az én vízikígyómat fogom szólítgatni.
Ollójáték
     Anyám, anyám, hány óra? Ahogy ezt kimondta, megfürdették, olajjal bekenték, megkoppasztották, sütőbe tették, piros cérnaszálat húztak a nyelvébe, megkérdezték, rövidre, vagy hosszúra akarja-e?
Tűzjáték
     Minek az a tűz? Vizet melegíteni. Minek az a víz? Baromfit koppasztani. Most még kicsi. Félig zöld. Legkisebb kígyóból lesz a farka.
Fogójáték
     Kishagyma, honnan jössz? Báránykák köröttem keringenek. Jut is, marad is.
Későjáték
     Kapáltad? Jobb lábával kapáló mozdulatot tesz. Öntözted? Öntöztem. Hát ha én bemegyek? Akkor én kimegyek.
Citerajáték
Ütés ütővel üres húrokon. Pergetés ütővel, üres vagy lefogott húrokon. Ütés tenyérrel üres húrokon. Pedálszerű játék, ütővel és bal kézzel. Arpeggio az üres vagy lefogott húrokon. Kopogtatás a korpuszon, verővel vagy ujjakkal pergetve. Pengetve a láb és a csavarok között. Csúsztatva ütővel az üres húrokon, kölyökhúrokon, basszuson. Csúsztatva a fogólapon, nyomóval. Csúszás a fonott húrokon körömmel, pengetővel, fémmel. Fedőlapra szorított basszushúrokon ritmust, esetleg dallamot. Csattogtatva a fedőlapon a fonott húrokat a kijelölt helyen. Flagolett három ponton g-a c-d g-a, az összes húrokon. Dallamjáték a fogólapon. Akkordok a fogólapon, lefogott húrok üres húrokkal kombinálva.
Piroska és a farkas
Honnan ez a sok füvecske itten? Hát ezt ki ette meg? Nincs nekem ilyen füvecském. Mind megette a falusi házakat. Beledobta a kakast a vízbe és úszott, úszott. Úszott a kövön a kakas meg a farkas. Tizenkettőt ugrott ijedtibe és talált egy kislányt, aki nem félt tőle és ezt énekelte:

volt nekem egy ilyen kakasom
úszott a kövön jaj jaj
belefulladt a vízbe
kigyulladt

Amikor a farkas ránézett, tényleg kigyulladt a ruhája.
Jégmadár *
Jík! Jík! Hú!
Kvrc. Kvrc.
Hess! 
Hamvazószerda
Fehér falhoz visznek, fal fölé emelnek,
lábam a kéményt veri, még följebb emelnek,
fejem hat lány varrja, vízbe dobnak engem,
hajamat húzzák, derekam eltörik,
eredj, fogj egy madarat, legalább madarunk legyen,
ha gyermekünk nincsen!
Mese a sárkányról
Megy a sárkány a faluba
a sárkány a darazsakat megöli
a sárkány a kislányokat megöli

adjunk neki malmocskát
a malomba Ilonkát
Fehér madár *
     A csontból nemsokára szép fehér madár lett, felszállt s ezt énekelte:

Anyám megölt, apám megevett,
Kis testvérem, Mariskám
Összeszedte csontocskám,
Kötötte selyemkendőbe,
Tette bocfa tövibe,
Kikelt, kikelt, itt van! Itt!
De szép madár lett belőlem!

     Ezt meghallották, s tettek a fejébe egy gyönyörű szép kalapot.
Gyulladj meg, gyertya!
Fény nélkül,
kéz nélkül,
aprófa nélkül,
száj nélkül,
lélek nélkül,
csont nélkül,
jer házamba
árnyék nélkül!
A gonosz leány
Befut a cinege a házba, beteszi az ablakot.

Drótból fontam kendermagot,
Vizet teszek, babot rakok,
Három kancát megpatkolok,
Három kantárt legyintek rá,
Három kanca, három leány.

Akkor látta, hogy két feje van a lánynak.
Bújócska
Forró vízzel vödör teli
gyere elő Ladik Kati
olló csattog hajad rövid
nem a csontod csak a tövis
látszik ki a hajad alól
kinek nincsen koszorúja
kemencében mogyorója
feje alatt fényes tükre
megleli őt szeretője
száradt karú vőlegénye
Beszélő teknő
Fehéret ha evett, fehérnek látszik.
Feketét ha evett, feketének látszik.
Föld, amin ringatják, zsírrá lesz,
föld, amit beletesznek, tükörré lesz,
aki abba belenéz, emberré lesz.
Holdleány
Ki öltés nélkül varr
s úgy főz hogy gőze sem száll
holdnál szebben fehérlő
hosszú nyakú lány
jégen mulatja magát
talpából szikrák pattannak elő
saját gőzéből varr ruhát
a holdbéli lány
ezüstös hangon felnyerít
kinek fejébe néz
bogara öntött ezüst
Tyúkhívógató
Jer ide kút,
Jer ide aranyteknő,
Jer ide ezüsttörülköző,
Jer ide tyúkom-búkom,
Jer ide kés.
Járj szerencsével!
Bájoló
Hűlt kamra helye
Sült alma szeme
Söprűnyél a tekintete
Hess ki hess
Ide a seggembe !
Altató
du du csoki csok csok
himm laj laj dudi dop dop
mmmm mmmm
hhhh hhhh hhh hh hh  h  h
Sirató *
Hol vagy, ki a jászolnál együtt heversz velem?
Tüzes fürdőd elkészítve, hídonálló szépségem.
Jaj.
Négy fekete ló mögöttem repül *
     Fekete szemű anyám, enyhítsd szomjadat a sötét szobábul. Eljön az este, tüzes hamuba takarlak, ablakodat befalazom, a vakablakba ültetlek. Fehér galamb repül, ajtó és ablak nincs rajta. Hétszer megolvasom ujjaimat, összeverem szárnyaimat. Meleg szél fújja hátamat, nézz hátra, anyám, mit látsz? Négy fekete ló, olyan sovány, hogy fázom tőlük. Vágd le, anyám, a karodat, tedd be a szájamba, hozzád akarok repülni. Szem, száj, orr, fül, hol vagytok? Itt vagyunk a forró hamuban. Fehér galamb repül, elviszi örökre az ajtót, ablakot.
     Ezt énekeltem sötét szobában, anyám halálakor.
Ladik Margit *
Odvas fát, lyukas fát, Ladik Margit, ki ne vágj,
Abból nem lesz csónak soha!
Te vagy az én anyám?
Nem én vagyok a te anyád.

Felkél a nap, kilencszer fordul meg a kő.
Te vagy az én anyám?
Nem én vagyok a te anyád.
Nem én fekszem benn a házban,
Aki követ hord nyakában,
A fejében villám támad,
Nem ez asszony szült meg téged,
Csak a csontját hordod éppen,
Nem te fekszel benn a házban,
Ringatózol csónakjában.
Ladik Ferenc *
Apám, gyereket szeretnék tőled!
És jön a lány kolompos rénnel.
Szép idő előtte, fergeteg mögötte!
Itt lakik a tüzes sárkány? Gyereket akarok tőle.
Olló ring a derekán. Borsó! Borsó!
Vadlibák piros harisnyában kihajolnak az ablakon.
Jaj, Ferenc, mit tettél, három fejsze a hátadban!
Kidugja ruhaujját az ablaknyíláson.
Tavasz! Sikít a galagonya.
Menyegző *
Fiam edd meg a levest hallod zörgetnek
Köpenyes motorkerékpárosok arcukba az éj ki-be vándorol
Fiam zörgetnek éjablak fiam éjdeszka sürgetnek
Ébred a kakasunk nyerít az asztalunk
Csütörtökre elvisznek

Píros pokróc a hátukon piros a házunk
Feketéllik bőrnadrágjuk fekete házunk

Kenyeret egyél fiam ne ráncost
Piros zsír az ablakon zörgetnek
Ébred a kakasunk nyerít az asztalunk
Vérzik a deszka alattunk

