Cesare Lombroso

Lángész és őrültség

Fordította: Szabó Károly

TARTALOM
Lombroso.
I. FEJEZET. 
A lángész lélektana és rokonsága az őrültséggel.
II. FEJEZET. 
Az időjárás és az évszakok befolyása  a lángeszü emberekre és az őrültekre.
III. FEJEZET. 
Az éghajlat befolyása a nagy emberek születésére.
IV. FEJEZET. 
A faj és család befolyása a lángészre és az őrületre.
V. FEJEZET. 
Lelkibeteg nagy szellemek: Harrington, Bolyai, Codazzi,  Ampère, Comte, Schumann, 
Tasso, Cardano, Swift,  Newton, Rousseau, Lenau, Széchenyi, Schopenhauer.
VI. FEJEZET. 
Költői és humorisztikus tehetséggel megáldott lelkibetegek.
VII. FEJEZET. 
Az őrültek művészete.
VIII. FEJEZET. 
A grafománia.
IX. FEJEZET. 
A próféták és a forradalmárok.
X. FEJEZET. 
Különös ismertetőjelei azon lángeszű embereknek, akik őrültek voltak.
XI. FEJEZET. 
Összefoglalás.
FÜGGELÉK 
Említett hírességek az egyes fejezetekben

Lombroso.
Az állam egyik legjelentősebb feladata az igazságszolgáltatás. Meg kell védeni az állampolgárok életét és vagyonát azok ellen, akik megsértik a törvényt és a jogrendet. A társadalom nagyon sok intézményt alkotott ugy a közbiztonság, vagyis a bün megelőzése, mint a gonosztettek megtorlása végett. Ezek a megtorló intézmények azonban ma, mikor a humanizmus - az emberszeretet - már a büntetőtörvénykönyvnek is egyik vezető elve, nemcsak azt célozzák, hogy a bünöst a megérdemelt büntetéssel sujtsák, hanem azt is, hogy mig egyrészt a törvény megsértőjét ártalmatlanná tegyék a társadalomra nézve, másrészt pedig megjavitsák a bünöst és módot nyujtsanak neki arra, hogy büntetésének elszenvedése után ismét a becsület utjára térhessen. A modern igazságszolgáltatás nem számkiveti a bünös embert a társadalom kebeléből, hanem csupán megvédi a polgárokat a bün ellen. A mai perrendtartás is ugyanennek az eszmének a szolgálatában áll. Nem engedi meg, hogy a vádlottakat bántalmazzák, vagy pedig kinozzák, hogy ilyen erőszakos módon csikarják ki vallomásaikat. A börtönökben pedig emberi bánásmódban részesitik a vádlottakat és az elitélteket, nehogy az amugy is rettenetes sorsukat még jobban megnehezitsék.
Egyik legfontosabb vivmánya azonban a modern jogszolgáltatásnak a beszámithatóság kérdése. Vannak bizonyos erkölcsi kényszerek, amelyek a bün utjára sodorhatják a gyönge embert. Aki pl. a családját ért gyalázat miatt félig eszét vesztve, önkivületi állapotban gyilkos fegyverhez nyul, annak büne nem eshet annyira latba, mint azé, aki hidegen, kapzsi vágyból, előre megfontolt szándékból, orvul gyilkol. Akit az éhség visz arra, hogy kenyeret lopjon, annak büne elenyésző ahhoz a bünhöz képest, amidőn valaki pl. azért lop, hogy a kicsapongásaihoz szükséges pénzt megszerezhesse magának. És igy tovább. Ezeket a lelki kényszereket ugy a törvény, mint a törvényt alkalmazó biró is, mint enyhitő körülményeket mérlegeli és a büntetés kiszabásánál a legenyhébb paragrafusokat alkalmazza. Sőt ezen a téren nem ritka a teljes felmentés is: igy pl. Franciaországban egész uzus lett, hogy az esküdtszékek felmentették azt a férjet, aki megölte hütlen feleségét.
Látható mindezen példákból, hogy a modern gondolkodás mennyire enyhitette az igazságszolgáltatás rideg formáit és mennyire iparkodott a törvénykezést emberivé, méltányossá tenni. A legujabbkori kriminológia azonban még ennél is tovább megy egy lépéssel - az igaz, hogy egyelőre még nagyjából elméleti alapon - és pedig azzal a feltevéssel, hogy a bünös embert minden esetben valami ellenállhatatlan kényszer viszi a bünre és ennek a kényszernek a csirája a bünös ember szervezetében rejlik. Egy Lombroso Cesare nevü olasz elmeorvos 1876-ban megjelent és óriási feltünést keltett könyvében azt a tételt állitotta fel, hogy a gonosztevőnek szervezete és veleszületett hajlamai már eleve különböznek a rendes emberek testi és lelki berendezésétől és igy ők rendellenes agybeli viszonyaik révén egyenesen beléhajtatnak abba, hogy bünt kövessenek el. Kézenfekvő ennélfogva a tudós orvos ama következtetése, hogy az ilyen «erkölcsi betegek» törvényes megbüntetése nem igazságos, miután nem ők tehetnek arról, hogy öröklött tulajdonságaik a bünbe kergetik őket. A társadalomnak csak ahhoz van joga, hogy ezeket a rend- és törvényre nézve veszedelmes embereket ártalmatlanná tegyék, de ugy, hogy azok ne szenvedjenek tulságosan általa. Olyasformán kellene velük bánni, mint az őrültekkel. El kellene például vinni őket olyan szigetekre, ahol nem érintkezhetnének a rendezett társadalommal, de ott aztán módot kellene nekik nyujtani arra, hogy szabadon élhessenek.
A gonosztevő bizonyos tekintetben olyan, mint az őrült, amely szintén kárt okozhat a társadalomnak és mégis sajnáljuk, mégsem bántjuk, hanem elzárjuk a világtól és ugy, amennyire gyógyitjuk is. Igy kellene bánni a gonosztevőkkel is. Az államoknak azután mindenesetre meg lenne az a joguk, hogy ezeknek a terhelt lényeknek a szaporodását meggátolja, mert az ő gyermekeik - mint a statisztika bizonyitja - a legnagyobb valószinüség szerint örökölnék szüleik gonosz hajlamait. Azáltal pedig, hogy a rendezett társadalomtól elkülönitjük a gonosztevőket, elérjük azt, hogy megtisztitjuk a káros elemektől és igy lassanként kiirtjuk a következő nemzedékekből a bünt.
Természetes, hogy ez a nagyon is merész tan egész felfordulást okozott a tudományos világban és eleinte bizony igen sokan megtámadták miatta Lombrosót. Hiszen ilyen módon az egész igazságszolgáltatási rendszer a legnagyobb mértékben igazságtalan lenne, - igy gondolkodtak a konzervativ elmék, amelyek irtóznak a régi megszokott rend megváltoztatásától. - Hiszen szó sincs róla, ez a tulságos modern tan nem fogadható el csak amugy szó nélkül, mert bizony igen sok gonosztettet követnek el, amelyet a legjobb akarat mellett sem lehet «betegség»-nek nevezni. Az azonban bizonyos, - és ezt Lombroso kétségtelenül bebizonyitotta - hogy a gonosztevő tipusa egészen más, mint a normális emberé. Egészen más a testalkotása, az agyrendszere, a vérmérséklete stb. és igy emberileg helytelen, ha a társadalom kinos büntetésekkel sujtja azokat a szerencsétleneket, akiket eredendő szervezetük, agybéli abnormitásuk ragad a bünre.
Ilyenformán Lombroso egész uj irányt adott a büntetőjognak, - amely nem fogadja ugyan el teljes egészében az ő elméleteit, de az ő utmutatásán - ha lassubb tempóban is - folyton előre halad. Az ő agitációjára indult meg az a mozgalom is, amely már eddig is több európai államban a halálbüntetés eltörlésére vezetett. Igy pl. Olaszországban, Svájcban már nincs halálbüntetés és már Franciaországban is benyujtották az eltörlésről szóló törvényjavaslatot, sőt már nálunk is erősen foglalkoznak ezzel a kérdéssel. «Mert mi ad jogot az embereknek arra,» - kérdezi Lombroso, - «hogy elvegyék az embertől azt, amit csak a Természet vehet el tőle: az életét?! A Természet abnormálisnak alkotta meg annak a gyilkosnak agyát, ezt a szerencsétlent ezért sajnálni kellene inkább, nem legyilkolni. Mert a halálbüntetés nem más, mint törvényes gyilkosság. Azt nem lehet jóvátenni, ha véletlenül utólag kisül a delikvens ártatlansága. Barbár, középkori intézmény a halálbüntetés, a lomtárba vele!»
És bizonyos, hogy ma már a műveltebb embernek csak az alacsonyabb ösztöne ragaszkodik a halálbüntetéshez, főképen akkor, ha valami nagy büneset felháboritja és arra gondol - hogy esetleg ő lehetett volna az áldozat.
Lombroso igen sok kiváló művében foglalkozott a bünös ember kérdésével, de ennél még sokkal érdekesebbek azok a könyvei, amelyekben az őrültek és a lángeszü emberek tulajdonságainak összehasonlitásáról számol be. Ezek a vizsgálatai kideritették azt, hogy a lángeszü ember agyberendezése rokon az őrültek szervezetével. A legérdekesebb, szinte szenzációs könyve, amely ezzel a kérdéssel foglalkozik és szorosan összefügg a bünös emberekről alkotott elméletével, az a könyve, amely Lángész és örültség cimen az egész világban elterjedt és mindenütt óriási feltünést keltett. Ezt a remek művét mutatjuk be itt olvasóinknak. Tudományos mű, de olyan népszerü formában tárgyalja az érdekes problémát, hogy mindenki gyönyörüséggel olvashatja. Könyvkiadó-vállalatunknak az a terve, hogy minden regénysorozatát egy-két nagyszerü természettudományi művel egésziti ki és ennek a tervnek első megnyilatkozása ez a könyv, amelyet olvasóink különös figyelmébe ajánlunk.
Azt hisszük, hogy fölösleges sok bevezető megjegyzést hozzáfüzni ehhez a könyvhöz, beszél ez magától is; könnyen, érthetően, gyönyörü anekdotaszerü példákban magyarázza el a lángész és ez őrültség különös rokonságát, ugy, hogy olvasóink bizonyára a legnagyobb érdeklődéssel fogják olvasni minden egyes részletét. Mindnyájan csudálkozással nézzük egy-egy lángeszü ember pályafutását, bámuljuk, hogy mennyi hatalmas alkotás jelzi az ő utjukat - mindmegannyi egy-egy lépéssel vitte előre az emberiség művelődését. Az bizonyos, hogy Istennek kiválasztott teremtményei ezek a nagy emberek, akik arra vannak hivatva, hogy a történelem mérföldjelzői legyenek: mindegyikük egy-egy jótevője korának és az utókornak is, amely tudást, vagy gyönyörüséget merit az ő műveikből. És ez a könyv, amelyet ime olvasóink kezébe adunk, azt a kérlelhetetlen igazságot bizonyitja, hogy a természet csak látszólag mér különböző mértékkel, valójában rettenetesen igazságosan osztja meg adományait. Az egyszerü gondolkodásu embernek nem adta meg a fenkölt elmét, de helyette nyugodt, egészséges gondolkozást, ép elmét adott, amely - ha külső körülmények meg nem zavarják - egész életük elégedettségét biztositja a számukra. A nagy embereket fenkölt, magasztos elmével áldotta meg, amelynek minden szikrája egy-egy csudás alkotásnak lehet a csirája - de ehelyett megfosztotta őket lelki nyugalmuktól, csapongó képzeletük, a mély gondolkozástól. Feszült és kifáradt agyuk ezernyi nyugtalanságba, izgalomba keveri őket és közel viszi lelküket az őrültséghez. Nem őrültek ők valójában, de könnyen azzá lehetnek - és mindenkor szenvednek és gyötrődnek annyit, mint a lelki betegek. Mindnyájan különös agyu emberek, különcök a szó legszorosabb értelmében, az életüknek ezernyi furcsasága van, amelyen kacagni lehetne, ha nem volna olyan sajnálatraméltó.
A nagy emberek furcsaságait az őrültek művészi hajlamaival hasonlitja össze. És itt végtelenül érdekes dolgokat ir le a tudós elmeorvos. Különösen az egyik remek fejezetet emeljük ki még e helyt is.
Ebben egy őrült mondja el az élettörténetét, olyan csudálatos elevenséggel, hogy vetekszik bármely szenzációs regénynyel is. Ha pedig a szórakoztatás mellett a művelődés nagy eszméjének is szolgáltunk e könyvvel, ugy azt hisszük, elértük célunkat.

I. FEJEZET.
A lángész lélektana és rokonsága az őrültséggel.
A lángész és az őrültség nagyon rokon fogalmak. Szinte hihetetlennek látszik ez az állitás, pedig nagyon fájdalmas és rettenetes valóság. Igen sok kiváló gondolkodónak olyan furcsa és szeszélyes volt a viselkedése, mint akármelyik lelki betegnek. Lenau-ról, a magyar születésü német költőről följegyezték, hogy irásközben olyan idegesen rángatózott a lábával, hogy az iróasztala előtt a lába egészen kivájta a padlót. Buffon, a francia forradalom idejében élt nagy bölcsész, egy napon fölmászott egy torony tetejére, ott megkapaszkodott a födélpárkányba és ugy lógatta le a lábát, anélkül, hogy tudatában lett volna furcsa viselkedésének. Napoleon-nak állandóan görcsös fájdalma volt a jobb vállában és az ajkán s ha haragos volt, a lábikrájában is. Nagy Péter cár arcrándulásokban szenvedett, melyek a legrettenetesebb módon eltorzitották az arcát.
Épen ilyen közös sajátsága a lángésznek és az őrült embereknek az, hogy hamar megőszülnek és megkopaszodnak, a testük lesoványodik, idegeik meggyöngülnek, izmaik idő előtt elsorvadnak. Már az ókorban az volt a vélemény, hogy: «a sápadtság a nagy emberek arcszíne».
A nagy gondolkozóknak épugy, mint az őrülteknek, többnyire forró a fejük és hideg a lábuk, náluk a vérkeringés az agy felé tódul, sokat szenvednek kronikus fejfájásban és alig van érzékük a hideg és az éhség iránt.
A lángeszü emberek és a lelkibetegek egyaránt kedvelik az egyedüllétet, a családi élettel, barátsággal nem sokat törődnek. Michelangelo, a középkor legnagyobb festője és szobrásza gyakran kijelentette: «A művészetem elég terhet ró rám, nem foglalkozhatom egyéb dologgal.»
Igen gyakran előfordult már az a hihetetlennek látszó eset, hogy olyan balesetek, amelyeknek következménye rendesen a megőrülés, mint például sulyos agybántalmak, vagy az agyvelő megsérülése, a legközönségesebb halandókat lángeszüvé változtattak. Giovanbattista Vico ifjukorában leesett egy magas létráról és eszméletlenül, összezuzott agyburokkal találták a földön. Gretry egyszerü kántor volt és csak akkor lett nagy zeneszerző, mikor egy sulyos gerenda esett a fejére. Halle elmegyógyász megirta, hogy egyik betegét hülyéből a legmagasabb intelligenciáju emberré változtatta a hátgerincbaja.
Bichat doktor észrevette, hogy a meggörbült nyaku emberekben a rendesnél jóval élénkebb szellem lakik. Conolly egy betegén konstatálta, hogy szellemi képessége a nyakszirtjére tett huzóflastrom hatása alatt fejlődik. Általánosan ismert a pupos emberek ravaszsága és gunyos szellemessége, amelyet dr. Rokitansky a szivütőér meggörbülésével magyaráz, miáltal az agyhoz vezető véredények kitágulnak és az agyvelő a rendesnél vérdusabb lesz.
llyenformán láthatjuk, hogy a lángész függ a test állapotától és ezzel könnyen megmagyarázhatjuk, mi különbség a lángész és a tehetség között.
A tehetség öntudatos: tudja, miért és hogyan jut bizonyos elvekhez és következtetésekhez. A lángész öntudatlan: a «miért» és a «hogyan» ismeretlen előtte.
Haydn, a hires zeneszerző, leghiresebb munkáját, a Teremtés-szimfóniát, isteni adománynak tekintette.
- Ha nem halad a munkám - mondta a nagy zeneszerző - bemegyek az imaszobámba, elmondok egy Ave Máriát és ujra megszáll az ihlet.
Azok a lángeszü emberek, akik megfigyelték magukat, azt irják a költői átszellemülésről, hogy az olyan, mint valami édes láz, amelyből gyorsan és öntudatlanul patakzanak a gondolatok, mint az égő máglyáról a szikrák, mikor megbolygatjuk a tüzet.
Napoleon gyakran mondta, hogy a csaták sorsa egy pillanattól, egy lelkében villámgyorsan támadó, rejtett gondolattól függ, amely aztán hamarosan eldönti az ütközetet.
Goethe, a németek legnagyobb irója emliti, hogy a legszebb müveit az álomkórhoz hasonló lelki állapotban irta.
Alfieri, az olaszok egyik legnagyobb drámairója, önéletrajzában megirja, hogy az évszakok olyan különféleképen hatottak teremtő erejére, hogy egyszer, szeptember hónapban, nem volt ereje, hogy egy benne öntudatlan támadó hatalmas ösztönnek ellenálljon. Miután néhány napig hiába iparkodott legyőzni ezt az érzést, végre munkához fogott és még abban a hónapban öt vigjátékot fejezett be.
Már Sokrates, az ókor egyik legnagyobb bölcse, megemlékezett a lángésznek eme öntudatlan munkájáról.
- A költők ép ugy az ösztönük sugallatára hallgatnak, mint a proféták, akik az átszellemülés öntudatlan pillanatában mondják jóslataikat.
A tapasztalat azt bizonyitja, hogy épen ugy, mint az őrültek mániáját, a lángeszü emberek gondolatait is külső benyomások készitik elő és azok egészen váratlanul pattannak ki a lángész agyából. Ez magyarázza meg azt is, hogy a próféták és szentek miért hisznek olyan rendületlenül abban, amit hirdetnek.
Mihelyt megszüntek az átszellemülés percei, a lángeszü ember nem emelkedik a közönséges halandó fölé, sőt többnyire mélyen alatta áll. A legjobb költők is irtak nagyon rossz verseket. Amellett közismert dolog, hogy nincs bolondabb ember, mint a lángész, aki bele van gabalyodva munkájába. Volt egy költő, aki irás közben nem vette észre, hogy a lábát elégette. Tasso, az olaszok egyik legnagyobb költője, dühös félbolond volt, mikor dolgozott.
Nagyon sok irónak különös lelki izgalomra van szüksége, hogy dolgozhasson. Schiller jeges vizbe mártotta a lábát, mikor költött. Pitt, a nagy angol államférfi és szónok, több liter sört ivott, mielőtt az iróasztalához ült. Milton, a hires vak költő, aki diktálta leányainak az «Elveszett paradicsom» cimü gyönyörü vallásos költeményét, munkaközben vánkosok közé dugta a fejét. Leibnitz, a nagy német tudós, csak fekve tudott gondolkodni. Rossini mindig ágyban komponálta gyönyörü operáit.
Ezek a helyzetek mind arra szolgálnak, hogy az agyvelő megkapja azt a vérmennyiséget, amire szüksége van.
Itt kell megemlitenünk azt a szomoru jelenséget, hogy nagyon sok lángeszü ember szeszes italok mértéktelen élvezetéhez menekült, hogy a munkához szükséges lelki izgalomhoz juthasson. Nagy Sándor részeg állapotában legjobb barátját ölte meg. Julius Caesar-t nagyon gyakran vitték részegen haza és ha Horáczius, római költő igazat mond, hát az ókor legkiválóbb szellemei, mint Sokrates, Seneca, Alkibiades és Cato is nagyon ritkán voltak józanok. II. Mohamed, a világhóditó török szultán delirium tremensben halt meg, pedig tudvalevő, hogy a mohamedánoknak tiltja a Korán a szeszes italok élvezetét. Még számtalan példát lehetne felsorolni, melyek mind ezt a szomoru tényt bizonyitanák. Gluck, a nagy francia zeneszerző, akinek halhatatlan operája, az Orfeus, a mi operánknak is műsordarabja, gyakran mondta: «Szeretem a pénzt, a bort és a dicsőséget: a pénzen bort veszek, a bor édes mámorba ringat, s ilyenkor irom műveimet, melyek dicsőséget szereznek nekem!» Később már nem elégedett meg borral és olyan mértéktelenül ivott pálinkát, hogy hamarosan belepusztult.
Ismeretes, hogy a legnagyobb találmányokat a véletlen hozta létre. Valami jelentéktelen mozzanat termékenyitőleg hatott a lángész agyára és készen volt az uj eszme, amely egész világokat hozott forrongásba.
Néhány béka, amely arra volt szánva, hogy Galvani beteg feleségének levest főzzenek belőle, közvetlen oka volt a villamosság felfedezésének. Egy függőlámpa mozgása, egy almának a fától való leesése alkalmat adott Newton-nak és Galilei-nek, hogy a világtestek mozgásának nagyszerü törvényeire jussanak. Mozart, a világ egyik legnagyobb zeneszerzője leghiresebb operájának, a «Don Juan»-nak fő dallamát egy hirtelen eszébe jutott nápolyi népdal hatása alatt komponálta. Hogart-nak, a geniális naturalista festőnek agyában akkor pattant ki az isteni szikra, mikor a sörházban verekedés közben egy részeg ember orron vágta. Milton csak ugy tudott költeni, ha zenét hallott. Watt, a gőzgép feltalálója akkor jutott nagyszerü művének alapötletéhez, mikor egy rákot pillantott meg.
Azonban épen ugy, mint ahogy a legjelentéktelenebb benyomások nagyszerü alkotásoknak lehetnek szülőjévé, épen ugy lehetnek a legrémesebb örültségek okozói. Humbolt, a nagy földrajzi tudós megirta dajkájáról, hogy a csecsemő Humbolt lágytestének érintése ellenállhatatlan vágyat ébresztett benne, hogy felvágja a gyermek hasát. Hány gonosztettnek lett okozója a legjelentéktelenebb alkalom! Hány embert ragadott gyilkosságra egy balta megpillantása, hányat gyujtogatásra a tüzhely kicsapó lángja!
Azonkivül tény, hogy az átszellemülés valóságos hallucinációvá fajulhat, ugy hogy ilyenkor az ember valóban látni véli azt a képet, amit csupán felizgatott képzelete idéz elébe. Egy olasz festő képes volt emlékezetből 300 élethű arczképet festeni évenkint. A lefestendő ember arcát egy félóráig nézte, ugy hogy a képzelete annyira tulfeszült, hogy ilyen átszellemült állapotban maga előtt látta a modelt, olyan élesen, mintha valóban előtte állt volna, annyira, hogy le is tudta festeni. Montina festő azt hitte, hogy ő valóban látja azt a tájat, amit festeni akart. Mikor egyszer valaki odaállt ahhoz a falhoz, amelyen ő egyik festményének tárgyát elképzelte, megkérte, hogy menjen el onnan, mert eltakarja előtte a képet. Ez megfordult, hogy megnézze, milyen kép elé állt és a legnagyobb megdöbbenésére látta, hogy ott semmi sincs.
Minél magasabb az emberek szellemi képessége, annál nagyobb az érzékenysége is. A lángeszü embereknél ez szinte beteges érzéssé fajul. Az egyik elájul egy rózsa szagára, a másik sirva fakad, ha zenét hall. A lángész alkotásának forrásai az ihlet és érzékenység. Láttuk, hogy mind a kettő beteges érzés és az őrülteknek is sajátja.
A tulérzékenység néha olyan szenvedélyekre és furcsaságokra ragadja a lángeszü embert, amik igazán méltatlanok hozzá. Alfieri, a nagy olasz költő, néha egész nap nem tudott enni, mert előző napon kedvenc lova fájdalmasan nyeritett. A lángeszü emberek különben nagyon érzékenyek a nők bájaival szemben is. Alfieri már kilenc éves korában szerelmes volt, Byron, az angolok egyik legkiválóbb költője, már nyolc éves korában őrülten szeretett egy lányt. Tizenhat éves volt, mikor meghallotta, hogy szerelmese férjhez megy, s erre olyan heves szivgörcsöket kapott, hogy majd belehalt. Különben Byron egy szinielőadás alkalmával is elájult a gyönyörüségtől. Francia nevü olasz festő pedig meghalt a gyönyörüségtől, mikor megpillantotta Rafael egyik nagyszerü festményét. Ampère, akinek sok találmányt köszönhet a villamosság, annyira szerette a természetet, hogy majd meghalt örömében, mikor Genuánál megpillantotta a tengert. Mikor Newton, aki az égitestek vonzásának világhóditó törvényeit felfedezte, valamilyen tudományos kérdést megoldott, annyira megörült, hogy elvesztette eszméletét és napokig nem volt képes munkáját folytatni. Mikor Gay-Lussac, a hires fizikus és Davy, a bányalámpa feltalálója egyik közös tudományos feladatukat megoldották, gyerekek módjára papucsban táncoltak dolgozószobájukban. Mikor Archimedes, az ókor egyik legnagyobb tudósa, felfedezte a derékszögü háromszög törvényét, félmeztelenül végigszaladt Szirakuza utcáin és mint az őrült, azt kiabálta:
- Heuréka! Heuréka! (Megvan! Megvan!)
Mindezen példákból is látható, hogy a lángeszü emberek érzései a legtulzottabbak. És ha észrevesszük, hogy valamely zseniális ember érzései nem féktelenül lobognak, akkor annak az az oka, hogy a mérhetetlen dicsőségvágyuk és tudásszomjuk minden más érzést kiölt a lelkükből.
Ez a betegességig fokozódó érzékenység megkeseriti a rendkivüli emberek egész életét. A legcsekélyebb csalódás, vagy bántalom szerencsétlenné teszi őket. Ami más embert ugy érint, mint valami apró tűszurás, az a lángeszü emberek szivét tőr gyanánt döfi keresztül.
Boileau és Chateaubriand, két nagy francia költő, a legnagyobb fájdalmat érezték, ha akárkit - legyen az bár a cipészük, - dicsértek a jelenlétükben.
Ugo Foscolot, az olaszok egyik kiváló költőjét, egyszer megsértette a kedvese. A költő kétségbeesetten felkiáltott:
- Azt kivánod, hogy halva láss, - hogy összezuzzam a fejem előtted?!
Azzal fejjel nekirohant a kandallónak. Szerencsére lefogták a körülötte lévők és igy megmentették az életét.
Ebből a túlérzékenységből önként következik a lángeszü emberek végtelen hiusága is, amelyet különben olyan embereknél is gyakran észlelhetünk, akik szakadatlan tanulmányoknak szentelik életüket. Nagyon hasonlit ez ahhoz a nagyzási hóborthoz, amely az őrültek legnagyobb részének sajátja.
Heine, a németek egyik legnagyobb költője, azt irja: «Az ember valamennyi állat közül a leghiubb, a költő pedig a leghiubb ember.» Ugy látszik, saját tapasztalataiból meritette ezt a véleményét, mert egy más helyen igy ir: «Ne felejtsétek el, hogy költő vagyok s igy azt hiszem, hogy minden embernek abba kell hagyni a munkáját, csak azért, hogy a műveimet olvashassa.»
Mikor Cagnioli történetiró megirta az aquileai vérfürdő történetét, olyan nagy embernek hitte magát, hogy éktelen dühbe jött, ha valaki elment előtte anélkül, hogy köszönt volna neki.
- Micsoda? - mondta ilyenkor sértődötten. - Nem ismeritek Cagniolit?
Porta, a világhirü olasz orvos-tanár, nem hallgathatott valami orvosi műről való beszélgetést anélkül, hogy ki ne gunyolta volna. Ha azonban valami matematikai, vagy nyelvészeti könyvről beszélgettek, akkor szó nélkül, sőt igen figyelmesen hallgatta az előadást.
Schopenhauer, az ujkor egyik legnagyobb bölcsésze, a legnagyobb dühbe jött és nem fizette ki a számlát, ha valaki két p-vel irta a nevét.
- Sohasem mertem volna nyilvánosságra hozni Newton Kronológiájáról irt kritikámat, - irja Whyston, a hires fizikus, - mert a hiu Newton képes lett volna meggyilkolni érte.
A kiváló emberek nagyon könnyen megsértődnek; érzékenységük szinte üldözési mániává fajul. A szomoruság, melankólia, a sértődöttség és képzelt mellőzés kinjaival fizet a lángész rendkivüli szellemi képességeiért; éppen ugy, mint ahogy az ember ifjukorának tulságos élvezeteiért a legkülönfélébb betegségekkel fizet.
Mikor Mohamed, a nagy vallásalapitó, valamely tanát kinyilatkoztatta, olyan állapotba esett, amely egy csöppel sem különbözött a hülyék tehetetlenségétől. «A Korán (a mohamedánok szent könyve) három fejezete - mondta egyszer a próféta - egészen megerősitette fürteimet.»
Azt hiszem, hogy minden lángeszü ember, még dicsőségének tetején is, üldözöttnek és mellőzöttnek hiszi magát és vannak olyan pillanatai, mikor még az öngyilkosság gondolataival is foglalkozik.
Ez a tulérzékenység gyakran egyetlenegy pontban egyesül és ez az összpontositott gondolat megsemmisit minden más érzést és gondolatot és a rendkivüli ember agyára és egész szervezetére hatalmas befolyást gyakorol.
Heine még halálos ágyán se tudta elfojtani cinizmusát és az ápolójának, aki könyörgött neki, hogy forditsa szivét Istenhez, gunyosan azt mondta:
- Isten meg fog nekem bocsátani, hisz ez a mestersége!
Beszélik, hogy Aretinus, mikor feladták neki az utolsó kenetet, igy szólt:
- Olajjal kentetek be: hát óvjatok meg az egerektől!
Malesherbes, a nagy francia nyelvész és filozófus, halálos ágyán nem akarta meghallgatni gyóntatója vigasztalását, mert a beszédének nem volt szép a stilusa.
Hogy mennyire egyoldalu a nagy emberek tehetsége, az is számtalan példával igazolható. Corneille, Vergilius, Lafontaine és Newton nagyobb társaságban, vagy nyilvánosan képtelenek voltak folyékonyan beszélni.
Poisson kijelentette, hogy az élet nem való egyébre, mint arra, hogy matematikával foglalkozzék az ember.
D’Alembert, nagy francia bölcsész, jajszó nélkül türte a legfájdalmasabb műtéteket, de hangosan zokogott, ha a kritika - akármily gyöngén is - megtámadta.
Linné, a mai növénytani rendszer megalapitója, hatvan éves korában köszvény és szélütés következtében testileg és szellemileg béna volt, de rögtön föleszmélt, mihelyt kedves növénygyüjteménye közelébe vitték.
Lamy, a nagy matematikus, eszméletlenül feküdt a földön. Hiábavaló volt minden kisérlet, hogy magához téritsék és már abba akarták hagyni az élesztést, mikor valakinek az az ötlete támadt, hogy valami tudományos kérdést adjon fel az ájult tudósnak.
- Mennyi tizenkettőnek a négyzete? - kérdezték tőle.
- Száznegyvennégy! - válaszolt Lamy és feleszmélt ájulásából.
Mikor Sebujah, arab nyelvész, meghallotta, hogy Harun al Rasid kalifának valami nyelvészeti kérdésben más a véleménye, amint neki, annyira elkeseredett, hogy meghasadt a szive.
A tudomány legnagyobb alakjai, egész életükön át az emberi tudományosságnak csak egy igen kis ágával foglalkoztak - s ez a hajlamuk odáig fajult, amit az elmegyógyász monotipiának nevez. Beckmann egész életén át csupán a mellbetegségekkel foglalkozott, egyébhez nem is értett. Meyer csak a hangyák életét tanulmányozta, Fresner pedig kizárólag a holdat. A monotipia nagyon hasonlit a monomániához, amely egyike a leggyakoribb őrültségi eseteknek.
Ez a tulérzékenység és a tanulmányokban való elmélyedés az oka annak is, hogy a lángeszü embereket éppen ugy, mint az őrülteket nehéz a felfogásuktól eltériteni. Az ő agyukban az igazság és a tévedés mélyebb gyökeret vert, mint a rendes emberekben, akik a meggyőződésüket olyan könnyen cserélgetik, mint akár a ruhájukat. Ebből azt is következtethetjük, hogy még a legzseniálisabb emberek véleményében sem szabad vakon biznunk.
A lángeszü emberek agyának természetellenesen feszült munkája és az utána következő ellankadása okozza a nagy emberek rendkivüli szórakozottságát is, amit különben a lelkibetegeknél is gyakran észlelhetünk. A tudósok szórakozottságáról ezer meg ezer élc és anekdota kering a köztudatban. Newton-ról beszélik, hogy egyszer a pipáját a kis unokája ujjával akarta megtömni; ha kiment a szobából, hogy valamit behozzon, bizonyos volt, hogy utközben elfelejtette, hogy minek ment ki. Egy tudósról megirták, hogy néha még a maga nevét is elfelejtette.
Ha Beethoven komponált, annyira megfeledkezett a gyomra szükségleteiről, hogy nagyon gyakran egész nap nem evett semmit, máskor meg egy félóra mulva az elköltött ebéd után csöngetett az inasának, hogy tálaljon.
Gioja, olasz költő, az ihlet hevében egyszer az asztalra irt egy egész fejezetet, pedig egy egész csomó papir feküdt előtte.
Diderot, a nagy francia bölcsész, nagyon gyakran bérkocsit rendelt, amely a háza előtt várt rá; de ő annyira megfeledkezett róla, hogy néha az egész napi bérét meg kellett fizetnie, anélkül, hogy a kocsit csak egyszer is használta volna. Gyakran elfelejtkezett arról, hogy kivel beszélget és mint valami alvajáró, olyan magánbeszélgetéseket folytatott, amelyek egyáltalában nem voltak a jelenlevőknek szánva.
Ebből magyarázható meg az a furcsa jelenség is, hogy lángeszü emberek néha a legegyszerübb fogalmakat nem értik meg, viszont olyan gondolatokat hoznak napvilágra, amelyek más ember előtt ostobaságnak látszanak. A nagy érzékenység karöltve jár az eredetiséggel.
A nagy szellemek néha a tudománykörükbe tartozó legkönnyebb feladatokat sem képesek megoldani, mig a legnehezebbeket játszva megfejtik. Monge a legösszetettebb differenciálszámitásokat könnyü szerrel végezte, de fázott a legegyszerübb négyzetgyökvonástól, amit minden iskolás gyerek könnyen kiszámit.
A tehetség felfedez és utánoz, a lángész teremt és feltalál. A tehetséges ember olyan céllövőhöz hasonlitható, aki rendkivül nehéznek látszó pontokra céloz, a lángész olyan pontokra céloz, amelyek a mi szemünknek láthatatlanok.
Goethe a legjobb német költő, egyik művében Olaszországot a legpontosabban leirta, anélkül, hogy azelőtt látta volna. Ez azt bizonyitja, hogy a lángész kitalál olyan dolgokat, amiket még meg sem vizsgált. Ez a közönséges látókör határán jóval tulmenő látóképesség, amelynek következménye aztán az, hogy a lángész nem látja meg a legközelebb fekvő dolgokat s igy olyan a viselkedése, mint valami bolondnak - okozza azt is, hogy az emberek nagyrésze jó ideig kigunyolja, félreismeri a nagy szellemeket, akiknek gondolkozása egész másféle, mint a köznapi embereké.
Nem hiába mondják, hogy a lángészt csak holta után becsüli meg a közönség. Wagner-t, a nagy zeneköltőt, kinevették, mikor első operáival a közönség elé lépett. Bolyai Farkast, a világhirü magyar mathematikust, mikor uj rendszerü mértanát nyilvánosságra hozta, bolond-tudósnak nevezték és olyan molnárhoz hasonlitották, aki kavicsokból akar lisztet őrölni. Tudjuk, hogy minő bánásmódban részesült Fulton, a gőzhajó geniális feltalálója, vagy Kolumbus Kristóf, Amerika felfedezője.
A lángészt senki sem üldözi serényebben, mint a tudományos akadémiák és egyéb ilyenféle testületek tagjai, akik irtóznak minden ujitástól, minden felforgató eszmétől. Az akadémiák többnyire tehetséges (de nem geniális) emberek egyesülései; ezek a tehetség, hiuság és féltékenység fegyvereivel küzdenek a betolakodó lángész ellen, a köznapi emberek is nagy tiszteletben részesitik őket, az államkormányzat szintén respektálja és pártfogolja a működésüket - és igy teljes vértezetben állhatnak a lángészszel szembe. Zolá-t, a legnagyobb francia regényirót még tagjai közé se akarta választani a francia akadémia.
Az eredetiség nem ritkán - bár többnyire minden cél nélkül - lelki betegek cselekedeteiben is fellép. Mint látni fogjuk, többnyire olyan őrülteknél tapasztalható, akik tudományos képzettségben részesültek. Ezeket az eredetiségük néha valósággal geniális gondolkozásra képesiti. 1529-ben a flórenci őrültekházában volt egy őrült, aki minden áron be akarta bizonyitani, hogy a majmoknak is van beszédük, melynek segitségével egymással érintkeznek.
A nagyszellemü embereknek épen úgy, mint az őrülteknek, nincs érzékük a rendhez, a praktikus élethez; álmaikkal jobban törődnek, mint szükségleteik kielégitésével.

