Novák Zoltán

Az
MSZMP
Budapesti Reformköre

 (A reformköri mozgalom szerepe a magyarországi rendszerváltásban)

Budapest - 2005

TARTALOM
Előszó
Első rész 
Történelmi felvezetés
I. / A magyarországi államszocializmus szakaszai
II./ Kádár autokratikus diktatúrájának bukása; a reformköri mozgalom megjelenése
Második rész 
Az MSZMP Budapesti Reformkörének a megalakulása és tevékenysége 1989. május 20-áig, a szegedi tanácskozásig
I./ Az MSZMP Bp.-i I. sz. Reformkörének létrejötte; a Kör reformkommunista szakasza
II./ Az MSZMP Budapesti Reformkörének második (tényleges) megszületése
Az MSZMP Budapesti Reformkörének platformja; javaslat az MSZMP reformszárnyának platformjára
A Grósz-féle pártvezetés és platformunk
III./ A kecskeméti “Reform-műhely” tanácskozás és a reformköri mozgalom. (Kecskemét, 1989. április 15.)
IV./ Az MSZMP Budapesti Reformkörének tevékenysége a platform elfogadásától a szegedi tanácskozásig (1989. április 5-1989. május 20.)
Vita a platformszabadságról
Grósz Károly meghívása a Budapesti Reformkör ülésére
Kapcsolatunk a Duna Körrel
Vita a párttörvényről
Május 1-jei szerepvállalásunk
Találkozás Jassó Mihállyal, a Budapesti Pártbizottság elsőtitkárával
Részvételünk a május elsején rendezett vitákon
Találkozásunk a reformértelmiségi-elit képviselőivel
Az MSZMP KB 1989. május 8-i ülése-ehhez kapcsolódó tevékenységünk
Harmadik rész 
Az MSZMP reformköreinek első országos tanácskozása (Szeged - 1989. május 20-21.)
Előzmények
A szekcióülésekről:
Szombat esti plenáris ülés
A vasárnap délelőtti nagygyűlés
A tanácskozás eredményei
A tanácskozás félsikerei, illetve kudarcai
A Grósz-féle vezetés reagálása a szegedi tanácskozásra
Vádaskodások a Budapesti Reformkörrel kapcsolatban
A Budapesti Reformkör helye-szerepe a reformköri mozgalomban
A tanácskozás után
Negyedik rész 
Az államszocializmusból a képviseleti demokráciába való békés átmenet kérdései (I); a Budapesti Reformkör viszonya az ellenzéki mozgalmakhoz a kerekasztal-tárgyalások megindulásáig
I./ Előzmények
II./ Az MSZMP Grósz-féle vezetésének és az ellenzéki szervezeteknek a vitája a békés átmenetről szóló tárgyalások megindulásáról és a reformköri mozgalom szerepe a tárgyalások kikényszerítésében
Az MSZMP KB 1989. február 10-11-i, és 20-21-i ülései: a többpártrendszer elfogadása
A Budapesti Reformkör színrelépése
Kezdeti kapcsolataink az ellenzékkel
Az előkészítő-tárgyalások holtpontra jutása; a reformköri mozgalom szerepe a tárgyalások újraindításában
Az MSZMP KB 1989. május 8-i ülése; a Grósz-Fejti-vonal tárgyalási törekvése
Grósz Károly nyilatkozata a The New York Times-nek
Az Ellenzéki Kerekasztal és a reformköri mozgalom
Az előkészítő tárgyalások folytatódása: a reformköri mozgalom és az Ellenzéki Kerekasztal együttműködésének csúcspontja, majd az együttműködés folytatásának elmaradása.
Az MSZMP KB Grósz-Fejti-vonalának viszonyulása a békés átmenetet előkészítő tárgyalásokhoz a szegedi reformköri tanácskozás után; harcuk a Budapesti Reformkörrel
III./ Nagy Imre és mártírtársai temetése és a reformköri mozgalom
IV. A nemzeti megbékélés történelmi szükségessége
A temetés és az ott elhangzott beszédek a nemzeti megbékélés szempontjából
Viták a volt kommunisták felelősségéről
Hogyan tovább?
Ötödik rész 
A Budapesti Reformkör a mozgalom két országos tanácskozása között. Az MSZMP platformjai, és küzdelem a platformok alapján demokratikusan megválasztott kongresszusi küldöttekért. A párt Elnökségének létrejötte: új kompromisszum a párt vezetésében. A Budapesti Reformkör harca a Grósz-Jassó-vonallal
A Budapesti Reformkör 1989. május 31-i ülése
A./ Platformok az MSZMP-n belül
I. Az MSZMP reformköreinek platformjai
1. A Budapesti Reformkör platformjáról
2. A Csongrád megyei Reformkör platformjáról
3. A kecskeméti reformkör platformjáról
4. Az Új Fórum-ban megjelent vitaanyagok
5. Az MSZMP Budapesti Reformkörének többségi irányzata megerősíti platformját
II. Az MSZMP marxista egységplatformja
III. Az MSZMP Népi Demokratikus platformja
IV. Összefogás az MSZMP megújításáért mozgalom
V. Előzetes megjegyzések a platformok összehasonlításához
B./ Küzdelem a demokratikus kongresszusi küldöttválasztásért
C./ Az MSZMP KB 1989. június 23-24-i ülése: az Elnökség létrehozása, új kompromisszum a párt vezetésében; kiéleződő harc az MSZMP vezetésének Grósz-Jassó-szárnya és a Budapesti Reformkör között
I. Az MSZMP KB 1989. június 23-24-i ülése: Grósz Károly bukása; az Elnökség létrehozása: a pártvezetés új kompromisszuma
II. Az MSZMP programnyilatkozat-tervezete
III. A Budapesti Reformkör kiéleződő harca a pártvezetés Grósz-Jassó-szárnyával
Hatodik rész 
Az MSZMP reformkörök és reformalapszervezetek II. országos budapesti tanácskozása (1989. szeptember 2-3.)
I. A tanácskozás megszervezése és a platformtervezet előkészítése
II. A tanácskozás
III. A tanácskozás platformtervezete és a szekciók összefoglalói
IV. A tanácskozás eredményei
Hetedik rész 
Az államszocializmusból a képviseleti demokráciába való békés átmenet kérdései (II); a reformköri mozgalom, benne a Budapesti Reformkör szerepe a békés átmenet feltételeinek a biztosításában a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások idején; a baloldal szerepe a rendszerváltásban. (Összefoglaló.)
I. A Budapesti Reformkör “külpolitikai” törekvései
A budapesti amerikai és szovjet nagykövetségek “élőlánccal” való összekötése
II. A Budapesti Reformkör és a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások
1. A tárgyalások nem kellő nyilvánossága, illetve azok elakadása
2. Vita az MSZMP vagyonáról
3. A munkahelyi pártszervezetek kérdése
4. Vita a hadsereg szerepéről és a munkásőrség megszüntetéséről
a. Viták a hadsereg szerepéről
b. Viták a munkásőrség megszüntetéséről
5. A köztársaság-elnöki intézmény kérdése; Pozsgay Imre ezzel kapcsolatos szerepe
III. Az MSZMP vezetése törekvéseinek következménye: a “négyigenes” népszavazás
IV. A reformköri mozgalom és az Ellenzéki Kerekasztal kapcsolata a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások idején.
A baloldal szerepe a magyarországi rendszerváltásban (Összefoglaló)
Nyolcadik rész 
Az MSZMP/MSZP ‘89-es kongresszusa; a reformköri mozgalom és a Budapesti Reformkör megszűnése
I. Előkészületek a kongresszusra
II. Az MSZP születése - a győzedelmes kudarc
III. Kiút az MSZP válságából: a szociáldemokrácia
Későbbi Utószó
Jegyzetek
Az Első részhez
A Második részhez
A Harmadik részhez
A Negyedik részhez
Az Ötödik részhez
A Hatodik részhez
A Hetedik részhez
A Nyolcadik részhez

Előszó
Az olvasó kezében lévő munka az MSZMP Budapesti Reformkörének a történetét bemutató dokumentum-kismonográfia. A Kör történetét széles történeti-, politikai-, társadalmi közegben vizsgáltam a reformköri mozgalom keretében, néhány jelentős reformkörrel való összehasonlítás során. A mű részletesen foglalkozik a Kör egész pontosan meg nem határozható kezdeteitől (1989. január vége-február első fele), az MSZMP/MSZP kongresszusáig, majd jóval kevésbé részletesen, a Kör pontosan nem dokumentálható megszűnéséig, az 1989-es év még hátralévő néhány hónapjáig, egy egész kis kitekintéssel az 1990-es év elejére.
Ez a történet ugyanakkor elsősorban egy mindinkább öntudatra és saját erejére ébredő intellektuális-politikai közösség története is, amely képes volt lerázni magáról az állampárti MSZMP bürokratikus centralizmusát; a párton belül önmagát frakcióvá szervezve kivívta a maga autonómiáját, és erejéből telhetően, tagságának áldozatos munkájával mindent megtett, hogy a reformköri mozgalom egésze a tudatos tevékenységnek erre a színvonalára emelkedjék. E tevékenységében a Budapesti Reformkör képes volt az MSZMP párt-érdekein felülemelkedni és azt a haza érdekei alá rendelni, amellyel a magyarországi rendszerváltást szolgálta és olyan politikai-, ideológiai-, tudományos műhellyé vált - Gramsci-i értelemben “kollektív értelmiségi”-vé -, amely a kreatív csapatmunka - történeti folyamatok által igazolt - példaértékű eredményeit hozta létre.
Ez a történet különböző politikai törekvésekkel szembeni vitákban, esetenként éles konfrontációkban, illetve együttműködésben bontakozott ki, és a Budapesti Reformkör ennek során fogalmazta meg álláspontját, alakította ki tevékenysége fő irányát; ezen dimenziók közül a legfontosabbak a következők voltak:
- az MSZMP Grósz-Jassó-féle vezetésével szembeni konfrontáció;
- az MSZMP-ben létrejött különböző platformokkal (mindenekelőtt az “Összefogás” és a Népi demokratikus platform) szembeni vita és konfrontáció;
- az MSZMP négytagú elnökségével (Grósz Károly, Nyers Rezső, Pozsgay Imre, Németh Miklós) szembeni konfrontáció, vita és együttműködés;
- a Kormánnyal való vita és együttműködés;
- a Budapesti Reformkörön belüli együttműködés és vita;
- a reformköri mozgalom más osztagaival való együttműködés és vita;
- az ellenzéki pártokkal és szervezetekkel való vita és együttműködés.
A fentiek is mutatják, hogy a Kör születésének a történetét, majd tevékenységét, csak rendkívül összetett történeti-, politikai-, társadalmi összefüggések hálójában lehetett megrajzolni; továbbá úgy vélem, hogy az sem szorul különösebb igazolásra, hogy a reformköri mozgalom kialakulását - amelynek a Budapesti Reformkör szerves része volt - nem lehet megérteni anélkül, hogy ne vennénk szemügyre a nemzetközi helyzet korabeli alakulását, valamint a magyar társadalmi-, politikai élet rendkívül ellentmondásos folyamatait a rendszerváltást megelőző időszakban. Annál is fontosabb az összefüggések bemutatása és hangsúlyozása, mert az említett tényezők által létrehozott okozat (a reformköri mozgalom) a későbbiek során majd maga is okká válik, és egyik résztvevője lesz a magyarországi rendszerváltást megteremtő csapatmunkának.
Azért is rendkívül fontos a nemzetközi- és a magyar történelmi helyzet összefüggéseinek, kapcsolatainak a figyelembevétele, mert a bekövetkező rendszerváltás - történelmi mértékkel mérve is - rendkívül jelentős volt, hisz az emberiség történetében nem sok hasonlót ismerünk, amikor egy hosszú időn keresztül fejlettebbnek mondott, és emberek százmilliói által ezt el is hitt és elfogadott társadalom békés úton, a szemben álló felek megegyezése útján adta át a helyét egy általa már meghaladni vélt társadalmi rendszernek.
Ez ugyanakkor azt is jelenti, hogy választott témám és a benne megfogalmazott történeti konstelláció munkámat belehelyezi a kommunista rendszerekről szóló szovjetológiai diskurzusba, ezért kénytelen vagyok - a konkrét problémákhoz kapcsolódva - e diszciplína nézőpontját és a felvetődő problémákra adott válaszait is figyelembe venni.
