# ÉLETMÓD #### TÁRSADALOM GAZDASÁG MINDENNAPI ÉLET ### TÁRSADALOM #### Szabadok és szolgák Az Árpád-kori magyar társadalom legfontosabb, minden más szempontot megelőző rendező elve a személyes szabadság birtoklása vagy annak hiánya volt. Az ország népe ennek megfelelően oszlott a szabadok és a szolgák csoportjára. A szolga vagyontárgynak számított, akivel tulajdonosa korlátlanul rendelkezhetett. Helyzete mégsem volt azonos az antik rabszolgáéval, mert a kereszténység tanításainak megfelelően személynek tekintették. A szabad ember viszont önmaga ura volt: senki tulajdonosi hatalma alatt nem állt. A szabadok és a szolgák közötti határ merev volt, de nem átjárhatatlan. A szabad elveszthette szabadságát (pl. büntetésből), a szolgát pedig ura felszabadíthatta. Szent István korában a szabadok vagyoni tekintetben három rétegre oszlottak. István törvényei többnyire ispánnak nevezik a régi törzsi vezető réteg maradékaiból és a nyugatról bevándorolt lovagokból összeolvadó előkelőket. A középréteget a vitézek csoportja alkotta, melynek tagjait alkalmasint a hadakozó életmód kapcsolta össze. Másoknak szolgáló fegyvereseket épp úgy találunk közöttük, mint önálló vagyonnal rendelkező személyeket. A szabadok alsó rétegét a törvények által népből valónak vagy közrendűnek nevezettek adták. Bármily nagyok is voltak a vagyoni különbségek a szabadok társadalmán belül, jogállásuk azonos volt: a nincstelen szabad ugyanazokkal a jogokkal rendelkezett, mint a leghatalmasabb előkelő. #### A nemesség és a kötött szabadság A 11. század utolsó negyedére jelentős változások következtek be a társadalomban. A szabadok korábban jogilag egységes csoportjából kiemelkedett az előkelők immár külön kiváltságokkal rendelkező rétege. Őket a továbbiakban nemes néven különböztették meg a hozzájuk képest nemteleneknek számító közszabadoktól. Miként a nemesek sem voltak kivétel nélkül gazdagok, a közszabadok között is jelentős vagyoni különbségek figyelhetők meg. A jómódú birtokos közszabadok katonáskodással tartoztak a királynak, s ezért Kálmán király felmentette őket a szabadok dénárai nevű adó fizetése alól. A más földjét művelő közszabadok viszont továbbra is fizették az adót. A birtokos és a vagyontalan közszabadok sorsa ekkor vált el egymástól. Ezekben az évtizedekben jelent meg a szolgafelszabadítás egy új, addig ismeretlen formája. Ez - ellentétben a szintén továbbélő István-kori gyakorlattal - nem a született szabadok jogállását adta meg a kiváltságoltnak, hanem a szolgaságon belül biztosított a korábbi teljes alávetettséghez képest kedvezőbb helyzetet. Az ily módon kiváltságoltakat szabadoknak nevezték ugyan, ám mivel szolgálatukat nem hagyhatták el önkényesen, valójában szolgák voltak. Szabadságuk kötött szabadság volt, s az attól való megkülönböztetés érdekében jelent meg Kálmán korában a minden kötöttségtől mentes közszabadság megjelölésére a teljes vagy arany szabadság kifejezés. A szolgák társadalma tehát a szabadokéhoz hasonlóan tagoltabbá vált. Már Szent István idején feltűnik a magyar társadalomban a kor magyar nyelvén vendégeknek, latinul pedig hospeseknek nevezettek csoportja. Vendégeknek eredetileg azokat a külföldről érkezőket tekintették, akik a letelepedés szándékával költöztek be az országba. Ezek többsége Nyugat-Európa különböző területeiről származó földműves volt, akik meghatározott feltételek mellett vállalkoztak addig lakatlan vidékek benépesítésére és megművelésére. Jogállásuk szerint sajátos kiváltságokkal rendelkező közszabadok voltak. Új hazájukban is saját szokásaik szerint élhettek, közösségeik korlátozott önkormányzattal voltak felruházva. Ők alkották a paraszti társadalom elitjét, s a 13. század folyamán már egyre több belföldi paraszt is hospesjogok szerint élt. Az Árpád-kor Magyarországán három fő birtoktípus alakult ki: a királyi és az egyházi, valamint a világi (magán)birtok. Az uralkodói birtokokon belül meg szokás különböztetni továbbá a katonai és közhatalmi feladatokat ellátó királyi várszervezetet a király és udvartartása ellátására rendelt udvari birtokszervezettől. A királyi család tagjai számára fenntartott királynéi és hercegi birtokok számos vonatkozásában ez utóbbival mutatnak közös vonásokat. Ezen birtoktípusok mindegyikén nagy számban éltek szolgák és kötött szabadok. Egyes csoportjaik helyzete - a közös szolgai jogállás keretein belül - rendkívül változatosan alakult, jórészt attól függően, hogy kinek a tulajdonában álltak. #### A szolgálónépek világa A királyi birtokok szolgálónépei valamennyien szolgarendűek voltak. Egyes csoportjaikat köteles szolgálataik szerint tartották számon (pl. lovászok, tárnokok, bölényvadászok). Az udvari birtokok legjellegzetesebb szolgálónépei csoportját udvarnokoknak, a várszervezetét várnépbelieknek nevezték. A királyi szolgálónépek alsó fokú igazgatási és adózási egységei a tizedek és századok voltak. Közvetlen elöljáróik a kötött szabad jogállású udvarnok-, illetve várjobbágyok közül kerültek ki. Ez utóbbiak voltak valamennyi szolgacsoport közül a legkedvezőbb helyzetben. Kötelezettségeik a várnépbeliek irányítására és a hadakozásra korlátozódtak, s többségük jómódú és tekintélyes birtokos volt. Az egyházi birtokok szolgálónépei szintén a földesúr tulajdonosi hatalma alá voltak vetve valamennyien, s ezért éppúgy szolgálat szerint osztályozták őket, mint ahogy az a királyi birtokokon szokás volt. Az egyházi szolgálónépek között a szolgálatok megbecsült vagy alantasabbnak tartott volta, s a terhek nagysága alakított ki rendet. A rangsor alján a szántással és a szőlőműveléssel tartozók álltak. Kedvezőbb volt a helyzete a különféle kézműveseknek: ácsoknak, ötvösöknek, kovácsoknak és társaiknak. A legmegbecsültebb helyzetben a szolgálónépek munkájának közvetlen irányítói voltak, akiket az egyházi birtokokon is jobbágyoknak neveztek. Terheik csekélyebbek voltak, s közülük kerültek ki a püspökök és apátok fegyveres kísérői. A világi (magán)birtok szolgálónépeinek csoportjait viszont jogi kategóriák segítségével különböztették meg egymástól. Ennek oka az volt, hogy a földesúr tulajdonosi hatalma különböző mértékben terjedt ki a földjén élő személyekre. Közönségesen szolgáknak nevezték azokat, akik felett a birtokos tulajdonosi hatalma