II. FEJEZET.
Az időjárás és az évszakok befolyása 
a lángeszü emberekre és az őrültekre.
Egész sora a leglelkiismeretesebb megfigyeléseknek, melyeket klinikámban eszközöltem, a legvilágosabban bebizonyitotta, hogy a lelkibetegek állapotának folytonos változása a legszorosabb összefüggésben van a hőmérő és a barometer (légsulymérő) emelkedésével és esésével. Ha a hőmérő hirtelen felszáll 30-32-ig, akkor az őrültek rohamainak átlagos száma 29-ről 50-re száll fel. Olyan napokon, mikor a barometer hirtelen időváltozást jelzett, akkor a rohamok száma rohamosan felszökött 34-ről 46-ig.
23.602 őrült beható tanulmányozása után arra a meggyőződésre jutottam, hogy az őrültség fejlődése és kitörései a minden hónapban beálló hőmérsékemelkedéssel szoros összefüggésben állnak. Vagyis a nyár első meleg napjai sokkal erősebb hatást gyakorolnak a lelkibetegekre, mint a legforróbb juliusi és augusztusi napok, amelyeknek az őrültek szervezete jobban ellenáll, mert már hozzászokott a meleghez. Legkevesebb rohama van az őrülteknek a téli hónapokban.
Erről a következő táblázat tanuskodhatik:
	A hőmérséklet
fokokban	A klinikán észlelt
rohamok száma	
Junius	21.29	2701	
Május	16.75	2642	
Julius	23.75	2614	
Augusztus	21.92	2261	
Április	16.12	2237	
Március	6.60	1829	
Október	12.77	1637	
Szeptember	19.00	1604	
December	1.01	1529	
Február	5.73	1490	
Január	1.63	1476	
November	7.17	1452	
Ugyanilyen hatással vannak az évszakok azokra a rendkivüli emberekre is, akiket a természet magas szellemi képességekkel ruházott fel. Akik érintkeztek velük, vagy leveleiket olvasták rögtön észreveszik, mennyire érzik az időnek és az évszakoknak befolyását és annyira szenvednek alatta, hogy nem ritkán önkéntelenül panaszokba törnek ki, mindenféle segédeszközökkel akarnak szabadulni a zsarnoki befolyástól, amely gondolataik szabad röptét akadályozza.
Montesquieu, kiváló francia iró, egyik levelében azt irja: «Ha egészséges vagyok és szép az idő, mindjárt rendes, becsületes ember vagyok».
Diderot is hasonlóképen nyilatkozott: «Mikor szél fuj, ugy érzem, mintha felhő takarná az elmémet, olyan vagyok ilyenkor, mint az őrült».
Giordani, nagy középkori bölcsész, két nappal előbb megérezte az időváltozást.
Alfieri azt irja: «Barometerhez hasonlithatnám magam. Képességeim a levegő sulyával csökkenek és megnövekednek. Nagy szélben elbénul az agyam. Szellemi képességem reggel nagyobb, mint este. Munkáim terveit legkönnyebben nyár közepén és télen gondolom ki. Az átmeneti évszakokban azonban nagyon csekély a munkaképességem».
Napoleon, aki a legkisebb szélben irtózatos fájdalmakat érzett, annyira szerette a meleget, hogy a legforróbb juliusban is tüzet rakatott szobájában. Voltaire is egész éven át fütette lakását. Rousseau, a legnagyobb francia bölcsészek egyike, is azt mondta, hogy a nagy meleg megtermékenyiti az agyát és azért fedetlen fővel kiült a déli napra, ugy, hogy barátai mindig féltették, hogy napszurást kap.
Schiller is nagyon sokat szenvedett az időjárás miatt. «Ezekben a szomoru napokban» - irja novemberben Goethe-nek - «e felhőterhes ég alatt, minden akaraterőmre szükségem van, hogy élő embernek érezzem magam. Képtelen vagyok a komoly alkotásra...»
Juliusban azt irja: «Hála a szép időnek, nagyon jól érzem magam. Ihletem, amely sohsem engedelmeskedett akaratomnak, ismét visszatért!»
Látható ezekből a példákból (melyeket különben folytatni is lehet), hogy a meleg jótékony hatással van az alkotóképességre, épenugy, mint ahogy a növények fejlődését is előmozditja. Ha a történetirók pontosan feljegyezték volna minden nagyobb alkotás keletkezésének idejét, láthatnók, hogy a meleg napok nemcsak a természetet, hanem a nagy emberek képzelőtehetségét és alkotóerejét is megtermékenyitették.
Emellett azonban azt is észrevehetjük, hogy a kiváló szellemek legtöbbje egy bizonyos hónapban alkotta meg legkiválóbb műveit. Igy Lamartine, francia költő, augusztusban, Byron és Alfieri szeptemberben, Schiller juliusban, Hugo Viktor májusban, Béranger, francia költő, januárban, Volta, a hires fizikus novemberben, Galvani áprilisban, Luther márciusban és áprilisban alkotta meg legkiválóbb munkáit.
Ha rendkivül sok statisztikai adatot vizsgálunk, akkor a következő végső eredményre jutunk: Az évnek első meleg napjai és hónapjai termékenyitőbbek, mint a legforróbb napok. Az emberi szellem 1867 legnagyszerübb alkotása közül:
539	esik	tavaszra,	
485	"	őszre,	
475	"	nyárra,	
378	"	télre.	
Tavaszszal fedezték fel Amerikát, a galvanizmust, akkor találták fel a barometert, a távcsövet és a villámháritót. Michelangelo tavaszszal tervezte legnagyszerübb művét és Dante ebben az évszakban irta meg a világ egyik legnagyobb remekművének, az «Isteni szinjáték»-nak vázlatát. Goethe ekkor tervezte a «Faust»-ot és Milton az «Elveszett paradicsom»-ot. - Tavaszszal nemcsak a természet, hanem az emberi szellem is új életre ébred.
Rendkivül érdekesek azok a jegyzetek, melyeket Malpighi, olasz tudós hagyott hátra naplójában. 34 év tapasztalataiból állitotta össze, ezt a táblázatot, melyben életének legtermékenyebb és legdicsőségesebb napjait osztályozza.
Juniusra	esett	71	kiváló	napja	
Juliusra	"	66	"	"	
Májusra	"	42	"	"	
Októberre	"	40	"	"	
Januárra	"	36	"	"	
Szeptemberre	"	34	"	"	
Áprilisra	"	33	"	"	
Márcziusra	"	31	"	"	
Augusztusra	"	28	"	"	
Novemberre	"	20	"	"	
Decemberre	"	13	"	"	
A tudós 436 rendkivüli megfigyeléséből csupán 81 esett a téli hónapokra.
Jól érzem, hogy a felsorolt példák még mindig nem eléggé bizonyitó erejüek, miután a szellemi műveket nem lehet a statisztika rideg táblázatába szoritani. Az azonban, aki e könyv szűk keretében elő nem sorolható összes adatokat, a nagy költők és tudósok önéletleirásait és leveleit tanulmányozza, be fogja látni, hogy a statisztika ebben az esetben legalább is kezdetleges bizonyitékot nyujt, ebben a fejezetben foglalt állitásaim igazolására.

III. FEJEZET.
Az éghajlat befolyása a nagy emberek születésére.
Aki komolyan meggondolja azt a mélységes hatást, melyeket az éghajlat és az időjárás a nagy emberek lényére gyakorol, az szükségképen arra a gondolatra is jut, hogy a légköri behatások a nagy emberek születésére is hatással vannak.
Kétségtelen, hogy valamely vidék lakosságának származása és faja, politikai állapotai és anyagi viszonyai nagyban befolyásolják az ott született geniális emberek számát és tehetségük mértékét; de tagadhatatlan a levegőnek és az éghajlatnak befolyása is.
Ezt bizonyitják például Olaszországnak legutóbbi ujonc-sorozási eredményei is. Az ország azon részei, melyek jó éghajlatuk folytán a legtöbb magas és szép termetü ujoncot szolgáltatták, egyuttal azok a vidékek is, ahol Olaszország legtöbb kiváló szelleme született. Viszont azokon a vidékeken született a legkevesebb lángeszü ember, amelyek rossz éghajlatuk miatt a leggyöngébb ujoncokat szolgáltatták.
Már az ókorban többször megnyilvánult az a meggyőződés, hogy a legtöbb lángész egészséges és magasan fekvő vidékeken születik.
Toszcanaban nagyon járja ez a közmondás: «A hegyi lakóknak nehéz a cipőjük és tiszta a fejük». Vegetus, római iró irja: «Az éghajlat nemcsak a testnek, hanem a szellemnek is erőt ad». Más helyen azt irja: «Minerva Athént választotta szent városául, mert ott enyhe és egészséges a levegő, s az bölcs embereket szül».
Macaulay, a hires történetiró, emliti, hogy Skóciában, amely egyike Európa legszegényebb országainak, mennyi kiváló ember született. (Napier, a logaritmusok feltalálója, Walter Scott, a hires regényiró, Byron, Newton, stb.) Csupán az éghajlati viszonyokkal magyarázhatjuk meg, hogy a toscanai hegyek között annyi pásztor és földmives, sőt nő is akad, aki született költő. Egész családok élnek, amelyeknek tagjai, nagyapa, apa és fiu, olyan szép verseket irnak, hogy nagyon sok hivatásos költő megirigyelhetné. Attól, aki fönt emlitett tételemet tagadná, joggal kérdezhetném, miért nem birnak ugyanannak a fajnak a lapályon élő lakói hasonló tehetséggel?
A teljesen lapályos országok, mint Belgium és Hollandia, vagy az olyan vidékek, melyeknek lakói, tulságosan magas hegyek közé szoritva, járványos golyvában szenvednek, mint pl. Svájc, - nem dicsekedhetnek sok kiváló emberrel. A legkevesebb kiváló szellem azonban a mocsaras vidékeken és a nedves tengerpartokon születik.
A legkézzelfoghatóbb példát az egészséges éghajlatu és magas fekvésü vidéken épült Florenc nyujtja. Olaszországnak majd minden lángeszü fia ott született. Csak néhány ismertebbet emlitünk fel a nagy sorozatból; Florencben látták meg a napvilágot: Dante (Olaszország legnagyobb költője), Gotto, Beato Angelico, Ghirlandaio, Donati (nagy festőművészek), Macchiavelli (kiváló bölcsész és jogtudós), Bocaccio (az első novellairó), stb. mig Pizában, amely egyike a legrégibb virágzó egyetemi városoknak, s igy a tudomány és művészet számára épen olyan jó talaj volt, mint Flórenc, alig született egy-két kiválóbb elme, s ennek oka az, hogy Piza sik talajon épült. Ne higyje senki, hogy ez csupa véletlenség, számtalan példa bizonyitja az emlitett elv helyességét.
A meleg éghajlatu vidékeken születik a legtöbb nagy zeneművész. Ennek köszönheti Olaszország azt, hogy 110 legkiválóbb zenész közt 36 Olaszországban született, s ezek közül is 19 a meleg éghajlatu és emelkedett talajon épült Nápolyban, Aversában és Sziciliában látta meg a napvilágot.
Olaszország összes jobbnevü művészei közül
Bolognában	született	262	festő,	95	zenész	
Florencben	"	252	"	70	"	
Velencében	"	138	"	12	"	
Milanoban	"	127	"	95	"	
Rómában	"	100	"	127	"	
Genuában	"	100	"	30	"	
Nápolyban	"	95	"	216	"	
mig a többi, lapos vidékeken fekvő városokban sokkal kisebbek ezek a számok.
Ez az érdekes törvényszerüség bizonyos fokban az őrültek születési helyére is vonatkozik. Közmondásos, hogy a hegyi lakóknak nagyobb a hajlamuk az őrültségre, mint a lapályon élő embereknek, - amit különben a statisztika is igazol. A járványszerü őrültség pedig majdnem kizárólag hegyi vidékeken lép fel, amit a Monte Amiatában, Montenegróban, Verzegniben, stb. kitört ilyenféle járványok is bizonyithatnak.

IV. FEJEZET.
A faj és család befolyása a lángészre és az őrületre.
Láttuk, hogy az éghajlati viszonyok mennyire ugyanazon hatással vannak a lángeszü és az őrült emberekre. Még jobban megnyilatkozik ez a törvényszerüség, ha a faj befolyását vizsgáljuk a lángészre és az őrületre. Ezt a kérdést legjobban a zsidó nép példája világitja meg.
«A fehér és a szines ember» cimű könyvemben részletesen tárgyaltam azt a tényt, hogy a zsidók, egyrészt a középkor kegyetlen üldözései következtében beállott kiválasztás folytán, másrészt pedig Európa mérsékelt égöve alatt sokkal gyorsabban fejlődtek, mint Afrikában és Ázsiában élő fajrokonaik, sőt nem ritkán az ázsiai faj szellemi képességei fölé is emelkedtek. A zsidók mindenütt kitünnek szellemi képzettségük és éles elméjük által, ugy, hogy dacára kisebbségüknek, jelentékeny helyet foglalnak el kulturéletünkben. Kezükben van nagyobbrészt Európa kereskedelme és sajtója; sok kiváló zeneszerző, humorista és orvostudós zsidó, vagy zsidó származásu. Meyerbeer, Halévy, Mendelssohn, Offenbach (hires zeneszerzők) zsidók voltak, ugyszintén Heine, Saphir (kiváló humorista), Jakobsohn, Guzkov, stb. Zsidó származásuak voltak többek közt Auerbach, Kompert és Aguilar (hires irók); Ascoli, Munk, Fiorentino (kiváló nyelvészek); Valentin, Hermann, Haidenhain, Schiff, Kasper, Hirschfeld, Stilling, Gluger, Laurence, stb. (nagy orvosok); Spinoza, Mendelssohn (bölcsészek); Lassale, Marx (szocialisták) stb. stb.
A zsidó faj teremtő képessége minden kétségen felül áll. A zsidó forradalmi természetü, lelkes, fanatikus, ugy politikában, mint vallási és tudományos kérdésekben. A nihilizmus és szocializmus alapjait zsidók vetették meg, a zsidó és a keresztyén vallások tanai az ő talajukból nőttek ki. A kereskedelem uj fogalmait, pl. a váltót, zsidók alkották meg, mint ahogy a filozófiában a pozitivizmust, az irodalomban a humoros irányt is ők kezdték.
Emellett azonban azt a különös és megdönthetetlen tényt is észlelhetjük, hogy a zsidók közt aránylag 4-6-szor annyi az őrült, mint a más vallásuak között. 1879-ben Olaszországban minden
1775	katholikusra	esett	1	lelkibeteg	
1725	protestánsra	"	1	"	
384	zsidóra	"	1	"	
1871-ben Poroszországban
10,000	keresztényre	esett	8.7	lelkibeteg	
mig 10,000	zsidóra	"	14.1	"	
Bajorországban
10,000	keresztényre	esett	9.8	lelkibeteg	
10,000	zsidóra	"	25.2	"	
Ez a tény annál különösebb, miután a zsidók között aránylag nagyon kevés az alkoholista. Szomoru tény, hogy ennek az annyira üldözött kiváló fajnak szellemi és anyagi sikereit olyan drágán, agyának és idegeinek felbomlásával, kell megfizetnie. A középkorban a zsidók a testi kinzás folytán ezer sebből véreztek, de akkor se voltak szerencsétlenebbek, mint most, mikor az emelkedésük oka egyuttal a szerencsétlenségük forrása is.
A nevelés nagyon keveset változtathat azon a hatáson, melyet a származás gyakorol ugy a lángészre, mint az őrületre. «A nevelés táncost csinálhat a medvéből, de lángészt egy emberből se faraghat!»
A lelkibetegségeknek csak egy kis hányada a rossz nevelés következménye, az őrültség többnyire átöröklődés révén terjed. 100 őrültségi eset közül körülbelül 88 átöröklődés következménye. Nagyon gyakran a zsenialitás is átöröklődik, kivált a zenei tehetség. Palestrina, Benda, Hiller, Mozart, Wagner gyermekei is nagyon tehetséges zenészek voltak. A Bach-család 8 emberöltőn át 57 kiváló zenészt adott az emberiségnek. Festőcsaládból származtak a következő hirneves festők: Van der Weld, Van Eyck, Murillo, Veronese, Bellini, Correggio, Balsano, Tintoretto, Tizián, stb.
Költőcsaládból származnak: Aeschylos, Swift, Torquato Tasso, Ariosto, Aristophanes, Corneille, Racine, Sophokles, Coleridge.
Voltak egész tudós családok is, melyeknek igen sok tagja foglalkozott valamely tudománynyal. Ilyenek: Darvin, Euler, S. Hilaire, Aristoteles, Cassini és kivált a Bernoulli család, amelynek még ma is élnek tudós tagjai. A lexikonokban számtalan egynevü kiváló férfira akadunk, akik vérrokonok voltak.
Természetes, hogy valamely kiváló lángelme inkább dicsőséges nevét, mint a tehetségét hagyja utódaira. Ezt aztán bőségesen kamatoztatják az utódok.
A lángész átöröklődése sokkal jelentéktelenebb méretü, mint az őrültségé, amely egyik nemzedékről a másikra száll és többnyire erősebben mutatkozik a gyermekben, mint az apában. Néha meg épen ugyanabban a formában tör ki az őrültség, mint az elődökön. Egy nemes hamburgi lovag minden utóda negyven éves korában őrült meg; egyik utóda, aki katonatiszt volt, meg akart házasodni, de a hamburgi városi tanács nem adta meg az engedélyt - hivatkozva az átöröklődésre - és valóban, őt is elérte a családjára nehezedő végzet: negyven éves korában szintén megőrült. A konnektikuti őrültekházában ennek a szerencsétlen családnak egymásután tizenegy tagját ápolták.
Egy órásmester megőrült 1789-ben a francia forradalom borzalmai folytán. Felgyógyult, de röviddel utóbb megmérgezte magát. Leánya őrültségi roham folytán pusztult el. Az órás egyik bátyja agyonszurja magát, egy másik iszákos lesz és az utcán hal meg, egy harmadik nem eszik semmit és éhen hal; az órás egészséges hugának mind az öt gyermeke megőrül.
Még rettenetesebb képet nyujt a Berti-család leszármazási táblája. Egyetlenegy buskomorságban szenvedő embernek 4 nemzedéken át született 80 utóda közül 10 megőrült, 19 sulyos idegbeteg lett. Minden következő nemzedék áldozatai ifjabban lesznek a kór martalékaivá. Eleinte csakis a férfiutódok őrülnek meg, de már a harmadik nemzedéknél a női családtagokat is megfertőzi a lelki betegség mérge. Fájdalom, olyan lángeszü ember nem volt, akinek utódait ilyen következetességgel termékenyitette volna meg az ős kiváló szelleme!
Az iszákosságot még az őrültségnél is nagyobb biztossággal öröklik az utódok. Egyetlenegy részeges amerikai embernek, Jucke Miksának, utódai közül 75 év alatt 200 tolvaj és gyilkos, 280 vak, hülye és sorvadásos, 90 rossz-leány volt, 300-an pedig kis gyermekkorukban haltak meg. Ennek az egy iszákosnak utódai az Egyesült Államoknak egy millió dollárnyi költséget okoztak. És ez az eset egyáltalában nem egyedülálló. Az ezzel a kérdéssel foglalkozó ujabb tudományos könyvek számtalan hasonló példát sorolnak fel. Valamennyien azt bizonyitják, hogy az alkoholizmus átöröklődik; néha nagyapáról az unokára megy át, a közbeeső gyermekeket látszólag átugorva.
Nemrégiben történt, hogy egy német biró agyonlőtte a feleségét és elfogatása alkalmával azt vallotta, hogy szerelemből követte el a gyilkosságot, mert meg akarta szabaditani szenvedéseitől. A gyilkos hangsulyozta, hogy véleménye szerint cselekedete nem büntethető. Ez a biró az anyját is meg akarta gyilkolni, mikor betegen feküdt. A szakértők sokáig nem voltak tisztában vele, vajjon őrülttel van-e dolguk, vagy sem; végre kitudódott, hogy a gyilkos apja és nagyapja iszákosak voltak - ami persze mindent megmagyarázott.
És ezzel még nincs kimeritve az iszákosság átöröklődésének minden esete. Flemming és Demaux bebizonyitották, hogy olyan gyermekek is, akik különben józan szülőknek, véletlenül részeg állapotában fogamzottak, szintén magukban hordják a nyavalyatörés, a bénulás, az őrültség és a hülyeség csiráit; gyakran rendkivül apró fejjel és nagyon kis szellemi képességgel jönnek a világra. Ilyenformán egy véletlen részeg állapot egész nemzedéket megmérgezhet.
A lángész átöröklődésének mértéke persze sokkal kisebb. De ebben a mértékben is megtaláljuk a lángeszü és a beteg agyu emberek átöröklődésének érintkező pontját. Különös, de bebizonyitott tény az, hogy nagyon sok őrült rokonságban volt lángeszü emberekkel és viszont, kiváló szellemü embereknek szellemileg beteg gyermekeik és rokonaik voltak. Igy pl. Nagy Frigyes porosz királynak, a lángeszü hadvezérnek anyja lelki beteg volt. Richelieu bibornoknak, XIV. Lajos francia király geniális miniszterének huga abban a hitben volt, hogy a gerincoszlopa kristályból van. Hegel-nek, a nagy filozófusnak a nővére azt képzelte hogy postacsomaggá változott. V. Károly anyja Őrült Johanna volt. Beethoven apja iszákos, Byron anyja gyöngeelméjü volt, apja kicsapongó, gyalázatos életet élt. Schopenhauer apja különc volt és öngyilkos lett; a nagy filozófus nagyapja és egyik nagynénje megőrültek. Körner, kiváló német költő egyik nővére buskomor volt; a költő gyermekei pedig valamennyien megőrültek, vagy alvajáró idegbetegek voltak. Száz meg száz ehhez hasonló példát lehetne felhozni ennek a szomoru törvénynek igazolására. A statisztikában is találunk bizonyitékokra. 1877-ben Poroszországban 10,676 őrült közül 6369 örökölte rettenetes betegségét. E 6369 őrült közül:
8.9%	-nak szülei		őrültek voltak	
12.4%	"		iszákosak voltak	
1.0%	"		gonosztevők voltak	
1.7%	"		öngyilkosok voltak	
6.3%	"		lángeszü, nagy szellemű emberek voltak	
8.6%	-nak nagyapja,	vagy nagybátyja	őrült volt	
6.7%	"	"	iszákos volt	
0.1%	"	"	gonosztevő volt	
2.7%	"	"	öngyilkos volt	
1.3%	"	"	lángeszü ember volt	

