V. - XVII. század

[47] ABAELARDUS: SZERENCSÉTLENSÉGEIM TÖRTÉNETE
Vigasztaló levele barátjához szülőföldjéről
Szülőhelyem, Le Pallet Nantes-tól mintegy nyolc mérföldnyire keletre fekszik, Bretagne határvidékén; miként szülőföldem a természetével vagy derűs fajtám a lelkével, úgy emelkedtem én ki tehetségemmel és a tudományhoz való hajlamommal. Apám szert tett némi jártasságra a tudományokban, mielőtt lovaggá avatták, így olyan elevenen élt benne a műveltség szeretete, hogy úgy rendelkezett: mindegyik fiát előbb tanítsák tudományokra, mint fegyverforgatásra. Így is történt. És amennyivel kedvesebb voltam számára elsőszülöttjeként, annyival gondosabban törődött oktatásommal. Én pedig minél jobban és könnyebben haladtam előre a tudományokban, annál hevesebben ragaszkodtam hozzájuk, s az irántuk érzett rajongás arra késztetett, hogy a lovagi dicsőség fényét elsőszülöttségi jogommal és örökségemmel együtt fivéreimnek átengedvén, Mars udvarát messze elkerüljem, s Minerva ölén nevelődjem; s mivel a filozófia minden eszköze közül leginkább a dialektikus érvek fegyverzetét kedveltem, e fegyverekkel váltottam föl a valódiakat, s a háború trófeái helyett a disputációkéra áhítoztam. Ezért aztán, vitákat folytatva, mintegy a peripatetikusok követőjeként számos olyan vidéket bejártam, amelyről azt hallottam, hogy ott e művészet virágzik.
Vigasztaló levele barátjához arról,
hogyan üldözte őt Guillhelmus mester
Így jutottam el végül Párizsba, ahol a leginkább virágzott e tudomány, tanítómhoz, az akkoriban igen nagy hírnévnek örvendő Champeaux-i Guillhelmushoz, akinél kevés időt töltöttem; eleinte kedvelt, de hamarosan elviselhetetlenné váltam számára, mert megkíséreltem némely állítását megcáfolni, egyre gyakrabban jutottam vele ellenkező következtetésre, és vitáinkban többször sikerült fölülkerekednem. Nagy megbotránkozást keltettem ezzel még legkiválóbb diáktársaimban is, mivelhogy fiatal s a tanulmányokban még egészen kezdő voltam. Így vette kezdetét szerencsétlenségeim máig tartó sorozata, és minél híresebbé váltam a későbbiekben, annál inkább magam ellen ingereltem mások irigységét.
Végül, mivel koromhoz képest kiemelkedően tehetséges voltam, már egészen ifjú koromban saját iskolát akartam nyitni. Helyéül az akkori idők városát, Melun királyi székhelyt szemeltem ki. Mesterem tudomást szerzett tervemről, és igyekezett, amennyire lehetett, távol tartani iskolámat a magáétól; titokban minden lehetséges módon azon mesterkedett, hogy mielőtt elhagynám iskoláját, megakadályozza a magaménak előkészítését, és megszerezze kiszemelt helyemet. De mivel a vidék hatalmasságai között jó néhány ellensége volt, az ő segítségükre támaszkodva megvalósíthattam tervemet, és nyílt irigysége megszerezte számomra legtöbbjük rokonszenvét.
Röviddel iskolánk alapítása után olyan nevet szereztem a dialektika tudományában, hogy lassanként nemcsak egykori diáktársaim, hanem mesterem szűkebb körre korlátozott hírét is elhomályosította. Ezért aztán önbizalmam növekedtével iskolánkat áthelyeztem Corbeil-be, hogy ott, Párizs közelében, sűrűbben folytathassam kíméletlen vitáimat. Közben azonban kénytelen voltam egy időre hazatérni, mivel belebetegedtem a tudományokkal való mértéktelen foglalkozásba; néhány évig távol voltam Ile-de-France-tól, miközben egyre buzgóbban törekedtek utánam mindazok, akiket a dialektika tudománya lelkesített.