minden korlátozás nélkül érvényesült. Ezek a szolgák még munkaeszközzel sem rendelkeztek. Uruk állataival és szerszámaival dolgoztak. Némileg kedvezőbb volt a helyzete a latinul libertinusnak mondott, önállóan termelő paraszti gazdaságban dolgozó szolgáknak. Éltek végül a világi birtokokon szabadok, akik között kötött szabadságra felszabadítottak éppúgy voltak, mint saját földdel nem rendelkező közszabadok. #### A királyi szerviensek és nemesek Az Árpád-kori társadalom ezen szerkezete a 13. század folyamán jelentős változásokon ment át. A század elején megjelenő királyi szerviens kifejezés eredetileg azokat jelölte, akiket a király a maga szolgálónépei közül felszabadított és birtokkal látott el. Az így elnyert társadalmi helyzet a birtokos közszabadokéval volt azonos, aminek következtében a két társadalmi csoport csakhamar összeolvadt. A királyi szerviensek jogainak számos elemét az 1222. évi Aranybulla foglalta írásba. Ezek a kiváltságok a nemesség előjogainak némelyikét is magukban foglalták, jeleként annak, hogy a királyi szerviensi jogállás más, magasabb minőséget képvisel, mint az egyre inkább paraszti szabadságnak számító közönséges közszabadság. Azok a kisebb birtokosok, akiket az uralkodói udvarban királyi szervienseknek neveztek, kiváltságaik birtokában az előkelő nemességgel tartották egyenlőnek magukat. A hagyományos nemes-fogalmat önmagukra kiterjesztő felfogásuk fokozatosan vált elfogadottá: a királyi hatalom csak az 1267. évi törvényben ismerte el a királyi szerviensek nemesi jogállását. Az előkelőkből és a királyi szerviensekből kialakuló új nemesség társadalmi és vagyoni helyzete s ebből fakadóan életmódja is rendkívül heterogén volt. A nemesség sorait tovább gyarapították azok a királyi szolgálónépek közül származó személyek, akiket az uralkodók szolgálataik jutalmaképpen egyedi kiváltságolások révén megnemesítettek. #### A jobbágyparasztság kialakulása A 13. századi társadalmi átalakulás másik fő vonulata a szolgai jogállású népességet érintette. A század derekától a világi birtokokon a szolgák jelentősége háttérbe szorult a libertinusokkal és a szabadokkal szemben. A tatárjárást követően megnövekedett munkaerő-kereslet lehetővé tette, hogy e három réteg fokozatosan egységesüljön: vagy oly módon, hogy a szolgai jogállású népesség elszökve uraitól új lakhelyén már szabad hospesként vállaljon paraszti szolgálatot, vagy úgy, hogy ezt megelőzendő, maga a tulajdonos szabadította fel szolgáit, hogy megtarthassa birtokain őket. A 13. század végére a világi birtokokon ilyenformán kialakult a személyében szabad jobbágyparaszt típusa. A jobbágyparaszt költözési joggal rendelkező szabad ember volt, aki földesurának nem személye, hanem gazdasága után adózott, melyhez ráadásul jogok fűzték, fiaira örökíthette például. Egy-egy település paraszti közössége korlátozott önkormányzattal is rendelkezett, élén a választott bíróval. A szolgarendűek feletti hatalom maradványaként megőrződött ugyanakkor a birtokos bírói joghatósága jobbágyai felett, aminek intézménye az úriszék lett, s a jobbágyparaszt földesúri terheinek előképe is a libertinusok szolgáltatásaiban ismerhető fel. A jobbágyparasztság kialakulása az Árpád-korban csak a világi birtokon ment végbe: az egyházi és a maradék királyi birtokok népei a 14. század végéig megmaradtak a tulajdonosi függés kötelékében. ### GAZDASÁG #### Mezőgazdaság Az ország népességének túlnyomó többsége mezőgazdasági termeléssel foglalkozott. Ez volt a napi tevékenysége a városlakók nagyobb részének és azoknak a szolgáltatónépeknek is, akik emellett valamilyen ipari tevékenységet űztek pl. a bognároknak, vasverőknek. Az Árpád-kori mezőgazdaságban a 13. század fontos fordulópontot jelentett. A század elejéhez képest az évszázad végére az ország egész területén átalakult az agrártermelés, ezzel együtt a társadalomban és a településképben olyan változások történtek, melyek sok esetben a 18. századig, sőt 1848-ig fennmaradtak. A 12. században véget ért Európában a 8. századtól tartó száraz, meleg éghajlati korszak, melyet csak a 10. század elején szakított meg egy esősebb periódus, és elkezdődött egy fél évszázadig tartó esős, hűvösebb ún. kis jégkorszak. A 13. században megjelent Magyarországon a kerülőeke, mely az aszimmetrikus ekevas, a taliga, a csoroszlya és a kormánydeszka együttes használatával az eddigi ekék által csak feltúrt földet megforgatta, így jobb táperő-kihasználást tett lehetővé. A nagyobb terméseredmények nagyobb népességet tudtak eltartani. Nyugat-Európában már a 12. században jelentősen nőtt a népszaporulat, népmozgalmak indultak meg országokon kívül és belül a művelés alá még nem fogott területek felé. A földművelésben a korszak első felében a szabályozatlan talajváltó rendszert alkalmazták, ez okozta a települések faluhatáron belüli elmozdulását. A világi magánbirtokosok szolgái praediumokon, magyarul lakokon éltek, e kis településekhez a földesúri kúrián kívül néhány földbe mélyített szolgaház és gazdasági épületek tartoztak. Egy faluhatáron belül néha több praedium is lehetett. Az ország központi területein a 13. században tértek át a szabályozott talajváltó rendszerre. Ennek következtében a telkek helyei megszilárdultak, a telek szó kettős értelmet nyert: szűkebb értelemben a házat és az udvart, tágabban a kertet, szántót és a kaszálót értették rajta. A falu legelői, erdei, vizei közös használatban maradtak. Megszűnt a faluhelyek ide-oda vándorlása. A gabonafélék az első korszakban általában az elvetett mag kétszeresét hozták, a másodikban 3-4-szeresét. Gyümölcsöt keveset termeltek, ebben főleg az egyházi birtokok jártak az élen. A kerti növények közül a legfontosabb a káposzta volt. Szőlőt az Alföld és a magasabb hegyvidékek kivételével mindenütt termeltek. A 13. századtól a szőlőt sajátos birtoknak kezdték tekinteni: minden szőlőművelés alá vont terület a vendégek által megművelt földekhez hasonlóan irtásföldnek számított, művelőinek nagyobb joguk volt ehhez, mint pl. a szántóföldekhez. A hegyvidék, a gyepűelve irtása, betelepítése a 12. század elején indult meg, de a 13. században vett nagyobb ütemet, itt a szabályozott talajváltás helyett a szántóföldek szűkössége miatt a gabonatermelés mindig közvetlenül a ház