Visszatérve munkám történeti kereteihez jeleznem kell, hogy bizonyos önkény elkerülhetetlen volt a mozgalmat létrehozó előzmények bemutatásában; vonatkozik ez az előzmények kezdeteinek és szakaszhatárainak a kijelölésére éppúgy, mint az egyes szakaszok vizsgálatának a mélységére. E téren nemcsak hogy semmiféle teljességre nem törekedhettem, de az MSZMP 1988. májusi pártértekezletéig még a lényeges problémák kifejtésére sem; így az előzmények bemutatása nagyrészt csak a legfontosabb folyamatok jelzésére szorítkozhat. További szűkítést jelentett, hogy az előzményeknek azokról a vonatkozásairól igyekeztem bővebben szólni, amelyek majd a reformköri mozgalom vitáiban szerepet kaptak. Itt kell megjegyeznem, hogy bár az első részben, a Történelmi felvezetés-ben írottak - más világnézeti és politikai alapállásból - minden bizonnyal vitathatóak, de az, hogy a reformköri mozgalomhoz tartozók, így a Budapesti Reformkör tagjai is így vélekedtek az államszocialista múlthoz való viszonyról, az számomra vitathatatlan. Munkám célkitűzése pedig éppen az, hogy a reformköri mozgalom tagjainak álláspontját mutassam meg a legkülönbözőbb kérdésekben.
Röviden szólni kívánok a munka megírásának nehézségéről és műfaji problémájáról is. Az előzmények, valamint az említett különböző, egymásnak sokszor ellentmondó, másszor egymást támogató dimenziók bonyolult összefüggései miatt a Kör történetének előadásában nagy nehézséget jelentett a történeti folyamatok kronológiájának és a történet során szinte végig jelen lévő néhány, hangsúlyozottan fontos, ezért önálló témaként is bemutatásra kerülő probléma logikai egységének a biztosítása. Ez a nehézség bizonyos esetekben egyrészt a kényszerű ismétlés szükségességét eredményezte, másrészt az időbeli folyamatosság mellőzését. Ezzel együtt is törekedtem a Kör tevékenységét a történeti-, és néhány kiemelt probléma logikai egységének a figyelembevételével megrajzolni.
További nehézség a dokumentumok felhasználásából adódott. Az első nagy problémám az volt, hogy a Kör állásfoglalásait, tagjainak megnyilatkozásait, a Körről szóló megnyilvánulásokat, a különböző vitákon való részvételünkről szóló anyagokat stb. hogyan szelektáljam, milyen részletességgel közöljem. Végül is egy viszonylagos teljesség mellett döntöttem, azt igyekeztem elérni. Ez abból a megfontolásból fakadt, hogy munkám - feltehetőleg - a legkülönbözőbb irányból számíthat megtámadtatásra, ezért célszerűnek láttam az olvasót megismertetni a Budapesti Reformkör tevékenységét érintő lehető legteljesebb anyaggal, hogy az maga dönthesse el, kinek van igaza.
A Kör tevékenységének ezt a viszonylagos teljességű dokumentálását az is szükségessé tette, hogy ezeknek a dokumentumoknak jelentős többségéhez ma még nem lehet hozzáférni, illetve nagy részük az 1989-es év napi sajtójában szétszórva található, több esetben lényeges rövidítésekkel és az ebből fakadó hiányosságokkal.
A sajtóban megjelenteknél is nehezebb helyzetben voltam a nyilvánosságra nem hozott állásfoglalásokkal, a reformköri ülések, valamint egyes bizottságok, országos tanácskozások vitáinak ismertetésével, és az egyes, számunkra fontos személyekkel való megbeszélések, tárgyalások rögzítésével. Ezekben az esetekben támaszkodtam a szerencsésen megőrződött anyagokra, emlékeztetőkre, jegyzetekre, naplókra, visszaemlékezésekre, melyek egy részében ugyanakkor elkerülhetetlenül jelen van a szubjektivitás is; ezért az igazság rekonstruálása itt jóval nehezebb volt, egyes esetekben szinte lehetetlennek bizonyult.
Mégis szerencsésnek mondhatom magam - mert mindenekelőtt Kerekes György jóvoltából, de Szántó Györgyöt, Vajda Jánost, Szenes Imrét, Sík Júliát, Dr. Somos Ivánt, Mózes Ferencet, Rekvényi Lászlót, Wilk Jánost, valamint Balogh Istvánt, Sipos Józsefet, Pál Edát (Országgyűlési Könyvtár), a Politikatörténeti Intézet könyvtárát és dolgozóit, továbbá Tóth Ildikót (MTI) is meg kell említenem -, hogy a felsoroltak segítségével hozzájuthattam a Kör tevékenységével kapcsolatos olyan dokumentumokhoz, anyagokhoz, újságokhoz, jegyzetekhez, naplókhoz, melyek nélkül munkám nem készülhetett volna el.
Az elmondottak szolgálhatnak magyarázatul és mentségül a munka műfaji jellegére vonatkozóan, hogy azt dokumentum-kismonográfiának kellett nevezem. A megnevezéssel is - de remélem, még inkább tartalmával - nyomatékosítani akarom: annak ellenére, hogy egyik alapítója, szervezőbizottsági tagja voltam a Budapesti Reformkörnek, az olvasó kezében lévő írás nem visszaemlékezés, hanem - legalábbis céljában - tényekkel-dokumentumokkal igazolni próbált politika- és eszmetörténeti tudományos munka.
Azt azért meg kívánom jegyezni - de azt gondolom, hogy ez nincs ellentétben az itt előadottakkal -, hogy a könyvben vizsgált problémák nézőpontja a Budapesti Reformkör domináns irányzatának a felfogását képviseli; ahogy a Kör tevékenysége során is minden lényeges kérdésben azonosulni tudtam ezzel az irányzattal, úgy a Kör történetének bemutatása kapcsán is ezt teszem.
A fentieket annak ellenére hangsúlyozom, hogy tisztában vagyok helyzetem ellentmondásos voltával. De, ha nem bíztam volna abban, hogy képes vagyok a tárgyilagosságra, ha a hiúság vagy más motívumok miatt félnem kellene, hogy képtelen vagyok - különösen a saját személyemet illetően - az elérhető történeti igazság megragadásának a törekvésére, akkor nem próbálkoztam volna meg a feladat megoldásával. Mondom ezt annak ellenére, hogy tudom: az írás nem egy helyén átsüt a személyes indulat, ami azért is elkerülhetetlen, mert a Kör tevékenységében való személyes részvételem miatt nem tudom magam függetleníteni a történtektől; de ezzel együtt is mindig arra törekedtem, hogy indulataimat alárendeljem a tények bizonyosságának. Az írás indulatos-vitatkozó jellege ugyanakkor nemcsak ebből a személyes vonatkozásból fakad; származik ez mindenekelőtt magából a korból, abból, hogy Körünk 1989-ben a magyarországi politikai harcok centrumában volt, harcban álltunk a legkülönbözőbb politikai törekvésekkel, amely harcot így utólag sem “oldhatja békévé” az emlékezés.
Mindezt előre bocsátva a fentiek miatt hangsúlyozom, hogy különös óvatossággal viszonyulok a Budapesti Reformkörben játszott szerepemhez: magammal kapcsolatban csak az egyértelműen dokumentálható vonatkozásokat (amelyeket szervezőbizottsági társaim is megerősítenek) fogadom el előadható tényként.
Továbbá - s ez a Budapesti Reformkör egész tevékenységének a megítélésére vonatkozik -, tárgyilagosságra törekedve az elérhető teljességgel igyekszem bemutatni a Körrel, egyes képviselőivel szemben elhangzott bírálatokat, ellentétes véleményeket is.
* * *
A Előszó mondandóját egy személyes vallomással szeretném zárni: 1999. május végén, Marcaliban megrendezett - a reformköri mozgalom születésének 10. évfordulóját ünneplő, az MSZP által szervezett - tanácskozáson határoztam el, hogy hozzá kell fognom a Budapesti Reformkör történetének a megírásához.
E tanácskozásra - többszöri kérésem ellenére sem - nem hívtak meg; ott hívatlan vendégként tudtam csak jelen lenni. Megdöbbenve kellett tapasztalnom, hogy ezen a megemlékezésen jelentékeny számban olyanok voltak, akiknek semmi közük nem volt a reformköri mozgalomhoz; olyanok szónokoltak - előre felkért hozzászólóként, mert a hozzám hasonló hívatlanok nem szólalhattak fel -, akik nem is voltak a reformköri mozgalom tagjai.
Elhatározásom még erősebbé vált 1999 őszén, amikor megjelent a Rendszerváltók a baloldalon c. kiadvány, amely a tudományos kutatás elemi normáinak semmibevételével rajzolt egy torzképet a Budapesti Reformkörről, meghamisítva a reformköri mozgalom történetét is. A történelemhamisítás tehát e téren is megkezdődött, amelyet a valóság bemutatásával vissza kell utasítani! Írásomnak ez az egyik célja.
A másik célom: a Budapesti Reformkörnek és tagságának kívánok emléket állítani. Hisz mindaz, amiről beszámolok, a Kör tagjainak munkájaként, tevékenységeként született meg; én a Kör egyik résztvevőjeként szerény krónikása kívánok lenni a Kör és tagsága történelemben játszott maradandó érdemei bemutatásának, amellyel a Kör tagjai - a rendszerváltást eredményező csapatmunka baloldali képviselőiként - hozzájárultak a demokratikus Magyarország megteremtéséhez.

Budapest, 2001. június 7.
Novák Zoltán

Első rész
Történelmi felvezetés
E résznek az a feladata, hogy benne a magyarországi államszocializmus legáltalánosabb jellemzőit fő vonásaiban, történeti változásaiban bemutassam, különös figyelemmel az 1956-os forradalom és az utána következő évtizedek időszakára.
Ez a rövid - tudományos apparátussal nem dokumentált - történeti áttekintés több célt szolgál. Elsősorban annak akarom magyarázatát adni, hogy a magyarországi államszocializmus miért és milyen úton jutott el a rendszerváltáshoz; e folyamat részeként foglalkozom az MSZMP-n belüli reformköri mozgalom kialakulásának okaival, közvetlen előzményeivel. Ezért is nevezem e részt történelmi felvezetésnek.
Ugyanakkor e történeti folyamat ábrázolásánál elkerülhetetlen, hogy röviden ne érintsem a nemzetközi helyzet alakulásának és általa alapjában befolyásolt magyar történeti folyamatok összefüggésének a problémáit. Azok a nagy horderejű történeti változások, amelyek a magyarországi rendszerváltással bekövetkeztek, a nemzetközi helyzet kedvező alakulása nélkül nem valósulhattak volna meg.
Az azonban nyilvánvaló, hogy a mozgalom születésének közvetlen okaiért nem kellett volna 1945-ig, de még 1956-ig sem visszatekinteni, de mivel ezek a közvetlen okok visszautalnak és szorosan összefüggnek azokkal az általános sajátosságokkal, amelyek a magyarországi államszocializmust jellemezték és bukásához vezettek, ezért röviden ezeket is érintenem kellett. Továbbá, a reformköri mozgalom létrejöttének közvetlen okai - azon túl, hogy szinte lehetetlen feladat időben és az okok tartalmi jellemzőiben szétválasztani a közvetlen és az általánosabb okokat - nem szolgáltak volna kellően meggyőző indokul és magyarázatul e mozgalom születésének. Ezt azért is fontos hangsúlyoznom, mert a későbbiek során látni fogjuk, hogy magában a mozgalomban is vita alakult ki arról, hogy miért és hol született meg a reformköri mozgalom, hogy kiknek a mozgalma volt a reformköri mozgalom!?
Ugyanakkor ez az áttekintés az MSZMP-n belül később kialakult platformok - így a reformköri mozgalom - államszocialista múlthoz való viszonyának majdani megértéséhez is segítséget kíván adni. Ez azért is fontos, mert e platformok egyik legfontosabb egymástól megkülönböztető jegyét éppen e múlthoz való viszonnyal kapcsolatos felfogásbeli különbségekben lelhetjük meg.
Ebben az áttekintésben - már az elején, egy fontosabb elv érvényesítése miatt, megsértem az Előszóban oly fontosnak mondott történeti és logikai egységet, mert annak ellenére, hogy a Budapesti Reformkör a bemutatásra kerülő történeti folyamatok végén jött létre, de - már itt jelezni fogom a Budapesti Reformkör államszocialista múlthoz kapcsolódó álláspontját. Teszem ezt egyrészt azért, mert már ebben az áttekintésben is érvényre akarom juttatni a munka megírásának azon legfontosabb elvét, hogy a történeti folyamatok szemlélete és kifejtése során is a Budapesti Reformkör álláspontját képviselem, hisz ez is hozzátartozik a Budapesti Reformkör történetéhez; másrészt azért, mert a későbbiek során nemegyszer arra hivatkozom, hogy a Budapesti Reformkör tagsága vállalja, mert vállalnia kell a múltat. Ezt a múltat éppen ezért - hogy milyen múltat és hogyan is vállaljuk? - felfogásunk - álláspontunk szerint be kellett mutatni! Ez a vázlat ugyanakkor azt is igényelte, hogy - a reformköri mozgalom tagságának törekvései szellemében, tehát azzal koherensen - az érthetőség és az összefüggések bemutatása érdekében kiegészítsem platformunkban található, szükségszerűen elnagyolt történeti áttekintést.