V. FEJEZET.
Lelkibeteg nagy szellemek: Harrington, Bolyai, Codazzi, 
Ampère, Comte, Schumann, Tasso, Cardano, Swift, 
Newton, Rousseau, Lenau, Széchenyi, Schopenhauer.
A lángész és őrültség között tapasztalt érintkező pontok azt bizonyitják, hogy mind a két állapot előfordulhat egy és ugyanazon egyénben, amit persze nem ugy értünk, hogy a kettőt felcserélhetjük egymással. A történelem számtalan példáját nyujtja annak, hogy lángeszü emberek nemcsak hogy igen gyakran hallucinálnak, hanem valósággal őrültek, akiknek mániájuk van.
Montanus, vallásalapitó töprengéseibe merülten, elzárkózott az emberek elől, végre azt képzelte, hogy árpává változott és nem mert kimenni az utcára sem, nehogy a verebek felcsipkedjék.
Harrington, angol iró azt hitte, hogy a gondolatok méhek és madarak alakjában kiszöktek a száján keresztül és azért egy söprüvel fegyverkezett fel, hogy elkergesse őket.
Ampère, a nagy természettudós, tűzbe dobta egy nagyszerü értekezését a chémia jövőjéről, mert azt hitte, hogy azt az ördög diktálta neki.
Von Goes, egyike a leghiresebb hollandi festőknek, azt hitte, hogy őt az ördög tartja megszállva.
Egy másik nagy festőnek, Van Leyden-nek, az volt a mániája, hogy megmérgezték s ezért életének utolsó éveiben nem akarta ágyát elhagyni.
Loyd Tamás, aki nagyon szép költeményeket irt, különös keveréke volt a gonoszságnak, nagyravágyásnak, lángésznek és örültségnek. Ha nem tetszett neki valamelyik verse, egy pohár vizbe áztatta, hogy «megtisztitsa». Mindenféle tárgyat, szenet, papirost, dohányt, ami csak a keze ügyébe került, az ételébe kevert. A szénről azt hitte, hogy tisztitja az ételét, a kavicsokról pedig, hogy ásványosítják.
Mozart-nak az volt a mániája, hogy az olaszok meg akarják mérgezni.
Rossini, a nagy olasz zeneszerző 1848-ban palotát vett. Mikor megtudta, hogy nagyon drága vásár volt, az a mániája támadt, hogy teljesen tönkre van téve és az emberek alamizsnájára szorult. Egy másik mániája az volt, hogy elvesztette a tehetségét, azért abbahagyta a munkát és egyáltalában nem akart zenéről beszélni, amig D’Ancona elmegyógyász gondos és ügyes kezelése vissza nem adta a művészetnek.
Schumann, a világ egyik legnagyobb zeneszerzője, gazdag családból származott; teljesen átengedhette magát művészetének, bájos és hozzá méltó felesége volt és mindene, amit csak kivánt. Mégis már 23 éves korában buskomorságban szenvedett, 46 éves korában egészen belebolondult abba a gondolatba, hogy vannak beszélő asztalok, amelyek mindent tudnak és mindent elárulnak az embernek. Egyes hangok üldözték, amelyek egész zenedarabokká épültek ki a lelkében. Azt képzelte, hogy Beethoven és Mendelssohn a sirból diktálják neki a szerzeményeit. 1854-ben beugrott egy folyóba. Hiába huzták ki a vizből, néhány nap mulva meghalt Bonnban. Boncolása alkalmával kiderült, hogy agya és csontrendszere sulyosan beteg volt.
A nagy Comte Ágoston, a pozitiv filozófia megalapítója, tiz évig súlyos idegbeteg volt. Mikor felépült, az volt az első cselekedete, hogy elkergette derék feleségét, aki az életét mentette meg. Később azt képzelte magáról, hogy egy uj, pozitiv vallás apostola és főpapja - dacára, hogy esküdt ellensége volt mindenféle papi méltóságnak és cerimóniának. Munkáiban a legcsudálatosabb gondolatok mellett, valósággal őrült ötleteket is találunk, melyek közül nem is utolsó az az állitása, hogy «eljön az idő, mikor a nő egyedül a maga erejéből is megtermékenyülhet.»
Codazzi, a kiváló mathematikus, iszákos volt, amellett olyan fösvény, hogy miatta még a saját tisztaságával sem törődött. Fogékony volt a legfinomabb hangulatok iránt, s amellett olyan hiu és becsvágyó volt, hogy már fiatal korától kezdve pénzt tett félre, hogy abból majd szobrot emeljenek a sirján - nagy szükségben élő szüleitől azonban minden segitséget megtagadott. Nem türte, hogy valaki a nézeteit és kijelentéseit - vagy akár csak a ruhája szabását is - kritizálja. Végre az a mániája támadt, hogy tudományos számitás segitségével a leggyönyörübb melódiákat alkotja.
A legnagyobb ujkori matematikusok közé tartozik a magyar Bolyai Farkas, akinek nagyon gyakran olyan pillanatai és cselekedetei voltak, amelyek kétségtelenül őrültségre vallanak. Egy alkalommal tizenhárom katonatisztet hivott ki párbajra és minden küzdelem után egy melódiát játszott el a hegedüjén, amely abban az időben az egyetlen butordarab volt a házánál. Mikor nyugdijba helyezték, kinyomatta halotti jelentését - üresen hagyva a dátumot - aztán ravatalt épitett magának (még két kiváló matematikusnak telt öröme ebben a különös szórakozásban.) Hat évvel később ujra kinyomatta halotti jelentését és végrendeletében meghagyja örökösének, hogy sirjára egy almát tegyen - Éva, Páris és Newton emlékére. Ennek dacára Bolyai a mértani tudományokat uj alapra fektette s amellett drámairással is sikeresen foglalkozott.
Cardanus-t, a nagy olasz orvost és filozófust, kartársai mint a legkiválóbb férfit és a legbambább gyermeket emlegetik. Rendkivüli lángész, akinek bátorsága volt rég megcsontosodott fogalmakat megtámadni: a varázslókat és a szenteket bolondoknak tartotta; bebizonyitotta, hogy a tűz nem elem, stb. mégis egész életén keresztül őrült volt, aminthogy az apja, a fia, az unokaöccse sem volt épelméjü. Ő maga irta magáról: «kis gyermekkorom óta dadogok, tehetetlen vagyok, gyönge az emlékezőtehetségem és különös látomások és beteges képzelődések kinoznak». Néha azt képzeli, hogy egy kakas beszél hozzá, majd az embercsontokkal teli alvilágot látja megnyilni; és bármilyen lehetetlen látomás jelent meg lelki szemei előtt, ő azt hitte, hogy valóban látja azt a képet. 19 éves korától 26 éves koráig folyton mellette haladt egy jó szellem, aki a jövő képeit feltárta előtte. Erről a szellemről különben azt képzelte, hogy már az apja fölött őrködött.
Cardanus képzelt beteg is volt: ha valamely betegségről olvasott, legott azt képzelte, hogy ő is abban a bajban sinylődik. Ilyenkor a Szent Szűzhöz imádkozott és azonnal elmult a betegsége. Néha azt hiszi, hogy a husnak kén-, vagy olvasztott viaszk szaga van. Mániája, hogy a kormányok kémekkel veszik körül, számtalan ellensége halálra keresi és ők okozták fiának betegségét is. Meg van győződve arról, hogy a páduai egyetem tanárai azért hivták meg egyszer ebédre, hogy megmérgezzék. Csak Szűz Mária segitségének köszönheti, hogy megmenekült ebből a veszedelemből. Igy beszélt és gondolkodott az a lángeszü férfi, akit bátran Renan előharcosának nevezhetünk.
Olyan betegesen érzékeny volt, hogy nem is érezte jól magát, ha nem volt valami testi fájdalma; ilyenkor véresre harapta az ajkát és karját, azért, hogy - mint ahogy mondta - élvezhesse a fájdalom elmaradásának gyönyörüségét. (Különben az őrültek is nagy élvezettel kinozzák magukat.)
Megdönthetetlenül hitt az álmaiban, melyeket isteni kinyilatkoztatásoknak tartott. Több értekezésének tárgyát és eredményeit megálmodta. 34 éves korában megálmodja, hogy a felesége ennek meg ennek az utonállónak leánya lesz. Valóban feleségül is veszi ezt a lányt, bár előzőleg sohase látta. Még a betegeit is a megálmodott módszerek szerint kezelte. Még számtalan példát tudnánk felsorolni Cardanus lelki betegségéről. Csak egyetlenegyet emlitünk meg, amely épen olyan nevetséges, mint amilyen különös és félelmetes.
Cardanus akkor 52 éves volt (1560). Fiát méregkeverésért halálra itélték és kivégezték. Erről a rettenetes csapásról egy megrázó költeményében emlékszik meg: «Fiam haláláról.» Az itéletet, amely elrabolta tőle kedves gyermekét és megfosztotta minden reménységétől, ellenségei gonosz munkájának tartotta. Ekkor irja a következőket:
«Rettenetes kinjaim tehetetlen zsákmánya voltam, hiába akartam felejteni, hiába menekültem a tudományhoz, vagy a játékhoz; hiába haraptam véresre ajkamat és karomat; kinzó gondolataim nem hagytak nyugton. Már harmadik éjjel nem tudtam aludni, két óra mulva itt a reggel - gondoltam - s az álom még mindig elkerül! Éreztem, hogy ilyenformán el kell pusztulnom, vagy meg kell őrülnöm s azért imádkoztam Istenhez, kérve őt, vegye el nyomorult életemet.
És ebben a pillanatban elnyomott az álom s mialatt tehetetlenül feküdtem, éreztem, hogy egy alak lép hozzám és igy szól:
- Szegény fiam, milyen rettenetes fájdalom dulja kebledet! Vidd ajkaidhoz azt a drágakövet, melyet a nyakadon hordasz! Amig ez a drágakő a szádban lesz, nem fogsz a fiadra gondolni!
Felébredtem. Ajkaimhoz vittem a drágakövet és azonnal eltünt lelkemből fiam emléke. Elaludtam és tizennyolcz hónapon keresztül éreztem a drágakő jótékony hatását. Csak mikor ettem, vagy beszélni akartam, vettem ki számból a követ és akkor mindjárt felujult bennem a régi fájdalom...»
Szerencsétlen, nyugtalan életének végén megirja életleirását s ebben pontosan megjósolja halála napját. Hogy ezen a napon természetes halállal halt-e meg, vagy pedig öngyilkos kézzel vetett véget szomoru életének, nem tudjuk.
Torquato Tasso, az olaszok egyik világhirü költője, akinek műveit a világ minden nyelvére leforditották, szintén őrült volt. Egy napon, valószinüleg hallucináló állapotban, vad dühvel kirántotta tőrét és le akart szurni egy hercegi szolgát, aki épen belépett. A toscanai követ, aki jelen volt ennél az esetnél, beszéli, hogy a költőt hercegi pártfogója elzáratta, nem annyira azért, hogy megbüntesse, hanem azért, hogy ideje legyen lecsillapodni és meggyógyulni.
A szerencsétlen Tasso különböző országokban járt, de kinzó gondolatai és szomoru látomásai nem hagyták nyugton. Ok nélküli lelkifurdalások elkeseritették az életét. Borzasztóan félt a pokoltól és három levélben bevádolta magát az inkviziciónak, amiért nem él eléggé istenfélő életet.
Orvosának a következő levélben panaszolja el baját: «Kinzó gondolatok üldöznek, amellett az emlékezőtehetségem is folyton gyöngül. Ennélfogva arra kérem, igen tisztelt uram, legyen szives azokat a pirulákat, melyeket nekem rendelni fog, ugy készittetni, hogy az emlékezőtehetségemre is jótékony hatással legyenek».
Egyik gyönyörü szonettjének néhány sora igy szól:
«Meguntam már azokat a néha elmosódó, néha világosabb - néha vidám, néha szomoru látomásokat, amelyekkel - legalább ugy képzelem - nehéz és kemény harcokat kell vivnom! Varázslat idézi-e fel őket, vagy csupán saját félelmem...?»
Az utolsó szavakból láthatjuk, hogy a nagy szellem milyen ösztönszerüleg megérezte az igazságot. A világos látás ideje azonban nem tartott sokáig. Néhány nap mulva már azt irja egyik barátjának:
«Hiába fordulnék orvoshoz, az én betegségemet magikus hatalmak mesterkedései okozzák. Egy kis gaz szellem tesz őrültté, azonkivül sok talléromat is elrabolja, összehányja a könyveimet és minden holmimat. Gonosz csinyei ellen többé már nem védekezhetem. Nagyon szerencsétlennek érzem magam - s ez éjjel még jobban kinoz, mint nappal. És még se tudom biztosan, vajjon megőrültem-e...?»
Egy másik levelében ezt irja:
«Ha felébredek, világitó tüzet látok uszkálni a levegőben. A szemem annyira ég, attól félek, hogy megvakulok! Majd titokzatos hangokat hallok, éles füttyöket, harangzugást és nagyon sok órának egyhangu ketyegését. Álmomban néha azt hiszem, hogy vad lovak száguldanak át testemen, vagy utálatos állatok gyötörnek. Annyi kin és gyötrelem közt egyszerre csak megpillantom a szent Szüzet, sugárkoronával a fején, karján szent gyermekével...»
Mikor súlyos betegsége után elbocsátották a kórházból, elbeszélte barátjának, hogy gonosz szelleme elrabolta néhány levelét is, melyben róla volt szó. Ez egyike azon csudáknak - mondta mély meggyőződéssel, - melyeket ezerszámra látott a kórházban. Valami varázsló munkája lehetett az is, mikor valami láthatatlan kéz a szemeláttára elvitte a csészét az asztaláról.
Mikor lázban feküdt, megjelent előtte Szüz Mária és ő rögtön jobban lett és egy költeményben fejezte ki háláját a szent Szüz iránt.
Swift Jonathán, az irónia és a humor atyja, a «Gulliver utazásai» hirneves szerzője, már ifjukorában megjósolta, hogy meg fog őrülni. Barátjával sétált a kertben és egy fát látott, melynek teteje egészen kopasz és hervadt volt. Swift megállt, a fára bámult és igy szólt: «Én is igy fogok járni, mint ez a fa: először a fejem fog meghalni.» Betegesen becsvágyó volt a nagyok társaságában, de azért nem átallotta a legpiszkosabb lebujokat felkeresni, ahol a legaljasabb emberekkel mulatott. Pap volt, de azért vallásellenes könyveket is irt. Róla mondták, hogy haladéktalanul meg kellene őt keresztelni, mielőtt még püspökké nevezik ki. Szeretett leánya halála alkalmával szivetrázó jajgatásban tört ki - és a másik pillanatban leült és megirta egyik kacagtató művét. Néhány hónappal később elveszitette emlékezőképességét. Majd embergyülölővé lett. Egy teljes évig nem szólt egy szót sem, nem olvasott és nem érintkezett senkivel. Naponta tiz óra hosszat sétált. Gyakran napokig nem evett. Ha valaki bejött a szobájába, rettenetes dühbe tört ki. Végre több daganat keletkezett a testén és minél jobban fejlődtek ezek, annál inkább javult a lelkiállapota. Ebben az időben gyakran mondta: «Őrült vagyok!» Később megint visszaesett betegségébe. 1742-ben honfitársai örömtüzeket gyujtottak a tiszteletére. Sokáig nézte az ünnepélyes kivilágitást, aztán ezt mondta: «Bolond emberek, akiknek nincs más dolguk...!»
A végrendeletében 11,000 font sterling vagyonát az őrültekre hagyta. Ebben megirja sirfeliratát is, amely szomoruan jellemzi a szerencsétlen ember borzasztó szenvedéseit:
«Itt nyugszik Swift Jonathán, itt, ahol már nem tépi szivét harag és gyötrelem...!»
Joggal irták, hogy Newton szellemének hatalmával az egész emberiséget leigázhatta volna. És ez a nagy ember, aggkorában lelkibeteg lett, bár nem olyan sulyos mértékben, mint az előbb emlitettek. Mégis nem egy munkáján találhatjuk meg betegségének nyomait! Mennyire különböznek ezek a művek fiatalabb korában született alkotásaitól!?
Miután 1693-ban másodszor leégett a háza, négy havi szakadatlan szellemi munka után meglátogatta a londoni érseket és ez meglepődve hallgatta a nagy tudós összefüggéstelen, különös beszédét. Barátai visszakisérték lakásába és gondosan ápolták. Ebben az időben történt, hogy a félénk Newton (aki mikor kocsijában ült, görcsösen fogózkodott a kocsi két oldalába) kihivó módon megtámadta egyik ellenfelét és párbajt akart vele vivni. Néhány nappal ezután levelet irt tudós kortársának, Locke-nak, amely elárulja, hogy Newton nem gyógyult ki lelkibetegségéből és üldözési mániájából. A különös levél igy szól:
«Miután azt hittem, hogy ön asszonyok és egyéb csalogató-eszközök által le akart bilincselni, azt kivántam, hogy haljon meg, mikor meghallottam, hogy beteg. Bocsánatot kérek öntől ezért a gondolatért és azért is, amiért az ön műveit veszélyesnek és erkölcstelennek bélyegeztem...
Az ön szerencsétlen Newton-ja.»
Azok, akik - anélkül, hogy valami tébolydát meglátogatnának - helyes képzetet akarnak szerezni a búskomor emberek rettenetes szenvedéseiről, olvassák el Rousseau-nak, a hires francia filozófusnak utolsó műveit: a «Vallomások»-at, a «Beszélgetések»-et és az «Álmodozások»-at.
A Vallomások egy részlete:
«Szenvedélyeim hatalma beláthatatlan; ha életre ébrednek bennem, minden érdeklődés, minden szeretet kihal a lelkemből. Felindulásom tárgyát észre sem veszem. A roham csak egy másodpercig tart, s aztán kimerülten, erőtlenül esem össze. Ha valami tárgyat látok, vágy ébred bennem, hogy elragadjam - az nem érdekel, hogy minő eszközökkel juthatnék birtokába. Akármilyen jelentéktelen holmit látok, megkivánom; de inkább elveszem, hogysem elkérném a tulajdonostól.»
Ez az érzés már a kleptománia és a lopás határán áll. A kleptomániákus csupa ösztönből lop; a tolvaj kiszámitott birvágyból lop. Az első bármilyen tárgyat birtokába akar keriteni, a másodikat csupán az értéktárgyak vonzzák.
«Rabja vagyok az érzékeimnek» - folytatja Rousseau, - «nem tudok nekik ellenállni; a legjelentéktelenebb élvezet, amely előttem áll, jobban vonz, mint az édenkert minden gyönyörüsége.»
És valóban, ez a nagy szellem nem átallotta elhagyni vallását - egy reggeli kedvéért. Áttért a katholikus vallásra, hogy Pontierre abbénél reggelizhessék. Barátja hirtelen rosszul lett az utcán. Rousseau undorodást érzett a beteg ember láttára - hát otthagyta segitség nélkül a nyilt utcán.
«A valódi szenvedések nem hatnak meg» - irja, - «csak az elképzelt nyomoruság rázza meg egész valómat.»
Egyszer az az ideája támadt, hogy a szivén valami daganat nőtt és nagyon csodálkozott, amiért már rég bele nem halt.
«A legkülönösebb, ostoba és gyermekes tervek tetszenek nekem. Lehetetlennél lehetetlenebb dolgokat kivihetőnek látok és meg is próbálkozom velük.» Tizennyolc éves korában elutazott egy barátjával. Egy kis mechanikus szökőkutat mutogatott a falusi embereknek és azt hitte, hogy meg fog gazdagodni belőle.
Mindenféle mesterségbe belefogott: festő, rézmetsző, szolga, követségi titkár lett. Foglalkozott az orvosi, teológiai, nevelési tudományokkal, a zenével és irodalommal. Nagyravágyása és becsvágya folyton sarkalták, hogy mindent elsajátitson. A túlzott szellemi munka búskomorságba s végre az őrületbe kergette.
Visszavonult a nagyvilágtól, az egyedüllétbe temetkezett. De a városi élet képei követték, a természet szépségeit megrontotta határtalan becsvágya, mely a vidéken nem talált kielégitésre.
Egyszer az a mániája támadt, hogy valamennyi európai uralkodó, az asszonyok és a papok, akik valamennyien megsértődtek a munkáiban megnyilatkozó tanok miatt, szövetkeztek ellene és háborut üzennek neki. Ennek a háborunak tulajdonitja, azt, hogy mindig rosszul érzi magát.
Azt hiszi, hogy az ellenségei azzal akarják gyötörni, hogy folyton dicsőitik. Amellett titokban megvesztegetik a kereskedőket, hogy mindent olcsóbban számitsanak neki - «igy akarván nyilvánvalóvá tenni előtte, milyen magasan áll az ő nagylelküségük az ő gyáva tehetetlenségével szemben».
Londonban való tartózkodása alkalmával buskomorsága valóságos őrületté változott. Azt képzeli, hogy a rendőrség keresi és el akarja fogni; ott hagyja pénzét és podgyászát a fogadóban és menekül a tengerpart felé. Ahová betér, ezüstkanáldarabokkal fizet. Mikor a tengerhez ér, ugy találja, hogy kedvezőtlen szelek járnak és ezt is ellenségei gonosz művének tekinti. Dühös lesz és egy domb tetejéről rossz angolossággal beszédet tart az arra vonuló vásáros népnek.
Visszatér Franciaországba, de itt sincs nyugta; az a mániája, hogy ellenségei még mindig nem csillapodtak le. Hogy jobban megfigyelhessék, háza elé egy képkereskedőt állitanak; ha valaki belép az ajtaján, suttogást hall; ellenségei mindenkit megvesztegetnek, akivel csak érintkezik. Ha a cipőtisztitójához megy, bizonyos, hogy annak elfogyott a fénymáza. Ha át akar menni a Szajnán, a csónakon nincs hely a számára. Majd könyörög a hatóságnak, hogy zárják el, ezt a kérését is megtagadják. Végre, hogy az utolsó fegyverétől, a sajtótól is megfosszák, a Bastilleba zárnak egy könyvkereskedőt - akit ő azelőtt nem is ismert.
«Ismét felujitották azt a szokást» - irja, - «hogy farsangkor elégetnek egy szalmabábut. Persze, csak azért, hogy in effigie őt égethessék el. Mert azok a ruhák, amelyekbe a szalmabábot öltöztetik, mind éppen olyanok, mint az ő ruhái.»
Hogy a képzelt ellenségeit kibékitse, egyik művében teljes őszinteséggel leirja a hallucinációit. Hogy ezt a védelmi iratát jobban terjeszthesse - és ebben éppen ugy jár el, mint akármelyik őrült - minden járókelőnek az utcán személyesen adja át a röpirat egy példányát - kivéve azoknak, akiknek arcáról látja, hogy kémek.
Végre, mikor elveszitette az emberekben való bizalmát, egy gyönyörü levelet ir az Istenhez. Hogy a levél valóban a cimzetthez jusson - és ez aztán tökéletesen őrült gondolat, - odateszi azt egyik művének kéziratával együtt a Notre Dame-templom főoltára alá.
És ez az ember a tizenhetedik század legcsudásabb lángelméi közé tartozott.
A magyar születésü Lenau, az ujkor egyik legkiválóbb lirikusa, a döblingi tébolydában halt meg. Ennek a nagy költőnek élete is kora ifjuságától kezdve, példája a lángész és őrültség sajátságos keveredésének.
Lenau atyja kicsapongó életet élt, anyja tulságosan vallásos érzésü, rendkivül érzékeny, buskomor asszony volt. Lenau is már gyermekkorában hajlott a buskomorságra, nagyon szerette a zenét és a miszticizmust. Egész éjszakákon át egyedül ábrándozott kertjében és kedvenc hangszerén játszott.
«Ugy érzem, hogy a szerencsétlenség mágnes gyanánt vonz magához» - irja a költő a hugának, - «az őrültség démona szivemhez férkőzött. Tudom, kedves testvérem, hogy azért nem fogsz kevésbbé szeretni, ha megvallom neked, hogy őrült vagyok.»
Minden ok és cél nélkül Amerikába utazott, aztán megint hazatért; buskomorságából nem tudta felrázni az az ünnepélyes fogadtatás sem, melylyel megtisztelték. Szivbajt kap, melyből sohasem gyógyul ki teljesen; elhagyja egyetlen barátja, a jótékony álom is, amely eddig némikép csillapitotta kinjait. Borzasztó képek gyötrik éjjelenként. Ugy beszél erről, mint ahogy az őrültházak lakói szokták:
- Mintha az ördög vadászatot rendezne a testemben! Ugy érzem, mintha kutyák ugatnának bennem és a pokol tompán visszhangzanék a lelkem mélyén! Tréfán kivül, kétségbeejtő ez az érzés!
Embergyülölővé lesz. Egész Németország ünnepli, ő meg visszavonul szomoru magányába és minden ok és cél nélkül egyik országból a másikba vándorol. Nincs étvágya és lassanként vesziti az emlékezőtehetségét. Legkedvencebb olvasmányai a gyermekek tündérmeséi, a boszorkányokról, meg a törpékről. Közben folyton dohányzik és rengeteg mennyiségü kávét fogyaszt el.
Egész éjszakákon át dolgozik. Folyton utazik és amellett elég ideje van ahhoz is, hogy ujabb nagy munkák terveit megvesse és a házasságra gondoljon. Persze, sohse vihette ki a terveit.
1844-ben rendkivüli gyöngeség lepi meg. «Távozni kezd a világosság agyamból,» - irja ebben az időben. A bal kezének, a bal szemének és mindkét arcának izmai megbénulnak. Ebben az időben számtalan helyesirási és fogalom-hibát követ el irásában. Gyakran kétszer egymásután ir le valami szót.
Még ebben az évben öngyilkossági kisérletet követ el. Mikor ebben megakadályozzák, őrült dühbe tör ki, mindent összezuz, ami a keze ügyébe kerül és elégeti kéziratait. Lassankint lecsillapul, visszatér a józansága és egy borzalmat keltő költeményben leirja ezt a rohamát. Ez a világos pillanata azonban olyan rövid volt, mint egy villámsugár a sötét éjszakában. A lángész ereje még egyszer, utoljára legyőzte az őrület fenyegető rémét. Valójában azonban napról-napra rosszabbodott a költő állapota. Egy másik öngyilkos-kisérlete után az az aggasztó jóérzés lepi meg, amely az agybénulások biztos előjele.
- Élvezem az életet a maga teljességében! - irja. - Olyan boldog vagyok, hogy a rémes képek helyett, amelyek azelőtt üldöztek, most vidám, elragadó alakokat látok!
Azt képzeli, hogy a Valhallába (a germán mitológia mennyországába) jutott, ahol elhunyt nagy költőtársával, Goethe-vel találkozott. Máskor még azt hitte, hogy Magyarország királya lett és számtalan véres csatában győzött.
Elveszitette a szaglási képességét is. Kedves ibolyái nem vonzották többé; legjobb barátait sem ismerte már meg.
Ebben a szomoru állapotában irja meg egyik leggyönyörübb - habár kissé tulzottan misztikus - költeményét.
Egyszer meghallotta, hogy valaki azt mondja: - Itt lakik a nagy Lenau!
- Most már kicsi, nagyon kicsi lett Lenau! - szakitotta félbe a szerencsétlen az ismeretlen fiatalembert és keserves sirásba tört ki.
- Lenau nagyon szerencsétlen! - ezek voltak utolsó szavai. 1850-ben halt meg.
Néhány évvel Lenau után, ugyancsak a döblingi tébolydában, halt meg Széchenyi István gróf, a legnagyobb magyar, aki megalapitotta a Dunagőzhajózást, a magyar Tudományos Akadémiát és még számtalan kiváló intézményt. Látnoki szemmel megjósolta a negyvennyolcas szabadságharc szomoru végét. Mikor vérbefojtották a magyar szabadságharcot, önmagát okolta ezért a rettenetes csapásért, amely nemzetét érte és üldözési mánia lepte meg, melynek következménye rettenetes dühroham és öngyilkossági mánia volt. Ezután látszólag lecsillapult a lelkibetegsége, de ugy a döblingi tébolyda lakói, mint a látogatók meglepetten és rémülettel hallgatták folytonos vallomásait és elbeszéléseit képzelt gyalázatos tetteiről.
1850-ben felébredt régi szenvedélye a sakkjáték iránt és ez megint őrületté fejlődött. Egy szegény diákot fogadtak hozzá, aki naponként 10-12 órát sakkozott a nagy emberrel. A szegény diák beleőrült ebbe a feladatba, de Széchenyi állapota némileg javult. Embergyülölete is lejebb hagyott. Csak akkor tört ki ujult erővel, ha szobájából kiment a napsugaras, szabad természetbe. Gyermekeit inkább csak bizonyos, előre meghatározott napokon fogadta, semhogy kiment volna szobájából, hogy felkeresse őket. Pedig nagyon szerette gyermekeit. Ha beléptek a szobájába, szeretettel vonta magához, különös, jellemző mozdulattal asztalához vezette őket és felolvasott nekik egy részt az irataiból.
Gondolkozási képessége nem bénult meg, sőt gyarapodott erőben. Folyton remélt egy jobb jövőt, ebből az időből származik gyönyörü mondása is: «Magyarország nem volt, hanem lesz». Mikor észrevette, hogy az osztrák kormány el akarja odázni a keleti vasut épitését, melyet ő tervezett, levelet irt Zichy grófnak és ez az irás eléggé bizonyitja szellemének erejét.
«Minden, ami volt, - irja, - ujra életre ébred, ha megváltozva is. Persze, egy törött üveget nem tudnánk ujra összeállitani cserepeiből. De még ezek a cserepek is értékesek. Be lehet tenni az olvasztókemencébe és uj üveget lehet késziteni belőle és talán tokaji bor fog benne csillogni, mig a régi üvegben csak rossz, vagy romlott bor volt. A legnagyobb dicséret, amely magyar embert illet az, hogy szilárd és erős maradt. Kedves barátom, te ismered azt a közmondást: «Még az iszapban is szilárdan állj!» Alkalmazzuk most ujra ezt a közmondást, vegyük magunkra azokat a szemrehányásokat, amelylyel testvéreinket illették és szolgáljunk rendületlenül a jó ügynek. Legyünk erősek és tartsunk ki szilárdan őrhelyünkön, anélkül, hogy törődnénk a piszokkal, amelyet társaink szemébe szórnak bizonyos fanatikus és felületes hazafiak; anélkül, hogy törődnénk a szidalmakkal és sértésekkel, amelyeket arcunkba vágnak - hisz ez a jelszava korunknak!»
Az itt következő leveleit akkor irta, mikor az osztrák közoktatásügyi miniszter a Magyar Tudományos Akadémiát kényszeriteni akarta, hogy alapszabályaiból küszöbölje ki azt a pontot, mely a magyar nyelv és irodalom fejlesztésére vonatkozik. Ez a levél a legtisztábban jellemzi a legnagyobb magyar nagy szellemét:
«Vajjon hallgathatok-e, mikor látom, hogy törnek a nemes törzs ellen? Elfelejthetem-e azt a végtelen szolgálatot, melylyel ez a hatalmas jótevő intézmény ügyünknek használt? Ezt kérdezem én, aki nem ragaszkodom csökönyösen bizonytalan eszmékhez, én, aki tisztán látok a dolgok mélyébe és akinek lelke érzéketlen az álmodozások iránt. Nem kötelességem ez intő szózattal fellépni, mikor látom dinasztiánk törekvéseit, melylyel érthetetlen vakságból valamennyi népe közül ép azt akarja elnyomni, amelyet a természet a legnagyobb elevenséggel áldott meg és amelynek a jövő a legnagyobb jelentőséget jósolja?! Uralkodóházunk nemcsak a megvetésnek dobta oda nemzetünket, hanem jellemét is el akarja pusztitani, a nemzet évszázados fáját gyökerénél akarja megtámadni. Én alapitottam az Akadémiát, az én kötelességem, hogy ebben az órában szót emeljek. Amig főm vállaimon él, amig szellememet teljesen el nem sötétiti az éjszaka, amig a halál be nem zárta szemeimet, addig szilárdan állok jogom mellett és gondosan őrködöm az intézmény alapszabályai fölött. Ma, vagy később, ugyis be fogja látni uralkodónk, hogy a birodalmában élő különféle nemzetiségü népek egybeolvasztása csak utópia. Jön idő, mikor a népek erőszakosan elszakadnak attól a köteléktől, amely most összefüzi őket. Csupán Magyarország, amelynek népe egyik szomszéd nemzettel se rokon, fogja sorsát uralkodóháza sorsához kötni».
Igy irt Széchenyi 1858-ban.
1859-ben irta német nyelven «Ein Blick» cimű messzeható jelentőségü politikai művét, melyet egy 1857-ben névtelenül megjelent «Rückblick» cimű mű hivott ki. E mű célja az volt, hogy az átkos Bach-kormányrendszert igazolja s a Magyarországból felhangzó panasz és elkeseredéssel szemben az osztrák irányadó politikai köröket félrevezesse. A közvélemény a szerzőséget is Bach miniszternek tulajdonitotta; ez inditotta Széchenyit arra, hogy tollat ragadjon a Rückblick lerántására. Az Angliában nyomtatott könyv a lángész és szenvedélynek e sajátságos és páratlan alkotása, az élc, a maró guny és a szónoki dialektika minden eszközének segélyével kiméletlenül pellengérre állitja, s nevetségessé teszi a gyülölt minisztert és politikáját. E mű, Széchenyi nagy lelkének és szellemének utolsó erőfeszitése, egyik legfőbb oka lett a Bach-korszak bukásának, de egyszersmind oka Széchenyi tragikus halálának is.
A bécsi rendőrség 1860. március 3-án házkutatást tartott nála s elkobozta iratait, melyek alapján messzeható politikai összeesküvést vélt fölfedezhetni s amellett tudtára adták, hogy a tébolyda megszünt rá nézve azilum lenni. A félelem, hogy erőszakkal elviszik, vagy megölik, elborult elméjét még jobban elsötétitette s egy végzetes pillanatban önmaga ellen forditotta a fegyvert.
Hoffmann, a németek egyik kiváló fantasztikus irója, javithatatlan iszákos volt. Állandóan a bekövetkezendő őrültségre gondolt, üldözési mániában szenvedett és a rohamai alkalmával mindazon különös alakokat és helyzeteket, melyeket misztikus elbeszéléseiben leirt, valóknak látta. A légkör legcsekélyebb változásait pontosan megérezte, ugy, hogy a saját érzéseiből egy egész skálát állithatott össze, amely tökéletesen összevágott az időjárás változásával.
Fodera, a hires anatomus is nagyon különös ember volt. Gyakran állitotta, hogy olyan módszere van, melynek, segitségével egy egyszerü sütőkemencében kétszázezer ember számára tud kenyeret sütni. Majd meg azt mondta, hogy negyven emberrel akár egy milliónyi főből álló hadsereget is meg tudna verni. 50 éves korában őrült szerelemre gerjedt egy fiatal lány iránt, aki a lakásával szemben lévő házban lakott. Egyszer meglátta, hogy választottja kinéz az ablakon. Lement az utcára és szerelmes pillantásokat vetett a lányra és pedig olyan feltünően és illetlenül, hogy ez végre leöntötte egy moslékos fazékkal. A tudós ezt szerelmi nyilatkozatnak tekintette és boldogan sietett házába. Az udvarban egy tyukot pillantott meg. Őrültségében azt képzeli, hogy a tyuk hasonlit szerelmeséhez, megveszi az állatot, felviszi szobájába és ott forró csókokkal halmozza el. Szabadjára engedi a lakásában és az állat persze tönkreteszi a tudós könyveit, irásait és minden holmiját.
Schopenhauer, a legnagyobb bölcsészek egyike, szintén búskomorságban szenvedett. Egyszer Nápolyból hirtelen elutazott a himlőtől való félelmében. Veronából az a gondolat üzi el, hogy mérges burnótot szippantott. Berlinből pedig a kolerától való félelme kergeti el. A német fővárosból különben már elmenekült egy alkalommal - a sorozás elől.
1831-ben üldözési mánia lepi meg. A legkisebb zaj hallatára ijedten kap kardjához. Sohase nyitott ki levelet anélkül, hogy valami nagy szerencsétlenségtől ne félt volna. Nem beretválkozott, hanem valami maró folyadékkal vette le a szakállát, - mert attól félt, hogy megsebzi az arcát. Halálosan gyülölte az asszonyokat, a zsidókat és kivált a bölcsészeket. A kutyákat azonban annyira szerette, hogy még a végrendeletében is megemlékezett róluk.
A legjelentéktelenebb dolgok okát is ki akarta fürkészni, pl. rendkivül sokat töprengett azon, hogy mi lehet az oka jó étvágyának. (Iszonyu falánk ember volt.) Vakon hitt a spiritiszták beszélő asztalában; meg volt győződve arról, hogy a magnetizmus ki tudja egyenesiteni kutyájának görbe lábát. Egy éjjel azt álmodta a cselédje, hogy tintafoltot törül fel. Másnap Schopenhauer kiöntötte a tintát és ebből a nagy filozófus azt következtette, hogy: «mindennek, ami történik, szükségképen történnie kell!» Érdekes, hogy a logikának eme eltévelyedéséből keletkezett a tudós egyik legmélységesebb rendszere.
Schopenhauer csupa ellenmondásból állott. Könyveiben az élet végcélja gyanánt a Nirvaná-t, a létező dolgok teljes megsemmisülését jelöli meg - önmagának pedig százéves kort jósol (vagyis kiván). Tartózkodást prédikál, ő maga pedig a legkicsapongóbb életet éli.
Ő, aki olyan sokat szenvedett az emberek türelmetlensége miatt, igazságtalanul megtámadja Büchner-t, a materialista bölcsészet megalapitóját és egy csöppet se leplezi örömét, mikor meghallja, hogy a kormány megtiltotta Büchner-nek a tanitást.
Mindig az első emeleten lakott, hogy esetleges tűzvész alkalmával könnyebben menekülhessen. Remeg attól a gondolattól, hogy valami fertőző betegséget kap meg és ezért pl. félve nyul idegen pohárhoz. Hogy üzleti feljegyzéseit elrejtse a kiváncsi emberek elől, görög, latin és szanszkrit nyelven irja őket és a könyveinek lapjai közé teszi.
Azt hiszi, hogy a filozófia összes tanárai összeesküdtek ellene és egy góthai tanácskozáson abban egyeztek meg, hogy agyonhallgatják az ő műveit. Másrészt pedig attól félt, hogy a tanárok ellenségesen fognak irni a könyveiről.
- Inkább férgek emészszék a testemet, hogysem a filozófiámon rágódjanak ezek a tanárok!
Az igazi érzés teljesen hiányzott a szivéből. Nem átallja anyjának szemére vetni, hogy hűtelen volt férje emlékéhez - és ebből következtetett az egész női nemre, amelynek hosszu a haja, de rövid az esze. Kárhoztatja az egynejüséget és a négynejüség hivéül szegődik, amelynek nézete szerint csupán egy hátránya van: hogy négy anyós jelenik meg egyszerre a szintéren.
Képtelen igazán szeretni és azért a hazaszeretetet is lebecsüli, amely szerinte az «ostobák szenvedélye» és a «legegyügyübb érzés». A katonaság pártját fogja a nép ellenében. Minden vagyonát a katonákra és a kutyájára hagyja.
Egyedül saját énjének gondolata foglalkoztatja szüntelenül. És pedig, nem is az az én, aki egy uj bölcsészeti rendszert alkotott. Száz meg száz levélben ir az arcképéről, egyszer egy olajfestményéről, másszor egy képéről, «amelyet azért festetett, hogy mint valami szentképet, egy kápolnaszerü helyen függessze fel».
Gogol, a kiváló orosz iró és humorista több munkájában erősen megtámadta az orosz vaskalapos hivatalnoki szervezetet. Egyszerre, népszerüsége tetőpontján, az a rögeszméje támadt, hogy hazájának szomoru állapotát olyan élénk szinekkel festette, hogy műveinek bizonyosan valami véres forradalom lesz a következménye. Ez a forradalom el fogja pusztitani az egész társadalmat, a vallást és a családot. A bekövetkezendő romlásért egyedül önmagát okolta. Egyszerre megforditotta irányzatát és a szabadelvüség ellen irt a könyveiben. Nemsokára azonban belátta, hogy ez az ellenméreg tán még a méregnél is veszélyesebb, mire letette a tollat és házába zárkózott, könyörögve a szenteknek, hogy eszközöljenek ki neki bünbocsánatot Istentől.
Aztán Jeruzsálembe zarándokolt és némileg megnyugodva tért vissza. Mikor azonban hazaérkezése után (1848-ban) kitört a forradalom, ujból felébredt kinzó lelkifurdalása, képzeletében már látta, hogy a nihilizmus uradalmaskodik és felforgatja a szeretett hazát. 1852-ben halva találták a költőt. A hátgerincsorvadás épen akkor ölte meg, mikor a szentek képei előtt térdelt, buzgó imába merülten.
Aki még ezen példák után is kételkedik abban, hogy a lángész és őrültség ugyanabban a lélekben egyesülhet, az vagy vak, vagy pedig önfejü.

