### ősgeszta
A magyar krónikakutatásban ezzel a névvel jelölik azt a krónikaszöveget, mely korunkra ugyan önálló formában nem maradt, de egykor kétségkívül megvolt, és belőle nőtt ki a középkori latin nyelvű, magyarországi historiográfia (= történetírás). Egyes kutatók megírását I. András korára (1046-1060) teszik és Miklós veszprémi püspöknek, a Tihanyi alapítólevél megszerkesztőjének tulajdonítják. Más szerzők Salamon király korára gondolnak, ismét mások László király idejére teszik az első magyar történeti mű megszületését, ez utóbbiak szerzőjelöltje a Rád nembeli Koppány püspök, aki László király okleveleiben udvari káplánként szerepel és Kálmán király kijevi hadjáratában halt meg. Legkésőbb azonban Kálmán korában, a cseh és lengyel krónikaírás megindulásával egyidőben biztosan megszületett ez a mű, melyet azután a 12. század folyamán több ízben is bővítettek. Az eseményeket az 1152. esztendővel bezárólag rendkívüli részletességgel beszéli el, ezért korai történetünk legfontosabb forrása. Az író fő szempontja az uralkodóház uralmon lévő ága érdekeinek érvényesítése, valamint a keresztény vallás eredményeinek hangsúlyozása volt. A magyarság történetét több szempontból is igyekezett elhelyezni az üdvtörténetben (pl. Jáfet leszármazóiként helyet keresett a magyaroknak az Ószövetség nemzetségfáján, szerepüket pedig Isten büntetőeszközeként jelölte ki). Nem valószínű az a feltevés, hogy a magyarság őstörténetét rendkívül negatív színekkel ecsetelte volna. Összefüggő eseménytörténete az 1030-as évekkel kezdődhetett, forrásként saját szóbeli értesüléseit és a nyugati évkönyvirodalom egyik termékét (Annales Altahenses maiores) használta fel. Az ősgeszta kisebb átfogalmazásoknak esett áldozatul a 11-12. század folyamán. Legkésőbb a 13. század utolsó harmadában elnyerte azt a formát, melyben a 14. századi krónikaszerkesztmény is tartalmazza, így kisebb stilisztikai változtatásoktól eltekintve lényegében ma is eredeti szövegezésben olvasható. SzK