* * *
A magyarországi államszocializmushoz való viszonyunk abból a megfontolásból indult ki, hogy a nemzetközi politika által meghatározott történelmi kényszerek (előbb Jalta, majd a hetvenes évek végétől kezdve mindinkább a Nyugatra támaszkodás szükségszerűségének gazdasági kényszere), mint külső tényezők, alapvetően meghatározták a kelet-közép-európai kis államok, így Magyarország sorsát is. Továbbá abból, hogy a XX. századi államszocializmusok - számtalan alapvető azonosságuk mellett is - nem voltak egyformák; lényeges különbségek voltak közöttük, egyrészt az egyes országok vonatkozásában, másrészt az adott ország történetének különböző időszakaiban is. Magyarország esetében mindkét különbségtétel hangsúlyozásának különös fontossága van. Bármely államszocializmus megítélésében, vagy akár elítélésében csak egy adott ország, adott időszaka szocializmusának a vizsgálatán keresztül, a konkrét történeti igazság útján át vezet az út; minden más törekvés tudománytalan, közvetlen politikai érdekeket szolgáló tevékenység.
A Budapesti Reformkör a fentebb elmondottak miatt nem csatlakozott azon antikommunista állásponthoz, hogy az államszocialista rendszer, annak minden időszaka, illetve minden társadalmi megnyilvánulása általában, eleve elítélendő; e helyett a történetietlen felfogás helyett az államszocializmus megítélésének baloldali kritikáját próbálta adni; ezen írás szerzője munkájában e kérdésben is a Kör felfogását képviseli.
Ezekkel a megfontolásokkal a kommunista rendszereket vizsgáló tudomány, a szovjetológia kérdéseinek a közepében találjuk magunkat, ezért írásom e diszciplínához való viszonyát is röviden jellemeznem kell.[1]
Már maga a tudomány elnevezése is, a szovjetológia, tehát a Szovjetunióban létrejött kommunista rendszer kutatása, implicite bizonyos vitatható kiinduló koncepció lehetőségét rejti magában; a megnevezés ugyanis azt asszociálja, hogy csak egyfajta kommunista rendszer van: az, amelyik a Szovjetunióban jött létre, és minden más kommunista rendszer ennek a Szovjetunióbelinek csak kivetülése, utánzata.
A nyugati szovjetológia fő irányzata, a totalitarizmus-iskola realizálja is e hibás kiindulás lehetőségét, és a kommunista rendszereket azonosítja a sztálini szovjet kommunista rendszerrel. Ez az iskola - az egyes országokban létezett és létező kommunista rendszerek történetének konkrét vizsgálata nélkül, bizonyos általános ideológiai-politikai előfeltevések alapján - a kommunista rendszerek mindegyikéről úgy vélekedik, hogy ezek a rendszerek erkölcsi értelemben Gonosz-rendszerek, politikai jellemzőjük a fasizmussal való strukturális hasonlóság; és ahogy a nácizmus metaforája Auschwitz, a kommunista rendszereké a Gulág.
A totalitarizmus-iskola nézeteinek bírálata, állításainak revíziója során született a szovjetológia másik irányzata, az ún. revizionista iskola, amely az egyes szocialista országokban létezett és létező kommunista rendszerek történetének konkrét vizsgálata folyamatában jut el állításai megfogalmazásához, és a Gonosz Birodalmának tézisei helyett egy, a diktatúra által vezérelt, sajátos modernizációs törekvésben vizsgálja és véli megtalálni a kommunista rendszerek lényegét.
A későbbiek során láthatjuk, hogy munkámban megfogalmazott álláspontok kimunkálása módszertanilag az ún. revizionista-iskola gondolatkörében helyezhető el, de a magyarországi államszocializmus bizonyos szakaszait a totalitarizmus-iskola törekvéseivel is leírhatjuk és értékrendjével minősíthetjük.
Ezek előrebocsátásával kezdem el a magyarországi államszocializmus történetének, tárgyalt témánk megértéséhez elkerülhetetlenül szükséges bemutatását.
I. / A magyarországi államszocializmus szakaszai
A második világháború befejeződése nemcsak a “hárommillió koldus”, hanem a magyar lakosság döntő többsége számára is mind Szálasi fasiszta rendszere-, mind a keresztény-konzervatív, úri Magyarország uralkodó osztályainak uralma alóli felszabadulást jelentette. A magyar társadalom tagjainak jelentős többsége nem akarta a Horthy-rendszer, vagy ahhoz hasonló politikai rezsim visszatérését. A háború után Magyarországon egy demokratikus forradalom ment végbe, amely a feudálkapitalista, konzervatív-úri Magyarország érdekeit kifejező Horthy-rezsimet zúzta szét, és a parasztságot, a munkásságot a magyar nemzet integráns részévé tette.
A háború utáni két évben a földreform radikális megvalósításával a feudális jellegű nagybirtok megszűnt; milliós paraszti tömegek váltak - addigi kirekesztettségükből - az alakuló demokratikus magyar társadalom részévé, és a földdel együtt lehetőséget kaptak az emberhez méltó élet útján való elindulásra.
Az újjáépítésben, a háborús károk felszámolásában jelentős eredmények születtek, melynek során a magyar munkásság mutatta meg áldozatkészségét és munkaszeretetét, igazolva azt, hogy egyenjogú tagja a magyar nemzetnek.
A meginduló népi kollégiumi mozgalom hozzákezdett az úri Magyarország uralkodó osztályai kulturális monopóliumának a felszámolásához, lehetővé téve a nemzetből eddig kirekesztett osztályok-társadalmi csoportok tehetséges fiataljai számára azt, hogy a minden magyar hazája érdekeit szolgáló és képviselő új értelmiség tagjaivá válhassanak.
Ezeket a folyamatokat indította el a háború utáni felszabadulás, amely az 1945-ös választás eredményei alapján egy plebejus demokrácia politikai feltételeit teremtette meg. Mindezek együttesen azt jelentették, hogy a magyarság többsége bízott az országban végbemenő demokratikus átalakulásban; a Horthy-rendszer megszűntével, a harmadik köztársaság kikiáltásával, a polgári szabadságjogok mindenki számára való biztosításával ugyanis a magyar társadalom tagjainak döntő többsége előtt megnyíltak a szabad, az emberhez méltó élet lehetőségei, amelyekkel a dolgozó tömegek rendkívül gyorsan éltek is.
Ezek a változások nem jelentettek ugyan társadalmi-rendszer változást, de jóval többek voltak egy rezsim-váltásnál; a magyar társadalom évszázadok óta mozdulatlan struktúrái mozgásba lendültek, megnyílt a lehetőség arra, hogy szerves társadalmi fejlődés útján az ország bekapcsolódjon az oly régen áhított nyugat-európai társadalomfejlődés folyamatába.
A Magyar Kommunista Párt tevékeny résztvevője volt ennek az átalakulásnak; az ország modernizációjának a forradalmi átalakítás igényével általa meghirdetett politikája a feudálkapitalista múlt radikális tagadását jelentette. Ez a politika támogatásra talált a magyar lakosság jelentős hányadának részéről, de mindez nem jelentette, hogy a magyar társadalom tagjainak többsége a szovjet típusú szocializmus hívévé vált volna.
Az ezután végbemenő, az MKP irányításával kezdeményezett társadalmi átalakulás azonban nem volt forradalom; az ennek során létrejövő “szocializmust” a Rákosi Mátyás irányította Magyar Kommunista Párt - az 1947-es választás “kék cédulás” csalásaival, az ellenzéki, majd szövetséges pártok és politikusaik közéletből való antidemokratikus kiszorításával, illetve vezetőik külföldre kényszerítésével, majd e pártok felszámolásával, a két munkáspárt 1948 nyarán kierőszakolt egyesülésével - a szovjet megszálló hatóságok tevékeny közreműködésével kényszeríttette rá a magyar népre. 1948 folyamán ezzel Magyarországon egy sztálini típusú totalitárius diktatúra jött létre, és elkezdődött Magyarországon is az államszocializmus története.
Az MSZMP Budapesti Reformköre platformjában (II/1., 2., és 3. pont) röviden foglalkozik ezzel az időszakkal is. Megállapítja, hogy a háború utáni újjáépítésben felmutatott kezdeti sikerek után az erőszakkal létrehozott Rákosi-rendszer totalitárius diktatúra volt: ez a diktatúra az államszocialista rendszer kiépítésével, a gazdaság autark fejlesztésével, a mezőgazdaság erőszakos kollektivizálásával és a parasztságot sújtó kötelező beszolgáltatás bevezetésével, valamint az önálló kisipar és kiskereskedelem felszámolásával - a munkástömegeknek nyújtott szerény életszínvonal-növekedést és kulturális-oktatási felemelkedést kezdeményező politikája ellenére is - egyre távolabb vitte a társadalmat az európai fejlődés fő vonalától, és történelmi zsákutcának bizonyult.
A diktatórikus rendszer a lakosság jelentős hányadát félemlítette meg; milliós nagyságrendű volt a legkülönbözőbb repressziók áldozatainak a száma; ezeknek a főbb területei a következők voltak: az ellenzéki, majd szövetséges pártok vezetői, parlamenti képviselői elleni perek; az MDP-n belüli koncepciós perek (Rajk-, Kádár-, stb. perek); az ún. szabotázs-perek (MAORT-per); az egyházak elleni perek (Mindszenty-, Grősz-, stb. perek); a politikai elítéltek és preventív deportáltak munkatáborai (Recsk); Budapestről és a vidéki városokból való kitelepítések; a kulákság korlátozása és “felszámolása” (egy részük Hortobágyra, állami gazdaságokba deportálása); a beszolgáltatási rendszer előírásainak nem teljesítése, a “fekete-vágások” miatt a rendőrség 850 ezer esetben szabott ki büntetést, a bíróságok 387 ezer parasztot ítéltek el.[2]
Ez a Rákosi-rendszer valóban a sztálini diktatórikus államszocializmus kivetülése-utánzata volt, és a szovjetológia totalitarizmus-iskolája által hangoztatott fő jellemvonásokkal (hivatalos, mindent átfogó ideológia; tömegpárt, diktatórikus vezetővel; rendőrségi ellenőrzés az információ és a kultúra felett; a gazdaság központi felügyelete; egy kisebbség uralma, amely elnyomja és manipulálja a többséget és terrorral akadályozza meg, hogy a többség a rendszer ellen forduljon) rendelkezett.
Platformunkban kimondtuk, hogy elhatároljuk magunkat ettől a diktatórikus rendszertől, és azzal semmiféle közösséget nem vállalunk; továbbá elhatárolódtunk az MKP, az MDP, majd az MSZMP vezetése által az elmúlt 40 év során vallott messianisztikus, utópikus elképzelésektől, mert az volt a véleményünk, hogy szilárd alapokon nyugvó társadalmat, gazdasági fejlődést csak a nemzet szabadon kinyilvánított akaratán és ennek megfelelő politikai intézményrendszer alapján tudunk elképzelni.
E múlttól nemcsak elhatárolódtunk, hanem hangsúlyoztuk a volt kommunisták e múlttért való felelősségét; szégyeltük e múltunkat, fontosnak tartottuk e bűnök lehetséges jóvátételét és a pártvezetés helyett e múlttért mi követtük meg a nemzetet.
* * *
A Rákosi-Gerő-klikk diktatúrája szükségszerűen torkollott az 1956-os népfelkelésbe. Ezt jellemezve platformunk megállapította (II/4. pont), hogy 1956. október 23-án egy megalázott és megnyomorított nemzet mozdult meg és a népszuverenitás elvéből fakadó alapvető jogát gyakorolta. A forradalomban - rövid ideig tartó léte ellenére is - három törekvést különítettünk el:
A kezdet, a népfelkelés korrektív forradalomként indult, amelynek előkészítésében a kommunista értelmiségieknek meghatározó szerepük volt; az általuk megfogalmazott célokért (a szocializmus reformjáért) tüntetett az egyetemi ifjúság október 23-án; e célokért kapcsolódott be az eseményekbe a nagyüzemi munkásság is, létrehozva a munkástanácsokat.
E korrektív forradalom célja a szovjet típusú államszocializmus forradalmi reformja, a nemzeti függetlenség biztosítása volt. (Reprezentánsai többek között: Angyal István, Nagy Imre). Az MDP és a Kormány megújult vezetése (Kádár János, Nagy Imre) az első napokban nem ismerte fel a népfelkelés korrektív forradalmi jellegét, ezért ellentmondásosan viszonyult az eseményekhez. Október 26-án Nagy Imre a korrektív forradalmon túlhaladó népfelkelést nemzeti demokratikus forradalomnak minősítette, melyet két nap múltán az MDP vezetése is elfogadott; ezzel egy új szakasz kezdődött a forradalom folyamatában, amelynek lényege az 1945 utáni állapotokhoz, a tényleges demokratikus többpártrendszerhez való visszatérés volt, melynek következtében november 2-án megalakult az új koalíciós kormány. A Kormány bejelentette a Varsói Szerződésből való kilépését, deklarálta az ország semlegességét.