mögött fekvő, állandóan művelés alatt levő, trágyázott ún. tornuk földeken történt, e földeket mindig ugyanaz a család használta. A szántók felosztása nem volt itt szokásban. Az irtásnak kétféle módja volt: a fa kérgének lehántásával történő aszalás, mellyel ritkították az erdőt, és az égetés. A magyarországi mezőgazdaságban az állattenyésztésnek a középkor folyamán végig nagyobb szerepe volt, mint nyugaton. A lótartás jelentősége folyamatosan csökkent. A korszak első felében még a kistestű szarvasmarhákat tartották, valószínűleg a kunok honosították meg a Kárpát-medencében a nagytestű, szürke marha őseit. A sertések aránya az állatállományon belül folyamatosan nőtt, túlnyomó többségüket ligetes erdőkben makkoltatással tartották. A juhnak kiemelkedő szerepe volt az étkezésben, a rackajuh őse volt a legelterjedtebb fajta. Az ország déli és keleti peremterületein az ún. vlach jog szerint élő népek a transzhumán állattartást űzték. Ez a gazdálkodás szórt hegyi települések kialakulásához vezetett. #### Kézművesség Az állattenyésztés és a földművelés mellett a kézművesség volt az Árpád-kori gazdaság harmadik fontos ága. Kézműiparunk eredete többrétű. A jövevényszavak tanúsága szerint egyes kézművességek léte már a honfoglalás előtt is igazolható, így a honfoglaló magyarok között különböző mesterségeket űző közemberek is voltak. A 10. századi régészeti leletekből pedig nemcsak a hadigazdálkodáshoz szükséges fegyver- és lószerszámgyártás vagy az ötvösség sajátos vonásai olvashatók ki. Megbízható nyomok utalnak olyan mesterségekre (pl. a fazekasságra, a tímár- vagy a szűcsmesterségre) is, melyek űzése a klasszikus lovasnomád körülmények között aligha lehetséges. Az államalapítás után átalakult a kézműipar szerkezete is. A 11-12. századi írott források szerint a királyi, egyházi vagy világi birtokokon a szolgálónépi rendszer keretei között folyt a kézműipari termékek előállítása, elsősorban magának a nagybirtoknak az ellátására. E rendszer kialakulása az úthálózat és a kereskedelem fejletlenségével magyarázható. A birtokos a függőségébe került kézműveseket nagyobb csoportonként, sokszor falvanként telepítette le és nemcsak termények, hanem kézműipari termékek előállítására is kötelezte őket (ennek nyomai a különböző foglalkozásokra utaló helynevekben is felfedezhetők: pl. Tímár, Szakácsi, Esztergár). Az iparosok jogilag ekkor még nem különültek el a korabeli közrendűek más részeitől, többnyire szolgarendűek voltak. Az írott források csekély száma miatt a szolgálónépi rendszer számos részlete homályban marad, és jelentős különbségek lehettek az egyes nagybirtokok között is. Ennek ellenére, még a kézműves szolgáltatásra kötelezettek körében is csak kiegészítő tevékenység lehetett az iparűzés, az élelemtermelés és az egyéb szolgáltatások (pl. fuvarozás, lovasszolgálat) mellett. A kézművesek jelentős része saját munkaeszközeivel dolgozott, így a kötelezően beszolgálandó kisipari terméken túl megmaradó fölösleget már el tudták adni. Piacok léte Magyarországon az Árpád-kor eleje óta igazolható. Már a 11. században is voltak olyan iparosok, akik nem tartoztak a szolgálónépi rendszerbe. E mesterek általában a nagyobb forgalmú megyeközpontokban éltek, és az előkelők illetve a királyi udvar speciális és luxusigényeit szolgálták ki (fegyverkovácsok, ötvösök, pénzverők). E városszerű központokban az azonos kézműipart űző mesterek sokszor egymástól elkülönülve, önálló településrészeken laktak. Léteztek e korban vándormesterek is. Speciális szakismeretük (pl. a harangöntés) azonban nem annyira a kézművesség, hanem inkább az építészet körébe tartozik. A szolgálónépi rendszer átalakulása a 12. század második felében indult olyan Nyugat-Európából bevándorolt hospesek által, akiknek jelentős része kézműves volt. A királyi kiváltságokkal ellátott közösségekben ezzel felgyorsult a városi iparűzés és kereskedelem. A 13. században a nagybirtokosok számára is a piacon értékesíthető mezőgazdasági termények váltak egyre fontosabbá - így iparűző szolgáiktól egyre inkább ezek beszolgáltatását követelték. A szolgálónépi szervezet sorvadásának további jele volt az iparűző szolgák városba szökése. A kézműipar átalakulásának régészeti vetülete, hogy a 13. század elejétől az ország fejlettebb részeiben már el lehet egymástól különíteni városi, illetve falusi készítésű használati tárgyakat (pl. vaskéseket, cserépedényeket). A városi kézműipar kialakulásának folyamatát még az 1241-42-es tatárjárás pusztításai is gyorsították. A IV. Béla idején folyó várépítési láz során számos városnak sikerült olyan királyi kiváltságokat szereznie, amelyek az ott lakó kézművesek számára a korabeli Nyugat-Európában megszokott kereteket biztosítottak az iparűzéshez. A 13. század második felére tehető az azonos ipart űző mesteremberek megszervezése elsősorban a minőség biztosítására. Ez főleg az élelmiszeriparra jellemző, a céhek csak később, a 14. században alakultak ki. A királyi kiváltságokat megszerezni nem tudó városias települések - pl. a püspöki székhelyek vagy a mezővárosok - földesúri tulajdonban maradtak ugyan, de ezek birtokosai is igen sok esetben segítették különböző kiváltságokkal az iparűzőket. A falvakban viszont az iparűzés visszaszorult a helyi igények kielégítésére, így egy-egy faluban jó esetben is csak kovácsműhely létezett. A 11-13. században a fémművesség különböző ágai tartoztak a legfontosabb kézművességek közé: ezek révén keletkeztek a mezőgazdasági eszközök, szerszámok, fegyverek, ékszerek változatos példányai. A 10-11. századi Magyarországon két kisebb földrajzi tájegységben folyt vasérc kohósítása: az Északi-középhegységben Miskolc és Ózd környékén, illetve Nyugat-Magyarországon Sopron és Vasvár körzetében. A honfoglaló magyarok olyan típusú kohókban nyerték ki a vasat a gyepvas-ércből, amely az új hazájukban korábban ismeretlen volt. E technológia részeként a kohósítással kiolvasztott nyersvasat még többször újra kellett izzítani, majd a bucákat pörölyökkel jól átverni a salakanyag eltávolítása érdekében. A kovácsmesterség már a 10-11. században elkülönült a vasolvasztástól. Az Árpád-kori szolgálónépek között fontos helyet foglaltak el a kovácsok, különösen a fegyvergyártásban jártasak - ez utóbbiak