Tavaszi szél vizet áraszt
     A töltés messziről vöröslött, vérző cérna a tájban. Sárga kutya vetette magát bele az éppen lezuhanó, lángoló szalmakazalba. A vonításra nagy, barna szekerek gyülekeztek az égen. Fekete tócsa jege ropogott a kerekek alatt.
Az ember, aki röptében elkapta a madarakat
     Az ember egy kopár vidéken lakott. Hideg keleti szél fújt azon a tájon. A szél csontjáig hatolt az embernek. De tavasszal elkezdtek recsegni, ropogni a csontjai, ki kellett engedje a tavaszi szelet. Kinyitotta hát az ablakot, a szél meg neki a folyónak, ott nyargalt a jégtáblák lapockáján! Az ember pedig keserűfüvet gyűjtött, tüzet gyújtott a parton és beletette kezét a tűzbe.
Hideg napok
     És jöttek a hideg napok. A fejszéket kidobták a ház elé, de ő nem. Még fehérségibe se. A kerítés pedig nőttön-nőtt, a szívüket szorongatta, az ablakot se lehetett már kinyitni, úgy megnőttek a deszkák. Három éjszakán süvített így a szél, aztán kitöredeztek a kerítéslécek, beszakadtak a muskátlis ablakok, de ő csak állt, fehéren és szépen, mint a halál.
Boszorkányszombat
     Ahogy a kutya hegyezi a sötétbe meredő kerítésléceket, az istálló irányából elindult a hang. Erőtlenül, félénken bújt elő a száraz levelekkel bélelt vödör alól. Nem is hang volt, hanem remegés. A kettészelt dinnye remegése. A dinnye rémülten rázta ki húsából a fekete magvakat, odacsapta magát a vödör falához, egyszer, kétszer, de a hang nem akart megszűnni. A kutyák idegesen rágták a kapufélfát, felugráltak a szurkálólécekre, ott rángatóztak, míg valaki elvágta a ruhaszárítókötelet. A fényes ingek, trikók, visítva hullottak a porba.
     Akkor megszűnt a varázslat. A szárítókötél egyik végét a kéményhez, a másikat a tehén tőgyéhez kötötték.
A három kismalac
     Egy, kettő, három, három ház szalad a mezőn. Apám meghalt, de még mindig nem éri el őket a karjával. Egy. Apám mégegyszer meghal. Kettő. Az egyik kismalac kitágul, belebújik a többi. Mondtam apámnak, haljon meg még egyszer, úgy rövidebb lesz. Három. A malac az éjszakába néz.
     Tavaszodik.
Hét ország
Volt abban az időben egy másik ország. És így ment ez napról napra
Az éneklő varrógép
     Ez a varrógép híres volt az eszéről. Fújt, sziszegett, tüzet lövellt a szeme. Jött, mint a dúló förgeteg. Megbokrosodtak a lovak az uszályos farkú szörnyetegtől. Rögtön meglátta, ha valaki nem énekel. Sugárzott a kereke, mint a sátor. Az emberek szívesen hallgatták, mit mormol a vén szüle.
Három kívánság
     Egyet, kettőt ugrott a ló, fölszállott a levegőbe, tiszta ezüstruha lett rajta, úgy is történt.
     - Hol vagy te, hogy én nem látlak téged?
     - Beszélgetsz, de én nem látlak.
     - Ablakok, ablakok, nyíljatok a levegőbe.
     S a zsebkendőt elkapta, úgy mint az elsőt. Behajtotta a lovakat, mert holnap az ő zsebkendője lesz kitűzve, így inkább csak a farát emelgette föl.
A legkisebb királyfi
     Amikor beállították az új neonsort az utcánkba, vakító, kék fény árasztotta el a környéket. Kimentem a nyári konyha elé, ahol már hat éve lakunk, megláttam, hol éltem, eddig, hogy nekem ahhoz semmi közöm. És világgá mentem.
A táltos
     Hát csak repült az a ló, nem ment. Úgy szaladt, hogy repült.
     - Nincs mit enni, ha nincs leves?
     - A gyermeket nem kell verni, mert beléugrott a macska.
     A lányok sikítottak. Nagy füst volt a konyhában, gyorsan kivette füléből a ruhát s mint a pillangó, már le is volt vetkőzve. Kiállott a kapuba, csípőjére tette a kezét.
A furfangos kanász
     Jött haza a Nap. Megrázta magát, magas, sudár, fehér hajú öregasszony lett belőle. A kis kanász pedig addig fonta a kötelet, míg lába közé nem kapta az öregasszonyt.
     - Itt öt láb van, az összesen nyolc. Két disznónak pedig nyolc lába van!- kiáltott fel a kanász.
A tevisdisznó
- Vett, édesapám?
- Vettem, fiam.
Ha vett, vett még egy fehér kakast, egy veres kakast, egy fekete kakast. Tavasz lett, a disznókat ki kellett hajtsák.
- Hát ki kürtel?
- Kürtelek én, csak adja ide, édesapám.
Felül a tevisdisznó a ház tetejire s kürtel. Aztán ráül a fekete kakasra, s kihajtja a csordát. Mikor kiértek az erdőbe, becsállódik a lapiba, s a kakast megköti.
Abban az időben három nap volt egy esztendő.
Eppeg a fekete király
     - Ügyelj te, nehogy rám lépj !
     A kocsis néz, hunnat beszélnek, s meglátja: ott belészúrt, hogy egy csepp vér jöjjön. Abban a pillanatban királyfi lett belőle. Megvárta, míg háromig mondja, akkor felült, s mindjárt megismerte a feleségét. Azonnal átölelte a derekát és egy olyan szép aranyhajú gyermeket hozott a világra, hogy a napra lehetett nézni, de a gyermekre nem. Az asszony várt egy kicsit, hogy elaludjanak, mert úgy meg volt dagadva, hogy majd kihasadt. Betoppant a fürdőbe, s a két inasa kiemelte onnét, s bétették az ágyba.
     Két korbácsot vett a két legény, kiszegezték az asszonyt és elégették. Így járt, hogy a maga hitesét becsülje meg.
Három holló kék lánggal égeti egymást
     Felébredt a holló a hamu melegétől. Hozott vizet a csőrében, hogy az álom ne lopja meg.
     - Vedd le rólam, testvér, mert rögtön meghalok.
     Megszabadította ujját a hajszáltól, tekint a vízbe, nincs. Tekint a fába, nincs. Tekint a kőbe, nincs. Tekint a napba, ott meglátta a harmadik hollót. Fölkel a tűz mellől, ír a porba egy leányt nagy varrótűvel.
     - Szúrj belém, hogy egy csepp jöjjön.
     - Ki volt nyitva az ablak, hát berepült. A lány kinyúlt, kétfelé tört. Megfésülködött, és szerelmes lett a hollóba, akinek soha meg nem száradt a szeme.
     - Kár, hogy megfogtál. Kék lánggal szépen, szépen égethettük volna egymást.
Hogyan került agyag a tó fenekére
     Vasárnap reggel felvágták a tésztaburkolatot. Olyan rettenetes sok gőz és pástétom áradt ki belőle, hogy ráültek a keményre sült alsó héjára és azon vitorláztak haza. De bizony, megpuhult a vízben, ki is kötöttek a tó túlsó partján, de csak nem lett világosabb.
     Azóta van agyag a tó fenekén.
A hét betyár
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
- Mi történt legküsebb leányom?
Az elvarázsolt fiú
Odanéz, hát amelyiknek vizet adott, lett belőle piros márvány.
Három narancs palotája
- Gyere, egyél frissen sült halat!
Hét szűkős esztendő
- Van itt valaki?
- Egy lófej és másfél ember.
A legkisebb királykisasszony
Most éppen tojáson ül.
Hogyan soványodott le a királyné
     Olyan haloványan feküdt a párnák között, hogy ollót lehetett ejteni a szeme közé. Fehér és vékony volt, mint a cérna. Órákig kellett ficánkolnia a párnák között, a lepedő ráncain, a párnahuzatban, hogy rátaláljanak.
     Amikor megtalálták, tűbe fűzték, ollóval elvágták, varródobozba tették.
Az elrabolt királykisasszonyok
     Elkezdett köhögni a legény. Csak elhajította magát mint a béka. Utoljára ő ment fel a kötélen. De már olyan fáradt volt, mintha egy bika hajlott volna be a kerítésen és levert volna egy körtét. Összecserélte a lányok fejét, mert a három királykisasszony mind egy testvér volt.
A parázzsá változott királyfi
     Jött az udvarmester. Megragadta, megnyomta a telefont, jöjjön ide egy fekete katona, nehogy megharapja, vagy megszúrja.
     - Hogy sajnálom én ezt a szegény állatot, hogy ilyen sovány!
     Száraz fa volt, jó meleg volt, el is égett hamar, de addig nem tudott a lábára állni, csak feküdt. Elégett, mint a fa. Tiszta parázzsá vált.
Három nap egy esztendő
     Következett a harmadik nap.
     Akkor felszállott a levegőbe, hát látják, ott van a fejnélküli paripával.
     - Állj fel a hátamra, s a ló fejét akaszd belé abba a nagy szegbe.
     Így múlt el hét nap a kanca fejével együtt.
     - Hát hoztál almát?
     - Igen, hoztam.
     - Sír-e a gyermek?
     - Sír bíz az.
     A hetedik napon megszakadt a szíve, amint behallatszott az ajtón. Így járt szegény varrógép a jóságával.
A szegény ember meg a gazdag ember
     A gazdag ember főz, megfőz egy tyúkot és a tányérra teszi. Az ember megeszi a tyúkot, megeszi egyedül.
     A szegény ember kirázza a morzsákat; hát a morzsákból madarak lettek, madarak, gyönyörű kis madarak.
Az aranytojás
     A királykisasszony szájában van egy tükör. Aki azt el tudja lopni, lopja csak el. Nyomja be az ablakot, hogy belül maradjon a galamb.
     Kopogtattak az ajtón. Aztán jöttek a madarak.
A griffmadár
Megette a madár a húst s kérdezi tőle:
- Mi járatban vagy?
Megette a két meddő tehén húsát, a hajó felett lebegett és az edényeket javította.
- A fiam szobáját akarom kifesteni, de ő csak zuhan lefelé, mint az elhajított kő.
A barna tehén
Szegényasszony:	Fí, fí, fí.
Szegényember:		Vigyázz, asszony, jön az aranybika.
Szegényasszony:	Akkor hamar húzzál ki a fülemből egy szőrszálat.
Szegényember:		Jaj, nekem, jaj.
Szegényasszony:	Eljött értem az aranybika, kősziklák töredeznek alattam.
Aranybika:		Én igen erős vagyok, ha aranyfűben legelek.
     Ekkor levágták a barna tehenet az aranybikával együtt, és még ma is boldogan élnek, ha meg nem haltak.
Barna tehén fia
     Egy gyermek járt a tehénnel, amelynek hátul is szeme volt. Mondja a tehén a fiúnak, csavarja ki a szarvát, aztán visszament a fára.
     - Miért nem hagysz békét annak a fának?
     A fa összeszorult és megette. Rögtön vérezni kezdett a zsebkendő, kidugta fejét a fából. A tehén rálehelt, lett belőle hideg kút a saját testében. Meg is találta az ő kedves fia holttestét.
     - Édes fiam, ha ide nem jövök, sohasem ébredtél volna fel.
Mindent járó malmocska
     - Miféle legény vagy te, hogy eperfával jöttél a világra?
     Megfordult a legény és két kő közé állt. Megforrasztotta elvágott nyakát, mint a mezőn felejtett tököt.
     - Mi van a szűröd ujjában, testvér?
     - Hát egy erdő.
     - Miféle erdő:
     - Akié a malom.
     - Miféle malom?
     - Amelyiknek nincsen teteje.