Pár év elteltével, amikor már régen felépültem, egykori mesterem, Guillhelmus, aki addig főesperes volt Párizsban, felcserélve korábbi öltözetét, a szerzetes kanonokok rendjébe lépett, mint beszélik, csupán azért, hogy istenfélőbbnek lássék, s így magasabb rangot szerezzen magának, amint ez hamarosan meg is történt, hiszen Châlons püspökévé tették. De szerzetbe lépése nem tartotta őt távol Párizs városától, s nem akadályozta abban sem, hogy a szokott módon tovább foglalkozzék a filozófiával; a kolostorban, ahová hitbuzgósága ürügyén vonult vissza, tüstént szabályos nyilvános iskolát indított. ekkor én is visszatértem, hogy retorikát hallgassak tőle. Vitáink során többek között arra is rákényszerítettem Guillhelmust, hogy az univerzálékról hirdetett tanait érvelésem nyilvánvaló bizonyítékai hatására módosítsa, sőt visszavonja. Ugyanis az univerzálék közösségéről szóló állítása szerint ugyanazon nem lényege teljesen azonos módon van jelen minden egyes hozzá tartozó egyedben, amelyek között nincs semmi lényegi különbség, csak az esetlegességek tömege miatti sokféleség. Ezt az állítást úgy módosította, hogy ettől kezdve a dolgok lényegi azonossága helyett különbségnélküliségről beszélt. S mivel az univerzálék kérdése mindig különösen nehéz volt (olyannyira, hogy Porphirius, amikor Ysogogé-jában az univerzálékról ír, meg sem kísérli meghatározni, mondván, hogy az efféle feladat rendkívül nehéz), amikor Guillhelmus kénytelen volt megváltoztatni, majd elejteni állítását, előadása annyira hitelét vesztette, hogy többre a dialektikában aligha juthatott, hiszen ez a tudomány az univerzálék tételén áll vagy bukik.
Ezzel szemben a mi tanáraink akkora tekintélyre és hírnévre tettek szert, hogy azok is, akik eleinte határozottan kitartottak mesterünk mellett, és a legteljesebb mértékben támadták elméletünket, mind iskolánkba sereglettek; sőt, mesterünk utóda a párizsi katedrán átengedte nekem a helyét, hogy a többiekkel együtt ugyanott hallgassa előadásaimat, ahol azelőtt ő, illetve mesterünk diadalmaskodott. Még alig néhány napja vezettem a dialektikai stúdiumokat, s mesterem már úgy szenvedett a féltékenységtől, és úgy háborgott haragjában, hogy azt elmondani is alig lehet; balszerencséje miatti dühét nem bírta sokáig visszafojtani, ismét megpróbált ártani nekem; és mivel nyíltan semmit sem tudott tenni ellenem, rútul megrágalmazta azt az embert, aki tanári székét átengedte nekem. Megfosztotta őt iskolájától, s állását egyik ellenfelemmel töltette be. Ekkor visszatértem Melunbe, és mint azelőtt, ott nyitottam meg iskolámat; s minél nyíltabban üldözött mesterem gyűlölködése, annál nagyobbra nőtt tekintélyem, a költemény szavai szerint:
Nagyra irigy a világ, s hegyoromnak támad a szélvész.
Hamarosan ráébredt, hogy csaknem mindenki kételkedik hitbuzgóságában, s a háta mögött kárhoztatják, amiért nem hagyott fel a városi élettel; végül is a várostól távol eső helységbe költözött iskolájával és rendtársai gyülekezetével.
Tüstént visszatértem Melunből Párizsba, remélve, hogy távollétében nem fog háborgatni. De, mint mondottuk, helyünket a katedrán ellenfelünkkel töltette be, ezért iskolánk - akárha tanári székünk bitorlóját akartuk volna ostrom alá venni - a városon kívül, Szent Genovéva hegyén vert tábort. Ennek hírét véve mesterünk szemérmetlenül rögtön visszatért, s iskoláját, valamint szerzetestársainak gyülekezetét újra az előző kolostorba költöztette, mintha hívének ostromlott seregét akarta volna fölmenteni. Ám szándéka ellenére ezzel inkább ártott, mint használt helyettesének, akinek korábban volt néhány tanítványa, kivált jó hírnek örvendő Priscianus-előadásai miatt, de Guillhelmus visszatértével mindenki elhagyta, s így kénytelen volt lemondani az iskola vezetéséről. Később pedig, immár nem remélve világi dicsőséget, szerzetessé lett. Hogy Guillhelmus visszatérése után hallgatóim milyen szócsatákat vívtak a disputációk során az ő diákjaival, s hogy a sors milyen győzelmeket juttatott híveimnek és nekem, azt magad is tapasztaltad.
Fordította: Turgonyi Zoltán

Abaelardus: Szerencsétlenségeim története
(Helikon, Gyomaendrőd, 1985.) 5-8. o.