értettek ugyanis legjobban az acél előállításához, illetve a kemény és lágyabb rétegek összedolgozásához, az ún. damaszkoláshoz. A kovácsmesterség későbbi szakosodásakor városi iparként önállósodott az acélműves, a fegyverkovács, a kardműves (csiszár), a késkovács, a lakatos, a páncélkovács, a patkolókovács és a szegkovács szakmája. A specializálódás a falusi környezetben ekkor még nem zajlott le, sőt az Árpád-kor végéig a falvak jelentős részében nem is volt kovácsműhely. A bronzöntés mintegy félúton állott a vasművesség és az ékszerkészítés között. Mesterei részint ékszerkészítéssel foglalkoztak: az olcsóbb bronzból készítették el a nemesfém-ékszerek szerényebb változatait. Másrészt műhelyeikből került ki számos liturgikus tárgy: gyertyatartók, füstölők, körmeneti keresztek. Az iparművészeti szempontból is jelentős ereklyetartó keresztek azonban nem magyarországi mesterek munkái, hanem bizánci importból származnak. A középkori bronzöntés legvonzóbb alkotásai a különböző állatalakokat vagy fantasztikus lényeket mintázó vízöntő edények, az ún. aquamanilék. Ezek egy része is bizonyosan importként került Magyarországra a Rajna és a Maas vidékéről. A bronzművesség első monumentális tárgyai a harangok voltak, amelyeket vándormesterek öntöttek. A 11. században készült a két legkorábbi hazai emlékük: a csolnoki és a ruzsai harang. Az Árpád-kori kézművesek közül az ötvösöket becsülték meg leginkább, részint az aranyművesek által készített tárgyak értéke miatt, részint azért, mert megrendelőik gyakran kerültek ki a társadalom legfelsőbb rétegeiből. Fontos szerepet játszottak a királyi udvar számára dolgozó ötvösök: közülük kerültek ki a pénzverők, valamint az idézőbillogok és a pecsétnyomók készítői. Természetesen nem minden ötvös dolgozott főrangúak számára: egy részük a köznép által viselt egyszerű ékszerek sorozatgyártásával foglalkozott. Az Árpád-kori ötvösségben igen gyakran mutathatók ki egész Európát átívelő kapcsolatok, az ún. motívumvándorlás. A legkiválóbb ötvösmunkákról (pl. az esztergomi palota vagy a székesfehérvári királyi bazilika területén előkerült ékszerekről) azonban sokszor nehéz eldönteni, hogy helyben készültek-e, vagy kereskedelmi kapcsolatok révén kerültek hazánkba. A famegmunkálás terén az Árpád-kori szolgálónépi szervezetben leginkább ácsokkal találkozhatunk. A templomok és úri lakóhelyek falazatán és a tetőszerkezetén túl a földvárak sáncát erősítő, ún. kazettás szerkezetű favázak is az ő szakismereteiket dicsérik. Külön kézműipar lehetett már ebben a korban a szekerek gyártása. Már az Árpád-korban kimutatható e kézműipar a Komárom megyei Kocson, amelyről a nevét kapta a szekér egyik speciális változata, a kocsi. Már e korban léteztek hajóácsok és a különféle faedényeket előállító kádárok is. Számos fegyver, eszköz vagy lószerszám-tartozék előállítása során is szükség volt faipari szakismeretekre. Bizonyosan voltak már a 11-12. században bútorok - elsősorban a tehetősebbek lakóhelyein, bár ládával az Árpád-kor elejétől számolhatunk a közrendűek körében is. Az asztalosmesterség azonban csak a 13. században, a városias központok felvirágzása során fejlődhetett önálló iparággá. Az Árpád-korban a szolgálónépi szervezetben több adat is utal szűcsre, tímárra, vargára. Szinte felsorolni is nehéz, mi mindenre használták e korban a bőrművesség termékeit: elegendő utalni a bőrpáncélon túl a bőrből varrott ruházatra, lábbelire, lószerszám-szíjazatra, az igásállatok fogatolására. A korai cserző eljárások közül a magyarságnál a zsíros illetve a timsós cserzés igazolható. Utóbbit magőrleményekkel vagy a tejkészítés melléktermékeivel együtt végezték. Európa-szerte híres volt a timsóval kezelt, meleg faggyúval átitatott ún. magyar bőr, amelyet leginkább lószerszámnak használtak fel. A szövés-fonás szókincse jelentős mértékben szláv eredetű nyelvünkben - annak nyomaként, hogy bizonyos fogásokat a magyarok csak a 9-10. század fordulója után tanultak el a szláv népektől. E kézműipar viszonylagos fejletlenségére utal, hogy egészen a középkor végéig jelentős textilimport irányult Magyarországra. A luxusigényeket kielégítő finom kelmék készítése hiányzott a leginkább. Pl. a koronázási palást - az első, hiánytalanul fennmaradt ruházati darabunk - anyaga bizánci selyemszövet, amelyre aranycérnával hímeztek. A nyugati technika meghonosítása kezdetben a szerzetesrendek által történt (az első kallómalom Locsmándon működött 1206-18 között), később kapcsolódtak be e folyamatba a nyugati eredetű hospesek. Nekik köszönhető a pamut-feldolgozás, a fonókerék és a mintás szövés meghonosítása is. A 10-13. században már nagyobbrészt cserépedényekben folyt a sütés-főzés Magyarországon. Az edények olcsó és törékeny anyaga miatt egy-egy korabeli település feltárásakor leginkább ezeknek darabjai szoktak előkerülni. Az Árpád-kor első felében a fazekasok is a szolgálónépi szervezet keretei között tevékenykedtek. Csak a 13. század fordulójától tűnnek fel a fazekasmesterek városi környezetben. Ez utóbbiak termékeire már a megformálás és a kiégetés valamivel jobb minősége jellemző. Az új műhelyfogások nagyobbrészt nyugati eredetűek voltak, így az ottani határszélen fekvő Sopronban és Pozsonyban terjedtek el legelőbb. A mesterek átálltak az ún. bécsi fazekak másolására, a falusi mesterek csak némi késéssel fogadták el az új formakincset. #### Pénz és kereskedelem Az Árpád-kor gazdasági életét, kiváltképp a királyság első két évszázadában, a természeti (naturális) gazdálkodás időszakaként szokás jellemezni. Ennek legfőbb jellemzője az önellátásra való törekvés volt, melynek érdekében a különböző - királyi, egyházi és világi magán - nagybirtokokon egyes szolgálónépi csoportokat részint kézműipari, részint egyéb speciális termékek (pl. méz, viasz) beszolgáltatása terhelte. A munkamegosztás fejletlenségét jelzi, hogy az ily módon adózók a maguk és családjuk ellátására paraszti munkát is végeztek. A naturális gazdálkodás azonban sosem volt teljesen zárt rendszer, s ezért a pénz, az áru és a kereskedelem bizonyos szerephez jutott már kezdettől fogva. A pénzverés Magyarországon Szent István uralkodásával indult meg. A pénzverés a királyi felségjogok közé tartozott, az uralkodón kívül csak az önálló területi