     - Na, akkor itt van a fülemben egy pálca, üssed meg vele mind a négy oldalát, mert ez olyan malom, hogy sohasem sikít alattad.
Papucsszaggató királykisasszonyok
     Jött az ördög a hegyről lefelé. Három varrógép volt alatta. Az egyik fekete volt mint a gyík, a másik szőke mint a hal, a harmadik vörös mint az alagút. Lámpást nemigen hordtak magukkal. Egyszercsak észreveszi ám az ördög a királykisasszonyokat! Na, adott hát nekik papucsot, hogy jól kitáncolhassák magukat.
     Erre kisütött a nap.
A csodálatos daráló
Amikor eljött az ideje, megrázkódott, ment a vízbe fürödni. Ő volt az, akinek lángot hányt a teste. Utoljára jött egy gyönyörű hattyú. Hátára tette, hogy felforrjon. Gondolta, hogy elpusztult.
Arra ébredt, hogy valaki rugdossa az oldalát.
- Darálj gyertyát!
- Darálj sört!
- Darálj kását!
A ház mellett volt egy nyírfa. Oda járt sírni éjszakánként. Olyankor levetette ruháját. Fényes daráló volt.
A csodálatos pogácsa
Fogta a tésztát a királykisasszony, megpiszkálta a tüzet, a szeme csak úgy csillogott az örömtől, amint ráhajolt. Göndörödött a szőre a melegtől. Annak adta, aki legszebben tudott énekelni.
Ez olyan éneklő pogácsa volt.
Az üvegszemű lány
     Levetette ruháit, az asztalhoz úszott, kihúzta a fiókot. A madarak kirepültek, de röptükben ezt mondták:
     - Arannyá váljék a szemed!
     Amikor hazaért, a gyermek szájába tette, hogy szopogassa.
A kendert szedegető leány *
     Azt mondja a második leány:
     - Ha engem venne el feleségül, egy szál kenderbül annyi kenyeret sütnék, hogy nekem is maradna. Meghallotta ezt a császár fia. Hozzáfogott kendert szedni, s ott énekelt a kenderszedésen. De nem bírta sokáig. Akkorákat vinnyogott, hogy nem bírt aludni tőle sem az anyja, sem ő.
     - Csak engem el ne árulj, mondjad, álmodban láttad!
     Kimeredt a császár szeme, előhozatott két csődört, amelyik a leghamisabb volt. Az egyik csődör farka után kötötte az asszonyt, a másikhoz a lányát, aztán tizenkétszer megkerülte velük a várat, hogy dirib-darabba maradoztak el a ló farkátul. Ez lett a büntetésük.
     Hát ez szép mese. Olyan mint a tizenkét tolvaj, az is kétszer mondódik el.
A beszélő tükör
     Kopogtatják az ablakot. Hess, hess, te ronda madár, még elviszed a lányunkat. Ott mulatja magát cifra tükrében. Juj, te lány, az ördögnek se kellesz !
     Jön a fekete bogár. Annak kell. Őszre már idegen tükörben hasogatja a fát.
Az okos leány
     Találkozott a fehér fügefával. Valahányszor lenyelt egy fügefát, mindig eltűnt egy szarva. Végül olyan gömbölyű és sima lett a feje, amilyen még sose volt.
A szorgalmas leány története
     - Azt vedd el feleségül, akinek a fejéből egy légycsapó áll ki, mert az jól tud söprögetni.
A vízhordó leány
     A leány fejére tette a kakast, és türelmesen mint a fényes csillag, belenézett a kútba.
Látó asszonyok
     Megkente a szemét vöröshagyma nedvével és eltűnt. Futottak a sátorba, de csak a szagát találták ott. Akkor szörnyű dolgot cselekedtek. Leöntötték a sátort, óriási száraz bőrt terítettek rá és reggelig táncoltak rajta.
A bűnös asszony
     Amikor hármat kukorékolt a kakas és a lepedő fehér lett mint a hó, az asszony a dereka köré csavarta a kötelet, lába közé kapta a lepedőt, és vitte a kakast, vitte, vitte . . .
Repülő szarvasok
     Hosszú repülés után egy fehér házra találtak, ott egy leány, kinek vödrébe férfi még nem nézett bele.
     Így örvendezett a leány a szarvasokkal.
A póruljárt asszony
     Elkérte egy napra a róka selymes, meleg farkát. Meg is kapta. Röpült az asszony mint a nyíl. Föltúrta a havat, csipegette a füvet, gömbölyödött.
A hűtlen asszony
     Az asszony felkötötte kendőjét és elment a doktorhoz. A doktornak piros volt az arca, hófehér a bőre, és hosszú, meleg szempillája. Az asszony háromszor köhintett, felkötötte testét és háromszor elment a doktorhoz. Akkor hófehér lett a kendője és nem ébredt fel többé.
A meg nem született lány
     Mikor látta, hogy az aranyhajú lány már elkékült, levetette a saját gúnyáját és azt a lánnyal együtt beledobta a kútba, elrejtette a vödröt, fölmászott a fára, és leült a lány helyére.
A meddő tehén
     Az asszony ráállt a küszöbre és megrázkódott. Kés, villa, kiesett a kezéből. Melléhez kapott, mert érezte, hogy tüzes nagyon. Elfehéredett, mint az istálló. De hiába, addigra már szopták jó erősen.
     - János - kiáltotta a házba - adjál tejet a gyereknek, én idekinn maradok.
A parázna menyecske *
     - Te asszony, láttál-e egy rókát?
     - Honnét láttam volna, amikor csak testem s lelkem van. Jaj, édes kicsi rókám, tedd azt még egyszer velem!
Az elvarázsolt leány
     - Ezt a madarat én feleségül veszem!
     Megfogta a madarat - a madár dagasztóteknővé változott. Összetörte a teknőt - a madár guzsallyá változott. Összetörte a guzsalyt - a madár emberré változott. Gyönyörű feleség lett belőle!
     - Rázd ki te is a ruhád ujját! - mondta a leány.
A békakirályfi
     Amikor belébújt, eleinte fázott tőle és sokat ficánkolt. De aztán úgy megszokta, hogy ő maga mártogatta aranycérnára kötve sötét mélységeibe s pajzán dalokat dúdolt hozzá.

A férfiszülte leány *
     Üldözi az apa a leányát.
     - Most már megfogom!
     A leány eldobja a fésűt, zuhatag támad belőle, tűzzuhogó. Akkor kitépi a heréit, a leány nyakára dobja, egyiket az egyik, a másikat a másik oldalra. Ha a leány szólni akar, összezavarják a beszédét, hiába erőlködik, senki sem érti szavát.

IKAROSZ A METRÓN

A kötet 1981-ben jelent meg az újvidéki Forum Könyvkiadó gondozásában.

INKARNÁLT BÁBJÁTÉKOSOK

Gyere velem a mitológiába *
Gregor Davidownak

Gyere velem a mitológiába,
amely rólam szól s ettől kockázatos.
Androgin vagyok; hazug. Tehát őszinte.
Csakis önmagamról adok információt,
s az mindenkit érdekel, tehát közügy.
Az önkínzás eredménye vagyok, az önszerelemé.

Gyere velem az időgépbe,
amely az alkotói mechanizmus velejárója.
Műtárgy vagyok, azaz kentaur.
Gyere velem a mitológiába,
ahol minden eddigi munkám kárbavész,
mert nem akarok műtárgy lenni. Letéptem láncaimat,
s önállóan egzisztálok a mitológiában.
A teremtőnek nincs többé hatalma fölöttem.
Nincs esélyem. Tehát aktuális vagyok.
A varróleány attól jön
Molnár Gergelynek

A varróleány attól jön, aki a tömeg médiuma.
Fajtiszta kentaur. Egy test, két lélek.
Vérző varródoboz. Csak rá kell nézni.
Rohan a forradalomba.

A varróleány attól bő, aki rajta fekszik.
Öt évi pályaudvar. Szigorított muskátli.
Nem született kentaur: azzá nevelték.

A pályaudvar attól bő, aki rajta fekszik.
Nem Keleti: azzá nevelték.
Fajtiszta varródoboz. Egy test, két lélek.
Muskátli, amely nem tud meghasadni.

Ha a muskátli önmagához nyúl, megöli magát.
Mert van miért. Van kihez.

Kinek van füle hozzá
“Akinek lelkében nincs rend,
Nem lehet rendben az ő birodalma sem." 
mondta de nem szólt semmit a túlvilági életről,
hiszen a célon túllőni igen könnyű,
de nehéz állhatatosan a középen maradni.

Aki a friss levegőt szívja,
boldog és nem kíván tiszteletet.

Mint szem helyén zsák,
a párolgó háztetőn
elhagyott hangszer, amely mindent tud,
a friss levegőt szívja
jégesőben, mint kivert kutya,
mert nem akar az arany középúton maradni.

Lelke helyén
párolgó háztető,
elázott hangszer, amely mindent tud,
és hallhatja, kinek van füle hozzá.
Bartók Béla
Ütőeredbe vágott a tél
szikrázó teniszütőket a húros égen.
Két folyó széttárt lábakkal.
Hogy beleremegtél! Finom porcogóiddal
vadul ostoroztad a gyökereket.
Nedves ingeden föld és csillagpor.
Utazótáskádban hideglelős sámán
társalog az istenekkel.

Fant izidere
a hétfejű gyermek
szikrázó teniszütőkkel.
Csikókkal szalad a húros égen.
Lába közé gyűri a csillagokat
a porcogós harapófogókat.
Csitt! Fül ki-be. Aki beleremeg.
Sötét gyümölcs. Ami ring.
És vadul hahotázik.

A hideglelős gyermek zongorázik.
Fant ki-be. Teniszütőkkel.
Porcogós ujjakkal pongorázik.
Egy csillag gyökeret ereszt
nedves utazótáskában. Kirohan vadul
két kanca. Tüzes csontokkal
dobálja az eget.
A jégfolyam alatti völgy
Vállát törné a leigázottnak.
Itt fönt a jég nem remeg annyira.
Fajtájához illő bátorság kell
forró zuhanyban
a művészet intuitív fölfogása
ami még nem volna baj, hiszen fűtik.

Ködbe folyó vékony teste
nem vet árnyékot
és alig hajlamos a tavaszra,
amely itt kocsonyaszerű és nem hoz enyhülést.

Fajtája forró vízben
ködbe folyó művészetben
nem vet árnyékot.
Kinek a fejét fújják
Gregor Davidownak

Nem esik le fejéről a hatalom.
Egy pohár kellemes költészet
jól esik mindenkinek.
Művészettörténeti figura, aki benne van a tripben.
Odaadta magát egy metaforának.

Amikor bejárta önmagát
hát még azt, aki megőrzi!
Vonzó, tehát biszexuális.
Egy kettéhasadt ego látnoki utazása
a közép-keleteurópai répaföldeken.

Mitológiai sztár Amerikában,
ő, a Gyalogsámán, Gyalogkentaur!
Gyalogját utánozzák, gyalogozzák,
azt hiszik, most csinálja a történelmet.

Ő a történelmi gipszdrapéria.
Csak addig érdekes, míg ujjaik között folyik és idomítható.
Ez a történelmi masturbáció.
Amint megszilárdul, egymásba döfik bele.

Tour de Merde
Szendrő Ivánnak

A kerék nem érinti a talajt
a zöld harapófogókat.
Marad a csúszós árnyék
a gőzölgő naplemente.
Gyermekrubin
Zöld fa feslett.
Remegett, ha ráleheltek.
Gyermek volt még. Teste, lelke
zöld ág víz tükrében.

Hajnal volt még, hajnaltégla.
Hangjában ezüst.
Acélszikra a szemében. Így fényképezték.