VI. FEJEZET.
Költői és humorisztikus tehetséggel megáldott lelkibetegek.
Az előbbi fejezetből láthatjuk, hogy a lángész és őrült találkozása épenséggel nem ritka eset. Igen sok lángeszü ember lelkibeteg volt, viszont az őrültek sem veszitik el szellemük erejét. Ellenkezőleg, a lelkibetegség nagyon gyakran, még növeli a szellemi erőt.
Egy őrültről feljegyezték, hogy világosabb pillanataiban képtelen volt akár a legegyszerübb összeadást is elvégezni; őrültségi rohamai alkalmával azonban a legösszetettebb számtani műveleteket is könnyü szerrel megoldotta. Egy őrült asszony a tébolydában költővé vált; mikor azonban felgyógyulva, visszatért családja körébe, elveszitette tehetségét és egyszerü háziasszonynyá lett.
Esquirol elmegyógyász beszéli, hogy egy betege, bajának tetőpontján uj szerkezetü ágyut talált fel, melyet a hadsereg jó ideig használt is.
Morel egy elmebeteget kezelt, aki a legkedvesebb vigjátékokat irta, utána azonban a legtökéletesebb bambaságba esett.
Egy másik őrült, aki különben orvos volt, nagyon szellemes szójátékokat gyártott; pl. a «farmacia» (gyógyszertár) szerinte a far-marci-ból vagyis a «bepiszkitani» szóból képződött; a «medico» (orvos) szó a megforditottja a latin «oc(c)idem» (ölni fogok) szónak.
Páviában egy szegény tizenkét éves parasztfiut kezeltem, aki igen eredeti dallamokat komponált és társainak a tébolydában olyan ötletes gunyneveket adott, amik örökre rajtuk ragadtak.
Ugyancsak a páviai tébolydában sinylődött egy idősebb paraszt, aki nemcsak hogy őrült volt, hanem amellett még sulyos bőrbetegségben is szenvedett. Megkérdeztem tőle, hogy «boldog‑e?»
- Mindenki boldog lehet, még a gazdag ember is, csak akarnia kell! - válaszolt a szerencsétlen.
Emlékszem egy betegemre - aki aztán tökéletesen fölgyógyult, - ezt valóban univerzális tehetségnek lehetett volna nevezni. Mindenféle pályán megfordult, de a szerencse sohsem mosolygott felé. Volt zenész, inas, teherhordó, korcsmáros, divatárukereskedő, tanitó, katona, iró. Távozásakor nekünk adta az életleirását, amely olyan érdekes, hogy megérdemelné, hogy nyilvánosságra hozzák.
Egy betegem, aki azelőtt ujságelárusitással foglalkozott, a következőképen foglalta össze az életről vallott nézeteit:
«Sohse halunk meg; ha elhasználódott a lelkünk, szétbomlik, átváltozik. Hogy ez igy van, annak sok bizonyitékát tapasztaltam. Egyszer az atyám egy elhullott bivaly testét elásta. Azon a helyen nemsokára nagyon sok gomba nőtt és az ott termett krumpli, amely máskor mindig nagyon kicsi volt, abban az évben kétszer olyan nagyra növekedett.»
Láthatjuk ebből, hogy egy egész egyszerü ember, őrültségének hatása alatt, olyan következtetéseket von, amelyeket csakis legkiválóbb gondolkodóink öntöttek formába.
Egy női betegemtől megkérdeztem egyszer:
- Reméli, hogy nemsokára távozni fog az intézetből?
- Csak akkor fogok távozni innen, ha valamennyi ember, aki az intézeten kivül él, visszanyeri a józan eszét.
Egy tolvaj, aki megőrülve, az intézetbe került, egy sétája alkalmával szökési kisérletet tett. Megfogták és én szemrehányást tettem neki, amiért visszaélt a bizalmammal. «Csak a lábaim gyorsaságát akartam kipróbálni!» - válaszolta.
Egy őrültem szerelmi búskomorságban szenvedett.
- Miért gyülöli a feleségét? - kérdeztem tőle.
- Egy asszonynyal, aki megcsalt, együtt élni olyan erény, amely túlhaladja az emberek erejét. Én pedig nem akarok a földi emberektől különbözni.
Egy 70 éves betegemnek már egyetlenegy foga se volt, mégis a legszabadszájubb módon beszélt.
Szemrehányást tettünk neki, azt mondván, hogy az ilyen beszéd nem illő öreg korához. Mire az asszony igy válaszolt:
- Mit beszéltek öregségről? Hiszen még fogam sincs!
U. B. a tébolyda költője, elég ügyesen forgatta a tollat, csak a verslábai sántitottak néha. Egy őrült-társa megjegyezte:
- A verseinek azért hosszabb a lába, hogy meg tudjon állni és ki ne essék az eszéből.
Egy őrültnek «La Bizocco» volt a neve, ami annyit tesz, hogy: apácza.
Kérdezték tőle, hogy miért nem dolgozik soha.
- Hisz a nevem is azt mondja, hogy irtózom a munkától! - válaszolta gunyosan.
- Olyan gonosz vagy, hogy látni se kiván senki.
- Aki nem akar látni, az tépje ki a szemét.
- Te a legbolondabb vagy valamennyi asszony között.
- Szerencsés az a kereskedő, aki ilyen jól ismeri áruját! - nevetett az őrült asszony.
Térjünk most az őrültházak valódi költőire. Csak néhányuknak van tudományos és irodalmi előképzettségük. A legnagyobb részüket csupán betegségük inspirálja a költésre. A kedélyük a legsötétebb komorságból váratlanul a legbolondabb vidámságba csap és egyszer határozottan művészi értékü műveket alkotnak, másszor a leghülyébb badarságok tömkelegét irják le - nyelvtani hibákkal és értelmetlenséggel megrontott nyelven.
M. G., mielőtt beteg lett, jónevü költő volt. A túlságos szellemi munka és az iszákosság megtámadták elméjét. Mikor az első dührohamai elmultak, búskomor lett és ebben az állapotában a legvadabb verseket irta. Az egyiket szabad forditásban itt közöljük:
«Védelmembe veszlek téged, aki a világ legnagyobb költője gyanánt tisztelsz. Ha majd a Vatikánban fogok trónolni, babérral jutalmazom érdemeidet.»
Egy tragédiát is irt, amelyben 60 embert szerepeltetett, köztük Garibaldi-t, Archimedes-t, Évát, a bibliai Dávidot, azonkivül egy csomó láthatatlan és földöntuli lényt, csillagokat és üstökösöket. Archimedes-től például azt kérdezik ebben a szindarabban:
«Elhagytad az alvilágot, szólj, hol van a lakásod? Vagy tán vad sziklák közt rohansz tova? Még mindig nem pihent el az Ég zsarnoka, habár te égőszárnyu angyalt küldtél is ellene. Ha jobban tetszik neked a sötétség, mint a világosság, akkor festesd feketére régi csillagodat!»
És ez az őrült ember még ezután is gyakran, olyan szonetteket irt, amelyekre Olaszország legnagyobb költői büszkék lettek volna.
Ennél az esetnél még jóval különösebb példák bizonyithatják azt, hogy az őrülteknek nem ritkán bámulatos költői képességük van. Tarchini-Bonfantini elmegyógyász egy gyönyörü verset küldött nekem, melyet a szemei előtt irt egy kezelése alatt álló őrült. A költeményt szabad forditásban itt közöljük:
«Egy kis madárhoz.
Bokorról sziklára, szikláról halomra visz kicsiny szárnyad; megpihensz vagy tovább röpülsz, nappal és éjjel is.
Mi, akiket tehetetlen vágyunk üldöz, szakadatlan körbe forgunk, miként a kerék tengelye körül; fáradunk, bolygunk köröskörül és sohasem jutunk el a helyünkről.»
Persze, a forditás nem adhatja vissza a kis vers szépségeit, melyet hogy igazán méltányolhassunk, el kell mondanunk, hogy az egész költemény arra az udvarra vonatkozik, melyen a szegény őrült tartózkodott. Az udvar közepén egy nagy fa áll. Ebben az udvarban - irja Tarchini - szabadon járhatnak a betegek. Az udvart magas falak zárják el a külvilágtól. A beteg, aki a kis költeményt irta, 20 év óta van a tébolydában és fejedelmi lovagnak tartja magát. Nagyzási hóbortban szenved gyógyithatatlanul. Néha ellenállhatatlan irásdüh tör ki rajta és a fenti kis versen kivül nagyon sok verset irt, amelyek azonban többé-kevésbbé gyönge dolgok. Hogy pedig abban az időben, mikor a fenti gyönyörü verset irta, akkor sem volt ment nagyzási hóbortjától, bizonyitja az, hogy aláirta a nevét is, amelyhez a neki nem járó «lovag» jelzőt függesztette.
A tudomány számára kétszeresen érdekes az a példa, melyet egy szegény őrült czipész esete nyujt. Ebből nemcsak az tünik ki, hogy az őrültekben, mint valami rögeszme, ugy nyilatkozhat meg átmenetileg az irodalmi tehetség, hanem az is, hogy a lelkibeteg, főkép a félelem befolyása alatt, olyan őrültséget is tud tettetni, amely az övétől lényegesen különbözik. Ennek a Farina nevü cipésznek az apja, nagyapja és nagybátyja őrültek voltak. Gyermekkora óta zavart agyu volt és különféle hallucinációkban szenvedett. Amellett a viselkedése csöndes és vidám volt. Egy napon azonban agyonszurt egy asszonyt, akiről azt képzelte, hogy láthatatlan üldözőinek vezetője. Áldozata ezenkivül anyja volt egy szép leánynak, akit ő az őrültek szerelmi mámorával - amelyet én néma szerelemnek szoktam nevezni - szeretett és azt képzelte, hogy a lány viszontszereti is, ámbár tulajdonképen sohse beszélt vele.
A gyilkosság után Milanoba menekült. Senki se gyanakodott volna rá, ha vissza nem tért volna Páduába és önként nem jelentkezett volna a hatóságnál - bizonyitékul felmutatva véres kését. Mikor letartóztatták, megbánta, amit tett és őrültséget tettetett - de olyant, amiben tulajdonképen nem szenvedett. Engem hivtak meg, mint szakértőt és végre, nem csekély fáradsággal, sikerült is a valódi állapotát kifürkésznem és bebizonyosodnom, hogy a szerencsétlen, nemcsak hogy tetteti az örültséget, hanem valóban őrült is. Végre klinikába szállitották és ott a következő nagyszerü önéletrajzot irta:
Emlékirat szerencsétlenségem következményeiről.
Körülbelül 1858-59-ben B. ur, akinek házában a D. család lakott, kapusának alkalmazott.
A nevezett család baráti viszonyba lépett velem, sőt meghivott, hogy náluk ebédeljek, miután magam nem voltam képes ebédet főzni. Egy napon, mikor a Rovelecca-uton haladtam, egy fűszerkereskedés kirakatán keresztül megpillantottam egy női arcot, amely tekintetemre elpirult. Dacára annak, hogy abban az időben én is mindig elpirultam, ha valakivel, kivált hölgyekkel, találkoztam, ebben az esetben mégsem veszitettem el nyugalmamat. Gondolkodva tovább mentem, de visszafelé menet sem árultam el, hogy ennek a találkozásnak milyen nagy jelentőséget tulajdonitok. Másnap azonban ismét ugyanabba az utcába tértem és a szép leány, akit Guag-nak hivtak, még barátságosabb pillantást vetett rám. Tovább mentem, ezuttal se veszitve el a nyugalmamat. A leány az üzlet küszöbére lépett, de én, mikor visszajöttem, nem is néztem rá és ettől kezdve jó ideig kerültem az alkalmat, hogy vele találkozzam.
Egy este kint álltam házunk kapuja előtt, mikor halk lépteket hallottam. Megfordulva, a szép lányt pillantottam meg, kis hugocskáját vezetve. Megkérdezte tőlem, vajjon D. asszony odahaza van-e. Én azt válaszoltam neki, hogy a templomba ment áldozni. A fiatal lány megköszönte a felvilágositást, aztán sokatmondó arckifejezéssel köszönt. Viszonoztam a köszöntését és ő tovább ment.
Ebben az időben tört ki az 1859-es háboru. Szerelmi gondolat nem ébredt a lelkemben, igy hát katonának jelentkeztem a páviai parancsnokságnál.
Nem kellett soká várnunk az indulási parancsra és zeneszó kiséretében vonatra szálltunk, amely Comoba vitt, ahol a lakosok örömkiáltással üdvözöltek bennünket. Alig hogy bevonultunk a kaszárnyába, egy hadnagy maga köré gyüjtötte a csapatot, egyenkint felolvasta a nevünket és egy fél huszast adott át mindegyikünknek, azzal a megjegyzéssel, hogy ezen a napon csak félzsoldot kapunk. Azokra, akik rosszul voltak öltözve, nagyon különös pillantást vetett, ami nem méltó okos emberhez. Ezután visszamentünk a kaszárnyába, ahol még szalmára sem akadtunk, hogy azon fáradt tagjainkat kipihentessük; de biztositottak bennünket, hogy másnap jobb lakásba fogunk költözni, ami meg is történt. Nyolc nap telt el ezután, amelyet nem mindig szenteltünk a katonai gyakorlatoknak. Végre zászlóaljba osztottak páviai ismerőseimmel együtt. Zászlóaljunk arra volt hivatva, hogy az első hadsereget kiegészitse és mi nemsokára ki is vonultunk. Coliconál két óra hosszat pihentünk, aztán tovább mentünk Morbengens felé, ahol késő este érkeztünk meg és ünnepélyesen fogadtak bennünket. Az ottani városi zenekar vidám nótája kisérte csapatunkat a kaszárnyába. Egy félórával később, ugy éjféltájt, ismét glédába szólitott a trombitaszó, és megindultunk Sondrioba, ahol két napig maradtunk. Innen tovább marsiroztunk - már nem emlékszem, milyen város felé - csak azt tudom, hogy egy forró nyári délelőtt Croce Dominibe érkeztünk. Egy órával alkonyat előtt olyan sürü köd keletkezett, hogy a szomszédunkat sem láttuk, és olyan hideg volt, hogy mindenféle holmival kellett betakaróznunk. Julius 10-ike volt és a sok ide-oda marsirozástól annyira kifáradtunk, hogy majd elnyomott bennünket az álom, de a rettenetes hideg nem hagyott nyugodni. Kitéptük a hegyi bokrokat és nagy tüzet gyujtottunk, amelynél őrt álltam, mig föl nem váltottak. Félholt voltam a hidegtől, kezeim ugy megmerevedtek, hogy nem tudtam a fegyvert tartani.
Mikor némikép felmelegedtem, már hajnalodott és az útra készülődés alatt lassanként visszatért az élet tagjainkba.
Bogolinonál az ellenség előőrseinek mozdulatait figyeltük meg. Egyszerre hire járt, hogy az ellenség megindult és felénk tart; rögtön alarmot ütöttek, de a mi hadosztályunk a helyén maradt és ugy várta az ellenséget. Csak száz lépésnyire voltak tőlünk, mikor mi félretettük fegyvereinket és a hegytetőről már előbb összehordott sziklákat hengergettünk rájuk. Nem emlékszem rá, hogy lövések hangzottak-e, csak azt tudom, hogy az ellenség soraiból ketten sebesültek meg. Mikor az ellenség előcsapata látta, hogy tulnyomó hatalommal kerültek szembe, megfordultak és eltüntek az erdő sürüjében. Nyolc nappal később Lavenoneba érkeztünk, ahol addig állomásoztunk, amig meg nem kötötték a békét.
1860 végén hiába kerestem munkát, végre nagybátyám házában találtam menedéket. Tavasszal ismét oda költöztem, abba a házba, ahol már egyszer laktam és tovább folytattam mesterségemet. B. részére dolgoztam, s ennek következtében megint kénytelen voltam a Rovelecca-utcán végigmenni, ámbár elhatároztam, hogy kerülni fogom ezt az utcát, nehogy bizonyos gondolatok és benyomások ujra feléledjenek lelkemben. Egy ünnepnap elfogyott a kávém, pedig már nagyon megszoktam, hogy minden ünnep reggelén, mikor fölébredtem, kávét igyam. Miután tudtam, hogy G. üzlete ilyenkor még nyitva van, odamentem. Ősz utolján volt. G. anyja szolgált ki, némileg barátságosabban, mint azelőtt, ami azt az elhatározást érlelte bennem, hogy ezentul gyakrabban fogom felkeresni az üzletét.
Ami a leányt illeti, visszafojtottam magamban minden vágyat, hogy közeledjem feléje, ámbár ez nagyon boldoggá tett volna, de az a gondolat visszatartott, hogy nem vagyok házaséletre való és nem tudnám gyermekeimet kedvem szerint felnevelni. Azután meg nem akartam feleségül venni egy lányt, akinek viselkedése sok kivánni valót hagy hátra és végül, nagyon szerettem a szabadságomat. Mégis rendesen bejártam a házukba és a második alkalommal még jobban éreztem magam ott, mint első izben. Mikor harmadszor jöttem be, anya és leánya a pult mögött ültek, még pedig ugy, hogy az anya árnyéka szinte teljesen eltakarta leányát. Nem is vettem eleinte észre; az anya kimérte a cukrot és a kávét, mikor szappant is kértem tőle, az anya egy mozdulata folytán világosság esett a leányra és én ránézhettem volna. Én azonban visszaléptem a pult mellől és ugy tettem, mintha a szappanok közt válogattam volna. Miután kikerestem egy darabot, a mérlegre tettem.
- Sok! - mondta a leány, csak azért, hogy mondjon valamit.
- Nem baj! - mondta az asszony barátságosan és becsomagolva az árut, átadta nekem. Én pedig eltávoztam.
Egy este elmondta nekem az asszony, hogy a leánya azt állította, hogy én már megnősültem. Én azonban biztositottam arról, hogy az nem igaz és hogy nincs is ilyenféle szándékom.
- Persze - válaszolta ő - igy mindig megőrizheti a szabadságát!
Ettől fogva azonban már nem köszönt olyan barátságosan és nem is fogadtak ugy, mint azelőtt. A leány, ahol csak lehetett, kikerült és én láttam, hogy nagyon szeretné, ha beszüntetném látogatásaimat. Én azonban ugy tettem, mintha semmit sem vettem volna észre furcsa viselkedéséből és a közönyöst játszottam.
Egy napon, még napnyugta előtt, elmentem hazulról. Az 1862. év farsangjának első hete volt. Esett az eső. Épen a Rovelecca-utcán mentem keresztül, mikor láttam, hogy a G.-ék üzlete megnyilik és kiugrik rajta az asszony ifjabbik leánya. Nevetve rám nézett, aztán visszaszaladt az üzletbe. Én tovább folytattam az utamat, de azért odanéztem. Észrevettem, amint az anya nagy nevetés közt kilöki az idősebbik lányát az üzletajtón. A lány megállt a küszöbön és rám nézett.
- Nos? - kérdezte tőlem nevetve.
Közben az anya a többi lányát is kilökte az ajtón és kacagva mondta:
- Menjetek csak, menjetek utána!
Barátságosan, jó indulattal néztem a lányra, de nem szóltam hozzá egy szót sem. Azon az estén, mikor befejeztem a munkát, elhatároztam, hogy irok az asszonynak, mert véget akartam vetni ennek a herce-hurcának.
Ezen az estén oda kellett volna mennem, hogy bevásárlásaimat eszközöljem; miután azonban tudtam, hogy reggel egyedül találom az asszonyt, elhatároztam, hogy akkor megyek el és átadom neki a levelet. Mikor beléptem, két vevő volt az üzletben. Megjelenésem láthatólag megzavarta az asszonyt, mert tévedett a számitásban, mikor visszaadott az egyik vevőnek. Ez, ugy látszik, észrevette a zavarának okát, mert kimenet merőn nézett rám. Az asszony aztán engem szolgált ki és közben hiába iparkodott zavarát elpalástolni. Távozóban kivettem az irást a zsebemből és átadtam az asszonynak e szavakkal:
- Ime a régi számadásunk; vizsgálja meg, ha ideje lesz.
Ezt azért mondtam, mert a másik vevő előtt titokban akartam tartani, hogy szorosabb viszonyban állok a családdal. Az asszony átvette az irást és azt mondta:
- Ah ugy? Igen, igen...
Köszöntem és ő azt válaszolta:
- Viszontlátásra!
Ezen a napon ezer meg ezer gondolat kergetőzött az agyamban. A levelem különben igy szólt:
«Signora, a mi régi és most már nyilvánvaló viszonyunk kötelességemmé teszik e sorokat intézni önhöz, hogy a köztünk felmerült függő kérdést elintézzük. Ha eddigelé nem adtam kifejezést kedves leánya iránt érzett élénk vonzalmamnak, annak nem az az oka, mintha attól féltem volna, hogy érzelmeim viszonzás nélkül maradnak. Ellenkezőleg, nagyon jó véleményem van leánya óvatosságáról és okosságáról és nem gyanakszom azokra, akik jó viszonyban vannak önökkel; remélem, hogy rokonaik. Ma este nyolc órakor elsétálok üzletük előtt. Ha az ajtajuk küszöbén meglátom kedves leányát, akkor annak jeléül fogom ezt tekinteni, hogy önök szivesen látnak. Ha azonban senki se lesz ott, akkor elmegyek és örökre elfelejtem az egész esetet. Nagyon sajnálnám, ha e vallomásom miatt el kellene veszitenem azok becsülését, akiket mindenek felett tisztelek. Most isten önnel, viszontlátásra a mondott időben!»
Nyolc órakor elindultam hazulról és rövid séta után a Rovelecca-utca felé tartottam. Mikor befordultam az utcába, észrevettem, hogy a boltajtóban egy gyönyörü termetü leány állt egy fiatal emberrel. Átmentem az utca másik oldalára és megálltam. Hallottam, mikor a fiatal lány igy szólt:
- Menj már be!
Úgy tettem, mintha nem vettem volna észre, hogy figyel rám. Ránéztem, anélkül, hogy valami ismertető jelt adtam volna magamról, aztán elhatároztam, hogy távozom. Tovább mentem és ime, az üzlet küszöbén senki sem állt már. Nem is néztem be, mert mihelyt elmentem előtte, annyira megkönnyebbült a lelkem, hogy sohsem éreztem magam jobban, mint abban a pillanatban. Végigmentem az utcán és épen befordultam a baloldali utcába, mikor három kalapos nőt láttam felém közeledni. Mikor már vagy tizenöt lépésnyire voltak tőlem, láttam, hogy egyikük, akiben felismertem G. leányát, elválik a többiektől, előre megy és mikor hozzám ér, rám néz és tovább siet. Mikor már vagy tizenöt lépésnyire volt tőlem, hallom, hogy a visszamaradt lányok közül az egyik azt kérdezi a másiktól:
- Ő az?
- Igen! - szólt a másik halkan.
Gyorsan hazasiettem és azonnal lefeküdtem. Nyolc napig nem tettem a lábam abba az utcába. A nyolcadik nap estéjén mégis végigmentem rajta. G. üzlete már zárva volt, de még égett benn a lámpa. Jól ismerték a lépteimet. Ugyan megváltoztattam a járásomat, de azért mégis felismerték és hirtelen eloltották a lámpát. Mikor a fiatal leány ablaka előtt elmentem, jól hallottam, hogy azt sugta: «Isten veled!» Nem adtam életjelet magamról, de elhatároztam, hogy még egy utolsó kisérletet teszek, hogy dülőre vigyem a dolgot. A rákövetkező reggel ismét levelet irtam, amelyet kilenc óra tájt átadtam egy fiunak a következő megbizással.
- Vidd ezt a levelet a Rovelecca-utcai füszeresboltba és mond meg a boltosnénak, hogy a levelet egy ismerős asszony küldi, aki választ vár.
Mikor megkapta a levelemet, azt mondta a fiunak:
- Most nincs időm, mert el kell mennem, gyere egy félóra mulva, akkor megkapod a választ.
A gyerek egy félóra mulva megint visszajött és elmondta, hogy mikor G. asszony átadta a választ, igy szólt:
- Nesze, vidd vissza és mond, hogy: Nem. Vigyázz, hogy el ne veszitsd a levelet!
Feltéptem a boritékot és benne találtam az első levelemet. A gyereknek borravalót adtam és elbocsátottam, aztán megint elővettem a levelemet és elolvastam, gondolva, hogy talán illetlen módon fejeztem ki magam, de nem találtam semmi bántót irásmodoromban. Borzalmas gondolat tört utat agyamban, de megnyugtattam magam, hogy bolondság az egész és számüztem szivemből minden emlékezetet. Elhatároztam, hogy többé sohse teszem a lábam abba az utcába. Rövid idő mulva azonban megint oda vitt valami belső ösztönöm; anya és lánya a küszöbön álltak. Mikor megpillantottak, le nem vették rólam a szemüket, még egészen nem jöttem a közelükbe.
- Ide jön! - sugták aztán egymásnak.
Most már bizonyosan tudtam, hogy szeret és ez a gondolat nagy fájdalmat okozott. A viselkedése bizonyosan a rossz utra fog csábitani. Elhatároztam, hogy elhagyom szülővárosomat és Genuába költözöm. Mindez az 1862. év pünkösdjét követő kedden történt.
Azonban Genuában se voltam biztonságban G. hiveitől, akik állandóan üldöztek és igy elhatároztam, hogy visszatérek szülőföldemre. Nyár elmultával, a tél beálltakor ismét üldözni kezdtek ellenségeim, G. hivei. Voltak ugyan nekem is jó barátaim, de én senkire sem biztam titkomat, de sőt óvatosan kikerültem őket, nehogy véletlenül beszéljek nekik a bajomról, félve, hogy akkor boszura fognak ingerelni. Békességgel türtem mindent 1866 farsangjáig. Erre egy napon kedvem kerekedett, hogy egy operaelőadást végignézzek s azért elmentem a szinházba. Mikor beléptem, senki se vette észre jelenlétemet. Nyolc vagy tiz perc mulva azonban bejött két fiatal ur, jól megnéztek, mintha meg akartak volna győződni arról, hogy valóban én vagyok az. Mikor megismertek, elváltak egymástól; az egyik jobbra ment, a másik balra. Mindegyik egy-egy csoporthoz csatlakozott, suttogtak velük, aztán eltávoztak. Az opera első felvonásának végén - Borgia Cézárt adták - baloldalomon ezt a kiáltást hallottam: «Cézár! Cézár!» Jobbra pedig azt kiabálták: «Vigyázz! Jól célozz! Cézár! Cézár!» Ez igy ment egy darabig, mikor megint megjelent egy ur - gondolom, egyike az előbbieknek - és egy fiut vezetett be, akit mellém ültetett. A gyermek leült mellém a pad szélére, a vezetője pedig megint eltávozott. Három-négy percig ülhetett ott, mikor elkezdett kiabálni: «Nem tudok! Nem tudok!» Erre a gyalázatosságra kis hija, hogy el nem ragadott az indulatom, ha észre nem vettem volna, hogy ebben a pillanatban nagy ostobaság lenne, ha dühömnek utat engednék. Hallgattam tehát és ugy tettem, mintha azok a sértések nem rám vonatkoztak volna. Közben kezdődött a 2. felvonás. Öt arcátlan ember jött fel és mellém telepedett. A legokosabbik közöttük, aki közvetlenül mellettem ült, megkért, hogy magyarázzam meg neki az opera szövegét, amivel láthatólag az volt a célja, hogy szóváltásba elegyedjék velem. Én azonban átláttam a cselen és ügyesen kitértem a kérdés elől. Mikor vége lett az operának, legelsőnek én álltam föl; azután az az arcátlan férfi állt fel, aki mellettem ült és eközben társának karjára veregetett. Erre a többiek is felálltak, persze azon szándékkal, hogy követnek engem, de nem árulták el e tervüket. Megkisérlettem kisiklani körmük közül, ami sikerült is. Mihelyt azonban lementem a lépcsőn, az előcsarnokban egy magas fiatal emberrel találkoztam, aki mozdulatlanul megállt előttem, mintha meg akarta volna akadályozni, hogy tovább menjek. Ezen az estén nagyon kusza volt az agyam, a felindulás erőt vett rajtam, mindenféle gondolatok kergetőztek a fejemben és az életemet adtam volna érte, ha beléköthettem volna valamelyik üldözőmbe. Közben azonban arra az emberre terelődtek a gondolataim, aki rámuszitotta az üldözőimet és ezt az embert G. asszonynak egy fiatal kifutójában fedeztem fel, aki az egész összeesküvést szervezte; azért elhatároztam, hogy elsősorban vele kezdek ki.
Éjfél lett és én egyedül mentem végig a Mulli-uton. Egyszerre a távolból három fiatal embert pillantottam meg, akik lestek valakire. Az a gyanum támadt, hogy az, akit keresek, közöttük van. Azért olyan titkon, amennyire csak lehetett, követtem őket. Ők azonban észrevettek és miután föltették, hogy valószinüleg én vagyok az, akire vártak, egyszerre eltüntek a szemem elől.
Ezen az estén az egyetlen fegyverem, amit védelmemül felhasználhattam volna, a kapukulcsom volt; de olyan állapotban voltam, hogy a legerősebb emberrel is bátran szembeszálltam volna. Igy hát megálltam egy faggyugyár előtt és figyeltem a lépésekre, amelyek felém közeledtek. Feszülten vártam a közeledőre. Egy katona volt, aki tovább ment, anélkül, hogy rám nézett volna. Gyanum olyan erős volt ezen az estén, hogy mindenütt titkot sejtettem, s azért követni akartam a katonát, de hamarosan elveszitettem szem elől. Nemsokára ezután ugyanazon az uton egy középnagyságu fiatal legény közeledett, aki szintén elment előttem; anélkül, hogy rám nézett volna és bement a tőlem baloldalt lévő házba. Tökéletes csend honolt körülöttem és én sietve haza tértem, hogy lefeküdjem.
Üldözőim, ugylátszik, észrevették, hogy átláttam tervükön, mert néhány napig békében hagytak. Akkor azonban ujra megkezdődtek a kinzások, amelyek idestova elviselhetetlenek lettek. Folyton hallottam az énekszavukat és a gunyolódásukat és most már nemcsak este, egész éjfél utánig, hanem világos nappal is. Közben beteg lettem, nem volt étvágyam és a köhögés és más testi fájdalmak gyötörtek éjjel-nappal.
A szenvedések és üldözőim kiméletlen bántalmai felbőszitettek, ugy keringtem a szobámban, mintha elveszitettem volna az eszemet és őrjitő láz ejtett volna hatalmába. Rettenetes érzések és gondolatok tépdesték a keblemet, ugy, hogy alig voltam tudatában annak, hogy mit cselekszem. Midőn végre le akartam feküdni, láttam, hogy még nem vetettem meg az ágyam. Még egyszer jól végig gondoltam azokat a rendkivüli történeteket, melyekben csakis G. lehetett a bünös és elhatároztam, hogy boszut állok, bármi történjék is.
Megragadtam egy konyhakést és a lakása felé siettem. Mikor az utcájába értem, egyszerre eszembe jutott az igazság és a törvény és egy pillanatra tétován álltam meg. Mikor azonban megláttam, hogy vetélytársam kilép abból a házból, rám néz és elmegy mellettem, akkor eltünt szivemből minden habozás. Az ösztönöm azt sugta, hogy meg kell boszulnom magam. Beléptem az üzletbe, ő elém jött és én... én megboszultam magam.
Anélkül, hogy hosszadalmas leirásokba bocsátkoznék, meg akarom jegyezni, hogy mikor kiléptem az ajtón, a Milano felé vezető uton ellenségeimet pillantottam meg, akik üldöztek. Még nálam volt a konyhakésem és valami belső érzés arra késztetett, hogy megforduljak és üldözőim ellen támadjak. De beláttam, hogy ez csak ujabb gonosztettekhez vezetne és azért tovább haladtam.
Az ezután következő utazást nem tudnám pontosan leirni, miután annak egynéhány részletét már elfelejtettem. Megérkezve a vasuthoz, jobbfelé fordultam, azzal a szándékkal, hogy a certosa-i állomáson vonatra ülök. Dacára nagy kimerültségemnek és beteg állapotomnak, épen akkor érkeztem oda, mikor az óra kilencet ütött. Még sokáig kellett volna a vonatra várakoznom s azért, hogy ne késsem hiába, gyalog folytattam utamat a rossz éjjeli időben. Az ut fárasztó volt és a kimerültség erőt vett rajtam. Hogy kipihenjem magam, leültem egy kavicsrakásra, ahol elnyomott az álom. Csupán rövid ideig pihenhettem, mikor azt képzeltem, hogy lovak gyors dobogását hallom felém közeledni: azt gondoltam, hogy lovas csendőrök vannak a nyomomban és azért gyorsan felugrottam. Mikor körülnéztem, nem vettem észre semmi különöset, minden csöndes volt. Letörültem az izzadtságot homlokomról és tovább folytattam utamat. Mintha valaki azt kiáltotta volna a mezőről: Cézár! Cézár! De én rögtön rájöttem, hogy ez nem lehet más, mint felizgatott lelkiállapotom képzelődése, annál is inkább, mivel baloldalról, vagyis a Milanóba vivő ut felől, egész érthetően hallottam ellenségeim szavát; ezek, borzalmasan és vakmerően, ugyanazt kiáltották és a nyomomban voltak. Rövid pihenés után megint összeszedtem az erőm és tovább futottam. Nem is kisérlem meg leirni, minő érzések vettek erőt rajtam abban a pillanatban. Nem tudom, vajjon fáradtság, vagy az álmosság boritott fátyolt érzékeimre. Ugy éreztem, mintha mögöttem a levegőben démoni ének csendült volna meg! Egy hang valamennyit elnyomta s ebben a meggyilkolt G. hangját véltem fölfedezni. Nem féltem az üldözésétől - a harag elvakitott, - egy dühös mozdulattal ellene fordultam, mire szertefoszlott az árnyéka és elveszett a távoli erdőkben, mialatt az éneke még sokáig visszhangzott a távolból.
Alighogy eltünt képzeletemnek ez a látomása, ugy tetszett, mintha vagy husz lépésnyire egy óriási árnyék meredt volna rám - némán, mozdulatlanul - aztán az is eltünt. Tovább mentem. Egyszerre meghallottam a vonat közeledő robaját, gyorsan tovább siettem, aztán hanyatt feküdtem a földre, hogy meg ne lássanak. Mialatt a vonat elrobogott, egy pillanatra arra gondoltam, hogy milyen jó lenne, ha én is rajta lehetnék. Aztán ismét hatalmába ejtett az a kinzó gondolat, hogy mások gyalázatossága miatt elveszitettem életboldogságomat és azért üldöz a balsors és a szenvedés. A kétségbeesés ismét magamhoz téritett, nagynehezen feltápászkodtam, aztán tovább rohantam, gyorsabban, mint valaha. Időnként ugy tetszett nekem, mintha emberekkel megrakott fák mellett futottam volna el; az emberek merőn rámnéztek, a fák is felém hajoltak, de mihelyt jobban megnéztem őket, eltüntek, mint valami rémlátomás. De az az ördögi hang a hátam mögött nem szünt meg egy szempillantásnyira sem, sőt dacolni látszott dühös mozdulatomnak, mikor visszafordultam. Néha a távolból hallottam, majd meg közvetlen-közelemben; ilyenkor egy különösen átható kiáltás zúgott a füleimbe, azután megint a messzeségbe tünt. Szakadatlanul előre törtem. Egyszerre, az ut egy fordulatánál, ugy tetszett nekem, mintha elhomályosodott volna a szemem, vagy mintha hirtelen beborult volna az égboltozat. Akárhogyan is történt, tény, hogy nem láttam jól az utat. Akárhányszor nagy veszedelemben forogtam és végre kényszerültem, hogy a sinek közt folytassam utamat, ámbár ez éppenséggel nem volt kellemes.
Közben álmosság és fáradtság gyötrött és egész testem hideg veritékben fürdött. Jól beburkolóztam köpenyegembe, nehogy megfázzam és lefeküdtem két kavicsrakás közé, amely a vasut szélén hevert. Mégse pihenhettem ki magam, miután attól féltem, hogy elnyom az álom. A rémes képek, amelyek kinoztak, legott eltüntek, mihelyt lehajtottam fejemet és megint felujultak, mihelyt felemeltem a fejem.
Végre egy őrházban világosságot pillantottam meg. Bekopogtam, mire megjelent egy ember és megkérdezte, hogy mit akarok. Gyönge hangon egy korty vizet kértem tőle. Leszállt a töltésről és kétszer is innom adott, miközben megkérdeztem tőle, vajjon messze vagyok-e még Milanótól. Egy rövidebb utat mutatott, amelyen a városba juthattam; megköszöntem a szivességét és folytattam utamat.
Még sok megerőltetésembe került, amig végre célhoz értem és egy fogadóban lepihenhettem. Az volt a szándékom, hogy az éjszakát és a rákövetkező napot ágyban töltöm, aztán estefelé elutazom Svájcba, ahol biztonságba lehettem a törvény elől.
Hattól kilencig feküdtem az ágyban, de nemcsak hogy nem voltam képes elaludni, hanem még nyugodtan sem tudtam feküdni. Megváltoztattam tervemet és miután a fogadósnak egyáltalán nem lehetett inyére, hogy beteg legyen a házában, elindultam a kórházba. Közben elhatároztam, hogy nem is várom be az időt, amig egészen helyre áll az erőm, hanem még ugyanazon a napon - este kilenc óra után - átadtam magam az igazságszolgáltatásnak.
Fogházban töltött napjaim leirása. Eleven álmaim.
Három órakor reggel, még ugyanazon éjszaka, fogházba vezettek és egy zárkába dobtak, amelyben már öt vagy hat fogoly volt elhelyezve. Egy rövid szalmazsákot kaptam, vánkos és takaró nélkül; az őr, aki a szalmazsákot hozta, azt mondta, hogy vánkost és takarót másnap reggel kapok. Az őr távozott és én ugy, ahogy voltam, ruhástul, köpönyegembe burkolózva, lefeküdtem és rögtön mély álomba merültem. Álmomban mintha nagy fényesség lebegett volna fölöttem s abból egy női hang szólt volna hozzám: «El vagy árulva!» Erre fölébredtem. Nemsokára ezután hajnalodni kezdett, az egyik lakótársam felkelt, megmosta az arcát egy mosdótálban, aztán nevetve javitani kezdte a harisnyáit. Egymásután felkeltek a többiek is, ide-oda jártak a szük helyiségben, közben egy-egy szót szóltak hozzám, hogy megtudják, miért kerültem közéjük. Nekem azonban semmi kedvem se volt, hogy beszédbe elegyedjem velük. Hogy elkerüljem a kiváncsi kérdezősködéseket, felráztam a szalmazsákomat és megint lefeküdtem. Az egyik fogoly észrevette, hogy reszketek a hidegtől; vette a kabátját, odadobta hozzám e szavakkal: «Vedd, szegény ördög, takarózz be, ha fázol.»
Eközben elérkezett az ideje a kenyérkiosztásnak és az őrök bedugták az ajtónyiláson a fejüket.
- Hányan vagytok? - kérdezte az egyik.
- Hatan - válaszolt az egyik fogolytársam - mert az éjszaka egygyel megszaporodtunk.
Az egyik őr rám nézett és átadott nekem is egy kenyeret. Még alig épültem föl a betegségemből és igy aligha ehettem volna a fekete és kemény kenyérből, ha az éhség nem késztetett volna rá.
Nemsokára bejött az egyik őr egy urral, akit akkor még nem ismertem, de akiről később megtudtam, hogy a fogház igazgatója. Kinyitották az ajtót és kihivtak, miután - ahogy mondták - egy másik zárkába kell vezetniök. Mialatt engedelmeskedtem a rendelkezésnek, az igazgató megkérdezte, hogy miért tartóztattak le. Megmondtam neki, hogy én már mindent bevallottam tegnap este az ügyeletes szobában, mire ő félbe akart szakitani azzal, hogy még nem lenne késő, ha vissza akarnám vonni vallomásomat.
- Hiszen azt mondják, hogy a gyilkos valamivel magasabb és vastagabb a bajusza, mint neked! - szólt rábeszélő hangon.
Ez az ellenkezése türelmetlenné tett és igyekeztem félbeszakitani őt, megismételve tegnapi vallomásomat. Erre megint bevezettek az előbbi zárkába, aminek az öt társam nagyon megörült, némileg megkönnyebbülve vettem észre, hogy mind az öten körülbelül egykoruak voltak velem. A nap és az éjjel minden uj esemény nélkül telt el és csak a következő reggel hivtak fel ujra kihallgatásra. Mikor beléptem a szobába, amelyben kihallgattak, elém toltak egy padot és felszólitottak, hogy üljek le. Legnagyobb bánatomra türnöm kellett azt a gyalázatot, hogy a lábamra láncot tettek, amely a falba volt erősitve. Három vagy négy percig egyedül hagytak, minden csöndes volt körülöttem, végre belépett a biró irnokával. Az irnok leült, a biró állva maradt; aztán még két ur lépett be, akik, mint ahogy később megtudtam, orvosok voltak; ezek a tőlem jobboldalt lévő asztalhoz támaszkodtak és le nem vették rólam a szemüket. Nemsokára ezután még egy ur jött be a szobába, aki birósági tanácsosnak látszott. Most valamennyien összeállottak és halkan beszélgetni kezdtek, miközben minden oldalról vizsgálták a tokot, amelyben a késem volt.
- Igen, igen - szólt az az ur, akit én a birónak néztem - ennyivel rövidebbnek kellett volna lennie.
A beszélgetés nem soká tartott. A végén mind elhagyták a szobát, miközben szinte jóakaratu pillantást vetettek rám. Rövid távollét után megint visszatértek, ujra elfoglalták előbbi helyüket és pedig a biró a baloldalomon, az orvosok pedig a jobboldalomon. A biró kérdéseket intézett hozzám és én épen ugy válaszoltam rájuk, mint előbbi kihallgatásaim alkalmával, anélkül, hogy megváltoztattam volna előző vallomásomat. Mikor a kihallgatásnak vége volt, előbb az orvosok, majd a biró és az irnok is elhagyták a szobát. Néhány percig egyedül maradtam, aztán megint bejött a fogházőr, leoldotta a láncot lábamról és visszavezetett zárkámba, ahol a társaim már izgatottan vártak, hogy megtudják a kihallgatás eredményét. Nekem azonban egy csöpp kedvem se volt ahhoz, hogy beszélgetésbe elegyedjem velük, azért lefeküdtem szalmaágyamra, társaim pedig elkezdtek énekelni, mintha csak meg akartak volna zavarni gondolataimban.
Megint elmult egy nap és egy éjszaka, amikor meglátogatott a fogházorvos, megtapogatta az üteremet és aztán jelentősen bólintva fejével, mondta: «Oh, semmi, semmi!»
A többiek jelenlétében ugy tettem, mintha nem értettem volna szavainak jelentőségét. Mikor másnap megint meglátogatott, egy kis lázam volt, de hogy jobban megértesse magát velem, megkérdezte, hogy eszem-e valamit.
- Igen - válaszoltam.
- Sokat? - kérdezte aztán.
- Igen, sokat.
- Oh, semmi, semmi! - mondta ő.
Valószinüleg azt hitte az orvos, hogy én még mindig nem fogtam föl a viselkedése okát s azért, hogy tökéletesen megnyugtasson, doktor Scar segitségéhez folyamodott. Ez egyszer estefelé bejött a cellánkba és ugy tett, mintha csak azért jött volna, hogy megvizsgálja a foglyokat. Megmagyaráztatta az őr által, hogy aki megakarja magát vizsgáltatni, jelentkezhetik nála. Mikor belépett a zárkánkba, nem nézett felém, mintha nem is ismert volna. Jelentkeztem nála, azt mondván, hogy torokfájásom van. Megvizsgált és hogy a többieket félre vezesse, csak annyit mondott:
- Oh, csak ettől a rossz fogtól fáj!
Csakhogy nem attól fájt és hogy még megerősitsen bizalmamban, hozzátette: «óh, semmi, semmi!» Aztán kiment avval a meggyőződéssel, hogy megértettem őt. Nyugodtan viseltem el helyzetemet és a sorsom kedvező fordulatát reméltem. Közben azok az orvosok is meglátogattak, akik a kihallgatáson jelen voltak és mindenféle kérdéseket intéztek hozzám a vallomásomra vonatkozólag. Ők is éreztették velem, hogy jó reménységben lehetek. Egy napon előre megéreztem, hogy az orvosok itt vannak; a fogházőr által kihivatták egyik fogolytársamat. Megsejtettem, hogy rólam kérdezősködtek, vajjon értelmesen, vagy értelmetlenül beszélek-e és hogy szoktak-e rohamaim lenni. Természetesen nem tudhattam meg a fogolytársam válaszát. Aztán egy másik társamat is kihivatták, akinek vallomása, ugy hiszem, nem különbözhetett az előbbitől. Mikor visszatért, engem vezettek ki. Az orvosok tiz percig fel és alá sétáltak velem a folyosón, mindenféléről beszélgetve, aztán megint visszavezettek a börtönzárkába.
Minden este körülment az őrjárat és megvizsgálta a fogház valamennyi zárkáját. A társaim azt tanácsolták, hogy tettessek őrültséget, mert ilyenformán megrövidithetem fogságom idejét. Ezért - inkább a mások tanácsára, mint a saját ösztönömre hallgatva, - mindig, mikor az éjjeli őrjárat jött, valami bolond dolgot követtem el. Mikor beléptek az őrök, felálltam és ugy tettem, mintha nagyon meg lettem volna lepődve; aztán az ajtóhoz mentem, ahol a porkoláb állt és megkérdeztem tőle, vajjon megjött-e már értem a nagybátyám, miután ugy egyeztem meg vele, hogy együtt megyünk ki a fogházból. A porkoláb, aki nem volt erre a kérdésre elkészülve, igy válaszolt: «Valószinüleg holnap jön.»
- Nem, nem - feleltem én, - megbeszéltük, hogy ma jön értem.
A porkoláb nem válaszolt és az egyik őr lámpájával az arcomba világitott és figyelmesen rám nézett. Én azonban a világosságba bámultam, megdörzsöltem a szememet, mintha az álmomban zavartak volna meg.
Az őrök eltávoztak és másnap reggel megjelent a két törvényszéki orvos. Egy őr kinyitotta a cellát, kihivott és az orvosok megint körülsétáltak velem a folyosón és én megint azon voltam, hogy ostobaságokat feleljek a kérdésükre. Miután többször ide-oda mentünk, beléptünk egy szobába. Mind a hárman helyet foglaltunk és ők megint felszólitottak, hogy beszéljem el nekik a tettemet. Engedelmeskedtem, mire azt kérdezték tőlem, vajjon ismerem-e Vicario urat, Scarenzio és Platner tanárokat. Ezen a kihallgatáson nyilvánvalóvá lett előttem, hogy ezen oltalmazóim segitségével mind közelebb jutok reményeim teljesüléséhez.
Ezen a napon az is feltünt nekem, hogy a társaim, mihelyt reggel fölébredtek, elbeszélték egymásnak álmaikat és örültek, ha azokból ügyük jóra fordulására következtethettek.
- Bolondság, - jegyeztem meg én, - bolondság arra gondolni, hogy az álmok magukban foglalják sorsunk előjeleit.
Erre az egyik társam elbeszélte egy régibb álmát. Egy öreg fogolytársa akkor azt jósolta neki ebből az álomból, hogy nemsokára megszabadul a börtönből, de figyelmeztette, hogy jól vigyázzon magára, mert állandóan abban a veszedelemben forog, hogy megint elfogják. Másnap valóban elbocsátották a fogságból és huszonnégy óra mulva ujra letartóztatták.
Ezentúl én is jobban figyeltem az álmaimra.
Először azt álmodtam, hogy az ablak alatt kert van és sürü hópelyhek hullnak le rája.
- Egész télen át nem esett hó! - szóltam magamhoz. - Most kezd havazni, mikor már vége a télnek.
Reggel elbeszéltem álmomat társaimnak és azok ugy magyarázták, hogy irataim, melyek a törvényszék elé kerülnek, nagyon világosak. Én azonban mást olvastam ki belőle.
A következő éjjel ismét visszatért az álmom; ekkor azonban olyan sürün hullottak a hópelyhek, hogy a szél bekergette őket ablakomon; egyuttal ugy tetszett nekem, mintha több emberrel beszélgettem volna erről a csudálatos jelenségről. Egy más alkalommal ugy tetszett nekem, mintha záporeső zuhogott volna az ablak alatt; mihelyt vége volt az esőnek, havazni kezdett. Legközelebb meg mintha a Ticino partján lettem volna. A folyó vize magasan állt. Én egy fahidon álltam, amely nagyon gyöngén volt összeácsolva. A karomban egy leányt tartottam, aki G. leányához hasonlitott és aki le nem vette rólam a pillantását. Nagy gyönyörüséget éreztem, mikor átvittem a hidon, aztán balfelé fordultam és egy kis térre értem, ahonnan a Ravelecca-utcába és a G.-ék házához jutottam. Itt azonban senkit se találtam és azért tovább mentem Borgoratto felé. Mielőtt azonban elértem volna a vámsorompót, egy füszerüzlet előtt mentem el, ahonnan kilépett G. másik leánya, hogy átvegye tőlem a nővérét.
Egy más alkalommal meg azt álmodtam, hogy egy majdnem teljesen elpusztitott konyhakertbe jutottam. Éppen el akartam hagyni a kertet, hogy leszálljak a dombról, mikor két fatörzset pillantottam meg, melyek a tövüknél le voltak fürészelve és a földön hevertek. A fatörzsek mellett az egyik unokahugom állt; kétszer-háromszor megcsipkedtem, anélkül, hogy szólt volna valamit.
Ebben a pillanatban, mintha több apró és nagyobb madár ötlött volna a szemembe, kivált egy igen nagy madár, amely egészen halottnak látszott. Mikor végigmentem a kerten, megfogtam egy kisebb élő madarat. A jobb kezemben tartottam és a ballal simogattam. Mihelyt észrevette a kis állat, hogy a fogásom meglazult, kisérleteket tett, hogy kiszabaduljon. Hogy megnyugtassam a madárkát, erősebben megfogtam, szeretettel simogattam és az ujjamat a csőre közé dugtam, mig olyan nyugodt és elégedett nem lett, mint egy angyal, de alig várta a pillanatot, melyben szabadon eresztem. Én azonban megfordultam és miután a ház urnője is jelen volt és szeretettel nézett rám, hozzá léptem és átadtam neki a madarat. Ő elvette és én tovább mentem.
Majd ugy tetszett nekem, mintha ugyanabban a helyiségben lettem volna, amelybe akkor hoztak, mikor kikerültem az árvaházból. A fejemet kezemre támasztva, elgondolkozva ágyamra dőltem; kis idő mulva a másik szobából bejött egy asszony, kidugta karját egy falnyiláson, egy csomag ruhát adott át nekem és megparancsolta, hogy öltözzem át őrültnek. Segitségért akartam kiáltani, de a szó elhalt az ajkamon. Az asszony hajthatatlan maradt és én ujra meg ujra megkisérlettem, hogy kiabáljak. Lassankint azonban tudatára ébredtem annak, hogy alszom és akkor meg borzalom fogott el arra a gondolatra, hogy a hangom megtagadta a szolgálatot. Végre egy «Nem!» kiáltással fölriadtam. A társaim odafordultak hozzám:
- Mi történt? - kérdezték.
Erre egészen fölébredtem.
Egy másik éjjel egy emberrel találkoztam, aki a vállán egy koporsót vitt. Barátságosan beszélgetve, eljutottunk a Kórház-téren át a Szent-Sirus-templom közelébe. Egy ajtóhoz értünk, melynek baloldalán egy ablak és egy rácsnélküli pinceablak volt. Társam lebocsátotta a koporsót a pincébe, de a koporsó vége még kilátszott a párkányon. Erre elváltunk. Visszamentem azon az uton, amerre jöttünk, mig társam az ajtóval szemben lévő utcában tünt el.
Eleinte nem épen rosszul telt az időm a fogházban. Egy napon azonban fogolytársaim egyikét átvitték egy másik cellába és a helyébe egy másikat zártak. Mihelyt megpillantottam, éreztem, hogy egyik ellenségemnek nézek a szemébe és nem is csalódtam benne.
Valahányszor a fogházőr belépett a cellánkba, jókedvüen néhány szót szóltam hozzá. Ez nagyon hamar feltünt uj szobatársamnak.
Figyelmeztetett, hogy nem jó lesz tréfálni, mert az olaszok kezében vagyok.
- Te is a hóhérok kezében vagy! - mondta.
- Hóhérok? Hogy értsem ezt? - vetettem ellen, - Hát nincs igazság?
- Igazság!? - nevetett gunyosan. - Igen, ha megint bevonulnának az osztrákok, akkor talán lenne igazság az országban.
- Hogyan, hát az osztrákok nem a bünük arányában büntetik meg a büntetteseket?
- De igen! - válaszolta ő. - Az osztrákok igen, de nem az olaszok, azok minden bizonyiték nélkül elitélik a vádlottakat.
Magamban azt gondoltam:
- Valószinüleg mert elég ügyes voltál elrejteni a bizonyitékokat a birák elől.
Egy másik azonban helyeselte a szavát és elbeszélte, hogy őt hányszor itélték el. Mind a ketten megegyeztek abban, hogy az osztrák uralom alatt jobb viszonyok voltak és kivánatos lenne, hogy az osztrákok megint visszajönnének.
Ezekben a napokban a fogházban is elterjedt a hir, hogy a háboru kitört. A két legutóbb emlitett fegyenc már előre örült, mintha az osztrákok bevonulásuk után azonnal kibocsátanák a foglyokat a börtönökből.
- És hátha az olasz hadsereg győz - kérdeztem én - hát akkor nem remélnétek, hogy megkegyelmeznek nektek?
A másik kettő azonban rám orditott:
- Hát te kegyelmet remélsz az olaszoktól? Na, arra ugyan várhatsz!
- Jó, jó! - mondtam én és végét szakitottam a kellemetlen beszélgetésnek. Ugy tettem, mintha nem törődnék a dolgaival, mert nem akartam, hogy itt a börtönben is szaporitsam az ellenségeim számát.
Időközben nagyon szerettem volna már fogságomból kiszabadulni és ezért az egyik éjjel nagyon különösen viselkedtem. Nem szabadulhattam attól a gondolattól, hogy ilyenformán megrövidülnek kinlódásom napjai. Semmit sem kivántam annyira, mint az orvosok látogatását; mert kivülök nem volt senki, akivel egy okos szót válthattam volna. Időnként Lombroso tanár is felkeresett, aki bizalmasan beszélt velem és megnyugtatta szivemet. Mihelyt azonban elhagyott, visszaestem előbbi kinos állapotomba. Közben megint telt az idő, amely alatt megismerkedtem a fogházigazgató urral is. Ha meglátogatta cellánkat, ő is hajlandó volt minden irányban segitségemre lenni, mert mihelyt bejött, megkérdezte, hogy milyen módon nyilvánul az őrültségem, amelyet tettettem. Ugy tett, mintha valóban hinne az őrültségemben és örömmel távozott, látva, hogy jó kilátásaim vannak. Az éjszakai viselkedésem azonban mindennap feltünőbb és lármásabb volt, ugy, hogy a fogházőrök, csupa gyülöletből, feljelentettek. Erre megjelent zárkámban Lombroso tanár, félrehivott és figyelmeztetett, hogy hagyjam abba feltünő viselkedésemet és ne törjem tovább is a fejemet, miután amugy is meg fog szabaditani.
Ebben az igéretben persze föltétlenül megbiztam. De a fogolytársaim folyton izgattak, ugyszintén azok is, akikkel a séta alkalmával az udvarban találkoztam. Elhatároztam, hogy valami uton-módon elhallgattatom őket. Ennélfogva, mikor az éjféli őrjárat jött és a társaim aludtak, olyan kiabálást csaptam, hogy a többiek is fölébredtek és nem tudtak elaludni. Közben szomoru napokat éltem át. Kinzó gondolatok gyötörtek és annyira megtámadták érzékeimet, hogy a szellemem majdhogy meg nem zavarodott és már attól féltem, hogy megőrülök. Valószinüleg el is vesztettem volna az eszemet, ha a védelmezőimbe vetett bizalmam nem erősitett volna meg; és miután majd minden éjjel álmodtam, élvezetem telt benne, ha álmaimat meggondolva, közeli szabadulásom csalhatatlan előjeleire következtethettem belőlük.
Ugy tettek, mintha betegségemet végső vizsgálatnak akarnák alávetni. Valamennyi szakértő gyanánt szereplő orvos megjelent, megvizsgálták az erőmet, kétségkivül csupán azért, hogy konstatálják azt a betegséget, melyet tetettem. Egy szép pünkösdi napon valóban értem jött egy bérkocsi. Megjelent két férfi - azt hiszem, hivatalnokok voltak - kihivattak a zárkámból és felszólitottak, hogy kövessem őket. Beszálltam a bérkocsiba, amely elvitt a tébolydába. Azok, akik idekisértek, köszöntek nekem és távoztak. Én pedig a többiekkel beléptem abba a házba, ahol most is tartózkodom és ahol jobb dolgom van, mint a fogházban.
A páviai tébolydában, 1866. november 22-én.
*
Farina ezen önéletrajza a gondolat pathológiai anatómiájának egyik legértékesebb töredéke. Azt bizonyitja, hogy vannak olyan érzékcsalódások, amelyek minden más szellemi tehetséget érintetlenül hagynak; és hogy ellenállhatatlan kényszer keletkezhetik bün elkövetésére olyan emberekben is, akik tiszta tudatában vannak tettük minden következményének.
Bámulatos, hogy egy minden képzettség nélküli ember milyen világosan és részletesen tudta kifejezni magát. Bámulatos az emlékezőtehetsége is. Évek multak el és ő hiven emlékszik a lefolyt beszélgetésekre, az álmokra, a helységekre és nevekre, amelyeket pedig egészséges agyu emberek is el szoktak felejteni. Az álmai leirásánál is bámulom előadásának világosságát és az emlékezésnek azt az elevenségét, amelyet ilyen mértékben egészséges embereknél ritkán tapasztalhatunk és azért elmeorvosi szempontból nagyon jelentős tünetek.
Érdekes az is, hogy milyen felvilágosultan harcol társainak az álmok jelentőségébe vetett hite ellen. Igaz, hogy később ő is melléjük szegődik, nem tudatlanságból, mint a többi fogolytársa, hanem eredendő utánzási hajlamból.
Bámulatos, hogy milyen magasan áll egészséges, de gonosz jellemü fogolytársai fölött, mikor ezek a gyülölt osztrák uralmat visszakivánják, ő pedig csupa hazaszeretetből rendületlenül bizik az olaszok igazságszeretetében.
Különös az is, hogy időnként teljesen tudatában van érzékcsalódásainak és bajának sulyosbodását felismeri fáradtságáról és fejgyöngeségéről, amiből tanulhatnának a spiritiszták és a most már mindinkább kevesbedő érvágó orvosok. És nem különös az is, hogy gyilkos hajlamát ösztönnek nevezi, amely kényszeriti őt a tettre, dacára annak, hogy tisztán látja a következményeket? És mennyire szenved amiatt, hogy gazemberekkel kell együtt lennie a börtönben!
Más szempontból vizsgálva az esetet, megjegyzendő az is, hogy Farina - mint ahogy megirja - mindent előkészitett már a Svájcba való szökésre és csak nagy fáradsága és attól való félelme, hogy képzelt ellenségei még aztán is üldözni fogják, téritették el a szökéstől. Ha akkor lecsillapodik és megszökik, ki tudta volna megállapitani, hogy valóságos, vagy tettetett őrültség vitte-e a büntettre?
Farina tettetett őrültségénél azokat a tüneteket választotta, melyeknek csiráit önmagánál is tapasztalhatta. Ha rólunk, orvosokról nem hitte volna, hogy megvédelmezzük és kiszabaditjuk fogságából, akkor könnyen megeshetett volna rajtunk, hogy őrültségnek látjuk azt, ami csak tettetés volt és viszont tettetésnek tartjuk a valódi őrültséget. Ez az eset is azt bizonyitja, hogy a szakértők eddigi megfigyelései milyen hiányos alapon nyugodtak és mennyire szükség van az uj pszichiatriai és kisérleti módszerekre.
Aki Farina gyönyörü önéletrajzát olvassa, az nem fog kételkedni abban, hogy az őrültség néha közönséges értelmi képességeket rendkivüli szellemi tehetséggé tud fokozni.