E szakaszban oszlatták fel a Magyar Dolgozók Pártját és hozták létre a Magyar Szocialista Munkáspártot. Az új párt elfogadta a nemzeti demokratikus forradalom eredményeként létrejött többpártrendszert; a politikai pluralizmus elfogadása szakítást jelentett a proletariátus diktatúrájával és az államszocializmussal; a szocializmust a parlamenti demokrácia keretében szándékozott megvalósítani. Az új párt ezzel együtt hitet tett a nemzeti függetlenség mellett.
A harmadik törekvés október utolsó napjaiban jelent meg, amelyet (mivel az államszocializmus nem volt forradalmi minőség, ezért az ellene való fellépést nem nevezhetjük ellenforradalomnak) konzervatív forradalomnak lehet minősíteni, melynek legfőbb jellemzője a harcos antikommunizmus volt (Mező Imréék legyilkolása), és mivel egyeseknél a keresztény-konzervatív Magyarország politikai rendszere visszaállításának igénye is megjelent, ezért ellenforradalmi törekvéseket is képviselt. (Mindszenty József november 3-i rádióbeszédében elhatárolta magát Nagy Imre koalíciós kormányától, a “bukott rendszer örököseitől.”)
E konzervatív forradalom törekvései ellen lépett fel a börtönből ekkor szabadult Kéthly Anna a november 1-jei Népszavában megjelent nyilatkozatában, valamint Németh László írásával a november 2-án megjelent Irodalmi Újságban.
A forradalom rövid időtartama nem tette lehetővé, hogy ezek a törekvések élesen elváljanak egymástól; a november 4-i szovjet beavatkozás a politikai helyzetet konszolidálni törekvő, a nemzeti demokratikus forradalom céljait megvalósítani akaró, Nagy Imre koalíciós kormányát döntötte meg. Ez a katonai beavatkozás, majd ennek során az ország katonai megszállása újra igazolta Magyarország geopolitikai függőségét, azt, hogy a Szovjetunió és a nyugati hatalmak a jaltai- és a potsdami megállapodásaikban Kelet-Közép-Európát a szovjet érdekszférához tartozónak ismerték el, és ez a nemzetközi-történelmi kényszer Magyarország szovjet függőségét eredményezte.
Összefoglalásként elmondható, hogy az 1956-os magyarországi forradalom a túlerőtől elszenvedett veresége ellenére is világtörténeti jelentőségű esemény volt; először mutatta meg a szovjet rendszer súlyos válságát, azt, hogy napjai megvannak számlálva, csak idő kérdése, hogy összeomoljon.
* * *
Kádár János a szovjet beavatkozás történelmi kényszere által diktált “feladatok” végrehajtására vállalkozott 1956. november 4-e után; tette ezt annak ellenére, hogy Kádár október végén Angyal Istvánnak - a Tűzoltó utcai felkelők egyik parancsnokának - még azt ígérte, hogy ha veszélybe kerül a szocializmus forradalmi megújításáért folyó harc (azaz a korrektív forradalom), akkor ő is közéjük áll és fegyverrel fog harcolni a forradalomért. A szovjet beavatkozás lényegét és az ezt kiszolgáló Kádár tevékenységének igazi természetét mutatta, hogy nem egészen két év múlva Angyal Istvánt a Kádár-rendszer ellenforradalmárként ítélte halálra és végezte ki.
A kegyetlen megtorlás 1961 végéig tartott; 229 főre tehető a forradalomban résztvevő kivégzettek száma; 22.500-an kerültek börtönbe (beleértve a tiltott határátlépések kísérletéért elitélteket is)[3]; több tízezer embert hurcoltak meg és bocsátottak el munkahelyükről az eseményekkel kapcsolatos valós vagy rosszindulatúan ráfogott szerepükért. A Kádár-rendszernek ezek az évei a totalitárius diktatúra folytatását jelentették akkor is, ha Kádár János kezdettől fogva - mindenekelőtt a belpolitikában - “kiharcolt” magának egy szűk mozgásteret, és nem követte szolgai módon - Rákosi Mátyáshoz hasonlóan - a szovjet “példát” és elvárásokat.
A Budapesti Reformkör álláspontja - amelyet platformunkban, illetve a későbbiek során bemutatásra kerülő állásfoglalásainkban fejtettünk ki - azt fogalmazta meg, hogy a totalitárius diktatúra megdöntését célkitűző népfelkelés - a forradalom folyamán, majd a szovjet csapatok segítségével a forradalmat leverő Kádár-rezsim megtorlása során - nemzeti tragédiába torkollott, amelyben a barikád mindkét oldalán elesettek (Mező Imre-Angyal István-Nagy Imre) e nemzeti tragédia áldozatai, sokan hősei. A Budapesti Reformkör elítélte a Kádár-rendszer véres megtorlását, követelte az áldozatok rehabilitálását, számukra a még lehetséges erkölcsi, politikai, anyagi jóvátétel megadását.
A Rákosi-rendszert és a Kádár-rezsim születését, majd az elkövetkező néhány évet totalitárius diktatúrának tartottuk és azzal együtt is, hogy az volt a véleményünk, lehetséges a politikai rendszer vezetőinek és e rendszer követőinek elkülönített értékelése, a történtekért a kommunisták súlyos felelősségét elismertük; ezért az MSZMP Grósz-féle vezetése helyett mi követtük meg a nemzetet, és a retorziókban résztvevők politikai és erkölcsi felelősségre vonását a tényleges tetteik alapján szükségesnek tartottuk.
A Budapesti Reformkör platformja (III/4. pont) kinyilvánította, hogy Körünk a reformpártként megalakult és a nemzeti demokratikus forradalomban létrejött demokratikus többpártrendszert elfogadó MSZMP eredeti reformszelleméhez kíván visszatérni, azoknak a “hatok”-nak a szelleméhez (Donáth Ferenc, Kopácsy Sándor, Losonczy Géza, Lukács György, Nagy Imre, Szántó Zoltán), akik - Kádár Jánossal együtt - alapítói voltak az MSZMP-nek, de akiket 1956. november 4-e után kivégeztek, meggyilkoltak, bebörtönöztek, internáltak, vagy félreállítottak. Ezzel a Budapesti Reformkör egyértelművé tette, hogy az MSZMP-n belüli frakcióként a Nagy Imre nevével jelzett hagyomány és eszmeiség folytatója, és súlyos kritikával, illetve elutasítással viszonyult - bár a rendszer létrejöttét, mint nemzetközi-történelmi kényszert tudomásul vett - az MSZMP Kádár János által képviselt örökségéhez.
Ezt az álláspontunkat Nagy Imre kivégzésével kapcsolatban is kifejezésre juttattuk. Tudjuk, hogy Nagy Imre miniszterelnöki posztjáról nem volt hajlandó lemondani; ez a helyzet a Kádár rendszer születésének illegitim voltát még nyilvánvalóbbá tette. A Kádárra irányuló külső és belső kényszer mellett ez volt a legfőbb ok, amely Nagy Imre sorsát oly tragikusan megpecsételte. Platformunkban (II/6. pont), majd későbbi állásfoglalásainkban kimondtuk, hogy a Nagy Imre-per, koncepciós per volt, célját tekintve pedig politikai gyilkosság; Nagy Imre és társai jogi, erkölcsi, és politikai-pártpolitikai rehabilitálását elengedhetetlennek tartottuk.
Ezzel együtt történelmi tényként kell megállapítani, hogy Kádár Jánosra - a szovjet katonai megszállás mellett - mind külső, mind belső nyomás egyaránt nehezedett. Külső kényszerként nemcsak a szovjet vezetés létezett (bár ez volt a meghatározó, hisz a megtorlás idején e vezetés megbízottai Magyarországon mint megszállt országban, személyesen maguk irányították a repressziók egy részét), hanem a náluk is vérszomjasabb Walter Ulbricht, Gheorghiu-Dej, Enver Hodzsa és mások is követelték a “példás” felelősségre vonást. Kádár hátországa sem volt belsőleg elég stabil: Rákosi és hívei, a dogmatikus és szektás állami és pártnómenklatúra behódolással, megalkuvással, sőt árulással vádolták Kádárt; neki ezért is “bizonyítania” kellett.
Kádár János pragmatista politikusként vállalta a történelmi kényszer által kiszabott feladatokat; a külső kényszerrel összekapcsolódó ideológiai legitimációs elv mellett még azt sorakoztathatta fel a maga védelmére, hogy ő a kisebbik rossz, mert megakadályozta Rákosi Mátyás és klikkje hatalomba való visszakerülését. Kádár emellett terrorral és reformok ígéretével igyekezett konszolidálni a rendszert; már 1956 novemberében-decemberében radikális reformokat jelentettek be: eltörölték a beszolgáltatást; Varga István vezetésével gazdasági reformbizottságot küldtek ki, amely néhány hónap alatt kidolgozta a piac és a tervgazdálkodás kombinációjának kompromisszumos javaslatát; megígérték, hogy az üzemek vezetését a dolgozók által választott munkástanácsok kezébe adják; azt is deklarálták, hogy a parasztságot nem fogják szövetkezetekbe kényszeríteni; egy rövid ideig lebegtették Nagy Imre és társai politikai életbe való visszatérésének a lehetőségét, stb., stb. A reformok többségét azonban a rendszer politikai konszolidációja után vagy nem valósították meg vagy a későbbiek során csak részben tettek eleget ígéretüknek.
* * *
Az 1962-1972 közötti időszak, alig több mint egy évtized, volt a Kádár-rendszer “klasszikus” szakasza. A nemzetközi- és a belső helyzet sok tényezőjének kedvező együtthatása eredményezte az e rendszerben lévő lehetőségek optimumának a kibontakozását.
Hruscsov liberalizáló törekvései, valamint a szovjet űrkutatás sikerei (1961: Vosztok I., Gagarin az első ember a világűrben) jelentős mértékben hozzájárultak ahhoz, hogy a Nyugat, a reálpolitika jegyében, elfogadta a status quót, amelynek első bizonyítéka az 1961-es Hruscsov-J. Kennedy bécsi találkozója volt. Ezzel a két szemben álló rendszer között megkezdődött egy olyan enyhülési folyamat, amely majd 1975-ben, Helsinkiben éri el csúcspontját. Az enyhülési folyamat során - Willy Brandt új keleti politikája következtében - 1969-ben garantálták a nyugati lengyel és szovjet határokat, majd 1972-ben létrejött a két német állam alapszerződése és gazdasági együttműködése. Ezek a folyamatok megerősítették a népi demokratikus országok vezetőinek a jaltai szerződésből származó fölénytudatát, azt, hogy ez a régió megkérdőjelezhetetlenül a szovjet befolyási övezet része.
Magyarország esetében ez az enyhülés olyan külpolitikailag fontos eseményekben öltött testet, mint Ralph Bunche, az ENSZ amerikai származású főtitkárhelyettesének 1964 őszén történt budapesti látogatása; ugyanebben az időben a magyar kormány és a Vatikán közötti szerződés megkötése; majd 1967-ben Magyarországot megválasztották az ENSZ Biztonsági Tanácsa nem állandó tagjának. Ezek a tények egyértelműen jelezték, hogy a Nyugat elfogadta, külpolitikailag legitimálta a Kádár-rendszert.
Ez a nemzetközi enyhülés kihatott a magyarországi belső helyzetre is; már 1960 tavaszán részleges, majd 1962-ben egy sokkal szélesebb kört érintő amnesztia volt az országban. 1962-ben az egyetemi felvételiknél megszüntették a származási kategorizálást. Kádár ebben az időszakban hirdette meg azt az elvet, hogy aki nincs ellenünk, az velünk van. Ezekben az években - a gazdaság javuló teljesítményének alapján - érezhetően javult a lakosság életszínvonala. Ezek együttesen átfogó társadalmi megbékéléshez, a magyar lakosság és a Kádár-rendszer kiegyezéséhez vezettek; a rendszernek ez a legitimációja materiális- és erre támaszkodó társadalom-pszichológiai- és politikai legitimáció volt, amely folyamatosan, lassan és fokozatosan kiegészült a rendszer legalitásával (azaz a törvények uralmával), ami egyet jelentett egy részleges jogi legitimációval. A Nyugat ezeket a belső folyamatokat honorálta a rendszer külpolitikai legitimálásával.
Ezt a társadalmi megbékélést a fentieken túl az is elősegítette, hogy a Kádár-rezsim nem kívánt beleszólni az emberek magánéletébe, nem szorgalmazta a lakosság politizálását, közéletbe való bevonását. Az emberek döntő többsége visszavonulhatott a magánélet szférájába, itt egy korlátozott autonómiát - mindenekelőtt a fogyasztás területén - élvezhetett. A lakosság ezt annál is inkább megtehette, mert a rendszer a közép felé tartó dolgozói rétegeknek azt üzente, hogy gazdagodjanak meg.