Hajnal volt, ha ráleheltek.
Drótköténybe beletették,
addig rázták, ütötték, verték,
izmos nádszál,
gyermekrubin, mivé lettél?
Metró versek
1.
amióta bicikli helyett
néha metrón utazom
ilyesmi történik velem

hosszú fekete kabátom
meghúzgálják
budapesten

vagy nem fizetek
münchenben a spielstrasse
felé menet

münchenben a színes állomások
mint a likőr
elszédítenek

párizsban mindenki esőszagú
ott vannak a csövek

párizsban g. a. úr x-ben
jutott eszembe
párizsba csokoládé nélkül indultam
sápadtan tértem vissza

2.
egy fogkefe
a személyiség halála után
úgy él tovább
hogy emlékezetének rongyai
megmaradnak a pohárban

c. elvtársnak
sétapálcája volt
mit kézelőgombnak viselt
így volt legalábbis ezt hitte

bizonyos dolgok
melyek jellemére vonatkoztak
például irattáskája
hattyúként úszott felé

de egyszer
lift helyett
villanyégőbe lépett be

nyílt az ajtó
sok ezer villanyégő jött ki
c. elvtárs helyett

mosolygott
eldobta sétapálcáját
mely a ragyogó villanyégőbe
visszavezet

3.
büntetendő cselekmény
vörös cérnaszálat
húzni
az utcán
a járókelők kabátjára
a villanypóznákra
a fákra
a fűre lépni tilosra
a testemre csavarni

azóta okosabb lettem
ez lett a vesztem

4.
többféle bicikli van
a beszéd például
sőt a hallgatás is

5.
mert lennie kell
valaminek
amiért mindezt
érdemes
amitől így dübörög
ez a dübörgő
       -et

csak tudni kell
mikor be-
meddig
mikor ki-

aki tükörbe néz
mindig más valakit
szeretne látni

mint a tükör
önmagát szeretné
visszaadni

ő akinek csengő van a torkában
ennyije van
átszálló menetjegyet kér
egy másik életbe

kettős megálló:
még egyszer
ugyanott ugyanakkor
másképp

végállomás:
újra
ugyanott
ugyanúgy

volt ereje és célja volt
száguldott a kijelölt úton

mert aki nagyon sokáig

akik várták
meghaltak vagy meg sem születtek

túl későn
vagy túl korán érkezik.
Inkarnált bábjátékosok
1.
Az élet nem kötelez semmire

mintegy ügyetlenségből hanyagságból
újra elkezdett kalandként
a tűző napon siető ember meghűl
az ártatlannak látszó részletek sorra
elfecsérelt életté alakulnak
a helyiség bútorai piszkos ablaküvege
mogorva tulajdonosa a végzet díszleteként
átrepül a színen

pedig sem tragédia sem baleset
nem történt.

2.
Mr. Wolf egy “lapos" világban találta magát
ahol talán Isten maga is halandó.
Ott észleli ahol van
a fényérzékeny vasalódeszkán.

3.
Mrs. Pipernek egy halott gyermeke volt
aki egy szürkésfehér
macskát ölt meg.

Viselkedése, szavai és fájdalmai
világos vonatkozásban voltak
a repülőgép lezuhanásával
és azoknak az érzelmeknek voltak ismétlései
amelyeket a megsebesült és lelőtt
francia tisztek érezhettek.

Személyiségük haláluk után
úgy élt tovább
hogy Piperné puha ujjakkal
egy cukorkás dobozból.

Az emlékezetes naplementéből
Mrs. Piper ablakában
egyszerre több példány volt.

4.
Willy Sch. testén zsinór
volt kifeszítve amelyen egy mozgatható
vörös takaróba burkolt körte függött.

Ugyanakkor a nappaliban a valóságnak
magasabb rétegei nyilvánultak meg.
“Minna, egy tűt levettem az asztalról!"
S valóban a tű a földön hevert.

5.
Eusapia érzi
ha egy tárgyat telekinetikusan mozgatnak.
Tehát a csalásnak nem bizonyítéka az
ha lába megragadásánál
velőtrázó a sikoltás.

6.
Egy esetben a szájból
kilépő fényes szubsztancia
áthatolt a médium fejét
borító fátyolsisakon
és a fátyolon keresztül visszahúzódott
a szájába.
Éva C.
szabadon és nevetve
lebegett a levegőben
mintha egy izgatóan hegyes tárgy volna alatta.

7.
Az embernek öröklött képessége
hogy a tárgyról kiinduló
fénysugár ne érje szemét
s a közönséges világnak
minden eseményét lenyomatként
hátrahagyja.

8.
Piperné egy verőfényes napon
ebéd alatt
világosan észrevehetően
akár a zenélő óra
mintha fel lenne húzva.

9.
Inkarnációs állapotban
a fülkében álló asztalon
mintha élne.
Concerto
allegro

fényes fémlemezek
ütés
finom remegés
a legközelebbi falnál
ráfagy
az emberi hang

largo

kristályba zárt
színes műanyag fúvókák

vibrato

ugráló
apró spirálok
a fájdalom
szűkülő köre

az önmagát
megismétlő vízcsepp

vivace

feltörő
meleg üvegcserepek
a szájban

vox humana

kifeszíttetett
az űr közepén
két arcát
két istennek mutatja

con variazione

szűk emberi hang
értetlenül
a legkékebb égboltra

piano

pók
halványkék
üvegcserepeken

adagio

vakító
sikító kötelek

finale

műtőasztal
teljes sebességgel
a szétrobbant kanyar útvesztőiben
Hvari cantók
A bűn itt: ami meg nem tett maradt,
az elsorvadt kétségek között...
Ezra Pound, Cantók

Fejbőr illat a rózsaszín habokban!
Főbelőtt sirályok az ég alatt.

“Ki vagy te láda?" a forró istállókban
illatos járású meleg állatok
holdat ringatnak a hasuk alatt.

Én ettem meg a lángot
de a lomb nem, melyen ő járt.

Akitől elmenekült a hegy mögé, önmaga elől, magára talált,
a gyönyört magában hordozza.

Aki parázsra lép az ég alján
sárkányvitorlázik,
ő az, ki szenvedélyeinktől porrá ég naponta
s a habokba zuhan.

Elégett sirályok
a füstölgő habokban
Marshall! Lehet-e büntetlenül
ilyen tiszta zsidó virágot
egy amszterdami villamosban,
amit magamba fojtottam
lehet-e büntetlenül
újra születni romjaimban?

Itt áll a hajnal
szelíden, kábítószertűzben,
szőrrel borít be, betakar.
A tűzzuhatagban hozza az álmot
a hétmérföldes Baltimore-ból.

Jöjj, álom, sáska röpte!

Nincs nagy rakomány: három élet,
Varrogatom a vitorlát
melyet én szaggattam meg
a vérző szigeten
melyet én ettem meg.
Nézd, ezt a fényes drótot!
Bosnyák Istvánnak

“Verdes a forró kőbe
szorult fejsze”

És te is nézd, meztelen,
engedelmes, új bolygó, emberi lény,
élettársa lettél rőt bozóttal,
dacos, szép és veszedelmes
derékba törve
élettelenül a szürke égen,
ahonnan zápor dől és mindent elsöprő bánat,
düh és keserű győzelem,
te, szikrázó vitorla,
messziről jött ideges hangszer.
Az ideges patakok kihunytak
Hol is találták ezt a Janus-nedűt,
hogyan fest ez a kétszínű, csalóka mártás, 
honnan merítették,
mit akar ez a suttogó,
fortyogó idegen?
		Ó, ha becsukják a kapukat a barna szembe
Aki kívül. Aki bennrekedt.
Elviszik, kedves, a támlás életet.
Veled mi lesz? Néha ág jő.
Ritkuló idő. Van levegőd?
Egyedül. Kell ez
			A füstben égi táncos kecskék
Zöld üvegkerítés mögött
kék kecskék táncolnak
füstben égi táncos kecskék.
Fuldokló tüdővel
tőgy forró harcos
kék zuhatagban párzik.
Vijjog tűzruhájú
poloska dra.
			Zöld mellényed, fényes reggelen
Nincs időm, kedves, zöld mellényed
kifeszíteni, fényes reggelen.
Fehér vakolat dől.
Habzó, zöld mosolyod pázsit.
Önhibádon kívül az egész világ.
Vörös zsinór a testemen.
	Androgin a cseresznyéskertben, hintaszékben
Gyönyörűm ! Kékruhájú.
napfelkelte! Hideg székek között
Száradt karú szeretőm, ruhámat hordja. Zöldellő kerítésem, rikácsoló ablakom.
Tükrök mélyén keresem fogaidat
izzadt gyöngyeimet.
Lélegző bőrtenger!
Szerelmem! Szájunkban a lüktető,
habzó postabélyeg.
Marshall
Mintha zúgna teste,
Fiatal, hervadt növénykosár.
Ahogy jön-megy naphosszat és parázslik
Hangjától dorombol az este
Reggelre kemény rügybe fakadnak a fák.

Tőle jön-megy a fiatal növénykosár.
Ahogy zúg a teste
Gyönyörű hangjától dorombolnak a fák
Kemény rügybe fakad az este.

Ahogy zúgnak a fák
Hajlong, kosarát rakja
Kemény rügyeivel nekem.
Dorombol, parázslik és elég velem.

Ha múlna e láng
Ha múlna e láng
úlna e láng
eláng
úlna.

Hajnalonta
haját
olajjal önti le.

Ő
a Jalonta.
Elméje ép.
Hajnalát
jajjal önti le.

Jajong.
Múlna e láng
elmében hajnalonta!

Ha olajjal
elmúlna
hajnalonta
hajában e láng.
Időkaméleon *
A kozmikus hóhullásban
itthagyta csőrét. Egy alig kivehető mozdulata
új világok létrejöttét idézi elő.

Amint éppen kirepül az időablakon
és didereg.
Többé már nem talál vissza önnön fényes,
hideg csontjaiba.
Made in Universe
Szombathy Bálintnak

Ez az élénkvörös villanykapcsoló kezemben
igen közel áll a zokogáshoz.

Ez a táguló fekete négyzet
közöttünk.
visszatér-e hozzám
A cseppfolyós kályha
Az életet adó vízben
örökre el vagyunk látva energiával
Így: “Szerelemmel".
Talán majd egyszer újra kezdhetjük
földi életünket sűrített videokazettában
talpig csillagos sapkában.
Addig is szemtől szembe Tapolcával,
az életet adó szikrával.
Négydimenziós ablak
mikor mindenki meghalt, aki ismer engem
te aki szeretsz, jársz majd vadlúd képében
sírtól sírig, arcomtól arcomig
Szőcs Géza

Vijjogó fennsík a bedeszkázott égbolt alatt.
Zuhanó fényszekrény. Ott !
“a völgyvégi háznál
nagy kehely áll a küszöbön
s kőemberek feküsznek ottan erre-arra"
Megáll egy percre a fekete ablak
vágyemberkék röpködnek ki-be rajta
testükön az öröklött bőrablak
vizes galambok ülnek rajta.
Tavaszi bőrfüggönyön
szellő, zöld lepkék a légcsavarok között.
Távozz, halál, e zümmögő reggelen !