hatalommal rendelkező hercegek verettek pénzt. A pénzverés és az azzal kapcsolatos ügyek a királyi kamara hatáskörébe tartoztak, mely a 13. század közepéig minden bizonnyal Esztergomban működött. Ezt követően az ország más településein is vertek a király nevében pénzt (pl. Szlavóniában a báni dénárokat). A szükséges nemesfémet a királyi kézen lévő ezüstbányák szolgáltatták. A pénzverés jövedelmezőségét részint az érmék nemesfémtartalmát csökkentő pénzrontás, részint a pénzújításból származó kamara haszna biztosította. A forgalomba hozott pénz többféle módon juthatott vissza a királyi kamarába. Alattvalói adóztatását feltehetően már Szent István megkezdte, az általa kivetett adó lehetett a Kálmán törvényeiben részletesen szabályozott, szabadok dénárai néven emlegetett királyi adó elődje. Rendkívüli adót elsőként II. András vetett ki, példáját utódai is követték. Az országosan kivetett adókat néhol helyi változatok kísérték, ilyen volt pl. a Drávától délre fekvő területek lakói által fizetett nyestbőr adó. A pénz mellett természetben is szedtek adókat, így pl. a besenyők és a székelyek adójuk fejében - részben legalábbis - lovakat adtak. Az adókhoz hasonló jövedelmet jelentettek a különböző vámok. Ezek eredetileg az uralkodó tulajdonában voltak, s bevételük ily módon a királyi kamarát gazdagította. Esetenként azonban az uralkodók adományokat tettek a vámokból előbb csak egyes egyházi intézmények javára, utóbb, a 13. század folyamán viszont már magánszemélyeknek is, s az Árpád-kor végére a vámok nagy része magánkézre jutott. A részint a közlekedés (rév-, híd-, útvámok), részint a kereskedelem (vásárvám) után szedett vámok eleinte csak az áruk mennyiségét vették tekintetbe, IV. Béla 1255 táján induló reformjai után viszont az áru értéke alapján, áruféleségenként szabták meg a vám nagyságát. A vámjövedelmek egy részét biztosító vásárok létére már a 11. századból fennmaradtak adatok. Elterjedésükre - egyebek mellett - a helynevek egy típusa alapján lehet következtetni (pl. Vásárhely, illetve a heti vásár tartásának napjára utaló Szerdahely, Szombathely), de bizonyosra vehető, hogy az ispánsági központokban is tartottak hetivásárokat. A jelentősebb vásárhelyek némelyikén - főként egyházi ünnepekhez kapcsolódóan - évi, országos vásárok fejlődtek ki, amelyek távoli vidékekről is vonzották az eladókat és vásárlókat. A királyi vásárvám átengedése hozta létre az ún. szabad vásárt, melynek engedélyezése a hospesközösségek, s kivált a városok kiváltságolásának egyik elemévé lett a 13. század folyamán. A királyi pénzjövedelmek páratlan összegzését adja az a 12. század végi dokumentum, mely egy külföldi udvar tájékoztatására készülhetett, talán III. Béla második házasságához kapcsolódóan. A jegyzék márkában adja meg az összegeket, amelyek általános vélekedés szerint eltúlzottnak tekinthetők, a bevételek összetétele és az egyes tételek egymáshoz viszonyított arányai azonban a valóságos helyzetet tükrözhetik. E szerint a legfontosabb bevételi forrás a pénzverés (kb. 37%) lehetett, melyet a vámok (19%) és a megyei jövedelmek (16%) követtek, míg a többi tétel részesedése 10% alatt marad. A jegyzék a magyarországi főpapok jövedelmeit is számbaveszi. Az Árpád-kor gazdasági életének már a természeti gazdálkodás viszonyai között is szerves része volt a külkereskedelem. A 13. századig elsősorban a Kelet - Kijev és Bizánc - irányában lehettek élénkek a kapcsolatok, a nyugat-európai gazdasági világba való bekapcsolódás jelei a 12. század második felétől mutatkoznak meg egyre erőteljesebben, hogy aztán a 13. századra uralkodóvá váljon a nyugati kereskedelem. A kivitelben a korai időkben a mezőgazdasági termékek mellett a rabszolga és az állat - főként a ló - játszott jelentős szerepet, ezek exportjával kapcsolatosan a 11. századi törvények már tartalmaznak rendelkezéseket. A behozott áruk nagy része, miként a későbbiekben is, kézműipari termék és luxuscikk (drága kelme, ékszer, fűszerféleség) volt. A 13. század folyamán a külkereskedelem fő iránya a Nyugat felé fordult. A kivitel hagyományos árui mellé ekkor társult a magyarországi bányászat termelése (elsősorban az ezüst és arany, de réz és cin is). A behozatalban változatlanul a kézműipari és a luxuscikkek képviselték a legnagyobb hányadot, új vonásként azonban érzékelhetően megnövekedett a tömegfogyasztást kielégítő olcsó vasáru és textília aránya. A kereskedelemben résztvevők köre is változott: míg korábban főként keleti (zsidó, izmaelita, kisebb részt görög és örmény) kereskedők bonyolították le a forgalmat, a 13. században egyre több nyugati (főleg német és itáliai) kereskedő fordult meg vagy telepedett le az országban, s az ügyletekbe hazai kalmárok is bekapcsolódtak. A belső kereskedelem az Árpád-korban főként az eltérő adottságú természeti tájak termékeinek cseréjére szorítkozott, így az áruk többsége is a mezőgazdasági termények és termékek közül került ki. Korán feltűnő és mindvégig alapvető fontosságú cikk volt a bor és a só. A mezőgazdaság fejlődésével ezek mellé zárkózott fel a gabona, mely a 13. század második felétől a kialakuló városok lakóinak ellátását biztosította. A hazai kézműipar termékei a mindennapok használati eszközeivel a szerényebb igényű fogyasztást elégítették ki. A belső áruforgalmat hazai kereskedők bonyolították le, az árucsere színhelyéül pedig a vásárok szolgáltak, melyek körül megindult a helyi piackörzetek kialakulása. ### MINDENNAPI ÉLET #### A férfiak viselete és fegyverzete Az Árpád-korban a fegyverviselés joga és lehetősége egyre inkább a férfiak bizonyos csoportjaira szűkült. Az alábbiakban a nyugat-európai jellegű viselet és fegyverzet, valamint a hagyományosan magyar, illetve az újabb hatásokkal kiegészült keleti ízlésű felszerelést egymástól elkülönülten mutatjuk be. A 11-13. századból rendelkezésünkre álló források a nyugati viselet átütő mértékű térhódításáról árulkodnak. Az ábrázolások tanúsága szerint a férfiak inget csak elvétve viseltek, testükre először tunikát húztak. Ez a nyaknál kerek kivágású, bőre szabott, hosszú ujjú ingszerű ruhadarab volt, amely vászonból, selyemből, s a legkülönfélébb színekben készült. A nyak kivágásánál, az ujjakon, valamint a combközépen széles, hímzett sávval díszíthették. A