A hatvanas évtized sok szempontból egyedülálló volt a világon: a világtörténelem legnagyobb gazdasági növekedése valósult meg; a nyugati világ jóléti társadalmai ekkor jöttek létre. A szocialista világ ugyanakkor a hiány társadalma volt. Magyarország ebben az időben érezhetően különbözött a szocialista országok döntő többségétől. Az ország lakosságának a fogyasztása 1938-hoz képest megkétszereződött; a reálbérek évente 2-4%-kal növekedtek; a nyomorban élők száma rohamosan csökkent, a lakosság 15%-ra zsugorodott.
Ezek következtében a lakásállomány jelentősen növekedett, a háztartások gépesítettsége nagymértékben fokozódott, a motorizáció terén is nagy előrelépés történt. 1958-ban a televíziónak 16 ezer előfizetője volt, a hatvanas évek végén 1,2 millió; 1967-ben közel egymillió magyar járt külföldön. Magyarország volt a szovjet tömb egyetlen “szocialista fogyasztói társadalma”, amelyet a táboron belül - nem kis irigységgel - “gulyáskommunizmus”-nak neveztek; a Nyugat is konstatálta ezt a helyzetet és a “legvidámabb barakk” megnevezéssel illette az országot. Ezek az eredmények az államszocializmus tervgazdaságának az eredményei voltak, amely lényegét illetően Magyarországon is modernizációs diktatúra volt, amely 1950 és 1973 között képes volt némi, átmeneti felzárkózást produkálni a nyugati világhoz.
A rendszer megteremtői (mindenekelőtt Kádár János), ezért a növekvő viszonylagos jólétért cserébe a politikában “szabad kezet” kaptak; a politika egy szűk politikai elit ügyévé vált (ennek képviselői a maguk “körletében”, különösen vidéken, szinte korlátlan hatalommal rendelkeztek), de ez a lakosság döntő többségét a hatvanas évek elejétől különösebben nem zavarta; az e helyzetből fakadó szabadság-hiány főként csak az értelmiség szűk körét érintette s e réteget irritálta.
A felsorolt eredményeket a Kádár-féle vezetés pragmatikus és realista rugalmassága, a szovjet modelltől való bizonyos - egyre bővülő határokon belüli - eltérése, az ún. reformok megvalósítása biztosította. Ezeket a reformokat mind a korabeli szovjet vezetés, mind a népi demokratikus országok többségének még ennél is dogmatikusabb pártvezetése nemcsak gyanús szemmel nézte, hanem sokszor éles kritikával illette, de az 1956-os forradalom emléke e reformok kényszerű tudomásulvételét eredményezte. Ennek köszönhetően a magyar államszocializmus lényeges vonásaiban nem hasonlított a többi államszocializmusokhoz, ami csak úgy jöhetett létre, hogy a Kádár-féle vezetés nem szolgálta ki szolgai módon a szovjet igényeket.
Ha ennek részleteit nézzük akkor azt látjuk, hogy Kádár János a forradalom utáni politikai konszolidáció érdekében, taktikai okokból megígérte, hogy a parasztságot nem fogják kolhozokba kényszeríteni; 1958-ban azonban - szovjet nyomásra - mégis döntés született a mezőgazdaság kollektivizásáról. A falu szövetkezeti gazdálkodásba kényszerítése ezek után az erőszakot sem mellőzve ment végbe, de Fehér Lajos irányításával megtalálták azt az értelmes kompromisszumot, amely az érdekeltek többségét (mindenekelőtt a magyar parasztságot is) kielégítette. A szövetkezetek különböző típusait hozták létre; így a legalacsonyabb forma, az ún. szakszövetkezeti társulási forma, meghagyta az egyéni művelést (pl. Bács-Kiskun megyében a szőlő- és gyümölcs kultúra magánkézben maradt), és csak néhány területen (pl. a legelőgazdálkodás, értékesítés, adózás, stb.) volt közös a tevékenység. A szövetkezetesítésnek nagy újítása volt a háztáji, majd a különböző melléküzemágak engedélyezése. Ezek együttesen az egyéni érdekeltséget és kezdeményezést ésszerű kompromisszumban ötvözték a közösségi érdekekkel. Társadalmi jelentőségű eredmény volt, hogy a parasztság - a történelemben először Magyarországon - bekapcsolódhatott a társadalombiztosításba és a nyugdíjrendszerbe.
Az MSZMP 1966-ban fogadta el a gazdasági reform fő irányelveit és ennek alapján dolgozták ki az új gazdaságirányítási mechanizmust, amelyet 1968 januárjától vezettek be. Ennek lényege az volt, hogy a népgazdasági terv csak a gazdaság fejlesztésének fő irányait és a szabályozási rendszer fő kérdéseit határozta meg; a megnőtt vállalati önállóság lehetővé tette az erőforrások jobb felhasználását, a kereslet-kínálat összhangjának jobb biztosítását. Ezt segítette elő a bevezetett új árrendszer is, amely a liberalizált tervezés és a piaci kereslet kombinációján alapult. Tervbe volt véve egy második reformlépcső is, amelyet azonban az 1968-as csehszlovák beavatkozás után már nem lehetett megvalósítani.
E gazdasági reform kidolgozásában Nyers Rezsőnek, majd a megszelídített reform végrehajtásában Fock Jenőnek, a Minisztertanács akkori elnökének voltak kimagasló érdemei.
A kulturális életben is - különösen a többi népi demokratikus országgal való összehasonlításban - jelentős változások következtek be. Az Aczél György nevéhez kapcsolódó három T (támogat, tilt, tűr), azért volt reform értékű a kulturális irányításban, mert a “tűr” keretében olyan jelentős, nem szocialistának minősített művészi értékek jutottak el egy széles befogadó közönséghez, amelyek lehetővé tették a világ irodalmi és művészeti életében a reális tájékozódást és a közönségízlés szinte korlátok nélküli gazdagítását. Ez termékenyen hatott a magyar irodalmi-művészeti folyamatokra is; a magyar filmművészet e korszakbeli eredményei nemzetközi érdeklődést keltettek.
A Kádár-rendszer e korszakának az eredményei felvetik azt a kérdést, hogy reformálható-e az államszocializmus, hogy igaza volt-e a demokratikus ellenzéknek (igaz, kb. egy-másfél évtizeddel később), hogy nem szabad a rendszerben szerepet vállalni, hanem - ha nincs mód a rendszerrel szembeszállni, akkor - az intézményekből való kivonulást, a párhuzamos, civil társadalom építését (“új evolucianizmus” - Adam Michnik) kell választani?!
A rendszer e szakaszának egyértelműek a válaszai ezekre a kérdésekre: az államszocializmus Magyarországon bizonyos határok között modell-értékűen reformálható volt; a rendszerben való tevékeny részvétel napi kompromisszumokkal (esetleg megalkuvásokkal és elkövetett hibákkal, de nem feltétlenül bűnökkel) járt ugyan együtt - és hozzájárult a rendszer legitimálásához -, de a társadalom tagjai számára, akik valahányan nem vonulhattak ki a társadalomból és ezzel a rendszer intézményeiből, a rendszer tudomásulvétele - elfogadása és a benne való részvétel szükséges volt és hasznos tevékenységet eredményezhetett.
Az ellentmondásos magyar történelmi fejlődés régi antinómiája fogalmazódott itt meg újra; típusában ez semmiben nem különbözött attól a magatartástól, ahogy Széchenyi István gróf 1845-ben, Metternich államkancellársága idején, nemcsak kormányhivatalt vállalt, hanem néhány nappal a forradalom kitörése előtt kérte az uralkodót, hogy nevezzék ki őt a reformok megvalósításának királyi biztosává; ezzel együtt mégis őt tartották - tartjuk a legnagyobb magyarnak. A hatvanas évek elejétől kezdve a pártállami-politikai nyomás a párttagok számára sem kényszerített ki semmiféle bűn elkövetését; az értelmiségi párttagok számára ettől az időtől kezdve adva volt a lehetőség a szakmai identitás különösebb társadalmi feszültségek nélküli megélésére, amely lehetővé tette az egyéni szakmai karrier összekapcsolását a társadalom és a haza szolgálatával. Mindez egyúttal azt is jelentette, hogy a kommunisták százezrei voltak a magyar gulyáskommunizmusnak a társadalmi bázisai, a soraikban lévő értelmiségiek az ezt megteremtő reformok szorgalmazói, esetenként kiharcolói és megvalósításuk irányítói.
Nem kívánok részletesen külön foglalkozni az erőszakszervekben (pl. a III-as főcsoportfőnökségben) tevékenykedő párttagok megítélésével; annak elismerése mellett, hogy a rendszer nem volt jogállam, itt is érvényesíteni kell és lehet azt az alapelvet, hogy a formális érintettség és a tényleges tevékenység nem mosható össze, tehát mindenkit saját konkrét tettei alapján kell megítélni. Azaz, önmagában az a tény, hogy valaki a III-as főcsoportfőnökség valamelyik ügyosztályán, valamilyen minőségben nyilván volt tartva, nem lehet jogalap az elítélő minősítéshez; jogalap valakinek a politikai, erkölcsi, méginkább a jogi elmarasztalásához csak a tények alapján bizonyítható ártó tevékenység lehet. Az ártatlanság vélelme, mint minden állampolgárt, még a III/ 3-as csoportfőnökség nyilvántartásában lévő személyeket is megilleti; mondom ezt annak ellenére, hogy a Németh kormány ezt a részleget feloszlatta, mert antidemokratikus tevékenysége összeegyeztethetetlen volt a kialakuló jogállamisággal.
Ezt a történelmi helyzetet és a kommunisták történelmi felelősségét konklúzióként úgy is megfogalmazhatom, hogy ideje végre tudomásul venni, hogy a volt kommunisták döntő többsége (ha azok nem is voltak “különös anyagból gyúrva”, de) nem volt gazember; mert el kell fogadni, hogy értelmesen élni és dolgozni és ezzel egyúttal a társadalom tagjai többségének a javán is munkálkodni nem jelenti azt, hogy ez egyet jelentene a Kádár-rendszer feltétlen kiszolgálásával, a rendszer bűneinek az elfogadásával, még kevésbé e bűnökben való tevékeny részvétellel, még akkor sem, ha a rendszerben való aktív tevékenység, önmagam és családom érdekeiért való munkálkodás, a társadalom és a haza érdekeinek a szolgálata az esetek döntő többségében egyúttal e rendszer legitimálását is jelentette. Ha ezt az elvet vita nélkül elfogadjuk az akkori nagy sportsikereket megvalósítókkal kapcsolatban, akkor miért nem ismerjük- és fogadjuk el ugyanezt a dolgukat becsületesen tevő egyszerű párttagokkal kapcsolatban is?! Méginkább a magyar társadalom tagjainak döntő többsége miért lenne elmarasztalható azért - a Kádár-rendszerrel való kiegyezésért -, amelyet a szabad Nyugat is megtett, amikor külpolitikailag legitimálta a Kádár-rendszert?! Egy népet különben sem lehet kollektíven bűnösnek nyilvánítani, esetleg “leváltani”, még akkor sem, ha más értékeket fogadott el és másként élt, mint azt egyes antikommunista urak elképzelték!
Ha nem tudunk különbséget tenni a rendszer és a haza között, ha nem fogadjuk el, hogy egy politikai rendszer és a haza érdekei nem mindig és nem mindenben esnek egybe, ha nem értjük, vagy nem fogadjuk el, hogy lehetséges a politikai rendszer, illetve irányítóinak és a rendszert tudomásul vevőinek, sőt elfogadóinak elkülönülő értékelése, és mindezek következtében tagadjuk, hogy lehet, sőt kell a haza javán akkor is munkálkodni, ha annak politikai rendszerével nem mindenben, vagy egyáltalán nem értünk egyet, ha érzéketlenek vagyunk és ideológiai-politikai elfogultságból nem vesszük észre, hogy maga a rendszer is változik-alakul, melynek során a rendszer működése egészében ugyan nem jogállami, de nagyobbrészt nem is ellentétes a jogállamisággal; ha nem tudjuk ezeket a változásokat észrevenni és a felsoroltakból következő distinkciókat megtenni, akkor - a rendszerrel aktívan szembenálló törpe kisebbségen kívül - mindenki erkölcsileg és politikailag elmarasztalható lenne nemcsak a rendszerrel való kollaborációban, hanem a rendszer összes elkövetett bűnében is. Azonban tudjuk, hogy sem a társadalom tagjainak döntő többségét, sem az MSZMP tagjainak döntő többségét nem lehet úgy általában sem jogilag, sem politikailag, sem erkölcsileg kollektíven bűnösnek nyilvánítani, különösen akkor nem, ha nincs szó semmiféle bűnről!