VII. FEJEZET.
Az őrültek művészete.
Bizonyos fajtáju őrültek majdnem valamennyien különös hajlandósággal viseltetnek a művészetek iránt. Tapasztalataim alapján táblázatot állithatok össze 107 őrültről, akik közül 6 festészettel, 10 szobrászattal, 11 rézmetszéssel, 8 zenével. 5 épitészettel és 27 költészettel foglalkozott. Ezek közül 25 üldözési mániában, 21 dühöngő őrjöngésben, 16 nagyzási hóbortban, 14 időszaki őrültségben, 8 búskomorságban, 8 agylágyulásban, 5 erkölcsi őrületben és 2 epilepsziában szenvedett. Rögtön feltünik, hogy a legtöbb gyógyithatatlan lelkizavarban szenved, sokan pedig olyan bajban, amelylyel együtt jár a tökéletes észnélküliség.
Néhánynak hajlama a művészetekhez betegségük előtt való foglalkozásukban gyökerezik: egy gépész gépeket és ablakokat rajzol; két matróz nagyon csinos kis hajókat épit; egy szakács diszesen teritett asztalokat rajzol a padlóra. Egy hajóskapitány eleinte kis hajókat épit, aztán festő lesz, ámbár azelőtt sohse volt ecset a kezében. Kizárólag tengeri jeleneteket fest, amelyek saját szavai szerint némi vigaszt nyujtottak neki, hogy távol kell lennie a szeretett tengertől.
A legérdekesebb jelenség az, hogy minő szorgalommal és kitartással csüggtek ezek a tébolyodottak foglalatosságukon. Akik rajzolnak, azoknak nem elegendő a papir, telefirkálják az asztalt, a falakat és a padlót is. Egyikük lemásolta Rafael egyik Madonnáját és pedig olyan tökéletesen, hogy a kép az egyik római műkiállitáson dijat is nyert. - Mignoni, hires olasz festő búskomorsága következtében tizennégy évig teljes tétlenségben élt a reggiói tébolydában. Egyszerre ujra ecsethez nyult és a tébolyda falait a legremekebb képekkel festette teli. Többek közt lefestette az «Isteni szinjáték»-nak azt a jelenetét is, amelyben Ugolino gróf családjával együtt a börtönben éhen hal. A kép olyan élethű volt, hogy a női őrültek folytonosan hust dobtak a falra, hogy a szerencsétlen grófot megmentsék az éhhaláltól. Még ma is láthatók a zsirfoltok azon a falon. (A reggiói tébolyda évkönyveiből.)
Gyakoribb az az eset, mikor az őrültség hatása alatt olyan emberek lesznek festőkké, akik azelőtt sohse foglalkoztak festékkel és ecsettel. Azok az emberek, akik azelőtt is művészetet üztek, a tébolydában rendesen többé-kevésbé elvesztik tehetségüket. Egy hires szobrász például a tébolydában is tovább dolgozott, de ott készült szobrain teljesen hibásak a test arányai. Egy kitünő festőből pedig a téboly hatása alatt költő lett, a festést tökéletesen elfelejtette.
Van olyan eset is, ahol az őrültség a lelkibeteg művészeknek csupán bizonyos tulajdonságait támadja meg. Egy búskomor festő csupán szinérzékét veszitette el, egy másik őrült festő túlzottan használta a vörös szint. A részegség folytán eszüket vesztett festők kivált a sárga szinnel bánnak pazarul. Egy festő, akit az alkohol minden szinérzékétől megrabolt, olyan művészi tökélyre vitte a fehér szin kezelését, hogy egyike lett Franciaország legkiválóbb hófestőinek.
A hülyék és a testi és szellemi fejlődésben visszamaradt emberek ugy rajzolnak, mint a gyermekek, vagy mindig egy és ugyanazt a dolgot rajzolják.
Egy kőmives a pesarói őrültházban lett festővé. Az irónjával boszulta meg magát azokon a hivatalnokokon és szolgákon, akik rosszul bántak vele: képein felakasztva rajzolta le őket. Például lerajzolta a tébolyda szakácsát, amint vágyó szemmel néz egy tál nagyszerü ételre, amelyet egy vasrács zár el előle. Igy akart boszut állni a szakácson, aki egyszer nem adott neki valami ételt.
Egy kanonok, aki betegsége előtt egyáltalában nem foglalkozott épitészettel, a tébolydában kemény papirosból a legcsudálatosabb templomokat épitette.
Milyen tulajdonságok jellemzik az őrültek képeit és rajzait?
1. A képek tárgyát nagyon gyakran maga az őrültség sugallja. Egy buskomor őrült folyton olyan embert farag, aki a fejét a kezében hordja. Egy vallásos őrültségben szenvedő asszony folyton Isten képét himezi. Egy üldözési mániában szenvedő ember az Igazság képét rajzolja le, amint lesujt a képzelt ellenségek táborára.
2. Az őrültek műveit főkép eredetiség jellemzi. Ennek oka az, hogy a képzeletük szabadabban csapong, nem korlátozza az izlés és a józan itélet, vagy a nevetségestől való félelem.
Egy maceratai őrült egy nagy tömeg pálcikával kirakta az asztalon a tébolyda homlokzatát. Egy másik pipákat vésett a széndarabokba. Egy reggiói örült különös cipőket csinált magának, hogy más föl ne vehesse. A cipő egyik oldalán nyitva volt, de szines szalaggal össze lehetett füzni, azonkivül teli volt mindenféle művészies diszitésekkel.
Egy M. L. nevü őrült, aki a pesarói tébolydában tartózkodott, nagyon vágyott már családja után. Miután azt mondták neki, hogy nincs kéznél semmiféle szállitóeszköz, amely hazavigye, maga készitett kocsit erre a célra. Ez a kocsi négykerekü kordé volt, amelyen egy karó volt megerősitve. A karó végén lévő csigán kötél mozgott, amelynek végei az első és a hátsó kerekek tengelyére voltak kötve. Egy másik ruganyos zsinór segitségével a különös kocsin ülő ember előre és hátra mozgathatta a kordét.
3. Az őrültek többnyire a különös, rendkivüli tárgyakat szeretik, ami a képzeletük tulcsapongásából következik. Egy őrült festő egyik képe a föld belsejében kristályokból épült, elektromos fénynyel megvilágitott házakat ábrázolt; ezekben olyan embereket, akiknek két orruk és két szájuk van (az egyik a rendes, a másik a rendkivüli ételek számára) ezüst az álluk, arany a hajuk, három vagy négy kezük van és egy lábuk, melynek végére kerék van erősitve.
Egy őrült különös páncélt készitett magának, hogy az ellenségei ellen védekezzék. Egy társa lerajzolta a falakon mutatkozó nedvesség körvonalait; erről a rajzról később azt képzelte, hogy a menyországi birtokainak térképe.
4. Az őrültek képeit főkép az jellemzi, hogy többnyire keverik az irást a rajzzal és szimbolikus jelekkel és hieroglifákkal tarkitják a képeiket, mint a japán és indiai festők. Ezzel rokon festmények a régi egyiptomiak falfestményei is. Ennek az oka mindenütt ugyanaz. A cél az, hogy vagy a képet tegyék világosabbá az odairt szöveggel, vagy az irást tegyék értelmesebbé a magyarázó rajzokkal és jelekkel.
Egy siketnéma őrült nagyon ügyes épitészeti rajzokat készitett, de annyi felirást tett rájuk, hogy teljesen érthetetlenné tette a rajzot.
Némely nagyzási hóbortban szenvedő embernek az a szokása, hogy különös módon fejezi ki gondolatait. Ebben az esetben is nagyon gyakran használják ezt a rajzokkal tarkitott irást, amit nagyszerüen bizonyit annak a G. L. nevü őrültnek a példája, akit a «Világ ura» név alatt ismer az orvostudomány.
G. L. hatvanhárom éves földmives volt. Biztos, méltóságos fellépésü ember, a homloka szélesen ivelt, a pillantása kifejező és átható. 1871 őszén hirtelen megzavarodott. Mindenfelé bolyongott, beszédes lett, megállitotta a város tekintélyes polgárait az utcán és elpanaszolta nekik, hogy micsoda igazságtalanság történt rajta. Kipusztitotta a szőlővenyigéket, a mezőket és borzasztó fenyegetőzésekkel és boszukiáltásokkal vonult végig a városon. Majd azt képzeli, hogy Isten lett és a Világ ura, az albai dombon, a szószékre lép és az ő isteni hivatásáról szónokol. Beviszik a tébolydába, ahol nyugodtan viselkedik, amig meg van győződve arról, hogy a környezete nem kételkedik magas méltóságában. A legcsekélyebb ellenmondásra kitör rajta a düh: azzal fenyegetőzik, hogy mint az elemek ura és megtestesitője, a nap bátyja, fia vagy apja, el fogja pusztitani a földet és a romhalmazt zsámolynak fogja használni.
- Már belefáradtam - kiáltja - hogy annyi ingyenélő szükségletét kielégitsem! Helyes, hogy a gazdagok pénzt küldjenek nekem, hogy megváltsam őket a haláltól. A szegényeknek azonban meg kell halniok, mert mind haszontalan lények és valósággal borzasztó, hogy palotámban ennyi bolondnak kell betömnöm az éhes bendőjét!
Azt tanácsolta az orvosainak, hogy vágják le a szegény betegek fejét, de azért udvariasan és szeretettel szolgálta ki őket, ha megbetegedtek.
Azt a kevés pénzt, amit a napi munkájával keresett, egy ravasz embernek ajándékozta, aki közvetitette a levelezését a tulvilággal és elvitte a rendeleteit a napnak, a csillagoknak, az időnek, a villámnak, a halálnak és a többi földöntuli hatalomnak, amelyeknek mindenfélét parancsolt. Ezekkel a tulvilági lényekkel éjszakánként bizalmasan beszélgetett is. Mindig borzasztóan megörült, ha a mezőket elpusztitotta a jég vagy a fagy, vagy valami más elemi csapás; ebben kezdetét látta annak a büntetésnek, amelylyel a világot sujtani akarja és boldog volt, hogy a nap és a villám engedelmeskednek a parancsának.
Egy ládikóban korona-alaku karikákat őrzött: Olaszország, Franciaország és a többi állam valóságos koronáit, mert, ahogy ő mondta, azok a koronák, melyeket az uralkodók viselnek, elveszitették az értéküket, miután méltatlan emberek ragadták magukhoz. Azokat a bitorlókat, akik nem küldtek neki több milliárdnyi váltságdijról szóló váltókat, halálra itélte.
Ezen különös ötleteknél sokkal érdekesebbek őrületének irásbeli kifejezései.
Gyermekkorában ugyan megtanult irni és olvasni, de azért megvetette a rendes irás használatát. A zsebei tele voltak iratokkal: váltókkal és parancsokkal, melyeket a halálhoz, a naphoz és a polgári, vagy katonai hatóságokhoz intézett. Az irásjelei többnyire a nagy ABC-ből teltek ki, ezeket különös jelekkel keverte, amelyek egyes tárgyakat vagy személyeket jelképeztek. Az egyik szót a másiktól vastag ponttal, vagy kettősponttal választotta el. Rendesen minden szóból csak egy-két betüt irt le, rendesen a mássalhangzókat.
Pl. a következő parancsot: A nap uristen, aki a racconigi-i kórházban tartózkodik, megkérdezi a turini törvényszék elnökét, vajjon meg akarja-e fizetni a halál váltságdiját. Mielőtt meghal, siessen a racconigi-i kórházba. (Domine Dio Sol è ricoverato all’ ospedale di Racconigi, fa sentire al prefetto del tribunale di Torino se vuol pagare i debiti della morte. Primadi morire venga di presto all’ ospedale di Racconigi.) - igy fejezi ki:

Az aláirás kétfejü sas, közepén emberarccal. Ez a «Világ urá»-nak kedvenc cimere, ezt használja a kalapján és ruháján is.
Szembetünő, hogy éppen, mint a sémi nyelvek, ő is kihagy egyes betüket, kivált magánhangzókat. Amellett bizonyos jeleket is látunk az irásában: egy halálfej és két keresztbe tett csont jelképezi a halált, a turini törvényszék elnökét pedig egy félholddal ábrázolja.
Más irásaiban még tovább megy, majdnem minden szót jelek helyettesitenek. Ezek a művek mind igen érdekes és tudományos becsü irások, főkép mert nagyon emlékeztetnek arra a korra, amidőn a betüirás feltalálása előtt az ősnépek (a mexikóiak és kinaiak biztosan) is jelekkel irtak.
Amerika és Ausztrália vad népeinél az irás ma se más, mint primitiv festés. Például, ha ezek az emberek azt a gondolatot akarják kifejezni, hogy: «ha én a madár gyorsaságával birhatnék!» - akkor lerajzolnak egy embert, karok helyett szárnyakkal. Két csónak egy emberrel, egy medvével és hat hallal, azt jelenti, hogy a folyóban a halászok egy medvét és hat halat fogtak. Ezeket a jeleket ősi énekek és hagyományok erősitették meg.
Vannak azonban olyan törzsek is, akiknek az irásjelei nem ilyen kézenfekvők és inkább a mi talányainkhoz hasonlitanak. Pl. az amerikai mayo-indiánok az orvost igy jelölik: lerajzolnak egy embert, aki füvet tart a kezében és a lábain szárnyak vannak. A szárnyak azt jelképezik, hogy az orvosoknak mindenüvé oda kell sietniök, ahol szükség van rájuk.
A régi kinaiak három asszonyt rajzoltak le, ha ezt a szót akarták leirni: gonoszság. A «világosság» szót egy nappal és holddal jelölték, a «hallgatózás»-t két ajtó közt egy füllel.
A «Világ urá»-nak nevezett őrült példája, azt bizonyitja, hogy gonosztevők és őrültek gondolataikat nagyon gyakran ugy fejezik ki, mint az ősvilág emberei. Ez az őrült nagyzási hóbortjában azt képzelte, hogy a közönséges emberek irása és kifejezésmódja nem volna méltó hozzá a világ urához és a rendes irásjelek nem is lennének képesek az ő rendkivüli gondolatait kifejezni. Az oroszlánkörmök, a sas csőre, a kigyó nyelve, a villám, a vadak fegyverei, a napsugarak, azok a jelek, amelyekkel élnie kell, hogy a személye mindenfelé tiszteletet és félelmet gerjeszszen.
Az ilyen irásnak oka abban is kereshető, hogy a betegesen felcsigázott képzelete sokkal elevenebben és szemléletesebben látja a dolgokat, mintsem hogy egyszerü irással ki tudná fejezni gondolatait.
Egy üldözési mániában szenvedő tanár lerajzolta azt a jelenetet, hogy egy ellenséges tanártársa elektromos vezetéken át miképen üldözi őt egész a tébolydáig. Egy másik őrült, mikor láza a tetőpontjára ért, lerajzolta képzelt ellenségét, tőrrel a kezében, melléje egy szfinksz-formáju asszonyt rajzolt, akinek a szájában egy papir volt, teli válogatott és titokzatos szidalmakkal.
5. Igen érdekes a lelkibetegek hajlama az iniciálék, arabeszkek, kifestett betük és diszitményes rajzok iránt.
6. Különösen szerelmi őrültségben és paralizisben szenvedő betegek rajzai teli vannak izléstelen és erkölcstelen vonatkozásokkal.
7. Az őrültek alkotásai többnyire semmiféle hasznos czélt sem szolgálnak. Egy genfi őrült asszony citromhéjra és tojáshéjra rajzolt igen művésziesen, de ugy eldugta a munkáját, hogy csak halála után találták meg.
8. Ha már valami hasznos dolgot csinálnak, azt sem a maguk használatára szánják. Egy búskomor kapitány olyan ágyat szerkesztett, amelyben dühöngő őrülteket lehet elhelyezni; egy másik őrült csontokból gyönyörü dobozokat készitett, de egyik sem forditotta hasznára munkáját, mert a világért sem mutatta meg senkinek.
A kivételek közé tartozik egy gyilkos, aki öngyilkossági mániában szenvedett s ezért nem adtak neki kést és villát; ezért csontból készitett magának evőeszközöket. Egy ötvenéves őrjöngő asszony különös hálósipkát csinált magának, amely egy sisakhoz hasonlitott és az egész fejét a nyakáig betakarta. A szerencsétlen asszony ebben a sipkában elég jól aludt, mig nélküle nem jött szemére álom. Ezekhez a kivételekhez nem sorozhatjuk az üldözési mániában szenvedő őrülteket, akik vaspáncélokat és sisakokat csináltak maguknak, hogy ilyenformán védekezzenek képzelt ellenségeik ellen.
9. Az őrültek művészi alkotásait kivált az izléstelen és lehetetlen formák és szinek jellemzik. Egy őrült egyszer megfestette a kánai menyegzőt. A képen ott volt valamennyi apostol, Jézust azonban egy óriási virágcsokor jelképezte.
Az agybénulásban szenvedő emberek a tárgyakat a legkülönösebb arányokban és formákban ábrázolják: a tyukokat olyan nagyságuaknak rajzolják, mint a lovakat; a cseresznyéket, mint a dinnyéket - és amellett valamennyi azt hiszi, hogy rendkivül művészi alkotást hozott létre. Volt egy őrült, aki a világ legnagyobb festőjének tartotta magát és egy lovat négy vonallal és egy farkkal ábrázolt. Egy másik minden alakot a feje tetejére állitott. Vannak olyanok is, akik, - mint a beszédükben, - elfelejtenek bizonyos fontos alkotórészt, pl. volt a pesarói őrültekházában egy beteg, aki elég jól rajzolt le egy ülő tábornokot, csak a széket felejtette el oda rajzolni.
10. Még érdekesebb az őrültek műveinek az a sajátsága, hogy rajtuk bizonyos mellékes részek rendkivül finoman, a legapróbb részletekig ki vannak dolgozva, mig más fontos részek alig látszanak. Egyik őrült tájképe olyan volt, hogy minden fűszálat meg lehetett rajta különböztetni, de tökéletesen hiányzott rajta a perspektiva (távlat). Ezek a képek hasonlitanak a kinai, vagy a régi egyiptomi képekhez, ugy, hogy ezen a téren valóságos visszafejlődést tapasztalhatunk. A reggiói tébolydában volt egy festő, aki egy olyan alakot festett, amelynek rendkivül nagy kezei és lábai, kis arca és merev tagjai voltak, ugy, hogy, a kép tökéletesen hasonlitott a 12. század szentképeihez.
11. Sok lelkibeteg mindig ugyanazt a fogalmat rajzolja le. Pl. egy őrült örökösen csak méheket rajzolt. Egy másik, akinek az volt a rögeszméje, hogy agyonlőtték, folyvást lőfegyvereket rajzolt.
Rendkivül érdekes jelenség az is, - amint különben már érintettük is, - hogy az őrültek valóban látni vélik azt, ami a képzeletükben megjelenik. John Clare, a különös félőrült angol költőnek az volt a mániája, hogy ő részt vett az előző évek háboruiban és látta I. Károly, angol király kivégeztetését. Ezeket a jeleneteket aztán olyan elevenen és hűen festette, mintha valóban jelen lett volna; amellett a festészetben soha oktatást nem nyert. Az őrültek képzelőereje sokkal hatalmasabb és korlátlanabb, mint a rendes agyu embereké. A képzelődésnek és hallucinatióknak a józan ész a legnagyobb ellensége. Ilyenformán a józan ész ellensége a művészi alkotásoknak is.
Ilyenformán meg lehet érteni azt a különös jelenséget is, hogy a művészi képesség kifejlesztheti az emberben a lelki betegségeket. Egy Spinelli nevü olasz festő például egy alkalommal megfestette Lucifert. Álmában ugy képzelte, hogy Lucifer megjelent előtte és megfenyegette, amiért olyan rut formákat adott a képének. Ez a látomás éveken át üldözte a festőt és végre egészen megőrjitette és a sirba vitte.
Verga elmeorvos irja, hogy egy ember addig rajzolt kigyóvonalakat, mig az a rögeszméje nem támadt, hogy ő is kigyóvá változott. Ez a gondolat annyira üldözte, hogy a vizbe ugrott.
A zenei hajlam általában elhomályosul az őrültség hatása alatt, főkép olyanoknál, akik betegségük előtt hivatásképen foglalkoztak a zenével. Donizetti, a nagy olasz zeneszerző megőrülése után teljesen elveszitette tehetségét. Az őrültség hatása Schumann utolsó művein is meglátszik.
Viszont az őrültség sok emberben, aki azelőtt soh’se foglalkozott zenével, zenei tehetséget fejleszt. Volt egy betegem, akit a lelkizavara megfosztott beszélőképességétől, ez a legnehezebb zenedarabokat első hallásra eljátszotta. Egy nagy tehetségü matematikus, aki búskomorságba esett, gyönyörü melodiákat improvizált. Egy nagyzási hóbortban szenvedő asszony, izgatott állapotában igen szép áriákat énekelt, egyidejüleg két - az áriától teljesen független, - különböző melódiát improvizált a zongorán.
Raggi-nak volt egy betege, aki kiugrott az ablakon és összetörte a lábát. A gyógyulását az akadályozta meg, hogy folyton a Troubadour-ból énekelt és a beteg lábával verte hozzá a taktust.
Azoknak, akik valaha tébolydában voltak, bizonyára feltünt az, hogy az őrültek legnagyobb része folyton énekel és kiabál és veri a taktust hozzá. A természetben mindenütt első sorban a ritmus uralkodik, amint azt Spencer bebizonyitotta. Innen van az is, hogy a vademberek olyan rendkivüli hajlammal viseltetnek a zene iránt. Egy amerikai misszionárius beszéli, hogy az indiánok első hallásra megtanulták a legnehezebb zsoltárdallamokat.
Az esztétika nagyon jól tenné, ha részletesebb vizsgálat alá vetné azokat a kérdéseket, melyeket ebben a fejezetben érintettünk. A kutató észrevenné, hogy pl. a hajlam a szimbolizmus iránt, a cifrázott irás, valamely szinnek tulzó használata, a trágárság, valamint az eredetiség tulzó hajhászása a művészetnek pathologiai (kórtani) kérdései.