Vadludam, késem, jöjj velem!
Én gyorsan járok és az esőcseppek mind elkerülnek
Odatették az üveget,
amelyben nem voltam otthon.
Arrább toltam egy másik petyárba.
Te, érzed, milyen finom dolog ez?
Ani, aki gipszláng,
aki gyorsan jár és az esőcseppek mind elkerülik.
				A vandalúziai putya
Jön dombháton
mint zsenge fa, bukó nap előtt,
és boldogan széjjel rohad.

Őt várja kedvese
ki négy folyóban fürdik
mintha tyúkól lenne a nyomda
kiálló karja a zsenge aszfaltból.
		Hogy felragyogott, amikor felhőt végre
A nád suhanni kezdett szemében.
A barna tojások mind az ő tojásai voltak
meleg bársonynadrágban
melyeket estére tartogatott a jó fürtű
szőlőhegynek.

Felhő a nyakán.
Boldog volt. Állkapcsa égbe kiáltott.
Várom! Várom!
G. kisasszony
Most kéknyelű este van
kemény, magányos.
A homályos folyosó mélyén
köteleken kifeszítve
mosolyogva lóg, borotválkozik,
ő a mosóporistennő, kefecsoda.

Várj még, izzadtságszagú reggel!

Három csipkenyak *
Légszomjtól tátogó lámpaernyő.

Izzadt
koszorúba fonódott
három barátnő.
Ül barna tuskón *
Félig nyitott szájjal, kezében tükör,
múlatja magát. Másik kezében
hernyó a meleg csipkék zuhatagában.
Tudja már, mi kell
az ideges verebeknek,
a combja között ficánkoló verébfészeknek!
Az a nyílás a ruhádon *
Az a nyílás a ruhádon
felhőtlen, ragyogó kés
a szőrszálak között.
Két szilva
a nedves lepedőn
combod között.
Hasítsd föl már a kék szárnyú
ziháló madarakat!

Táguljon ajtó, ablak.
Gyönyör, sötét szekrény
Vörösre mosott ház mélységeibe
fúródott deszkák.

Itt, eláll a lélegzet
barna lépcsők az örök titokhoz vezetnek
a folyóhoz a ház alá
amely a kocsonyás partot mossa.

Fénykorbács.
Vége a remegő titoknak.
Izzadt vállfák hullnak fejünkre.
Négy trokedli
Vaskerítés. Belül tilalomfa.
Egyenként járulnak a szoborra.
Langyos éjszaka,
nedves harisnyanadrág.
Van aki kint, aki bent.
De végül is összejön.
Mimóza gödröcske *
Ah, a csík! A sötét szakadék
szétterpeszti a mimózakertet.
Táguló, csillagtalan ég.
Saját hangján. Az olló.
A szekrény, amely a gyorsuló időt jelenti.
Az Úr mágneses hangja a táguló
meleg üveglapról, kedvesem.
Eláraszt a puha, kék alagút.

Szikrázó pokróc a végtelenben.
Ikarosz árnyéka *
Látja saját árnyékát
ezüst legelők fölött átsuhanni,
fekete, széttárt esőkabátja nő egyre
az olajjal leöntött dombokon, és zihál
szárnyai között a hideg cseresznye,
fuldoklik, maga körül mindent éjszakába döntve,
boldog, és az égbe zuhan.

HOMO GALACTICUS

Vándor, kezében felrepedt gránátalma

Arcára van írva a varázslat.
Mesél a fáról, melynek gyümölcse zöld madarak.
Az elszökő gázt gyengéden
kilöki magából,
mintha régi ízeken csodálkozna,
keresi a sötét vitorlát,
amely ráncosodni kezdett.

Mesél valami büntetésről,
távoli hajnali ködökről,
korábbi életének mozzanatairól,
a nagy feladatról.
A fehér égő kialszik torkában.

A ráomló patakok.

Amikor feleszmél, kiáltani akar.

*

Átmegy két tüzes gomblyukon
vagy egyazon gomblyukon kétszer

mert kell hogy legyen valaki
akiből a világosság árad

rászánja életét
hogy ezt a gombot megtalálja

*

Miféle szűkülő tudat húrja válik vízzé

Mintha az arcának szálló legyet akarná elűzni,
saját életéhez nyúl
Hogy eljusson oda, ahol láthatja életét.
Növekedni fog. Az égbolt egyre vakítóbb lesz.
Fejével eléri a boltozatot.
Jéghideg vizes arca. Tüzes gomb a fejében.
A vágy alól egy rugó halk zizegése.

Hosszú hallgatás után, szőke sikoltozó létra.

Amióta a kicsiny erőteljes gép felhozta
a föld egyszer megkerülte a napot
bal oldalt ahol a zörej volt észlelhető
most már csak érdes hang
mintha omladozó épület nyöszörögne
tejesláboshoz oson
mérgezett beteg szervezete
vakító meztelenséggel
így tudja a héber legenda
mint hegyi tavasz
szép hajával
jön és felkattintja a villanyt

*

Első érzése a rémület volt
mielőtt a kitűzött gomb felvirradt
ő száz halált halt olyan testekben
amelyek személytelenül és precízen működnek
mint a növények és az égitestek

*

A törékeny székről
tükör előtt gyakorolja
az ágy szélétől a nyitott ablakig.
Nedvesen, üdén a halállal társalog.

*

Fájdalmas vágyat érzett
falat állítani testében a nyílt lyuk elé.
S ott térdelt máris az ölében
vállához nyomta melle kis golyóját.
Különös érzékenysége
kirángatta a kis halakat.

*

Szájába vette a fehér zoknit.
Érezte, csontjaiba visszaszállt az erő.
Fürdés után felöltözött, kiállt az ablakba.

Alatta ordító ládák, városok zuhantak.

A hajnal első halvány jelei.

A zavartság első jeleit
még nem “lökést" csak nyugtalanságot
érzett.
Állatokat látott menekülni
lágyan mint a hópelyhek
a ráhulló sok-sok napnyugtától

megérintette a vállán levő
bíbor réteget.

*

A feszülő víz a rózsaszínű remegés
egy madár távoli hangja
mindez hasonlít az igazi élethez

kendővel a halványkék folyadékot

az elrejtett kéz
folyó vagy egy álom által viteti magát

*

Ha szitát lát az ajtó fölött

Érezte a folyó sugárzását
elengedte testét egyetlen sűrű hullámban.
Ő volt az árnyék nélküli ember,
az irigyelt ember “abból” az időből.
Fekete csipkeruhát viselt
Más élete, teste rakódott rá. Feszült a bőre.
Egyénisége hullámgyűrűt keltett.
Újjáéledt e “belső" időben
ugyanakkor csodálatos izgalmat érzett.
Ő sem tudja, melyik melyik.
Senki se kívánja, hogy kezéből egyenek.

*

Néha azt álmodja, jön valaki.

De nem női kéz. És láb sem formálódik.
A tűz elhalad mellette.
Látja elkeskenyedni.
Majd ő maga megtalálja.
Leteszi ide a kulcsot.

Fagyott, bársonyos égen.

*

Barna lépcső
a megfagyott fekete bolygóhoz

egykori élete
ott csüng a megdermedt időfolyosón

halványzöld káposztafej
kötőtűkkel átszurkálva

*

Ő aki már régen halott volt
fiatal szilfák suhogásával versenyzett.
Megrázkódott.
Gyenge áram érintésével
melegítette tenyerében a megfagyott bogarakat.
Ismerős feszültség járta át a testét.
Furcsa madarak, szárnyuk masniba kötve
kicsi, fényes harapófogók.
Koponyájukban, mint nevető ember fogai,
a zsugorodó világegyetem.

Tenyerébe vette a smaragd bolygót.

*

A koromfekete csónakban
megborzongott
a szemközti tükörfalon
egyenletesen csillogó pont
a saját arca
lassan elmaradt mögötte

és egyszerre ott volt
pontosan ott ahová kívánkozott
az összetört tükör darabjai között
a párhuzamos idők
szédítő és növekvő hálózatában

*

Semmi ami zöld, semmi ami fonnyad.

*

Nem hó. Elfelejtette, hogy hívják.

*

Aludni kellene egy keveset
bár különösnek tűnhet
ha valaki két évszázad múlva
rugalmas tükörfelületen
széles hullámokat vet
hogy az a végtelenül finom vékony tükör
egyedül a napfény erejével
kivonhatja hálóját
a föld vonzásából

*

Bedőlt a fagyos szélbe. Lyuk támadt.
A fényes köd feje fölött kitágult.
Üzenni akart valamit. Vörös jelzés.
A lüktető fény közepén
így, védtelen testtel szelte át az űrt.

Az üzenet itt véget ért
és soha meg nem ismétlődött.

*

Az ég lucskos bútorai megnyíltak.
Lázas tapétaajtó.

Izzadt égitestek
a fehéren izzó álomlepedőn.

Lakatlan volt a fehérség
szikrázott a nagy égbolt alatt
akár egy hópehely
csak a belső hangra figyelt
mely sistergett
mint egy összecsavarodott kötél

*

Lassan felébredt
arra gondolt hogy ez a gyönyör
mintha üvegfal választaná ketté
saját testéből kilépve
ő maga is csak jelenés
őt is álmodja valaki

*

Hidegérzete volt
a sajátosan szétomló felhő
az ő kezeit kulcsolta át
mint amikor finom női ujjak
villanyfúróval játszadoznak
ő egyre élénkebben kezdett énekelni

*

Mutassák meg neki a jövevényt!
Az elhasznált levegőt
akár a sörösüveget háta mögé dobja.
Áll halk zümmögéssel
krétával rajzol éjszakát
hajnalt szerelmet s egyéb emberi
tulajdonságot magának.
Kék hangya sárga dobozban.

*

Jégpáncéllal vonták be arcukat

a recsegő zöld ablak mögött
a fényes dobozt figyelték a horizonton,
az álmokkal teli kukoricacsutkát.
S jött sisteregve, pattogva a kedves krokodil,
édes anyuka, langyos pázsit,
emléke az illatos ribizlinek.
Összetört hideg tejesüvegként
távolodott csontjaikból a zene.
Egykori életük záporozott elő a falakból.
Hidegrázósan működésbe hozták
az Új Lény modelljének erőit
s zakatolva megindult bennük
az önkielégülési készülék.

*

Mindegyik élesre volt kihegyezve,
nem lehetett látni azt, aki elvégezte,
eltűnt a saját testéből.
A bevérezett tárgyakat helyükre tette,
karját maga elé tartotta, mintha védekezne.