Másrészt a többség által elfogadott nem-jogállamban is lehetett az embereknek úgy viselkedniük, ahogy egy jogállam polgára viselkedik! Erre az így viselkedőknek azért is lehetőségük volt, mert Kádár a rendszer konszolidációja során meghirdette, “aki nincs ellenünk, az velünk van” politikáját, és aki bár nem értett egyet a rendszerrel, de nem lépett fel aktívan ellene, az békében élhetett, képességei szerint dolgozhatott, annak semmilyen formában nem kellett a rendszer mellett hitet tenni, így az megvalósíthatta Bibó felfogását, hogy a rendszer tudomásulvétele mellett “a lelkiismeret és a véleményalkotás belső szabadságának és függetlenségének a fenntartása” lehetséges magatartás; aki így vélekedett azt a rendszer békén hagyta és tehetségével szolgálhatta a hazát, ahogy ezt Antall József életútja is példázza.
El kell végül is fogadni, hogy a magyar államszocializmus is a nemzeti történelem és a nemzeti identitás része, mely nem egy véletlen, elszigetelt jelenségként jött létre, hanem a múlt századi főleg külső, geopolitikai okok, illetve az erre támaszkodó részben belső tényezők eredményezték azt.
Az itt elmondottak megítélésében való különbség választja el a harcos antikommunizmus képviselőit azok álláspontjától, akik a történelmi folyamatokat a maguk valóságos, szükségszerű összefüggéseiben és a tényleges emberi cselekvések figyelembevételével vizsgálják, de ez választja el a szovjetológia két iskolájának álláspontját is módszertanilag egymástól.
Ezek után megvonhatóak a Kádár-rendszer e szakaszának fő politikai jellemzői:
- a rendszer ebben az időszakban már nem volt totalitárius diktatúra, hanem az már Kádár személyéhez kötődő tekintélyuralmi rendszerré vált;
- a rendszer ugyan szovjet birodalmi fennhatóság alatt állt, az országban szovjet katonai megszállás volt, ami nagymértékben csökkentette az ország szuverenitását, de a vezetés ezzel együtt sem szolgálta ki egyoldalúan a szovjet érdekeket, belpolitikájában mindinkább növekvő viszonylagos függetlenséggel rendelkezett; a megvalósíthatatlan nemzeti függetlenség helyett (Jalta) a társadalom anyagi-kulturális jólétét, gyarapodását állította az értékek centrumába;
- az ideológiai legitimációs elvet - amelyet támogatott a jaltai szerződésből származó biztonság-tudat, továbbá, hogy a rezsim a Rákosi-érával szemben a kisebbik rossz - felváltotta a Kádár-rendszer tényleges teljesítményeire támaszkodó legitimáció: a materiális legitimáció, majd az erre alapozódó, a rendszer iránti bizalmon alapuló politikai legitimáció, amely kiegészült egy “joghíjas”, részleges jogi legitimációval is; a magyar lakosság döntő többsége a rendszert ekkor fogadta el;
- Nyugat geopolitikai okokból, valamint a rendszer eredményeiért elfogadta a Kádár-rendszert, és ezzel külpolitikailag legitimálta azt.
Az MSZMP Budapesti Reformkörének platformja (II/7. pont) elismerésre méltónak tartja az MSZMP ezen időszakának politikáját, amely gazdasági fejlődést és erre alapozott szolid életszínvonal emelkedést eredményezett, valamint a magánélet szférájában relatív autonómiát biztosított, melyek együttesen társadalmi megbékéléshez, a rendszerrel való kiegyezéshez vezettek; a szakasz csúcspontjának a platform az 1968-ban bevezetett gazdasági reformot tartotta. A Budapesti Reformkör ezzel a magatartásával nem helyezkedett a Kádár-rendszer totális elutasításának az álláspontjára, hanem azt a konkrét történeti helyzet valóságának és ebből fakadó szükségszerűségeinek a figyelembevételével ítélte meg és tudomásul vette, hogy a magyar lakosság a rendszert legitimálta.
Az itt elmondottak végkövetkeztetése az, hogy egy rendszer működésének és politikájának értékelését nem lehetett, mert történelmietlen, egy elképzelt optimumhoz viszonyítani; e helyett Magyarország külső- és belső helyzetét reálisan figyelembe vevő viszonyokból lehetett csak kiindulni, ahogy a magyar lakosság döntő többsége is tette és magatartását ennek megfelelően alakította. A hatvanas évek elejétől Magyarországon elindult egy folyamat, amelyben a Kádár-rendszert a magyar lakosság döntő többsége nemcsak a jólét növekedése miatt, tehát materiálisan, hanem politikailag is elfogadta, így legitimálta azt; igaz ez a legitimáció nem volt teljes, mert bár a rendszer legalitása megteremtődött, amely a magyar lakosság döntő többsége számára mindinkább biztosította a törvényesség feltételeit is, de a rendszer legitimációja kiteljesedett jogi formát nem ölthetett, hisz az nem volt jogállam. A rendszer jogi legitimációja kapcsán ezt a hiányt azért is hangsúlyozni kell, mert uralmát (ahogy azt egy ideig hittük) nem egy forradalom alapozta meg, amely áttörhette volna a fennálló jogrendet és helyette létrehozhatta volna a maga jogrendjét.
Elismerem, hogy a Kádár-rendszer legitimitásával kapcsolatos itt előadott konklúzióm sok vonatkozásban paradoxon, de legalább annyi igazságtartalma van, mint azon állításnak (s ez egy másik paradoxon), hogy a Horthy-rendszer jogállam volt. A történelmi tények által támogatott meggyőződésem, hogy a Kádár-rendszert a bizalom alapján politikailag a magyar lakosság jelentősen nagyobb része fogadta el, tehát legitimálta, mint a Horthy-rendszert, amely születését tekintve - a lényeget illetően - semmiben nem különbözött a Kádár - rendszer születésétől, hisz azt a rendszert is a külső katonai erő segítette hatalomra, és a két forradalom utáni megtorló intézkedései sem maradtak el a másikétól, hisz a fehérterrornak több áldozata volt, mint az 1919-es vörös terrornak és az 1956 utáni megtorlásnak együttvéve (ami ez utóbbiakat azonban nem menti); továbbá úgy vélem, hogy a Horthy - rendszer a tömegeket érintően elnyomóbb- jogtipróbb volt a Kádár-rendszernél, így hozzá kapcsolódik - többek között - a “három millió koldus” társadalomból - nemzetből való kirekesztése (a falukutató irodalom és szociográfia, valamint a korabeli munkásirodalom és a baloldali napi sajtó drámaian tragikus képet mutatott a “nép pusztulásáról”, e “koldusokhoz” tartozó tömegek nyomoráról-jogfosztottságáról), a kb. 800 ezer zsidó származású magyar állampolgár folyamatosan egyre bővülő jogfosztása, majd nagy többségük Auschwitz-ba deportálásának végrehajtása, valamint a pontosan nem ismert cigány származású magyarok hasonló sorsra juttatása. Ha valóban a népszuverenitás elfogadásának az alapján állunk, akkor az adott konkrét helyzetben érvényesülhető és ténylegesen érvényesülő (bár korlátozott) népszuverenitás megnyilvánulása - azaz a lakosság többségének egy rendszert bizalmon elfogadó politikai magatartása - biztosabb fokmérője az adott rendszer legitimitásának, mint az olyan formális, sok esetben korlátok közötti jogi kritériumok megléte (pl. formális többpártrendszer, nem-igazi választásokkal), melyek megférhetnek a diktatúra számos, lényeges megnyilvánulásával is.
Nem lehet ugyanis arra a tartalmatlan absztrakt álláspontra helyezkedni, hogy egy rendszer - formális jogi kritériumok alapján - vagy jogállam, vagy nem jogállam, és ez utóbbiak mind egyformák, mert egyik sem jogállam, és ezért nem lehetnek közöttük olyan lényeges különbségek, amelyek a polgárok nagyobb szabadságában és ezzel éppen a “jogállamisághoz való közelebb levésben” ragadhatók meg. E kérdésben a lényeget ragadja meg az ismert Illyés Gyula-mondás:” Jogot az árnyalatnak”. A jogállamiság ugyanis nem valamiféle platoni idea, amely a jogi fogalmak világában önmagában létezik, függetlenül a valóságos társadalmi viszonyoktól, a jogállamiságot kitevő egyes konkrétan megvalósuló sajátosságaitól; ha pedig így van, akkor a nem- jogállamok esetében is egyik több olyan sajátossággal rendelkezik, mint a másik, amelyek nem mondanak ellent, sőt összeegyeztethetők a jogállamisággal. Ez egyúttal azt is jelenti, hogy a legitimitás sok tényezőből tevődik ki, fokozatai vannak, tehát egy rendszer legitimebb lehet, mint egy másik; e mellett azt is elfogadom, hogy egy rendszer teljes legitimációjának feltétele a jogi legitimáció is, de úgy vélem, hogy egy rendszer legitimációjának értékelésekor legalább annyira fontos, ha nem fontosabb, a legitimitást (vagy annak bizonyos fokát) igazoló, vagy tagadó egyes konkrét társadalmi-, politikai-, gazdasági-, jogi jellemzők vizsgálata, mint csak a formális jogi kritériumok alapján való általános ítélkezés.
E részbeni-, nem teljes-, de létező legitimációval kapcsolatos álláspontot a később történtek csak megerősítik: az a tény, hogy e rendszer békés úton, politikai forradalom nélkül, jogfolytonosan adta át helyét az utána következőnek, mutatja, hogy e rendszer lehetővé tette önmaga meghaladását, mivel már e rendszerben megvalósultak olyan alapvető gazdasági-politikai-jogi változások, melyek hozzájárultak a társadalom tagjai szabadságának növekedéséhez, a jogállamiság megvalósulásához, s ezzel ezek a változások nemcsak a rendszerváltás irányába mutattak, nemcsak előkészítették azt, hanem részesei is voltak a rendszerváltásnak. Majd a végbemenő jogállami forradalom kiteljesedése s ezzel a jogállamiság megteremtése a különböző politikai erők közös elhatározásával e rendszer keretében indult meg, melynek lényege az volt, hogy a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások során megegyeztek a rendszerváltás kiteljesedését lehetővé tevő ún. sarkalatos törvényekben, melyeket a meglévő Országgyűlés fogadott el; továbbá a megegyezés keretében elfogadták a jog folytonosságát, és a közösen kimunkált sarkalatos törvényeket a meglévő jogrendbe illesztették, hisz az 1989-ben elfogadott törvények döntő többsége a meglévő törvények módosításai által jöttek létre; így jött létre a jelenleg is hatályos Alkotmányunk, amely kétségtelenül a rendszerváltozás történelmi Alkotmánya, ahol a “történelmi” jelző tartalma mindenekelőtt a szembenálló politikai erők egymással szembeni megalapozott és megalapozatlan kölcsönös félelmét fejezte ki - melyekről a későbbiek során bőven lesz szó -, amelynek következményei azután megfogalmazást nyertek az elfogadott Alkotmányban is. Ez a folyamat volt a jogállami forradalom, amely a rendszerváltást eredményezte.
E kölcsönös félelem ellenére e jogállami forradalom a konszenzusos rendszerváltás békés folyamata volt, melyben a Nemzeti Kerekasztalon létrejött politikai megegyezés nemcsak nem foglalta magában az államszocializmus politikai-közéleti szereplőinek lusztrációját, de kizárta annak jövőbeni alkalmazását is. Hisz a megegyezés a jogállami parlamenti választásokra bízta a nép azon ítéletét, hogy a választópolgár maga dönthessen arról, hogy melyik pártot, annak mely képviselőjét bízza meg érdekei képviseletével, a hatalomgyakorlással. Mindezek következtében ezért e politikai megegyezést és a belőle folyó következményeket a későbbiek során - semmiféle retroaktív doktriner jogi dogmatizmussal megtámogatott napi politikai érdekeket szolgáló populista demagógiával - nem lehet meg-nem-történtté, s ezzel semmissé tenni!
* * *
Az 1972 őszétől 1978 tavaszáig tartó időszak a reformok “visszacsinálásának” az évei voltak. Komócsin Zoltán - a szegedi Komócsin-klán tagja -, Biszku Béla, Pulai Árpád és követőik a szocializmus értékei védelmében, a nagyüzemi munkásság érdekeire hivatkozva - támaszkodva a pártban, a nagyüzemek vezetésében, az államapparátusban lévő reform-ellenes, konzervatív erőkre - harcot hirdettek a kispolgáriság, a harácsolás, az “ügyeskedés” (a “meggymagos” vállalkozó esete), az ún. frizsider szocializmus és képviselői ellen.
Azt állították, hogy az egyéni érdekeltség elvének “túlhangsúlyozása” (különösen a mezőgazdasági szövetkezetekben lévő melléküzemágak és háztáji gazdaságok léte) sérti a szocializmus közösségi tulajdonra alapozott lényegét; ez a helyzet - állították - a szocializmus társadalmi bázisát jelentő nagyüzemi munkásságot hátrányos helyzetbe hozta, amelyet meg kell szüntetni.