tunika alá hosszú szárú, szűk nadrágot vagy színes harisnyát vettek fel. A lábra csizmát vagy bokán felül érő puha talpú lábbelit húztak. Ismerték a bizánci típusú, középen hímzett sarut is. Övnek megfelelt az egyszerűen csomóra kötött szíj, de használtak csupán egy csattal ellátott szíjat is. Az előkelők körében a fémszálakkal átszőtt textilöv s az arany-, ezüst- vagy zománcozott veretekkel kivert, sodrozatokból összeállított öv is divatba jött. A tunika felett rövidebb vagy hosszabb, színes, mintás, ujj nélküli köpenyt, palástot (chlamis vagy pallium) viseltek. Ezt szabhatták sima nyakkivágással, de szélesen kihajló gallérral is. A köpeny szárnyait pánt tartotta össze, amelynek csomósbojtos végeit a köpenyszél egy-egy hasítékán bújtatták át. A palástnál kevésbé ünnepélyes, gyakran kapucnival ellátott vállköpeny a capa és a mantellum. Szőrméből vagy vastagabb anyagból készült, szőrmével bélelt és bőrrel díszített felsőruha volt a garnacia. A nyugati divat átvételével a hajviselet is megváltozott, s a kibontott, körben lefésült frizura vált általánossá. Ebbe gyakran fontak bronzból vagy nemesfémből készült karikákat, díszeket. Az ún. S-végű huzalkarikákat az egész korszakban kedvelték. A szakáll- és bajuszviselet általános maradt. A fejre leginkább valamilyen süveg került, amelyet prémből vagy textilből varrtak. Keményebb, karimás nemezkalapot a közrendűek hordtak. Az előkelők még díszítették is: IV. Béla fia, Béla herceg esküvőjén (1264) a résztvevők süvegét ezüstforgóba tűzött pávatoll ékesítette, s mind szakállukba, mind hosszú hajfonatukba igazgyöngyöket és drágaköveket fűztek. Az ismertetett öltözék kiegészült, ha a tulajdonosa harcra öltözött, s természetesen eltérő védőfegyvereket öltött magára attól függően, hogy a nehéz- vagy a könnyűlovas fegyvernemhez tartozott. Az alábbiakban először a nehézlovasság védő-, majd támadófegyvereit és lószerszámát mutatjuk be, a könnyűlovasság felszerelésére csak ezután kerítünk sort. A 11-13. században a test védelmére a páncél sokféle típusát használták. Közkedvelt volt az ún. szalagos sodronypáncél, amelynek kovácsoltvas gyűrűcskéit szíjakra varrták sorba, és megbízható, de mégis könnyű, hajlékony páncélt jelentett. Ismerték a sűrű sorokban bőrruhára varrt gyűrűkből álló változatot is. Csak az egészen előkelők tudták megfizetni egy-egy valódi, mintegy tíz kilogramm súlyú sodronying árát, amelyet fáradságos munkával, legkevesebb húszezer gyűrűcskéből állítottak össze. A csípők védelmére megalkották a sodronyos nadrágot vagy harisnyát, majd a 12. században az ing ujjainak bezárásával kialakították a sodronyos kesztyűt is. Szükségessé vált az ellenséges fegyverek által legjobban veszélyeztetett váll, könyök és térd erőteljesebb védelme, ezért ezekre felcsatolható páncéllemezeket erősítettek. Mindezzel egy időben használták a lemezkés páncélok különféle típusait is. A 13. század második felében az ún. brigantin vált kedveltté; ez vascsíkokkal vagy vaslemezkék sorozatával bélelt bőrkabát volt. Ez a páncélfajta a mongol betörést követően alakult ki Közép-, majd Nyugat-Európában. A tárgyalt lemezkés páncélok a 11. században térdig érő kezeslábas mintájára készültek. Az alsó lábszárakat széles bőrszalaggal tekerték körül. A védőfelszerelést a fejhez simuló, csuklyával ellátott lemezkés sapka egészítette ki; az előkelők erre vették még fel a lemezsisakot. A 12. században a sodronying és a sodronynadrág különvált. A vitéz páncélját egy bőre szabott ingre húzta fel. A páncélra a 12-13. században még egy övvel leszorított fegyvering (bambusium) került, ezt a kereszteslovagok terjesztették el Európában, s elsődlegesen a páncélos test napfény elleni védelmére szolgált. A 13. század végére a fehér fegyvering már lassan kiment a divatból, illetve tarka lovagi díszköntössé vált. Korszakunkból kevés páncélábrázolás maradt ránk. A néhány sodronying és pikkelypáncél képén túl különösen három emlék érdemel részletesebb bemutatást. Az első - a IV. Béla Kunigunda/Kinga leányának férjhezmenetelével Lengyelországba került - s ott egy kereszt száraira felszerelt korona, amelyen apró, másfél centiméter magas, aranyból öntött figurák, köztük lovagok alakjai díszlenek. A másik a kiskunmajsa-kígyóspusztai aranycsat (1260 tája), amelynek niellódíszes csatajelenetén csuklyás, hosszú ujjú, s térdig érő pikkelypáncélba öltözött, sisakos lovagok csapnak össze. A harmadik a gelencei templom Szent László-legendájának a 13-14. század fordulóján festett falképsorozata. Itt a szent király hosszú inget, felette gyűrűsoros bőrpáncélt visel, veretsor nélküli övet hord a derekán, amelyről tőr függ le. Lábain szűk harisnya és pikkelypáncélos cipő van. Fejére koronával díszített sisakot húzott. A 13. századi emlékanyagnak van egy csoportja, az ún. lovaspecsétek, amelyeken a korabeli fegyverzet egyes elemei - a kis méret ellenére is - jól felismerhetők. A lovagok viseletére figyelve megállapítható, hogy páncéljukat csak feltételezhetjük, s a sodronyos harisnya vagy cipő hegyes orra látszik a legjobban, de jól kivehető a hosszú, övvel leszorított, a combtól redőzve hátra lobogó fegyvering, valamint a fejtetőn ülő csöbörsisak. Ha van pajzsuk, akkor az kicsi és háromszög alakú, rajtuk megjelentek az első magyar címerek. A viselet és a védőfegyverzet áttekintése után a támadófegyverzet bemutatására kerítünk sort. A nehézfegyverzetű lovas (lovag) távolsági fegyvert általában nem használt, ezért magyar sajátosságnak tűnik, hogy a 13. század közepétől adatok sokasága bizonyítja: az íj is a felszerelésükhöz tartozott. Ez valószínűleg semmiben sem különbözött a honfoglalás századában megismert típustól, s csak a kunok megjelenésével számolhatunk újított formájával. A korábbi időhöz képest megnőtt viszont a lándzsa jelentősége, mert a könnyűlovasság nyílzáporos csatakezdő műveleteit követően a nehézfegyverzetű főseregek ékben vezetett lándzsás rohamban ütköztek meg. A ló és a lovas egész mozgási energiája a lándzsacsúcsban összpontosult. A lándzsák nyelét a hegy alatt címeres zászlócskával díszítették. Az egymásra támadó ékek lándzsaharca után kialakuló test-test elleni páros viadalok közelharcának fő fegyvere a kétélű kard maradt, de a védőfegyverzet gyakoribbá válásától kényszerítve