*

Túl az öltözködő hegy gerincén

amely már rég nem lélegzett.
Átlátszó kábelekkel tüdejükben
a fény fájdalom nélkül hatolt át
a kocsonyás testen a csontokig.
Ott, a málnavörös Oah tónál!
Az élő, színjátszó gyűrűk
rengetegében a hajó gyorsan közeledett
az egyik örvénylő fénygyűrűhöz.
Átlátszó gömbökbe zárták,
s kedveseikkel a fénylő kútba zuhantak.

*

Megtisztulva minden keverékanyagtól
tiszta drótot
kötöztek hónuk alá
suhogva megnyílt alattuk a háló
a kemény fényben
karok és kábelek imbolyogtak
lelógó lábfejeik összegabalyodtak
undorodva vitték ki alóluk
a maradék földet.

*

Nyersen mint a zaj
vagy “ó a jó kis vörös bor”

az életnek csak a technikai lánc végén
van valóságos léte

az ember
mint a daru vagy mint a repülőgép
szivárványt idéz elő
*

A Nap ! Most robbannak
fel a petrezselyemmel
megrakott kosarak!

*

Oldalt feküdt a madárhang
az égből leeresztette

elvágta a kék drótot
közte és a madár között

*

Belezuhant
feje fölött valami
hatalmasat csattant
az óriási nap kidőlt
mintha egy kéz
meggörbítené

*

Tojás háza. Vadászrepülőgép.
Az égen olajos víz.

Zseblámpával vízben gázolva
egy túlélt repülőgépszerencsétlenség
művészi élményével.

Egy törékeny
hatalmas olló csattog a látóhatáron.

*
Az égen álmos kígyók

Tprr! Tprr! Tprr!
Ingével letakarta a halott istent.

*

A következő hosszabb villám
megvilágította arcát

halkan beszélt

erős fény ült szemében

s ő csendesen dorombolt
egyre közelebb önmagához.

*

Puha üvegszékeken
önmagát megsokszorozva behajol
a következő rétegbe.
Nem bírja kiszakítani magát
a didergő székek alól.

Hagyma. Tükör.

*

A kocsonya áramot merített,

homlokánál fájdalmas hullám - ennyi volt.
Ültében megmerevedett, ajka borzalomról árulkodott.
Eszmélete utolsó szirmaival,
hogy mi a folyó és mi a patak.

Élete
egy törékeny gázpalackban
valamilyen más, élénkebb halmazállapotban.

Célját nem érte el és semmi
jelentős dologra nem bukkant

a kerekek alá tette hegedűjét
kutyaugatáshoz hasonló hangok hallatszottak

egy női óra a nyitott ablakban
repülni készült

*

Leroskadt egy dértől
megfehéredett kőre
homlokánál az égbolt elhalványodott
mintha kialudna.
Az oxigén tíz percre elegendő.
Szerette volna ha napfénynél
fejezi be.

*

Utolsó erejével
a gőzölgő foltot figyelte

aztán egy nagy csillag

kis égett földdarab.

*

A középső réteg - a lét
nem egyetlen középpontja a világűrnek
az univerzum egyedülállósága
hogy az ógörög     e  g  y
sugározza az örök
élő és holt dolgokat.

*

A párhuzamos világok
mint a hullámok
utól nem érik egymást
nem ömlenek egymásba

Nincs múlt jövő
mert mindegyik világ
magával sodorja a hullám
az idő egy részét
az előző pillanat
nem örökre eltűnt idő
hanem egy másik világ hordozója
örök jelen
melyben világok sorakoznak

*

Kétezer évvel később a szárnyakat
maga után húzva elégett gyertyák között
sikoltozó jégmezőkön.

A PARÁZNA SÖPRŰ
~
BLUDNA METLA

Forum Könyvkiadó, Újvidék, 1984
Izdavač: “Forum” Novi Sad, 1984

A PARÁZNA SÖPRŰ
(erotikus versek)

Önéletrajz
most megiszom a tejet
most verést kapok
tél van és táncolok
megiszom táncolok szoptatok
lábam közt az ég
most már meghalok
Ing
Nagy száj, bekaplak.
Kis piros vonat a szádból
kis piros vonat a szádból
jön felém fehér síneken
én lesben állok hogy lenyeljem
a vonatot is meg a síneket
Nadrágomra ha rátalálsz
anyu ez a bácsi párnámmal játszik
labdáját hasamra teszi csupa pipacs a világ
lenyírja hajamat cseresznyét látok
a cseresznyét vasárnapon megeszem
				Játék hihinek *
sárga kötél végén sárga villamos
villamos végén kezdődik egy körte
ha megszűnik a körte egy csodálatos sapka
kezdődik kettőnk között
Nyulam téged nem szeretni
nyulam téged nem szeretni hogy is lehet
pásztora vagyok kényes nyúlfüleknek
gyere be gyere be
Mindkét éjjel
mindkét éjjel
telt hólyagomban
határozottan éreztem a lófejet
Vers a szerelmes piócáról
Van egy nagy sárga tányérom.
A tányér közepén egy lyuk.
A lyukon át az én szerelmes piócám
jár be hozzám telihold idején.
Mert van egy nagy sárga piócám,
a pióca közepén egy lyuk.
Oda jár be ezer darázs
birsalmaág a nagy tányérok idején.
És a fekete lyuk
ahová a nagy sárga tányér jár
éneklő piócával a közepén.

a szerelmes pióca éneke:
            ezer darázs a torkomban
            birsalmaág a faromban
            égő kecske a bokorban
		Elindultak a kis piros bulldózerek *
jó lenne szeretkezni valakivel
mondtam egy bulldózernek aki szilvafa volt
jó lenne szeretkezni veled mondtam
narancsaim elrepültek milyen üres az élet
csak addig vigadok míg szoptatom
röfögő kis piros bulldózereimet
Madár
jaj ez a trombitás
behúzza a madarat az ajtó mögé
s ott a szőnyegen
aranytojásokat ütöget
A lovacska halála
a lovacska nem szereti a húsdarálót
lovacskának enni kell de a mama
nem tette még fel a didit
a didi a resón melegszik
a zöld kötény fázik
a zöld kötény fázik mert egyedül van

este
együtt táncol a tűzön
a lovacska meg a kötény
Balkon *
az olló beleszagol szoknyámba
fehér éjszakába
tíz gyűszűm mind az égre szállt
jaj a házunk fehér kendőben szaladgál
engem keres de nem talál
	Hiba történhetett ezt rögtön észrevettük
rigónk volt elég meg autógumink
a lepedőben szappan tű meg a holttest ugye
aki az én szerelmesem sárga trikóban
aki az én autóbuszom sárga trikóban
az én emeletes házam talpig madárban
Bújócska
Forró vízzel vödör teli
gyere elő Ladik Kati
olló csattog hajad rövid
nem a csontod csak a tövis
látszik ki a hajad alól
kinek nincsen koszorúja
kemencében mogyorója
feje alatt fényes tükre
megleli őt szeretője
száradt karú vőlegénye
Ladik Ferenc *
Apám, gyereket szeretnék tőled!
És jön a lány kolompos rénnel.
Szép idő előtte, fergeteg mögötte!
Itt lakik a tüzes sárkány? Gyereket akarok tőle.
Olló ring a derekán. Borsó! Borsó!
Vadlibák piros harisnyában kihajolnak az ablakon.
Jaj, Ferenc, mit tettél, három fejsze a hátadban!
Kidugja ruhaujját az ablaknyíláson.
Tavasz! Sikít a galagonya.
Ha meglep a magány a konyhaasztalon
én a vén tyúk
szerettem három harisnyagyárat
öt diesel-motort egy poklot
most férjhez menni akarok
egy partizánhoz két traktorhoz
két núbiai tigrishez egy sivataghoz
egy mozdonyhoz egy körtefához
istenem
adj egy kevéske boldogságot
Boldogság
a nagy szilvában
a nagy szilvában
a nagy szilvában
örökre
A legkisebb királykisasszony
Most éppen tojáson ül.
A hét betyár
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
Jó napot.
- Mi történt legküsebb leányom?
A csodálatos daráló
     Eljött az ideje, megrázkódott, ment a vízbe fürödni. Már lángot hányt a teste. Jött egy gyönyörű hattyú. Hátára tette, hogy felforrjon. Így aludt el, hattyúval a hátán.
     Arra ébredt, hogy valaki dörömböl.
     - Darálj gyertyát!
     - Darálj szőrt!
     - Darálj kását!

     Állt magában, mint egy nyírfa. Elrejtőzött sírni éjszakánként. És akkor levetette ruháját. Fényes daráló volt.
Repülő szarvasok
            Hosszú repülés után egy fehér házra találtak, ott egy leány, kinek vödrébe férfi még nem nézett bele.
     Így örvendezett a leány a szarvasokkal.
Az üvegszemű lány
     Levetette ruháit, az asztalhoz úszott, kihúzta a fiókot. A madarak kirepültek, de röptükben ezt mondták:
     - Arannyá váljék a szemed!
     Amikor hazaért, a gyermek szájába tette, hogy szopogassa.
A parázna menyecske *
     - Te asszony, láttál-e egy rókát?
     - Honnét láttam volna, amikor csak testem s lelkem van. Jaj, édes kicsi rókám, tedd azt még egyszer velem!
A sáska, aki hegedűn játszott
     Amikor beleült a teknőbe, megnőtt a hegedűje. Meglátta ezt a lány, odadörgölődzött hozzá. Ettől nyomban szőr borította el. Kiverte a teknőt a hab, furcsán lélegzett, bugyborékolt, úgy megnőtt az a hegedű. A víz alatt gordonkának becézte.
Imádkozó sáska *
     Amikor eljött az ideje, elment a szomszédos házba nősülni. Elkészítette a lány a fekhelyet, ő pedig elmerült a lány nézésében. Előbb bokáig, majd derékig merült el. Minél tovább gyönyörködött, annál mélyebbre fúródott. Reggel hiába keresték, csak a csónakját találták meg. Felkelt a lány, kiment vizelni, hát csupa fehér csontot eresztett ki magából.
A békakirályfi
     Amikor belébújt, eleinte fázott tőle és sokat ficánkolt. De aztán úgy megszokta, hogy ő maga mártogatta aranycérnára kötve sötét mélységeibe, s pajzán dalokat dúdolt hozzá.
A férfiszülte leány *
     Üldözi az apa a leányát.
     - Most már megfogom!
     A leány eldobja a fésűt, zuhatag támad belőle, tűzzuhogó. Akkor kitépi a heréit, a leány nyakára dobja, egyiket az egyik, a másikat a másik oldalra. Amikor a leány szólni akar, megcsonkítják a nyelvét, hiába erőlködik, nem érteni szavát.
Sirató *
Hol vagy, ki a jászolnál együtt heversz velem?
Tüzes fürdőd elkészítve, hídonálló szépségem.
Jaaaj.
A lúd és a ló viadala
parazsat adtak neked abrakul
hasadban fekete táska
templomot fújtál zöld szitába
s a felgyülemlett parazsat gyomrodból
fehér ludam az istállóban
ludam hátán sárga ló patája
fehér szárnya fölött gyűrött ló
az éj pedig ó a sárga éj
ne halj meg átkozott ludam
szárnyas napsugaram parázna gyilkosom
Androgin a cseresznyéskertben, hintaszékben
Gyönyörűm ! Kékruhájú.
napfelkelte! Hideg székek között.
Száradt karú szeretőm, aki a ruhámat hordja.
Zöldellő kerítésem, rikácsoló ablakom.
Tükrök mélyén keresem fogaidat
izzadt gyöngyeimet.
Lélegző bőrtenger!
Szájunkban a lüktető,
habzó postabélyeg.
Daphné
Őröd-e ki rád hajol
s kétoldalt kifeslik árnyad után
vagy üldöződ
csak szélkortyolgatás ha ágyékod felbugyog
Mint pók éjből fakadó riadt
csillag-inakkal jársz
a mezők elúsztak hajadban 
s fényként elered egy drága szikla
Iramló test-e vagy csapdosó habja
e sörény mely eloldva csendül
vagy lány ki földbeszivárogva
szeplőit lefejtve gyökeret fakasztva
álomba fullad
Karók rikoltanak