A retorziók odáig fajultak, hogy bírósági pereket kreáltak téesz-elnökök, állami-gazdasági vezetők ellen (a “meggymagos” vállalkozót is több évre elítélték); a központi tervezés szerepének helyreállítása érdekében vállalatok, állami gazdaságok, termelőszövetkezetek összevonására került sor. 1974-1975 folyamán nyugdíjazták vagy félreállították Fehér Lajost, Nyers Rezsőt, Fock Jenőt, Aczél Györgyöt.
Nyugaton a békés egymás mellett élés, együttműködés érdekében kedvező folyamatok mentek végbe (1974 tavaszán megbukott a Salazar-diktatúra, majd a görög katonai junta; 1975-ben meghalt Francó tábornok és elindultak a spanyol változások); 1975-ben elfogadták a helsinki Nyilatkozatot. Ezekre a változásokra a nyugat-európai baloldal is rendkívül kedvezően reagált (az OKP főtitkára, Enrico Berlinguer már 1972 tavaszán meghirdette az eurokommunizmus “történelmi kompromisszummát”). Ennek ellenére Magyarországon ezek a reformellenes erők a külpolitikában is visszatértek az ideológiai felsőbbrendűség hamis tudatából származó Nyugat-ellenesség fokozásához, a szovjet példa követésének fokozottabb érvényre juttatása követeléséhez.
1973-tól, az első olajárrobbanás után, a Nyugat gazdasága nagy strukturális átalakuláson ment át; a háború után kezdetét vevő új tudományos-technikai forradalom, az ötödik ipari forradalom nagymértékben felgyorsult, (1973: a személyi számítógép megszületése). A magyar reform-ellenesek e folyamatok lényegét nem értették meg, a Nyugat általános gazdasági válságáról kezdtek szónokolni, és azt bizonygatták, hogy az olajárrobbanás és hatása nem “gyűrűzik be” a magyar gazdaságba. Ez azonban nem így történt; a megdrágult energiahordozókhoz a magyar gazdaság nem tudott strukturálisan alkalmazkodni. A gazdaságirányítás recentralizációja csökkentette mind az iparban, mind a mezőgazdaságban az alkalmazkodóképességet, amelyek együttesen oda vezettek, hogy romlott a hatékonyság, nagy mértékben romlottak a gazdaság eredményei. Ezek következtében a szakasz második felében megkezdődött az így keletkező hiányok nyugati hitelekkel való betömése; ezek a hitelek az összeomlás idejére elérték a több mint 20 milliárd dollárt.
Az 1970-es évek közepére az erőltetett iparosítás gazdasági hajtóereje tehát kifulladt, a növekedés üteme lelassult; az 1973-as első olajárrobbanás utáni első évtizedben a cserearány-romlás 20% körül volt, gyorsan növekedni kezdett a külkereskedelmi deficit és az adósságcsapda mind szorongatóbbá vált. Az általános gazdasági válság strukturális válsággal párosult, amely azt bizonyította, hogy az államszocializmus képtelen alkalmazkodni a világgazdasághoz. Ennek kétségtelenül egyik oka a Nyugat szigorú embargója volt (COCOM), amely megakadályozta a modern technika behozatalát az országba.
Az államszocializmus e szakaszában a reformok elleni támadás megmutatta, hogy az autoritárius diktatúra politikai szerkezetének a fennmaradása állandóan lehetővé teszi a visszarendeződést; kiderült, hogy az államszocializmus reformálhatóságának nemcsak határai-korlátai vannak, hanem az e téren elért eredményeket vissza is lehet vonni, mert nincsenek politikai, jogi, intézményes biztosítékai az elért vívmányok megvédelmezésének.
A Kádár János személyéhez kötődő autoriter diktatúra politikai szerkezetére derül fény a rendszer két szakaszának (az 1962-72-es és az 1972-78 tavaszáig tartó szakaszok) összehasonlítása során. Mind a reform-szakaszt, mind a reformok visszavétele szakaszát, Kádár János vezényelte; a kül- és belpolitika által adott lehetőségek helyes vagy hibás Kádár-i értelmezése eredményezte ezt a váltógazdálkodást, amelynek következtében az államszocialista rendszer egyes szakaszai között modellértékű különbségek voltak.
A külpolitikát illetően, az eddig tárgyalt szakaszokban a szovjet függőség volt a domináns, majdnem az egyetlen külső meghatározottság; csak a hetvenes évek második felében - az ország rohamosan romló gazdasági teljesítményének hatására - jelenik meg, a kölcsönök kezdődő felvétele folyamán, a Nyugattól való függőség problémája.
A belpolitikát illetően kiderült, hogy a Kádár-rendszer politikai szerkezetének lényege a különböző politikai és gazdasági hatalommal rendelkező elitcsoportok közötti nem nyilvános egyezkedés, olyan alkumechanizmus, amelyben az “engedményes-visszavonó” stratégiát végül is az autoriter diktátor, Kádár János határozza meg. Ezek között a különböző érdek- és nyomás-gyakorló csoportok (korporatív érdekcsoportok) törekvései közötti politikai egyensúlyozás, az érdekkijáró hálózatok igényei közötti kompromisszumok megteremtése - a magyar államszocializmus néhány megtámadhatatlan jellemzőjének, úgymint a Szovjetunióhoz való baráti viszony, a Varsói Szerződéshez való tartozás, az MSZMP vezető szerepének a biztosítása, a dolgozó tömegek életszínvonalának szolid, de rendszeres emelése, majd a már elért eredmények biztosítása mellett - az autoriter diktátor kompetenciájába tartozott.
Amíg a kádári államszocialista rendszer rugalmasan tudott alkalmazkodni a külső és belső viszonyokhoz, amíg e rendszer lehetőségei kielégítették a külső és belső viszonyokból fakadó elvárásokat, addig e rendszer legitimitása biztosítva volt. Ez a legitimitás ebben a szakaszban azért kezdett el erodálódni, mert - mint láttuk - nem tudott kellően alkalmazkodnia a világgazdasági változásokhoz, ebből fakadóan csökkent gazdasági teljesítőképessége, ami veszélybe sodorta a lakosság életszínvonalával kapcsolatos elvárások teljesítését. Ezzel a rendszer lehetőségei a materiális legitimáció fenntartása terén kimerültek.
A Budapesti Reformkör platformjának II./8. és 9. pontjai foglalkoznak ezen szakasz és az utána következő több mint tíz év értékelésével. Elmondtuk, hogy a párt reform-erői 1972-73-ban, annak következtében, hogy a vezetés centruma a konzervatív szárnnyal kötött szövetséget, vereséget szenvedtek. Ez a reformellenes politika az országot mély gazdasági, politikai, társadalmi válságba sodorta, amellyel minden közösséget megtagadtunk.
Ezzel az álláspontunkkal - ha nem is fogadtuk el az e szakasz után szerveződő, majd egyre jobban erősödő ellenzék azon véleményét, hogy ki kell vonulni a rendszer intézményeiből - közeledtünk az ellenzék felfogásához; arra a következtetésre jutottunk, hogy egyaránt szükség volt és van a rendszer belső és külső kritikájára, mert ezek csak együttesen eredményezhetik a szükséges rendszerváltás előkészítését.
* * *
Az 1978-1988 közötti időszak a Kádár-rendszer legellentmondásosabb időszaka volt. A rezsim - Komócsin Zoltán halálával, Biszku Béla, Pulai Árpád és híveik félreállításával - visszatért a reformok útjára, de ezzel együtt sem tudott megfelelni a világgazdasági kihívásoknak; ennek következtében az autoritárius diktatúra, jelentős fellazulása és felpuhulása következett be és a rezsim eljutott a rendszerváltás küszöbére.
Ennek legfontosabb külpolitikai feltétele az volt, hogy 1985-ben Mihail Gorbacsovot választották meg az SzKP főtitkárának. Az új szovjet vezetés lemondott az ún. Brezsnyev-doktrínáról; e ténynek első jelentős megnyilvánulása a szovjet csapatok Afganisztánból való kivonulása volt. (A későbbiekben majd látni fogjuk, hogy ez az új politika hogyan nyilvánult meg az európai népi demokratikus országok esetében: ennek lényege az volt, hogy ezen országok kommunista vezetői a továbbiakban nem támaszkodhattak a “jaltai fölénytudatra”.)
A magyarországi rendszerváltásba torkolló folyamatok felgyorsulását segítette a Szovjetunióban meghirdetett “glasznoszty” és “peresztrojka” is; Kádár János konzervatív reformersége nem tudott mit kezdeni e politikai törekvésekkel: az SzKP iránti hűség és politikájával szembeni értetlenség-bizalmatlanság Kádár Jánost elbizonytalanította.
A második olajárrobbanás (1979) után a Nyugat gazdaságában felgyorsultak a strukturális átalakulások, egy radikális technikai rezsimváltás következett be, amelyhez nemcsak az államszocialista rendszerek, hanem a világ elmaradt régiói sem tudtak alkalmazkodni. Kétségtelen, hogy ehhez a tovább mélyülő strukturális válsághoz a gazdasági embargó további szigorodása is hozzájárult, mert a Nyugat 1979-től kezdve minden új technológiai vívmány exportját szigorúan megtiltotta. Ezek következtében e két régiót nagy gazdasági válság sújtotta.
A magyar történettudomány[4] már 1977-ben arra az álláspontra helyezkedett, hogy nincs két külön - szocialista és kapitalista - világrendszer, hanem csak egy világrendszer van; ez az álláspont csak néhány év múlva (1983) talált elfogadásra a közgazdasági gondolkodásban, ennek képviselői ekkor jutottak el ahhoz a belátáshoz, hogy az osztott világgazdaság helyett, egységes világgazdaságban gondolkodjanak.
Az MSZMP vezetése ezt a belátást csak 1986 végén fogadta el. Eddig az időpontig a kapitalista és szocialista világrendszer kettős szabályozórendszerének a paritását vallották. Igaz, hogy ennek ellenére, az 1977 októberében elfogadott hosszú távú külgazdasági stratégiáról szóló határozat azon külgazdasági szempontok prioritását deklarálta, amely mindinkább a nyugati gazdasági kapcsolatok dominanciáját jelentette. A 70-es, 80-as évek fordulóján ugyanis Magyarország a két függőség-típus - a szovjet hatalmi és a nyugati gazdasági függés - metszéspontjába került; az 1988. májusi pártértekezlet után ez a “kettős függőség” rohamosan a nyugati gazdasági függés dominanciájába torkollott.
A magyar kormányszervek - nem törődve a szovjet ellenzéssel - már 1978-ban foglalkoztak a Valutaalaphoz és a Világbankhoz való csatlakozás kérdésével és javasolták is a csatlakozást; ez 1982-ben be is következett, amikor az ország hitelfelvétele és eladósodása a veszélyt jelentő felső határához közeledett. Ez a helyzet azért jött létre, mert a magyar államszocialista gazdaság teljesítőképessége nem tudta biztosítani - az államszocializmus kereteiben megvalósítható reformok maximumának ellenére sem - az évről évre szerény mértékben növekvő életszínvonalat, sőt az elért színvonal szinten tartását sem. Ily módon a magyar életszínvonal-politika volt az a barométer, amely jelezte az államszocialista gazdaság teljesítőképességének a határait, a rendszer egyik leggyengébb pontját.
Ez annak ellenére történt, hogy 1979-től Magyarország visszakanyarodott a reformok útjára; az árreform nemcsak helyreállította, hanem ki is terjesztette a piaci árak rendszerét; megindult egy burkolt, de érdemi privatizációs folyamat (önálló magántevékenység a szolgáltatási és építési szférában; az állami- és szövetkezeti szektorban rejtett magánvállalkozások, stb.).
E privatizációs folyamat eredményeként az 1980-as évek közepére az építkezési tevékenység 80%-át, a szolgáltatások 60%-át, a mezőgazdasági termelés 1/3-át; a bruttó nemzeti termék egyharmadát a magánszféra állította elő. Ezzel Magyarország a 80-as években megindult egy államszocialista módon szabályozott vegyes tulajdonú piacgazdaság kiépítése útján. Ennek a külpolitikai és külgazdasági feltételeit volt hivatott biztosítani az Európai Közösséggel 1988-ban létrejött megállapodás, amelyet Magyarország elsőként kötött meg a népi demokratikus országok közül.