lényeges változtatásokat élt át. Súlya jelentősebben csak a 12. század közepétől indult növekedésnek a csapás hatékonyságának emelése céljából, s az egy kilogrammról lassan elérte a másfél kilót, sőt meg is haladta azt. A kard súlypontja még közelebb került a markolathoz, aminek következtében megjavult a kezelhetősége és a szúrás pontossága. A méretarányaikban változatos pengék jellemzője, hogy nem lekerekedően, hanem határozott hegyben végződnek, jelezve, hogy rendszeresen szúrtak is velük. Ezek között nem tekinthető fegyvernek III. Béla király rövid pengéjű, ezüst halotti kardja. Páncélos ellenféllel szemben igen hatásos volt - elsősorban a gyalogság kezében - a sokféle balta. A 13. század elejétől jelentkező jövevényszavunk a bárd (1214) és a topor (1235). Az előbbi fegyver szerepére félreérthetetlenül utal a gelencei Szent László-legenda falképének birkózási jelenete, amelyen a lány a kun horgasinát bárddal - a szent király fegyverével és későbbi ábrázolásainak állandó tartozékával - vágja át. A hadfelszerelés áttekintése után a harcosok lovának és lószerszámuk ismertetésével folytatjuk. A 10. század utolsó harmadától, a fegyverzet részleges átalakulásával együtt a nagyobb testű lovak is megjelentek a Kárpát-medencében. Nagy testű lován a páncélos vitéz sajátos, a keleti típusútól eltérő nyeregben ült, amelynek mindkét kápája magasan felfelé emelkedett. Magas nyergében a lovas kezdetben csak nyújtott, majd egyre inkább előrefeszített lábbal helyezkedett el. A 12. században, amikor a lándzsás roham csatadöntő szerepűvé növekedett, az erős ütközés kivédésére és a jó támaszték miatt kialakult a mély, a lovas testét deréktájt csaknem körülölelő kápákkal felszerelt lovagi nyereg. A lószerszámot veretekkel és sallangokkal, bojtokkal díszítették, de az említett falképek lószerszámán még a hevederre is ráfestették a veretek aranysárga pettyeit. Korszakunk újdonságaként vált általánossá a magyar nehézlovasság számára a sarkantyú használata. A lovak patkolása feltehetőleg csak a 11. században kezdődött a magyarságnál. A nehézlovasság általánosan használta, a könnyűlovasság viszont - éppen a ló sebességének megőrzése miatt - a középkorban is tartózkodott az alkalmazásától. A lovagi fegyverzet és a ló együttesen igen nagy értéket képviselt, s a kisbirtokosok jó része nem is rendelkezett akkora földtulajdonnal (nyolc-tíz ekealja, azaz négy-ötszáz hektár), amelynek jövedelméből szert tehetett volna rá. Nem véletlen, hogy a hadjáratokra kényszerült kisbirtokosok többsége még ekkor - azaz a 13. század második felében - is könnyűfegyverzetű maradt, legfeljebb a felszerelését egészítette ki karddal, lándzsával, mert az mind a nehéz-, mind a könnyűfegyverzetű ellenféllel szemben célravezető volt. Tisztán könnyűfegyverzetben a besenyők, székelyek és a 13. században betelepült kunok, jászok harcoltak. Fegyverzetük tárgyalása előtt szólunk viseletükről, illetve ennek a honfoglalás korát követő folyamatosságáról. Feltehető, hogy a még 11. században is pogány hiten élők igyekeztek hagyományos öltözékükhöz is ragaszkodni. A 11-13. századi ábrázolásokról a magasan felálló gallérral varrott inget és a csuklóig érő, szűk ujjú, a felsőtesthez simuló, s az öv alatt bőven ráncolt kaftánszerű, a térd alá nyúló felsőruhát érdemes itt említeni. A ruházathoz mindig tartozott veret nélkül ábrázolt öv. Az alakok lábszára meztelen vagy szűk harisnya takarja; a lábukon magas szárú cipő vagy csizma. Bár tudjuk, hogy a köznép hajviselete még évszázadokon át varkocsos volt, azaz a fej kiborotválásának elhagyásával ugyan még őrizte a régi hagyományt, az említett ábrázolásokon mégis a nyugati jellegű hajviselet jelentkezik: a kibontott, s körben lefésült frizura, borotvált vagy bajuszos, sőt bajuszos-szakállas arcot egyaránt koszorúzva. A honfoglalás kori keleti jellegű viselet fennmaradását a magyarokon és a közéjük olvadt katonai segédnépeken kívül a székelyek és besenyők, valamint az egyéb mohamedán (izmaelita) népelemek biztosíthatták, majd a kunok és jászok 13. századi betelepülésével nyert új fellendülést. A kunok felsőruházata - amelyet a délorosz steppe 12-13. századi kun kőszobrain (kamennaja babákon) és a Szent László-legenda falképein követhetünk nyomon - csaknem térdig érő kaftánból, nadrágból és csizmából állott. A bő, nehéz anyagból (az előkelőknél bizánci szövetből) varrott kaftán szárnyait elöl jobbról balra egymásra hajtották, s övvel szorították le. Az ing nagy ritkán olyan hosszú volt, hogy a kaftán alól is kilógott. Ez utóbbi összefogására s egyben a fegyverzet (pl. szablya, íjtegez, tegez), valamint egyéb felszerelés (kés, csiholó, fésű, tarsoly) hordására a kun vitéz is az övét használta, amely rendszerint díszítetlen volt, vagyis csak csattal lehetett felszerelve. A kun előkelők azonban igényt tartottak nemesfém veretes övre is. Ezen övek veretkészlete meglepő módon nem a keleti ízlést követően készült, hanem a lovagi élethez kötődik. A kun vitézek nadrágot nem hordtak, hanem lágyékig érő harisnyát. Puha talpú, könnyű csizmájuk a térden felül ért. A kun férfi borotválta a fejét, s a meghagyott haját egy-három, gyakran nem egyenlő hosszú és vastagságú varkocsba fonta. Szakállát szintén eltávolította, viszont hegyesre pedert bajuszt viselt. Fejére hosszú, hegyes, prém nélküli, feltűrt szegélyű, ún. kun süveget húzott. Ez a viselet a 13. század második felében annyira elterjedt a magyarok között, hogy az egyház kétszer is (1279, 1288), de sikertelenül igyekezett betiltani. A könnyűfegyverzetű vitéz ugyancsak rákényszerült a védőfegyverek használatára. Teste védelmére bőrpáncélt öltött. A rangosabb harcosok a már tárgyalt lemezkés, illetve sodronypáncélt viselték. Szintén sisakkal védték fejüket, amely lemezekből összeszegecselt vagy egy darabbá kovácsolt kúpos alakú volt, és sisakdíszt tartó köpűben vagy zászlócska-tartó kis rúdban végződött. Gyakran kiegészült orrvédővel, máskor pedig félarcos, sőt arcos fémmaszkkal is. A könnyűfegyverzetű harcos pajzsot rendszerint nem használt, de alkalmasint kézbe vehette. A pajzstól való tartózkodásnak az volt az oka, hogy akadályozta tulajdonosát az íj és a ló együttes kezelésében. Fő támadófegyvere ugyanis az íj maradt. A 11-12. században feltehetőleg