Te lány
ágba szökkenve is
kifeslő halál
Marshall
Mintha zúgna teste,
Fiatal, hervadt növénykosár.
Ahogy jön-megy naphosszat és parázslik
Hangjától dorombol az este
Reggelre kemény rügybe fakadnak a fák.

Tőle jön-megy a fiatal növénykosár.
Ahogy zúg a teste
Gyönyörű hangjától dorombolnak a fák
Kemény rügybe fakad az este.

Ahogy zúgnak a fák
Hajlong, kosarát rakja
Kemény rügyeivel nekem.
Dorombol, parázslik és elég velem.
Az a nyílás a ruhádon *
Az a nyílás a ruhádon
felhőtlen, ragyogó kés
a szőrszálak között.
Két szilva
a nedves lepedőn
combod között.
Hasítsd föl már a kék szárnyú
ziháló madarakat!

Táguljon ajtó, ablak.
G. kisasszony
Most kéknyelű este van
kemény, magányos.
A homályos folyosó mélyén
köteleken kifeszítve
mosolyogva lóg, borotválkozik,
ő a mosóporistennő, kefecsoda!

Várj még, izzadtságszagú reggel!
Görög nő *
kis hernyót dörzsöl
ő sikít én lélegzem
találkoztunk
Három csipkenyak *
Légszomjtól tátogó lámpaernyő.
Izzadt
koszorúba fonódott
három barátnő.
Szent Teréz barna arca
Ők ketten utaznak.
Közelebb a puhára borotvált trónushoz,
ahol kiéhezett darazsak ülnek.
Közelebb egy másfajta elragadtatáshoz, a behavazott
belső ajtón keresztül, hol a zúzmarás
hernyó trónol. Az ő barna kegyelme
oly hő vágyat áraszt -
a padlóból tüzes kardvirágok törnek elő.

Oh, add meg nekik!
Vétkezzenek velem.
Csak a hajnalokat ne !
Uram! Még csak afelől sem vagyok biztos,
Vajjon kedvesek-e előtted az én vágyaim.
Avilai Szent Teréz

A repedéseket, Uram, patkányokkal,
kihulló fogaimat jégcsapokkal,
ráncaimat forró vassal,
gondolataimat korbáccsal,
de álmaimat, én nyomorult, hogy győzzem le?

Te vagy-e, ki bűnös vágyamat nyirkos falon
lucskos penészvirágban mutogatja – 
Te, ki hajnalonta kegyelemből belém döfsz,
szeretsz-e engem, s én szeretlek-e?
Ne légy kegyülm mogomnok
Uh nekem,én fiom
ézes mézüül!
Ómagyar Mária Siralom

Csitt! Hozom a létrát.
Véres lepedőn szárad a testünk.
Forró délután vírüd hioll vizeül
markomba se férne oly habos
a gyönyörtül míg mártogatom
nyelvemet sebedben ézes mézüül
szőrömet szőröddel egyembelű üllyétük.
Tüüled válnum?
Ézes ürümemtül?
Inkább csontomtul döglegyektül
cifra nyoszolyámtul
én bűnös vágyam én halálom
én junhumnok bel bua
ki sumha nim hiül.
Pihés mandulafák
Pihés mandulafán
felpattannak a bársony szemgolyók,
s csodálkozva, nedvesen a fényt keresik,
a rést, mit ujjaimmal hasítok nadrágodba
égszínű patkány után kutatok,
a harmatos, szuszogó avarban

hogy csintalan, mohón ujjamba marjon.
Ül barna tuskón *
Félig nyitott szájjal, kezében tükör,
mulatja magát. Másik kezében
hernyó a meleg csipkék zuhatagában.

Tudja már, mi kell
az ideges verebeknek,
a combja között ficánkoló verébfészeknek!
Gyönyör, sötét szekrény
Vörösre mosott ház mélységeibe
fúródott deszkák.

Itt, eláll a lélegzet
barna lépcsők az örök titokhoz vezetnek
a folyóhoz a ház alá
amely a kocsonyás partot mossa.

Fénykorbács.
Vége a remegő titoknak.
Izzadt vállfák hullnak fejünkre.
Négy trokedli
Vaskerítés. Belül tilalomfa.
Egyenként járulnak a szoborra.
Langyos éjszaka,
nedves harisnyanadrág.
Van aki kint, aki bent.
De végül is összejön.
Barna padló
Barna padló – ki festette?
Én súroltam, dagasztottam, habosra verve.

Barna ajtó – ki kopog?
Van-e jó, meleg pina eladó?

Van. Van.
Dunnában, kályhában, asztalfiában
egy-egy mérges pina van.
Mimóza gödröcske *
Ah, a csík! A sötét szakadék
szétterpeszti a mimózakertet.
Táguló, csillagtalan ég.
Ikarosz árnyéka *
Látja saját árnyékát
ezüst legelők fölött átsuhanni,
fekete, széttárt esőkabátja nő egyre
az olajjal leöntött dombokon, és zihál
szárnyai között a hideg cseresznye,
fuldoklik, maga körül mindent éjszakába döntve,
boldog, és az égbe zuhan.

BLUDNA METLA
(erotske pesme)

Sa mađarskog preveli:
Katalin Ladik
Selimir Radulović
Judita Šalgo
Arpad Vicko

Autobiografija
popiću sada mleko
sad batine dobiću
zima je igraću
piću igraću dojiću
medj’ nogama mi nebo
sada već umreću
		(J. Šalgo)
Košulja
Gubico, progutaću te.
	(K. Ladik)
Mali crveni voz iz tvojih usta
mali crveni voz iz tvojih usta
ide prema meni na belim šinama
u zasedi čekam da progutam
voz i šine u isti mah
(J. Šalgo)
Ako naiđeš na moje pantalone
mama ovaj čika se igra mojim jastukom
svoju loptu na trbuh mi stavlja
svet je prepun bulki
šiša mi kosu a ja trešnje vidim
u nedelju ću trešnje da pojedem
		(J. Šalgo)
Igra za hihija *
na kraju žutog konopca žuti tramvaj
na kraju tramvaja počinje kruška
kad prestane kruška jedna čarobna kapa
počinje za nas dvoje
		(J. Šalgo)
Tebe ne voleti zeko
tebe ne voleti zeko kako bih mogla
pastir sam nežnih zečijih ušiju
uđi o uđi
		(K. Ladik)
Obe noći
obe noći
u prepunoj bešici
osetih konjsku glavu
		(K. Ladik)
			Pesma o zaljubljenoj pijavici
Imam jedan veliki žuti tanjir.
Nasred tanjira je rupa.
Kroz rupu mi zaljubljena pijavica
dolazi u doba punoga meseca.
Jer veliku žutu pijavicu imam.
Na sred pijavice je rupa.
Hiljadu zolja tamo zalazi
dunjina grana u doba velikih tanjira.
I crna rupa
veliki žuti tanjir kad zalazi
s raspevanom pijavicom u sredini.

Pesma zaljubljane pijavice:
bezbroj zolja u ždrelu
cvetna grana u telu
vreli jarac u vrelu
		(K. Ladik)
			Krenuše mali crveni buldožeri *
rado bih se ljubakala s nekim
rekoh jednom buldožeru šljivinom drvetu
rado bih se rekoh volela s tobom
narandže mi odleteše ah život je prazan
još se veselim jedino dok dojim
svoje male groktave riđe buldožere.
		(J. Šalgo)
Ptica
jooj ovaj trubač
dovukao pticu iza vrata
i tamo na ćilimu
udara u zlatna jaja
		(K. Ladik)
Smrt konjića
konjić ne voli mašinu za mesu
konjić bi da jede ali mama
nije još stavila sisu
sisa se na rešou greje
zelena kecelja cvokoće
zelena kecelja zebe jer je sama