VIII. FEJEZET.
A grafománia.
A grafománia (irásdüh) egy középfaju lelkibetegség, amely a tiszta ész, a teljes őrültség és a geniális hóbort elemeiből van összetéve.
Raggi, aki ezt a különös betegséget alaposan tanulmányozta, négy osztályba sorozza őket.
Az előbbibe azok a hiszterikus képzelt betegek tartoznak, akik finomabb érzékkel birnak, mint minden más ember. Ezek tulzó életmódra, akár tulzó tartózkodásra, akár tulzó kicsapongásra hajló emberek. Különös rokonszenvvel viseltetnek az állatok, kutyák, macskák, madarak iránt; viszont bizonyos tárgyak ellenszenvesek előttük; kiugranak a vasuti kocsikból; menekülnek a világosság elől, csupán éjjel mennek ki - napernyővel a kezükben; vagy csupán zárt szobában tartózkodnak, ugy, hogy képesek elájulni egy ajtónyitásra; magam is ismertem egy asszonyt, aki elvesztette eszméletét, ha valami hegyes tárgyat megpillantott. Egy másik asszony rosszul lett, ha meglátta a férjét, akit különben nagyon szeretett. Vannak ezek közt olyan betegek, akiknek rögeszméjük az öngyilkosság. Mások meg annyira rabjai a tisztaságnak, hogy mielőtt alaposan le nem porolták a széket, nem ülnek rá - és képesek keményen megbüntetni a házastársukat és gyermekeiket, valóságos vagy képzelt tisztátalanságért.
Az erkölcsi és kedélybetegek közt akadnak a legtöbb született gonosztevőre; annyira önzők, hogy képtelenek a részvétre, vagy valami meleg emberbaráti érzésre. Érzéketlenek a szenvedés, vagy a halál láttára, sőt örömet szerez nekik a mások kinlódása. Néha meggyülölik az embereket és lakatlan vidékekre költöznek. Másoknak, éppen ellenkezőleg, szükségük van társaságra, hogy kárörvendhessenek az emberek baján; vágyódnak a mások csudálatára, még ha a legjelentéktelenebb dolgok, - pl. egy gombgyüjtemény, vagy más efféle - miatt történik is; a legnevetségesebb eszközökkel is magukra vonják a közfigyelmet; szerelmes leveleket irnak a saját cimükre, hogy eldicsekedhessenek vele - vagy trabukó-szivart szivnak és éheznek. Mindenütt vezető szerepet akarnak játszani: asztaltársaságokat és kis irodalmi egyleteket alapitanak és minél tudatlanabbak, annál lelkesebb apostolok. Már kora ifjuságuktól kezdve rosszlelküek, tettetők és tolvajhajlamuak; boldogok, ha megkárosithatják az embereket, aztán csudálkoznak rajta, ha megbüntetik őket - ámbár nagyon jól ismerik a törvényeket. Végtelen a hiuságuk, amelynek kedvéért képesek akárminő gonosztettre.
Az intellektuális (értelmes) bolondok fáradhatatlan szónokok, akik néha nem képesek abbahagyni a beszédet, amelyben logikai következtetésnek nyoma sincs és többnyire épen az ellenkezőjét bizonyitják annak, amiből kiindultak. Végnélkül számlálják az utcaköveket, a padlófákat, vagy a lépcsőket; ha járnak, többnyire a cipőjük hegyére meresztik a pillantásukat. Rendkivül szórakozottak: kétszer-háromszor irnak ugyanabban a dologban ugyanazon személynek; estétől hajnalig ábrándoznak, anélkül, hogy észrevették volna, hogy közben eltelt az éjszaka. Néha rendkivüli az emlékezőtehetségük, ugy, hogy az ajkukról csak ugy ömlenek az idézetek; de többnyire korlátolt ez a tehetségük, mert számokra vagy idegen szókra jól emlékeznek, mig a jóbarátjuk arcvonásait hamarosan elfelejtik. Másoknál viszont a képzelőtehetség van nagyon kifejlődve: ez többnyire izléstelenségre, vagy lehetetlen gondolkozásmódra ragadja őket.
Az ilyenféle jellemeket csak hajszál választja el a valóságos őrültektől; a különbség főkép az, hogy ezeknek a hóbortos embereknek a lelkizavara nincs kapcsolatban semmiféle kedélybetegséggel, ugy, hogy a cselekedeteikben nem nyilatkozik meg annyira a bajuk. A hóbortjuk gyógyithatatlan, velük született betegség; a beteges és különleges gondolkodásuk olyan, mint a lángeszü embereké, de hiányzik belőlük az itélőképesség és az alkotóerő.
Ennek az osztálynak egyik mellékága a grafománok és pörösködő mániákusok, akikben a bolondos szellem, erkölcsük, vagy a kedélyük zavarával párosul. Ezzel a két csoporttal részletesebben kell foglalkoznunk, mert nagyon sok az érintkezőpontjuk a lángeszü emberekkel.
A bolondos grafomániákus koponyája rendesen normális alakulatu. Nem örökölte a baját, de gyakran fia geniális embereknek. Jellemének legfeltünőbb tulajdonsága, hogy meg van győződve nagyságáról és kiválóságáról, de ez a beteges önérzete inkább irásaiban, mint tetteiben és beszédében nyilvánul. Épen azért nem fogja el a harag a legcsekélyebb ellenmondásra, mint a geniális embereket, és nem bánja azt se, ha «széditő» tehetségéhez nem méltó munkát kell végeznie.
Giancetti, egy hires grafomániákus, irásaiban Galilei-hez és Krisztus-hoz hasonlítja magát, dacára, hogy a kaszárnya udvarát söpri.
Passanante «a politikai társaság elnöké»-nek nevezi magát és valójában szakács. Mangione Olaszország vértanui közé sorozza magát, aki az emberiség ügyéért szenved, de azért nyugodtan folytatja ügynöki mesterségét. Egy Blüet nevü pásztor apostolnak tartja magát, egy lovász pedig azt képzeli magáról, hogy bibornok.
A grafomániákusok nem látszanának bolond embereknek, ha az alaposság látszata és egy dolog mellett való csökönyös kitartásuk mellett (ami a lángeszü emberek tulajdonsága) nem nyilatkoznék meg annyira irásaikban az izléstelenség, az abszurdum, az örökös ellenmondás, csacsogó, ostoba szóhalmaz és az a végtelen hiuság, amit különben valamennyi - később megőrült - lángeszü ember munkáiban is megtalálunk. Kétszáztizenöt ilyen ember közül negyvennégy prófétának tartja magát.
Passanante azt prédikálta: «Ne pusztitsunk emberi életet, ne nyuljunk a más tulajdonához!» Mégis halálra szánja a bünös embereket. Azt hirdeti, hogy tisztelni kell a kormányformát, de azért uton, utfelen szidja a királyságot, merényletet követ el az uralkodó ellen és azt inditványozza, hogy az uzsorásokat és a csalókat pusztitsák ki a világból.
Hannequin azt irta, hogy a legközelebbi időben sok férfi asszonnyá és félistenné változik. Henrion a legkomolyabban azt állitotta az Akadémia nyilvános ülésén, hogy Noé 29, Ádám 40, Mózes pedig 25 láb magas volt. Leroux, Páris hirneves képviselője, egyik munkájában igy határozta meg a szerelem fogalmát: «A szerelem a végtelen lét teljessége egy részének idealizált realitása». Asgill azt állitotta, hogy az ember örökké élhet, csak hinni tudjon benne.
Nem tagadható azonban az sem, hogy ezeknek a beteg elméknek zürzavarából itt-ott egy-egy uj, eredeti gondolat is kiválik.
Passanante, aki egyike volt a leghiresebb grafomániákusoknak, a leglehetetlenebb ötletek mellett annyi gyönyörü gondolatot halmozott fel tömérdek munkájában, hogy nem csoda, ha a kora nem tudta, mit tartson felőle: sokan ugy tisztelték, mint valami prófétát, mások meg őrültnek tartották. Többek közt ilyen mondatokat találunk irásaiban: «Ahol a tudóst meggyalázzák, ott a tudatlan diadalmaskodik». - «Az a történelem, amelyet a néptől és a néppel tanulunk, tanulságosabb, mint az, amit könyvekből meríthetünk».
Természetes, hogy ezek a gondolatok többnyire nem eredetiek, hanem nagy gondolkodók és politikusok műveiből vannak meritve.
Ezt a geniális vonást azonban csupán kivételesen találjuk meg a grafomániákusoknál. Többnyire köteteket irnak teli egyetlen értelmes gondolat nélkül. Ahol nem tudják kifejezni magukat, oda gondolatjeleket, kérdő- és felkiáltójeleket tesznek, folyton aláhuznak egyes mondatokat, amellett teli van az irásuk maguk gyártotta szókkal. A betüik is nagyon gyakran furcsa, keresett formájuak, uj irásjeleket találnak fel és különös rajzokkal erősitik állitásuk hatását. Valamennyi grafomániákus munkájának cime rendkivül bőbeszédü. Van egy ilyen munkám, melynek 19 soros cime van és azonkivül még egy jegyzet is van a cimlapon, amely a cimet megmagyarázza. Egy másik munkának - egy szomorujátéknak - cimlapja 19 sor. Ugy, hogy rendesen már a mű cime is elárulja irójának zürzavaros gondolkodását.
Démon egyik könyvének ez a cime:
«A semmi negyedrészének bizonyitéka valami; a semminek és az ettől függő dolgok negyedrészének kvintesszenciája minden; tartalmazza a szent magikát és Démon szent könyörgését, hogy kitalálja, miféle bajok nyomják Franciaországot.»
Sok grafomániákus számokat ir az egyes mondatok után. Kedvenc számuk a 666, amit egy ilyen angol bolond munkájában a legkitünőbb és a legtökéletesebb számnak mond. Mások a 3-as számot szeretik. Épen ilyen őrült tulajdonságuk az is, hogy nagy előszeretettel viseltetnek egyes szavak iránt, melyeket egy-egy oldalon százszor is leirnak. Vannak köztük olyan különcök is, akik a műveiket mindenféle szinnel kifestett papirra nyomatják. Az angol Wirgmann egy 400 oldalas kötetéért 2200 font sterlinget fizetett. Filon műveinek minden lapját más szinü papirra nyomatta. Nagyon szeretik a grafomániákusok a szójátékokat is. A legfőbb tulajdonságuk mégis az, hogy rendkivül sokat irnak. Blüet lelkész száznyolcvan kötetet irt, egyik ostobább és izléstelenebb, mint a másik. A hires Mangione, akinek béna volt a keze s ez akadályozta az irásban, inkább nem evett, csakhogy kinyomathassa a műveit. Howerlandt egyik értekezése 117 kötetre terjed.
Többnyire nagyon a szivükön fekszik, hogy a munkáik elterjedjenek, de vannak olyanok is, akik ezzel nem törődnek, mert az a rögeszméjük, hogy a közönség töri magát, csakhogy megismerhesse műveiket.
Amellett érdekes az is, hogy a grafomániákus mindig másról ir, mint amire a foglalkozása és előképzettsége utalná. Egy lelkész, aki különben képviselő is volt, recepteket ir a tifusz ellen; két orvos mértannal és csillagászattal foglalkozik; egy kapitány gazdasági, egy szakács politikai kérdésekről ir; egy theológus a női betegségeket, egy kocsis a theológiát tanulmányozza, egy adóhivatalnok pedig a szocializmust magyarázza.
Az őrültek inkább költői munkákat, a grafomániákus bolondok tudományos műveket és jóslatokat irnak. Legjobban szeretik a lehetetlen tárgyakat, mint: a kör négyszögüsitését, az örökké mozgó gépet, a hieroglifákat, az apokaliptikus jelek megfejtését, a röpülés, spiritizmus stb. kérdéseit. Nagyon szeretnek azokkal a témákkal foglalkozni, melyeket vagy a korszellem, vagy a társadalmi és politikai szükség, vagy pedig a divat vet felszinre. Mikor az olasz pénzügyi válság volt, százával akadtak népboldogitók, akik lehetetlennél lehetetlenebb tanácsokat adtak, hogy hogyan lehetne a bajból kilábalni.
Érdekes dolog, hogy a legtöbb ilyen iródühben szenvedő félbolond rendes beszélgetésben igen épeszü benyomást kelt; az irásaikban nyilvánuló hóbortos gondolatokat olyan éleslátással tudják bizonyitani, hogy azokat a laikus ember végre egész értelmes dolgoknak tartja. Mikor azonban papir van előttük, akkor megint csupán ostobaságokkal firkálnak teli egész rizsma papirost.
Mikor Bosisio-t kérdeztem, hogy miért visel szandált és miért jár juliusban fedetlen fővel és félmeztelenül, azt felelte: «Csak a rómaiak példáját követem; amellett egészségi szempontból is és végre, hogy a személyemre és műveimre tereljem a közönség figyelmét. Ugyebár, ön sem érdeklődött volna irántam, ha nem ilyen furcsa ruhában lát?»
Az elitélt rabokat és némely őrültet is jellemző tulajdonságuk még az, hogy rendkivül mértékletesen és tartózkodóan élnek. Bosisio sótalan polentából él, Passanante száraz kenyérből, Lazzaretti gyakran két krumpliból; Mangioni naponta 13 soldit (kb. 6 krajcárt) költ és borsóból, babból és rizsből él. Csakis az irásban van gyönyörüségük és szegények inkább a dicsőség oltárán áldozzák fel keresményüket, hogysem jóllaknának. Amellett rendkivül rendszeretők és becsületesek, ami az őrült embereknek nem épen sajátjuk.
Szóval, csakis az irásaikban árulják el, hogy féleszüek, az életben eléggé megtartják józanságukat - ellentétben a lángeszü emberekkel, akik cselekedeteikben is elárulják rendkivüli gondolkozásmódjukat. Innen van az, hogy a leghóbortosabb orvosi könyvek irói a gyakorlatban igen jó orvosok. Az általam ismert grafomániákusok közül három kórházigazgató, öt tanár, sőt kettő egyetemi tanár is, három képviselő, kettő szenátor, egy magasrangu biró, öt pap stb. - és mindegyik jól megfelel feladatának. Mind elég okos ember - amig tollat nem vesz a kezébe.
Érdekes dolog, hogy némely hóbortos irás milyen nagy feltünést kelt és mennyi hivő sereglik félbolond irója köré. A pellagra-betegség komoly tanulmányozóit lekicsinyelték az ujságok és a tudományos körök; mig egynéhány grafomániákus ostoba szószátyárkodása több ujságban visszhangra talált, az orvosok is beszéltek róla, kipróbálták az ajánlott lehetetlen gyógymódokat és orvosi szaklapokban komolyan foglalkoztak velük.
A grafomániának egy sokkal veszedelmesebb faja a pörösködési rögeszme. Az ebben a betegségben szenvedő embernek agyformája normális, de a májuk többnyire rendkivül nagy; ezeknek az a mániájuk, hogy folyton panaszra járnak a hatóságokhoz, nagyszerüen ismerik a törvényeket, kérvényt kérvényre, keresetet keresetre halmoznak, mindenütt protekciót keresnek és mikor már az utolsó instancia is elutasitotta őket, elmennek a király és a parlament elé. Mikor az se használ, megrágalmazzák a birákat és a hatóságokat, sőt tettlegességre, bünökre is vetemednek. Aki nem pártfogolja őket, azt halálos ellenségüknek tekintik. Néha maguk lépnek fel birákul a saját ügyükben, sőt még végre is hajtják ezt az itéletüket. Egy ilyen hóbortos pörösködő, akinek egy darab földjét a plébános szabályszerü szerződés alapján elfoglalta, a fejébe vette, hogy neki joga van valamennyi papot kiirtani, mert a katholikus egyház az olasz államnak ellensége. Ebből az okból felgyujtotta a templomot és még több erőszakosságra is vetemedett volna, ha le nem tartóztatják. Ezt megelőzőleg minden hatóságra kötetnyi pöriratot és folyamodást zuditott, amelyek mindegyike kitünő jogtudással volt megszerkesztve. - Egy ilyen mániákus klubot is alapitott, a «Leigázottak klubja» cimen, melynek tagjai olyanok lehettek, akik a biróságoknál hiába keresték igazukat. A klub alapszabályait pedig megerősités végett beküldték az olasz királynak.
A lángeszü bolondok. A grafomániákusoknak egy magasabb fokozata: valósággal lángeszü emberek, akik amellett mégis féleszü bolondok. Többnyire még a lelkiismeretesebb mérlegeléssel se lehet eldönteni, hogy tulajdonképen melyik osztályba kellene őket sorozni: a lángeszü vagy a bolond emberek közé! Ennek a fajnak legérdekesebb képviselője Bosisio.
Bosisio apja józaneszü, de iszákos ember volt, az anyja egészséges, okos asszony, két bátyja pedig hülye volt. Ő maga fiatal korában adóhivatalnok volt, 1848-ban otthagyta állását; az éhhalállal küzdve, leugrott egy erkélyről és kitörte a lábát. 1859-ben pénzügyőri ellenőr lett, 1866-ig jól betöltötte az állását. Ekkor mintegy 53 éves korában furcsábbnál furcsább dolgokat követ el: pl. egyszer megveszi Bussolengo falu összes madarait, kinyitja a kalitkájukat és szabadon bocsátja őket. Egész nap ujságot olvas és föliratokat intéz a kormányhoz, azzal a tanáccsal, hogy akadályozza meg az erdők irtását és a madarak pusztitását. Nyugdijazzák és azontul csakis sótalan polentából él, nadrágon és ingen kivül más ruhadarabot nem hord és minden kis pénzét ujságokra, röpiratokra és saját művei kinyomtatására forditja; ezeket aztán a nép felvilágositására ingyen osztogatja.
Ezek a művek azt bizonyitják, hogy Bosisio gondolati rendszere nem ellenkezik a logika törvényeivel. Ilyeneket ir: «A szőlő-betegségeket, a férgek elszaporodását stb. mind az erdők irtása és a madarak pusztitása és az okozza, hogy a vonatok robogása által kinokat okoznak a kis szárnyasoknak.» (Látható, hogy az okoskodás helyes logikai alapon füződik és csak egy hozzájáruló ostobaság rontja el.)
Egy más helyen azt irja: «A régi rómaiak testedző gyakorlatokat végeztek, nem üztek fényüzést, nem ittak kávét; mindezek a dolgok, ugyszintén az érdekházasságok, kicsapongások és a rosszul alkalmazott keresztényi szeretet is megmételyezik és megrontják a jövendő emberiséget. Szerencsétlen, nyomorék, beteg csecsemők jönnek a világra, ezek még satnyább nemzedéknek adnak életet, ha idejében ki nem pusztitjuk őket. A fajt az tökéletesitené, ha inkább az erőseknek nyujtanánk segédkezet, nem a gyöngéknek és krónikus nyavalyásoknak, akiknek mindenféle uton-módon igyekeznek a kórházakban meghosszabbitani az életét. A rablókat és gyilkosokat is ki kellene pusztitani, nehogy megrontsák a fajt. És milyen szomoru és állatias az emberek falánksága! Mindent feláldoznak, hogy az életvágyukat kielégitsék és nem gondolnak a jövendő nemzedékek sorsára; nem törődnek azzal, hogy e pusztitás, a természet szépségének és gazdagságának ez a könnyelmü pazarlása szörnyü büntett, a jövendő nemzedék szent jogainak bitorlása.»
Ebből a példából láthatjuk, hogy Bosisio-nak nagyon élénk képzelőtehetsége és igen következetes, de bizonyos irányban beteges gondolkozása volt. Az őrültsége abban nyilatkozott, hogy a legjelentéktelenebb dolgokból a legmerészebb következtetéseket vonta: pl. ha azt olvasta az ujságban, hogy valahol Lisszabonban vizbe esett egy gyermek, vagy egy asszony elégette a ruháját, ő már az emberiség elkorcsosulására következtetett. Bizonyos azonban, hogy ha Bosisio kellő műveltséget szerezhetett volna, egyike lehetett volna a kor legkiválóbb filozófusainak, mert a bölcsészeti rendszere nagyon érdekes, eltekintve, hogy mindenféle őrült ideával van spékelve. De ha rendes életmódját, becsületességét és gondolatainak eredetiségét tekintjük, akkor semmikép se hasonlithatjuk őt azokhoz az őrültekhez, akikről fentebb irtunk.
Ez és még igen sok, helyszüke miatt nem emlithető példa azt bizonyitja, hogy az őrület és a józan ész nem választható szét teljes pontossággal. Ez különben megfelel a természet ama törvényének, mely szerint minden folytonosan változik, lassu átmenettel, nem pedig ugrásokkal.
Ki tudná meghatározni a félbolondok és a féltudósok számát?
Természetes dolog, hogy ezeket a fokozatokat nemcsak az irodalmi, hanem kriminális őrültek között is észlelhetjük; ugy, hogy nagyon sok bünös ember csupán félig felelős tettéért, ámbár az emberi tudás még nem tudja csalhatatlan pontossággal megállapitani, hol van a határa a teljes beszámithatóságnak és a beszámithatatlanságnak.

