### szecesszió (latin, secessio; kivonulás, elkülönülés, különválás)
Eredetileg művészettörténeti fogalom: a 19. század második felében indult és az 1920-as évekig tartó képző-, építő- és iparművészeti irányzat osztrák és magyar elnevezése, virágkora 1890 és 1905 közé tehető. Angliában és Franciaoszágban art nouveau-nak, azaz új művészetnek nevezték, de még számos elnevezése ismert (modern style, Jugendstil). Jellemzője a körvonal kiemelt szerepe, a gazdag növényi díszítmény használata, az aszimmetrikus szerkesztés, az ornamentális karakter. Az organikus és a geometrikus formák alkalmazása szerint különböztethető meg két fő iránya. Az új stílust művészi kiállítású folyóiratok terjesztették el. Az építészet újjászületése mellett a szecesszió legjelentősebb érdeme az iparművészet rangjának helyreállítása volt. Az irányzat Angliában született, eredete az Arts and Crafts-mozgalomhoz és a preraffaelita festők tevékenységéhez vezethető vissza. Országonként különböző karakterű irányzatokat ismerünk. Franciaországban a Nabi-csoport, Henri de Toulouse-Lautrec (1864-1901), Émile Gallé (1846-1904) és a Nancy-iskola tevékenysége a meghatározó. Belgiumban Henry Van de Velde (1863-1957) teremtett a vonal kígyózó mozgására épülő stílust. A németországi Jugendstil-centrumok között München és Darmstadt kiemelkedő. A glasgow-i Négyek közül Charles Rennie Mackintosh (1868-1928) helyi tradíciókon alapuló építészetével tűnt ki. Bécsben Gustav Klimt (1862-1918) festészete új tartalmakat és megformálást honosított meg. Spanyolországban Antonio Gaudi (1852-1926) teremtett egyedülálló építészeti stílust. Észak- és Kelet-Európában az alkotók a szecesszió motívumait népművészetük formakincsével gazdagították. Amerikában Louis Comfort Tiffany (1848-1933) az új üvegművészet megalapozója. A szecesszió sajátosságai megjelentek az az irodalomban is: e művészet erősen stilizált, sőt allegorikus: nemcsak egy vers vagy novella lehet egy-egy életérzés allegóriája, hanem regény vagy dráma is. Sokan a szimbolizmus egyik áramlatának tartják. GK-VA