uveče
zajedno igraju na vatri
konjić i kecelja
		(J. Šalgo)
Balkon *
makaze u moju suknju
u belu noć nosom za mirisom
mojih deset naprstaka u nebo poleće
joj kuća naša u beloj marami
trkom svud zalazi
mene traži ali ne nalazi
		(J. Šalgo)
			Mora da je greška smesta primetismo
imali smo dovoljno drozdova i automobilskih guma
u čaršavu sapun igla i mrtvac zar ne
koji je moj ljubljeni u žutom trikou
koji je moj autobus u žutom trikou
moja kuća na sprat u ptici do kolena
		(J. Šalgo)
Žmurke
Vode vruće puna kofa
pokaži se Kati Ladik
ispod britve kosa kratka
nije kost no samo trnje
viri ispod kose crne
ako nemaš cvetnu krunu
u peći tvrdi lešnik
i pod glavom ogledalo
odvešće te u mračnu šumu
suvoruki mladoženja.
		(J. Šalgo)
Ladik Ferenc *
Oče, htela bih dete od tebe.
I dođe devojka s klepetavim irvasom:
pred njom lep dan, a za njom nevreme!
Stanuje li ovde ognjen zmaj? Htela bih od njega dete.
Za pojasom njišu se makaze. Grah! Grah!
Divlje guske crvenih čarapa nagle se kroz prozor:
Joj, Ferenc, šta uradi, u plećima ti tri sekire!
Proturi rukav kroz odškrinut prozor.
Proleće! Ciknuše gloginje.
		(J. Šalgo)
		Ako me zatekne samoća na kuhinjskom stolu
ja matora koka
volela sam fabriku čarapa
pet dizelmotora i jedan pakao
sada bih da se udam
a za dva traktora jednog partizana
dva tigra nubijska za jednu pustinju
za šljivino drvo za lokomotivu
bože moj
daruj mi srećicu živu
		(J. Šalgo)
Sreća
u golemoj šljivi
u golemoj šljivi
u golemoj šljivi
zanavek
	(K. Ladik)
Najmađa princeza
Sada baš sedi na jajima.
		(A.Vicko)
Sedam razbojnika
Dobar dan
Dobar dan
Dobar dan
Dobar dan
Dobar dan
Dobar dan
Dobar dan
 - Šta se zbilo, najmlađa moja kćeri?
		(K. Ladik)
Čarobni mlinac
	Došlo joj je vreme, stresla se, ušla u vodu da se okupa. Telo joj je plamtelo. Došao je prekrasan labud. Stavila ga je na svoja leđa da provri. Već je pomislila da je uginuo. Tako je zaspala s labudom na leđima.
	Probudila se se. Neko je lupao.
	 - Samelji sveću!
	 - Samelji dlaku!
             - Samelji kašu!
	A stajala je breza. Sakrivala se noću da plače. Tada je skinula haljinu. Bila je sjajna drobilica.
		(K. Ladik)
Leteći jeleni
	Nakon dugotrajnog lêta, naiđoše na jednu belu kuću, a u kući na devojku u čiju kofu muškarac još nije pogledao.
	I tako se veselila devojka, zajedno s jelenima.
(A.Vicko)
Devojka staklenih očiju
Svukla je haljinu, doplivala do stola, izvukla fioku. Iz fioke prhnuše ptice, u letu joj doviknuše:
 - Neka ti se oči pretvore u zlato!
Kad je stigla kući, stavi ih detetu u usta, neka ih sisa.
	(A. Vicko)
Bludna mlada *
- Jesi li, ženo, videla lisca?
- Ma ne videh ni telom, ni dušom. Joj, slatki moj lijane, učini mi to još jednom!
	(K. Ladik)
Skakavac svirao na violini
	Kako sede u korito, poraste mu violina. Ugleda to devojka i poče da ga miluje. Za tren mu izrastu malje i pokriju telo. Tad korito poče izbacivati penu i čudno disati – toliko je bila narasla violina Pod vodom, nazivaše ga violončelom.
		(K. Ladik)
Bogomoljka *
Kad je došlo vreme, ode on u susednu kuću da se oženi. Namestila devojka postelju, a on se utopio u devojčinom pogledu. Prvo do članka, zatim do struka. Što se više divio, brže je propadao.
	Uzalud su ga izjutra tražili, našli su samo njegov čamac. Devojka je ustala, izašla da mokri, kad ono, ispuštala je iz sebe same bele kosti.
	(A. Vicko)
Kraljević Žabac
	Kad joj se uvukao, osetila je u početku zebnju i mnogo se koprcala. Ali vremenom se navikla, pa ga je zlatnim koncem vezanog, sama u svoje mračne dubine umakala, pevušeći skaradne pesmice.
		(K. Ladik)
Od muškarca rođena devojka *
	Goni otac svoju kćer.
	 - Sad ću je uhvatiti!
	Devojka baci češalj, češalj se pretvori u vatru, ognjenu zavesu. Tad otac iščupa sebi mošnje, baci joj ih za vrat, jedne na jednu a druge na drugu stranu. Kad devojka poče da govori, osakatiše joj jezik i sad niko ne razume njene reči.
		(K. Ladik)
				Naricaljka *
Kud ode? Bez tebe su gorke naše jasle;
spremna je već oganj-banja, plameni peškir te čeka!
Joooj.
		(K. Ladik)
				Boj guske i konja
dadoše ti žar za obrok
u trbuhu ti crna torba
puhnu crkvu u zeleno sito
i zgrnutu žar iz svoga želuca
bela moja gusko u štali
na guščim leđima kopito žutog konja
iznad belog krila izgužvan pastuv
a noć o žuta noć
ne ugini gusko moja crna
krilato sunce bludni ubojico
		(J. Šalgo)
		U višnjiku: androgin u stolici za ljuljanje
Prelepi moj! Osvit u plavoj odeždi!
Među hladnim stolicama.
Ljubavniče usahlih ruku, odeždu moju nosiš.
Zimzeleni plotu, kreštavi prozoru,
u dnu ogledala tražim zube,
svoje bisere.
Kožno more: ti dišeš!
Ljubavi moja! U našim ustima pulsira
penušava poštanska marka.
		(K. Ladik)
Dafne
Je li to tvoj čuvar što se naginje nad tobom
i raste s obe strane tvoje senke
ili je tvoj gonilac
klokotanje utrobe napojene vetrom
Poput pauka hodaš poplašenih zvezdanih tetiva
istrgnutih iz dubine noći
polja su otplivala u tvojoj kosi
i poput svetlosti potekla jedna mila stena
Da li to telo beži ili tek njegova pena bije
kao odrešena griva i zvonko šiba
ili se devojka u zemlju upija
skida svoje pege i korenja pušta
u san se utapa
Kočevi urliču

Devojko – u drvo se pretvorila
jer si ljubav sa smrću vodila.
		(K. Ladik)
Marshall
Kao da mu telo bruji
Mlada, uvenula košara od bilja.
Dok hoda tamo-amo i tinja
Od milog cvilenja te mračne zveri
Do jutra tvrdim pupoljcima ospe se drveće.

S njim hoda mlada košara od bilja
I kako mu telo lepo bruji
Milim glasom drveće mu prede
Tvrdim pupoljcima osipa se veče.

I dok drveće šumi
On se povija, košaru svoju
Puni mi tvrdim pupoljcima.
Prede i tinja, sa mnom sagoreva.
		(K. Ladik)
			Onaj prorez na tvojoj haljini *
Onaj prorez na tvojoj haljini
poput vedrog neba blistavi nož
među dlakama.
Dve šljive
na vlažnom čaršavu
među tvojim butinama.
Raspori već jednom plavokrila
zajapurene ptice!

Neka se otvore vrata, prozori!
		(A. Vicko)
Gospođica G.
Veče je modra drška
tvrda, usamljena.
U dnu mračnog hodnika
konopcima razapeta
nasmešena visi, brije se
boginja deterdženta, ona, čudo od četke!

Čekaj još, znojno jutro!
		(K. Ladik)
Dama iz grčke *
malu gusenicu tre
ona vrišti a ja dišem
srele smo se
		(J. Šalgo)

Tri čipkana vrata *
Abažur vapi za vazduhom.

U znojav
venac spletene
tri prijateljice.
		(K. Ladik)
Smeđe lice Svete Tereze
Njih dve putuju.
Bliže meko obrijanom prestolu
na kojem sede pohotne zolje.
Bliže drugačijem zanosu kroz zavejana
unutarnja vrata, gde injem pokrivena
gusenica gospodari. Njena smeđa milost
širi plamenu žudnju - 
užarene gladiole probadaju pod.

Od daruj im!
Nek’ zgreše sa mnom.
		(K. Ladik)
Samo svitanja, ostavi mi!
		Gospode! Nisam ni u to sigurna
		da li te volim i da li su tebi
		drage moje žudnje
		Sveta Tereza iz avile, put savršenstva

Pukotine, Gospode, pacovima,
ispadale zube, ledenim svećama,
svoje bore, usijanim gvožđem,
svoje misli, tankim bičem,
ali snove, ja bedni stvor, kako da pokorim?

Ko si ti, što moju grešnu žudnju
na zidu rascvetalom od memle pokazuješ,
Ti, što iz milosti zorom mi zariješ,
da li me voliš i da li te volim?
		(K. Ladik)

Gospodi, ne pomiluj
		Uvi mnje, sine moj
		slatka moja radost!
		Staromađarska tužbalica Marije

Tiho! Donosim lestve.
Na krvavoj plaštanici suše nam se tela.
Togda ognjenog dna točenije tvoje krvi
penušava ne mogah je šakama obeti
zbog užitka kogda umačem jezik
v rane tvoje s divese za usne
dlake tvojijem dlakama moje vkupe pogubljate!
Zar od tebe sine da se rastanem
slatka moja radosti?
Radije ću bez svoje kosti
taže odra iskićene muvama zunzarama
uvi moja ljubodejana žudnjo moje pogibenije
duboka bolezni mojih bedara
nikad da ne izgoriš.
		(K. Ladik-S. Radulović)
Maljavi bademi
Na maljavom bademovom drvetu
prskaju baršunaste očne jabučice
i vlažne, začuđeno traže svetlost
prorez na tvojim pantalonama
što ga prstima načinih
tragajući za neboplavim pacovom
po rosnom, dahtavom lišću
da me nestašno, halapljivo ujede za prst.
		(K. Ladik)
Sedi na smeđem panju *
Poluzatvorenih usta, u ruci joj ogledalo,
mazi samu sebe. U drugoj ruci
gusenica pod slapom toplih čipki.
Zna već
šta nedostaje nervoznim vrapcima,
vrapčijem gnezdu
među butinama.
		(K. Ladik)
Žudnjo, mračna škrinjo
Daske su prodrle u dubinu kuće
krvavo oribane.

Tu zastaje dah
mrke stepenice vode večnoj tajni
do reke pod kućom
gde voda liže ljigavu obalu.

Svetlosni bič.
Svršetak drhtave tajne.
Oznojane vešalice padaju na glave.
		(K. Ladik)
Četiri trokedle
Gvozdena ograda. Unutra drvo zabrana.
Jedna po jedna penju se na kip.
Mlaka noć,
vlažne gaćice pod čarapama.
Neke napolju, neke već u rupi
među butinama hvataju za šljivu.
		(K. Ladik)
Braon patos
Mrki patos – ko ga ofarbao?
Ja sam ga ribala, gazila, zapenjena od batina.

Mrka vrata – ko to kuca?
Ima li dobre, tople pičke na prodaju?

Ima. Ima.
U perini, u furuni, u fioci,
po jedna besna pička ujeda.
		(K. Ladik)
Jamica mimoza *
Ah, taj rez! Mračna provalija
cepa mimozin vrt.
Nebo bez zvezda, širi se.
		(K. Ladik)
Ikarova senka *
Gleda svoju senku
kako preleće srebrne pašnjake
crni kišni mantil raskriljen raste
po brdima prelivenim uljem i dahće
među njegovim krilima hladne trešnje
guši se u noć gurnuvši sve oko sebe
sretan je i propada u nebo
		(A. Vicko)