megőrződött a honfoglalás kori összetett visszacsapó íj típusa, bár ennek nincs régészeti bizonyítéka hazánk területén. A nyílvesszők változatos formájú nyílhegyei között a 11. századtól kezdődően megszaporodtak a különféle - három- és négyélű, gúla és lándzsa alakú - páncélszúró nyílcsúcsok, jelezve azt, hogy az íjászok egyre többször találták magukat szembe páncélozott ellenféllel. Mindezek mellett megőrződtek a korábbi időkre jellemző lapos, levél, rombusz és deltoid alakú, valamint villás nyílcsúcsok is. A közelharc fegyverei közül a szablya említendő, jóllehet még a mongolok között is inkább csak a gazdagabbak rendelkeztek vele. A 11. századtól kezdve ez a fegyver is átalakult: lassan létrejött a korábbinál hosszabb, szélesebb és erősebb görbületű penge. Volt még egy hagyományos, a Kárpát-medencében talán már besenyő vagy csak kun közvetítéssel megjelent ütőfegyver, a buzogány, melynek csak szórványleleteit ismerjük. Változatos formában, vasból kovácsolták vagy bronzból öntötték e buzogányokat, s fanyélre szerelve használták őket. A könnyűlovasság felszerelése minden bizonnyal a honfoglalás kori alapokon maradt, illetve fejlődött tovább. A nyeregről konkrét adatunk nincsen. Az viszont nyilvánvaló, hogy megmaradt a csikózabla közkedveltsége. A vitézek kengyeleit - puha talpú csizmáiknak megfelelően - zömmel széles, ívelt talpalóval, kerek vagy csúcsosodóan kerek alakra kovácsolt szárakkal készítették. A sarkantyút a könnyűlovasság továbbra sem alkalmazta. A nehéz- és könnyűfegyverzetű lovasság felszerelésének áttekintése után röviden a számszeríjra is ki kell térnünk. Ez a félelmetes hatású fegyver mindvégig megmaradt a gyalogság használatában, tehát egyik lovas fegyvernem felszerelésébe sem épült be. Első adatunk szerint, 1242-ben a spanyol Simon ispán számszeríjászai segítségével védte meg a tatárok ostromolta esztergomi várat. 1265-ben pedig lovak számszeríjjal való lelövését említik, vagyis e fegyvert korszakunk végén már magyar földön is alkalmazták. A Magyar Királyság történetében fontos korszakhatárnak számító 1301-es esztendő nem volt jeles dátuma a viselet- és fegyvertörténetnek, mert fentebb ismertetett arányaikat a fő fegyvernemek a 14. század végéig megtartották, s fegyvereik fejlődése is a vázolt keretek között folytatódott. #### A nők és a gyermekek viselete A kereszténység felvétele jelentős változást hozott mind a férfiak, mind a nők öltözködésében. A mindkét nemre jellemző inget, kaftánszerű, övvel összefogott felsőruhát, nadrágot és a díszes veretekkel díszített csizmát az új vallás előírásainak megfelelő, a test formáját elrejtő ruhaneműk váltották fel. Az Európa-szerte viselt, zárt, köpönyegszerű öltözet több egymás fölé öltött ruhából állt. Az alapviselet a tunikának nevezett alsó- és felsőruha volt, a ruha fölött ujjatlan, rövidebb díszköpenyt és hosszabb, félkör alakú palástot viseltek. Az egymás fölé öltött több réteg ruha azonos anyagból készült, az egyes ruhadarabok színe azonban eltért egymástól. A ruhák alapanyaga általában posztó volt, de lehetett európai vagy keleti eredetű selyem, esetleg brokát vagy bársony. István ifjabb király 1264-ből fennmaradt számadása bizonyítja, hogy az ország előkelői a legdrágább külföldi kelmékből készíttették öltözéküket. A jegyzékben nagy mennyiségű flandriai posztó, olasz, bizánci és ázsiai - talán kínai - selyem és bíborszövet, finom lenszövet szerepelt, amelyekből férfi és női ruha egyaránt készült. A ruhákat drága prémekkel bélelték vagy díszítették. Ahogy nevük is jelezte, a "hajadon" lányok kibontva viselték a hajukat, a férjes asszonyok haját azonban már valamiféle főkötő vagy fátyol takarta. A legegyszerűbb, a hajat, nyakat és részben a vállat is elrejtő, apácás főkötő vagy fátyol látható az ócsai templom Utolsó ítélet falképén. Ilyen fátylat hordtak az idősebb nők és feltehetőleg az özvegyek. Lapos tetejű, dobozszerű, az áll alatt megkötött főkötőt visel a szentkirályi timpanon női donátoralakja, a főkötő alól hátul hosszan lenyúló fátyollal. Ez a fejdísz azonban csak az előkelők körében fordult elő, ilyen látható a híres naumburgi női donátorszobrokon is. Ékszert viszonylag keveset viseltek, közülük a leggyakrabban a ruhákat összefogó palástcsatok, boglárok fordultak elő. A hajfonatok összetartására - a sírleletek tanúsága szerint - ezüst vagy bronz hajkarikákat használtak, de a feltárt sírokból emellett nyak- és karperecek, gyűrűk is kerültek elő. Anyaguk általában réz, bronz, csak az előkelők viseltek ezüst- és aranyékszereket. Ékszerszámba ment a leányok és az asszonyok által egyformán viselt öv, az úgynevezett pártaöv, amelyet fém- vagy aranyszálakból szőttek, fémlemezekkel, gyakran gyöngyökkel díszítették. A hajadon lányok viselete volt a párta, amelynek használatára számos szólás, közmondás emlékeztet, pl. a "pártában maradt" a férjhez nem ment lányok megnevezésére. A párta a fejet körítő szalag vagy koszorú, amelyet a derékon viselt övhöz hasonlóan gyöngyök, préselt lemezek, esetleg drágakövek díszítettek. Az írott források alapján nem állapítható meg, használata mennyire volt általános az Árpád-korban, viselését azonban jelzi, hogy a régészek több női sírban találtak a fej körül gyöngyszemeket, préselt ezüstlemezeket. A legértékesebb aranyékszereket a királyi család illetve a királyi udvar tagjai viselték. Ezek a kincsek az uralkodócsaládok között kötött dinasztikus házasságoknak köszönhetően országról országra vándoroltak: így kerültek például IV. Béla leányainak esküvői koronájaként Lengyelországba azok a fejékek, amelyek máig fennmaradtak, egy közülük a Szent Zsigmond-hermát díszíti, kettőből pedig fogadalmi kereszt készült. A halála után hamarosan szentté avatott királylány, Erzsébet legendájában feljegyezték, hogy szülei, II. András és a később meggyilkolt Gertrudis gazdag hozománnyal indították Thüringiába. Erzsébetet gyermekként jegyezték el a thüringiai őrgróf fiával, a vele adott ruhák, ékszerek azonban semmiben sem különböztek egy felnőtt hercegnő viseletétől. A középkorban mindvégig jellemző volt, vagyoni-társadalmi helyzettől függetlenül, hogy a gyermekek öltözéke csak méretében tért el a felnőttekétől. A legkisebbeket leszámítva a gyermekek olyan ruhát hordtak, mind szüleik. |