IX. FEJEZET.
A próféták és a forradalmárok.
Mindez azt is megmagyarázhatja, miért irányitják olyan gyakran őrültek és félbolondok a nemzetek vallási és politikai átalakulásait. Csak ők képesek olyan fanatikus önfeláldozásra, hogy nem kimélik életüket sem az eszme érdekében. Ezek nem ismerik a kételkedést, mint a nagy gondolkodók; vakon előre törnek és lelkesedésükkel, szenvedélyük és meggyőződésük erejével magukkal rántják a tudatlan tömeget is. Hogy minő hatást érnek el, az természetesen attól függ, hogy eszméik mennyiben egyeznek meg a korszellemmel. Ha a népnek más a véleménye, akkor hamis prófétának kiáltják ki őket és ilyenkor többnyire elbuknak eszméikkel együtt.
Az őrültek a barbár és vad népekre különben is nagy hatással vannak. Félnek tőlük és szentnek tartják őket. Indiában az őrülteket nagyon tisztelik és a braminok (papok) tanácsokat is kérnek tőlük. Indiában még ma is 43 vallási szekta van, amely valósággal őrült módon imádja istenét: mezitláb éles köveken táncolnak, vagy mozdulatlanul állanak órák hosszat napon.
A bibliában is igen sok nyomára akadunk annak, hogy a régi zsidók közt is nagyon el volt terjedve az őrültség. Igy pl. Dávid attól való félelmében, hogy Saul király meggyilkolja, őrültséget tettetett, mire a király igy szólt: Hát nincs ugyis elég bolondom, még ez is megőrült? - Ez azt bizonyitja, hogy nemcsak sok bolond volt a zsidók közt, hanem az is, hogy sérthetetlenek voltak. A Királyok Könyvében olvashatjuk, hogy a berek 400 prófétája és Baal prófétái ugy orditanak, mintha megőrültek volna és véresre vágják testüket.
Hasonló ehhez az arabok közt, különösen Algirban gyakori medjubim-őrültség. Egy ilyen őrült a legjótékonyabb hatással volt tolvaj és bünökkel teli honfitársainak erkölcseire. Három, négy napig étlen-szomjan feküdt egy helyen; egyszer 40 napig nem aludt. Egy másik óraszám forgott maga körül és mindenről a világon megfeledkezett, egy-egy ilyen rohama után nem ismert meg senkit. A mohamedánok is nagyon tisztelik az őrülteket. Azt hiszik, hogy értelmük az Istenhez szállt és csak akkor nyilatkozik meg ujra, ha jósolni akarnak. A berberek, mielőtt egy karaván utra kél, a szent őrülttől kérnek tanácsot. Ezeknek minden szabadságukban áll; egyszer az egyik bolond mindenkit megfojtott, aki a templomba lépett és semmi bántódása sem lett.
A törökök azt hiszik, hogy az őrültek közelebbi viszonyban vannak az istenséggel; még a miniszterek is tisztelettel fogadják őket házukban. (A nevük, ullah-deli, azt jelenti: isten fiai, vagy isten bolondjai.) A dervisek táncai sem józanok. Minden kolostornak saját vallási tánca van. A legszentebb dervisek, a kufai-k többnyire egyáltalában nem, vagy pedig vizbe mártott lábbal alszanak; néha hetekig bőjtölnek. Mikor imádkoznak, a bal lábukon állnak, a jobb lábukat pedig szédületes sebességgel előre-hátra mozgatják. Egymásba fogózva, előre ugrálnak, mindig hangosabban énekelve és gyorsabb tempóban táncolva; mig végre átizzadva, halálra fáradtan összeesnek, vértelen arcukat a vallásos őrjöngés torzitja el. Ebben az öntudatlan állapotukban izzó vassal sütögetik a testüket és késekkel és karddal véresre sebzik magukat.
Az indiánok is rendkivüli tiszteletben tartják az őrülteket, valamint a többi félvad faj, mint az afrikai szerecsenek, a kinaiak, a peruiak, a patagonok stb. is.
Ennek a különös tiszteletnek okai a következőkben foglalhatók össze:
1. A nép minden uj benyomást csodálattal fogad, a különöset, az érthetetlent pedig imádja.
2. Az őrültek nagy részénél a szellemi erő rovására a fizikai erő fejlődik ki; a vad népek pedig tisztelik a nyers erőt.
3. Néha különös módon érzéketlenek a hideg, tüz és sérülések ellen, könnyen birják a tartózkodásokat, a bőjtölést - s ez a népet bámulatba ejti.
4. Némely őrült rohamai közben földöntuli lénynek képzeli magát és ezt hirdeti is. A nép pedig könnyen hitelt ad az ilyen csodáknak.
5. A főok a következő: Ezek az őrültek meggyőződésük erejével, nagy akaratukkal és néha a tömegnél jóval kiválóbb szellemi tehetségükkel tiszteletet gerjesztenek maguk iránt. Ennek köszönhetik a próféták nagy hatásukat. Ismeretes, hogy például a jóslási epidémia korában a Cevennekben és Stockholmban, tudatlan teremtések, gyermekek és cselédlányok akadtak, akik nyilvánosan tüzes szónoklatokat tartottak a népnek. Egy lány pl. igy szónokolt: «Vajjon tehetsz-e egy darab fát a tüzre, hogy eszedbe ne jutna a pokol? Minél több a fa, annál nagyobb a láng!»
6. S a műveletlen embereknél néha ugy terjed az őrültség, mint valami ragály. Ennek számtalan példáját láthattuk az ókorban, de főkép a középkorban, amidőn a vallási őrjöngések voltak divatban. Az ördögökben és boszorkányokban való hit a mániáig fajult és egész vidékeket őrjitett meg. A Cevennek egész népe prófétának képzeli magát, asszonyok és gyermekek a napból és a felhőkből olvassák az isteni üzeneteket. Ezer meg ezer asszony sereglik össze, zsoltárokat énekelnek és jósolnak, ámbár tömegesen akasztják őket. Egész városokat «megszállt az ördög» - irja egyik akkori krónikás. 1374-ben Franciaországban vallásos táncdüh tört ki, mely egész városok asszonyait a pusztulásba rántotta. Nagy tömegekbe verődve, táncoltak a nyilvános tereken, félig öntudatlan állapotban, miközben a nyitott égboltozatot és az angyali sereget vélték látni. Az őrület Köln-ig, Metz-ig és több német városig terjedt. A rákövetkező évben Szent Vitus napján ujra kitört az őrület és ezen a napon ezrek táncoltak a szent ereklyék körül. Ezek a zarándoklások 1623-ig folyvást ismétlődtek.
Nagyon különös az a zarándoklási mánia amely a középkorban a gyermekek közt pusztitott 1212-ben, mikor a lelkeket kétségbeejtette a Szentföld elvesztésének hire, egy vendomi pásztor Isten küldöttje gyanánt lépett fel és maga köré gyüjtötte a környék gyermekeit. Ez a 30.000 főnyi őrjöngő tábor Marseille felé tartott, azt remélve, hogy a tenger ketté válik előttük és ők száraz lábbal mehetnek át a Szentföldre. Itt két furfangos gazember hajókra csalta a fanatikus tábort és Afrikában rabszolgák gyanánt eladta a szerencsétlen őrülteket.
A XVI. század végén élt egy Brandano nevü vallásos rajongó, aki azt képzelte magáról, hogy ő Keresztelő Szent János. Csuhában, mezitláb, egyik kezében kereszttel, másik kezében pedig halálfejjel bekalandozta a falvakat, prófétálva és csodákat téve. Rómában a pápa ellen prédikált. A pápa a tordinonai fogházba záratta, azok közé az őrültek közé, akik kikerülték az őrültek szomoru sorsát: az elevenen való megégetést. Mikor innen kiszabadult, megint tovább prédikált és megsértette Don Diego-t, a spanyol hadak főparancsnokát. Ez börtönbe záratta, de a börtön felügyelője elbocsátotta őt, a következő okoskodással: Ha szent, akkor nem való börtönbe, ha pedig őrült, akkor nem lehet megbüntetni.
Igen sok szerencsétlent, akit nagyzási hóbortja és vallási őrültsége jóslásokra ragadott, prófétának tartott a kora és minden szavukat szent kinyilatkoztatásképen fogadta a tömeg. Igy keletkeztek azok a vallási és politikai szekták, amelyek a középkornak és az ujkornak is annyi vallási küzdelmét és szabadságharcát okozták
Igy pl. Picard azt hitte, hogy ő Isten fia és atyja a földre küldte őt, hogy az embereket a jóra vezesse; követői az adamiták. Épen igy keletkeztek az ujrakeresztelők és a janzeniták szektái.
Nagyatyáink tán még emlékeznek Krüdener Julia prófétanő nagy hatalmára. Annyira hisztérikus volt, hogy egy izben a közönség szeme láttára térden állva vallott szerelmet egy tenoristának. Mikor csalódott a szerelmeiben, vallási őrjöngés tört ki rajta és rendkivüli szónoki képességgel prédikált isteni küldetéséről. 20.000 zarándok követi lépteit, Badenben 4000 ember várja a piacon, hogy megcsókolja ruhája szegélyét, egy asszony 10,000 forintot ad neki, hogy épitsen rajta templomot, ő elosztja a pénzt a szegények közt. Ahol megjelenik, felzavarja a kedélyeket. A hatalma rendkivüli; gyülöli Napoleont, akit fekete angyalnak nevez; olyan befolyással van Sándor cárra, hogy nem tuloznak azok, akik a szent szövetség eszméjét neki tulajdonitják.
Még érdekesebb a hires Savonarola története. Már ifjukora óta az volt a hite, hogy őt az Isten küldte az emberek közé, hogy a romlott népet visszavezesse hozzá. Látásai voltak, amelyek utjait irányitották. 1491-ben például már elhatározta, hogy ezentul nem fog politikáról szónokolni. «Egész éjjel ébren voltam - irja - és a hajnali órákban, amint imádkoztam, tisztán hallottam e szavakat: Ostoba lélek, hát nem látod, hogy Isten akarata, hogy ugyanazon az uton járj!?»
1492-ben egy kard jelent meg előtte, amely a föld felé fordult. Az ég elsötétedett és kardok, nyilak és tüzeső hullottak a földre - az emberiséget éhség és pestis pusztitja és ő ebből a látomásból megjövendöli a közelgő pestist és ez a jövendölése be is teljesedett.
Egy másik látomásában beutazza a paradicsomot, beszélget a szentekkel és a Szent Szűzzel, akinek trónját pontosan leirja, miközben nem felejti elmondani azt sem, hogy hány drágakő disziti a csodaszép aranytrónust.
Ez a különös, de mindenesetre lángeszü ember, ékesszólásánál fogva, korlátlanul uralkodott a flórenci népen, amely ugy hallgatott a szavára, mintha az Isten beszélt volna hozzá. Felébresztette a firenzei nép szabadságszeretetét, ugy, hogy fegyvert fogtak és elüzték zsarnok uralkodójukat. Arra törekedett, hogy a régi elfeledett köztársasági erkölcsöket felujitsa, a kételyt kiirtsa a szivekből és az embereket a vallás utjára téritse. Ezért kiméletlenül ostorozott minden gyengeséget, elfajulást; de mikor az akkori papságot is megtámadta, gazdagsága és buja élete miatt, a papok is ellene fordultak, bevádolták a pápánál, mire VI. Sándor pápa a firenzei prófétát egyházi átokkal sujtotta. Mint vallásháboritót és népizgatót vád alá fogták és máglyára vitték.

X. FEJEZET.
Különös ismertetőjelei azon lángeszű embereknek, 
akik őrültek voltak.
Ha hidegen vizsgáljuk a történelemben szereplő lángeszü őrültek cselekedeteit, akkor igen sok olyan vonásra akadunk, amely megkülönbözteti őket azon lángeszü emberektől, akik különösebb lelkizavar nélkül futották meg fényes pályájukat.
1. A lelkibeteg zseniknek többnyire nincs szilárd jellemük. Tasso szidta az udvarokat és egyben alázatosan koldult az uralkodók kegyéért: - Cardano maga irja, hogy hazug, rágalmazó és játékos volt. - Az érzékeny Rousseau elhagyta hűséges barátnőjét; kitette gyermekeit és mindenkit megrágalmazott - önmagát sem kimélve, - azonkivül háromszor lett hitehagyott. - Swift pap létére istentagadó volt, erkölcstelen verseket irt; népbarát létére azt ajánlta, hogy emberhust egyenek kenyér helyett; büszkesége határt nem ismert, de azért a legaljasabb korcsmákban dorbézolt.
2. A lángeszü ember tudja az értékét, büszke is rá, de nem a józan ész határain tul, mint azok, akiknek lángeszét az őrület támadta meg. Tasso több helyen irja, hogy Isten öntött bele szellemet. Innen lehet az is, hogy ezek a beteg elmék nem türnek semmi ellenmondást. A legenyhébb kritikát is halálos sértésnek tekintik. Ebből a határtalan önhittségükből és beteges érzékenységükből magyarázható, hogy többnyire emberkerülők is.
3. Nagyon gyakran tulságosan korán megnyilatkozik bennük a lángész. Tasso hat hónapos korában beszélt, 7 éves korában latinul tudott. Ampère tizenhároméves korában kész matematikus volt. Pascal tiz éves korában alkotta meg hangtani elméletét, tizenöt éves korában irta hires tanulmányát a kupszeletekről.
4. A legtöbben közülük mértéktelenül élnek izgató szerekkel és szeszes italokkal. Rousseau naponként hihetetlen mennyiségü kávét fogyasztott. Tasso részeges volt, valamint a következő modern költők is: Kleist, Musset, Murger, Poe Edgár, Baudelaire, Lenau stb.
5. Többnyire természetellenes nemi hajlamokkal birnak. Pascal fiatalkorában kicsapongó életet élt, később pedig bünnek tartotta még az anyai csókot is. Nagyon sokan közülük nem ismerték, mások viszont tulzásba vitték a szerelmi gyönyörüséget.
6. Soha sincs nyugalmuk egy helyen, örökké utazni szeretnének. Lenau-ról már emlitettük, hogy mennyire rabja volt az utazás-vágynak. Rousseau megirta: «Az utazás fontos szükségletem. A szép időszakokban nem maradhatok 2-3 napon tul egy helyen, hogy ne szenvednék».
7. Gyakran változtatják pályájukat és tanulmányaikat. Cardano egy időben volt matematikus, orvos, teológus és költő. Rousseau festő, zenetanár, filozófus, természettudós és költő volt. Ampère fiatal korában festett, hegedült és citerázott, ezzel egyidejüleg nyelveket tanitott, fizikával és metafizikával foglalkozott. Lenau orvos, gazda, jogtudós, költő és teológus volt.
8. Vadul törnek az eredetiség felé, csak a legnehezebb és legtávolabbeső kérdések izgatják az agyukat.
9. Csak az őrület pillanataiban tudnak igazán alkotni, ezért a stilusuk sohasem természetes, hanem mindig dagályos, szenvedélyes, különös.
10. Majdnem valamennyit vallási kételyek gyötrik.
11. Nagyon sokat foglalkoznak önmagukkal, a betegségükkel, hallucinációikkal, ilyenkor keletkeznek azok a csodálatos művek, teli szenvedéllyel, amelyekben a költő őrült szertelensége a legjobban megnyilvánul. Cardano művét, amelyben különös álmait irja le, már emlitettük. A legszebb ilyenféle művek egyike Rousseau «Vallomásai».
12. Az őrültség legjellemzőbb vonását azonban a beteg nagy elmék életében és műveiben megnyilatkozó szertelenségben, ellenmondásokban, képzeletük tultengésében találhatjuk. Igy Newton, aki a világegyetem törvényeit felfedezte, babonás volt és egyes, nem ismert természeti titkokra egyenesen rámondta, hogy ott Isten működését ismeri fel. Pascal, aki egyike volt a legfelvilágosultabb természettudósoknak, rendithetetlenül hitt abban, hogy szentek ereklyéinek megérintése által kigyógyulhat az ember bizonyos betegségekből - és ezt a nézetét műveiben is megörökitette.
Rousseau azt hiszi, hogy minden, amit a természet alkotott és a szemnek-szájnak jólesik, ártalmatlan, amiből azt is következteti, hogy az arzenikum se veszedelmes a szervezetre. Az élete is teli van ellenmondásokkal: műveiben dicsőiti a falusi életet és ő Párisban lakik; könyvet ir a nevelésről, gyermekeit pedig lelencházba juttatja; kételkedő éleselméjüséggel birálgatja a vallásokat, de azért nem röstell egy régi babona szerint követ dobni egy fa felé, hogy a kő helyzetéből a jövőjére következtessen és levelet ir az Istennek, a levelet pedig a templom oltárára helyezi.
13. Nagyon sok jelentőséget tulajdonitanak álmaiknak; ennek példáit már egynehány helyen láthattuk.
14. Agyuk alakja többnyire szabálytalan és a központi idegük elváltozott formáju. Igy pl. Pascal agyveleje keményebb volt, mint a rendes agyvelő és a bal lebernyege genyes volt. Byron, Lenau stb. is agybetegségben szenvedtek.
15. Többnyire azt hiszik, hogy valami földöntuli lény sugallja műveiket. Egy Blanc nevű szobrász mindig visszavonult a tengerpartra, hogy Mózes-sel, Virgilius-szal, Homeros-szal, Milton-nal tanácskozzék. Sokrates cselekedeteit egy szellem irányitotta. Palestrina azt képzelte, hogy zeneműveit egy angyal diktálja neki.
Minden lehetetlen dolgot ugy el tudnak képzelni, mintha valóban látták volna és a legapróbb részletekig le tudják irni. Ezért van stilusuknak olyan hatalmas meggyőző ereje, mert maguk is hisznek azokban az abszurdumokban, amit leirnak, vagy jósolnak. Innen van az is, hogy ha ezek a szerencsétlenek az átszellemülés elmultával ellankadnak, elveszitik lelkes stilusukat, meggyőző erejüket, akkor azt hiszik, hogy megmérgezték őket, vagy láthatatlan ellenségek üldözik. Ilyenkor a vallásos kételyt a legnagyobb bünnek tartják és ennek tulajdonitják szerencsétlen állapotukat.

XI. FEJEZET.
Összefoglalás.
Vajjon azt következtethetjük-e az itt felsorolt tényekből, hogy a lángész mindenesetre őrült is egyuttal? - Itt kezdődik a tévedés. Van ugyan érintkezőpont a lángész és az őrült ember életében; voltak lángeszü emberek, akiknek zavart agyuk volt; vannak olyan örültek, akikben betegségük a lángész egy szikráját kelti; de erről azt következtetni, hogy minden kiváló szellem egyuttal őrült is volt, olyan tévedés, mint azoké a vad embereké, akik minden őrültet imádnak, mint Isten által megihletett lényeket.
Ha a lángész mindig lelkizavar lenne, akkor hogyan magyarázzuk meg azt, hogy Galilei, Kepler, Columbus, Voltaire, Napoleon, Michelangelo stb. életében a legcsekélyebb agybeli rendellenesség nyomára se akadunk, dacára annak, hogy igen sok szerencsétlenség sujtotta őket.
Különben a lángész mindig hamarább mutatkozik, mint az őrültség, amely a 35. életévben éri el tetőpontját. Nagy Sándor kiváló tehetsége 20 éves korában, Nagy Károlyé 30 éves korában, Napoleoné 26 éves korában nyilatkozott meg.
Az őrültség többnyire átöröklődik és pedig a következő nemzedékeknél rosszabbodó formában, mig a lángész többnyire nem öröklődik.
Az őrült ember, ha meg is nyilatkozik benne a magasabb szellem, soh’sem képes nagyobb szorgalomra és kitartásra, rendszeres gondolkozásra, mély és higgadt megfigyelésre, melyek a lángeszü emberek legfőbb tulajdonai. Amellett a beteg agyu emberek gyülölik embertársaikat, közönyösek, vagy türelmetlenek mások iránt és az életben nem tudnak igazán gyönyörködni. Az igazi lángész vidám és emberszerető, tökéletes jellemü, nem vezeti tévutra sem a szerencsétlenség, sem a szenvedély. Nincs köztük senki, akinek nagy, de harmonikus formáju agya ellenmondó gondolatokat szült volna; egyikben sem ölte ki az igazért és a szépért való lelkesedés a család és a haza iránti szeretetet. Nem változtatják vallásukat, sem jellemüket, nem térnek el kitüzött pályájuktól, sohsem hagyják befejezetlenül megkezdett művüket.
Pedig nekik is végig kell szenvedniök a lehangoltság, az üldözés, a félreismerés, a kétely kinjait, de azért nem térnek le soha az igaz utról.
Fejezzük be elmélkedéseinket: A lángeszü ember lélektana és a lelkibeteg ember kórisméje igen sok közös vonást sorolhat fel. Vannak őrültek, akik lángeszüek és vannak lángeszü emberek, akik őrültek. - De vannak lángeszü emberek, akik a tulérzékenységükön kivül semmiféle lelkizavarban sem szenvedtek. Viszont az őrült nagy szellemnek olyan tulajdonságai vannak, amelyek félreismerhetetlenül megkülönböztetik az épelméjü lángésztől.
Remélem, hogy mindannak, amit itt előadtam, hasznát veszi a képzőművészeti, irodalmi és tudományos művek kritikája. Bizonyos, hogy a képzőművészetnél a tulzott aprólékosság, a szimbolikussal való visszaélés, egy bizonyos szinnek tulhajtása, az eredetiség hajhaszása, beteges művészeti jelenségek. Épen ilyenek a tudományos irodalomban a veszekedő, személyeskedő vitairatok, a rendszerek tulhajtása, az ilyen irásokban megnyilatkozó tulzó hiuság, szintugy az eredetiség tulhajtása - valamint a bibliai stilus, a kiemelt és gyakran ismételt kifejezések használata stb. Némely grafomániákusnak a valódi lángészszel való bizonyos hasonlósága ne tévessze meg a kritikusokat és gyanakvással fogadjanak minden irást, ami a logika örök törvényeivel ellenkező módszerrel bizonyit, amely az igazság helyébe szellemesnek látszó paradoxonokat, szónoki képeket helyez.
Ha már most tekintetbe vesszük, minő vonatkozásokat tapasztalhatunk az őrült ember és a lángész, valamint az őrült és a gonosztevő között és ha arra gondolunk, hogy némely őrült ember bámulatos szellemi képességgel és energiával rendelkezik, ugy, hogy felületesen itélő emberek lángeszü embernek tartják, a nép pedig csudálattal tiszteli - akkor irányadó szempontokat találunk a birák és jogászok részére, akik még mindig tapogatóznak a beszámithatóság nehéz kérdésénél - valamint meg tudják itélni a lángész lélektani titkait, azokat az ellenmondásokat és hibákat, melyeket egy köznapi ember életében nem találhatnak; egyuttal meg tudjuk magyarázni, hogy bizonyos fanatikus őrültek és próféták hogyan gyakorolhatnak korukra olyan hatást, hogy egész forradalmaknak lettek okozói.
Mintha az őrültség és a lángész bizonyos hasonlatossága által a természet figyelmeztetni akarna bennünket, hogy tiszteljük a legnagyobb emberi szerencsétlenséget, az őrültséget, másrészt pedig, hogy ne hagyjuk elvakitani magunkat a lángész ragyogó fényétől, amely gyakran ahelyett, hogy üstökös gyanánt az égre törne, mint szegény szerencsétlen hulló csillag, a földre esik és tévedések és kételyek közepette elsülyed.

FÜGGELÉK
Emlitett hírességek az egyes fejezetekben
I. Fejezet: Alfieri; Alkibiades; Ampère; Archimedes; Aretinus; Beckmann; Beethoven; Bichat; Boileau; Bolyai; Buffon; Byron; Cagnioli; Cato; Chateaubriand; Conolly; Corneille; D’Alembert; Davy; Diderot; Foscolot; Francia; Fresner; Fulton; Galilei; Galvani; Gay-Lussac; Gioja; Giovanbattista; Gluck; Goethe; Gretry; Halle; Harun al Rasid; Haydn; Heine; Hogart; Humbolt; II. Mohamed; Julius Caesar; Kolumbus; Lafontaine; Lamy; Leibnitz; Lenau; Linné; Malesherbes; Meyer; Michelangelo; Milton; II. Mohamed; Monge; Montina; Mozart; Nagy Péter; Nagy Sándor; Napoleon; Newton; Pitt; Poisson; Porta; Rossini; Schiller; Schopenhauer; Sebujah; Seneca; Sokrates; Tasso; Vergilius; Vico; Wagner; Watt; Whyston; Zola
II. Fejezet: Alfieri; Béranger; Byron; Dante; Diderot; Galvani; Giordani; Goethe; Lamartine; Luther; Malpighi; Michelangelo; Milton; Montesquieu; Napoleon; Rousseau; Schiller; Viktor Hugo; Volta; Voltaire
III. Fejezet: Angelico; Bocaccio; Byron; Dante; Donati; Ghirlandaio; Gotto; Macaulay; Macchiavelli; Napier; Newton; Scott; Vegetus
IV. Fejezet: Aeschylos; Aguilar; Ariosto; Aristophanes; Aristoteles; Ascoli; Auerbach; Bach; Balsano; Beethoven; Bellini; Benda; Bernoulli; Berti-család; Byron; Cassini; Coleridge; Corneille; Correggio; Darvin; Demaux; Euler; Fiorentino; Flemming; Gluger; Guzkov; Haidenhain; Halévy; Hegel; Heine; Hermann; Hiller; Hirschfeld; Jakobsohn; Jucke Miksa; Kasper; Kompert; Körner; Lassale; Laurence; Marx; Mendelssohn; Meyerbeer; Mozart; Munk; Murillo; Nagy Frigyes; Offenbach; Őrült Johanna; Palestrina; Racine; Richelieu; S. Hilaire; Saphir; Schiff; Schopenhauer; Sophokles; Spinoza; Stilling; Swift; Tintoretto; Tizián; Torquato Tasso; V. Károly; Valentin; Van der Weld; Van Eyck; Veronese; Wagner
V. Fejezet: Ampère; Bolyai Farkas; Cardanus; Codazzi; Comte Ágoston; Fodera; Gogol; Harrington; Hoffmann; Lenau; Locke; Loyd Tamás; Montanus; Mozart; Newton; Renan; Rossini; Rousseau; Schopenhauer; Schumann; Swift; Széchenyi; Torquato Tasso; Van Leyden; Von Goes
VI. Fejezet: -
VII. Fejezet: Donizetti; John Clare; Mignoni, Raggi; Schumann; Spencer; Spinelli
VIII. Fejezet: Asgill; Blüet; Bosisio; Démon; Filon; Giancetti; Hannequin; Henrion; Howerlandt; Lazzaretti; Leroux; Mangioni; Passanante; Wirgmann
IX. Fejezet: Brandano; Dávid; Krüdener Julia; Picard; Savonarola
X. Fejezet: Ampère; Baudelaire; Blanc; Byron; Cardano; Kleist; Lenau; Murger; Musset; Palestrina; Pascal; Poe Edgár; Rousseau; Sokrates; Swift; Tasso
XI. Fejezet: Galilei; Kepler; Columbus; Voltaire; Napoleon; Michelangelo; Nagy Sándor; Nagy Károly; Napoleon
(A Függeléket összeállította:
dr. Nizalowski Attila)