Ennek az államszocialista vegyes tulajdonú piacgazdaságnak lett volna a feladata a társadalmi válságból való kivezető útnak a megtalálása. Ez a nagy kísérlet azonban azért nem sikerülhetett, mert a reformok nem érintették a társadalom irányításának politikai intézmény-rendszerét. Kádár János és az őt támogató szűk politikai elit, a rendszer fennmaradását biztosító három alappillér közül a párt vezető szerepében, az állampárt megszüntetésében, nem volt hajlandó kompromisszumra. A Kádár-rendszer autoriter diktatúrájának éppen ezért ez az állampárti-pártállami jelleg volt a legfőbb lényegi jegye. Ennek következtében - a jelentős gazdasági reformok ellenére - a Kádár-rendszer politikai szerkezetének a lényege semmit sem változott; továbbra is a már bemutatott, nem nyilvános alkumechanizmus során döntött e szűk politikai elit az ország sorsáról. Hiába volt tehát az, hogy a bruttó nemzeti termék egyharmadát a magánszféra állította elő, ha a meghatározó kétharmadot a “politikai iparművek”-ben tevékenykedő nagyvállalati oligarchák érdekei szerint irányították. Ezek az oligarchikus érdekcsoportok akadályozták meg a szükséges szerkezetváltást, a veszteséges üzemek, bányák, stb. bezárását, természetesen a munkásérdekekre, a szocialista társadalom kapitalizmust felülmúló értékeire hivatkozva. Minden különösebb bizonyítás nélkül is nyilvánvaló, hogy a leghatékonyabban működő magángazdaság sem képes 1/3-os részarányával korrigálni a gazdaság 2/3-ának rossz teljesítőképességét, megalapozatlan, felelőtlen nagyberuházásait, a világgazdasági folyamatokhoz való alkalmazkodásképtelenségét, mindezek következtében e szektor hatalmas veszteségeit.
A hetvenes évek végéig - a végén már a kezdődő nyugati hitelek mankójával - működött a Kádár-rendszer alkumechanizmusa, érdekegyeztetési politikája. A 80-as évek közepére Magyarországon azonban két válság - az elmaradott régiók válsága és az államszocialista rendszer válsága - egymásra torlódásának következtében jött létre az a társadalmi állapot, amely a magyarországi államszocializmus további fennmaradásának a lehetetlenségét bizonyította.
Az évtizedforduló az ellenzék szempontjából is fordulópont volt. Míg a hetvenes évek végéig az MSZMP tekintélyforrás volt, a párt politikáját az országon belül számottevően nem kérdőjelezték meg, a rendszer materiális legitimációján alapuló politika érvényesült, addig a nyolcvanas évek elején a demokratikus ellenzék, majd a reformértelmiségi elit elkezdte az államszocialista rendszer bírálatát. Nem sokkal ezután a népi-nemzeti elkötelezettségét hangoztató ellenzék is a színre lépett. Az 1975-ben Helsinkiben elfogadott Nyilatkozat, a tárgyalások “harmadik kosara” - amelyben kimondásra került, hogy az emberi személyiség jogainak biztosítása egy országnak nem kizárólagos belügye - nemzetközi támogatást adott e mozgalmaknak, de az ország belső helyzetének válságosra fordulása, a belső feszültségek kiéleződése is (sztrájkok, tüntetések) feltétele volt az ellenzéki mozgalmak megjelenésének és megerősödésének.
A demokratikus ellenzék 1981-86 között intézményesedett. 1981-ben jelent meg a Beszélő; 1983-ban már 1956-ról írt, kifejtve, hogy a rendszer legalitása és stabilitása addig nem biztosított, amíg nem néz szembe 1956-tal és nem számol el a múlttal. 1987-ben jelent meg a Társadalmi szerződés c. írásuk, amelyben kimondták: “A közmegegyezésnek vége.” “Kádárnak mennie kell.” Ezzel az ellenzék megkérdőjelezte azt a mítoszt, hogy Magyarországon csak Rákosi Mátyás vagy Kádár János között lehetett választani; a közelmúlt értékelése és a politikai kibontakozás tengelyébe Nagy Imre személyét és örökségét állították.
Az ellenzék két ága az első monori fórumon (1985) még közösen lépett fel, majd az un. második monori fórum (melyet 1986-ban Eörsi István lakásán rendeztek) már az ellenzék közötti feszültségeket mutatta; majd a népi ellenzék a Lakiteleken tartott találkozón (1987. szeptember) fogalmazta meg a népi-nemzeti elkötelezettségből származó aggodalmakat és követeléseket, melyeket a Lakiteleki Manifesztumban adtak közre. Ezek közül fontos megemlíteni a magyarság fogyásával, egészségi állapotával (öngyilkosság, alkoholizmus), erkölcsi-politikai tudatával kapcsolatos aggályaikat, valamint a szomszédos országokban élő magyarság aggasztó helyzetével kapcsolatos tiltakozásukat.
Az ellenzéknek ez a két ága az államszocializmus külső bírálójaként, míg a reformértelmiségi elit a rendszer belső kritikusaként lépett fel. Ez az elit - a történettudományban, a közgazdaságtudományban, a külpolitikában, a jogtudományban, a szociológiában, a politológiában, a filozófiában - az 1979 után újrakezdődő reformokba bekapcsolódva kezdte el feszegetni az államszocializmus kereteit. Ezen elit-csoportból különösen fontos volt a közgazdasági elit tevékenysége. Láttuk, hogy 1956 után, a gazdasági mechanizmus meg-megújuló reformjai során ezen elit képviselői hogyan vettek részt a munkálatokban; ez a reformfolyamat a 80-as években felgyorsult és kiszélesedett, elérte az államszocializmus keretein belül azokat a határokat, melyeken túl a rendszerváltozás szükségességének a kimondása következett. Az 1986-os év második felében készült, majd 1987 elején publikált “Fordulat és reform” program az államszocializmus kritikájának ezt az utolsó stációját képviselte. Az írás kiindulópontja az volt, hogy a gazdasági, társadalmi, politikai reform szorosan összefügg egymással, azok egymástól el nem választhatóak, ezért a reformok csak “komplex program” keretében valósíthatóak meg. Ebből az alapállásból kérdőjelezték meg az 1968-as gazdasági mechanizmus reformját, illetve bírálták a reform továbbfejlesztésének 1984-es koncepcióját: nem fogadták el a terv és a piac kettősségére, valamint a korporatív szervezetek alkuira épülő rendszert. De a 80-as évek Kádár-rendszerének éppen ez volt - a párt vezető szerepének biztosítása mellett - a társadalmi-gazdasági-politikai lényege.
Az MSZMP Budapesti Reformkörének platformja (II./9. és 10. pont) az államszocializmus ezen szakaszát sommásan minősítette; elmarasztaltuk a pártvezetést “a hatalmi pozícióhoz mindenáron való görcsös ragaszkodásért”, az ebből a helyzetből fakadó gazdasági, társadalmi, politikai válságért. Kinyilvánítottuk, hogy ezzel a politikával minden közösséget megtagadunk. De kijelentettük: “minthogy annak az MSZMP-nek a tagjai voltunk és kívánunk maradni a jövőben is, amelynek nevében ezt a politikát folytatták, készek vagyunk vállalni az ebből reánk háruló felelősséget. Ennek jegyében az országot válságba juttató pártvezetés helyett mi követjük meg a nemzetet.”
Már csak e kijelentésünk miatt is szembe kell néznünk az államszocializmus e szakasza kapcsán is az ellenzék és az MSZMP-n belüli reformerek azon vitájával, hogy a párttagság, a rendszer intézményeiben való szerepvállalás és ezzel a rendszer “szolgálata” politikailag, erkölcsileg elítélendő-e, vagy sem? Igaz volt-e az ellenzék azon véleménye, hogy a rendszerrel kapcsolatban csak egyetlen helyes, etikus magatartás létezett, az “új evolucianizmus” álláspontjának a megvalósítása, az intézményekből való kivonulás, a párhuzamos társadalom megteremtésének a stratégiája?!
Az MSZMP-n belüli becsületes, az ország sorsáért aggódó és a haza javáért tenni kész százezrekről, akik “csak” elfogadták a Kádár-rendszert és nem töltöttek be semmiféle vezető pozíciót, most nem szólok, mert számomra annyira egyértelmű, hogy semmiféle elmarasztalás nem érheti őket. A “nem egyszerű párttagok”, a pártban lévő értelmiségiek, akik az államapparátusban, különböző intézményekben, vállalatoknál, stb. ilyen-olyan vezető szerepet töltöttek be (de nem tartoztak a nómenklatúrához, azaz kinevezésüket nem a párt valamelyik központi vezető szerve hagyta jóvá), azért mert a rendszeren belül voltak és benne tevékenykedtek, vajon elítélhetők-e?
Újra meg kell ismételnem, amelyről az előzőekben már beszéltem: ha becsületesen tették a dolgukat, ha egyéni boldogulásukat összekapcsolhatónak tartották a közösség boldogulásáért való tevékenységükkel, a haza szolgálatával, és ezért dolgoztak, ha a rendszert belülről megreformálhatónak tartották és ezért tevékenykedtek mindaddig, amíg erre láttak reményt (majd a későbbiekben látjuk, hogy közülük került ki a reformköri mozgalom hada), és sorolhatnám a további feltételeket, amelyek esetében nem tartom politikailag, erkölcsileg elmarasztalhatóaknak azokat, akik párttagként munkájukkal, szakértelmükkel “szolgálták” a rendszert, még inkább a hazát, és nem vonultak ki a társadalomból. A hangsúly újra azon van, hogy mit csináltak, ennek alapján kell tevékenységüket megítélni. (A nómenklatúrához tartozottak esetében nem kívánok semmiféle általánosító ítéletet mondani, úgy vélem azonban, hogy egy részük kapcsán a fentieket szintén el lehet fogadni; többségük esetében, néhány ezer emberről van csupán szó, meg kell vizsgálni, hogy tetteik alapján elmarasztalhatók-e és miben marasztalhatók el; esetükben, a tények alapján, a politikai és az erkölcsi felelősségre vonás esetleg indokolt lehet, amelyet a Budapesti Reformkör szorgalmazott is.)
A magyarországi “gulyáskommunizmus” által biztosított, a dolgozó tömegek többsége számára nyújtott jobb életfeltételekben, melyeket az államszocializmus reformjai biztosítottak, amelyek - különösen a többi népi demokratikus országokhoz viszonyítva - elviselhetőbbé tették a Kádár-rendszert, a lakosság döntő többségének a rendszerrel való együttműködése és munkája mellett a párttagok tevékenysége, elégedetlensége, a reformokért való kiállása is megtalálható. A későbbiekben - amikor ennek történelmi feltételei létrejöttek - végül is a magyarországi államszocializmust a rendszeren kívül és a rendszeren belül állók közösen, egymással együttműködve számolták fel, amelyet a volt kommunisták tevékenységének megítélésekor nem szabad figyelmen kívül hagyni; az ugyanakkor konkrét történeti vizsgálat kérdése, hogy mely időszakban, melyik oldalnak, milyen szerepe volt e folyamat feltételeinek biztosításában, majd a végrehajtásban.
Az MSZMP Budapesti Reformköre ezen történelmi felvezetésben elmondottak értelmében vállalta az MSZMP múltjáért a tagságára háruló felelősséget; és az államszocializmus időszakában elkövetett súlyos hibák-bűnök következményeinek a megszüntetéséért, amennyire lehetséges, jóvátételéért a rendszerváltás folyamatában való tevékenységében - melyet a későbbiek során részletesen be kívánok mutatni - igyekezett integrálni mind az ellenzék, mind a reformértelmiségi elit által kiküzdött eredményeket.
II./ Kádár autokratikus diktatúrájának bukása; a reformköri mozgalom megjelenése
Az MSZMP 1988. májusi pártértekezlete a Kádár-rendszer felszámolásának a kezdetét jelentette. Kádár és az őt támogató, a hatalmat kézben tartó elit nem készült fel erre a változásra, váratlanul érte ennek bekövetkezte. Kádár és támogatói ugyanis - nem ismerve fel a válság igazi mélységét - azt hitték, hogy előzetes intézkedéseikkel elébe mennek a bajoknak és úrrá lesznek a nehézségeken.
Az előzőekben jelzett ellenzéki erők tevékenységének megélénkülésére, továbbá az ország gazdasági helyzetének romlására, a hitelválság mind súlyosabbá válására a rendszer egyrészt a vezetésben bizonyos személycserékkel, további reformokkal reagált (1987 júniusában Grósz Károly miniszterelnök, Berecz János a Politikai Bizottság tagja lett; 1988. január elsejétől bevezették a személyi jövedelem adót), másrészt az ellenzéki- és a radikális reformokért tevékenykedő erők ellen ellentámadásba lendült.
Az ellentámadás legfontosabb megnyilvánulásai a következők voltak: Kádár János 1986. december 12-én rádió- és TV-nyilatkozatot adott, amelyben tagadta, hogy az országban válság-helyzet van; 1987 februárjában Szegeden a szocializmusról tartottak elméleti konferenciát Berecz János vezényletével, amelynek az volt a célja, hogy a magyar társadalom problémáit vitató kérdésekben megerősítsék a politikai-ideológiai egységet; 1987 szeptemberében, az Országgyűlés őszi ülésszakának megnyitóján Kádár és Grósz felszólalásai jelzik a vezetésben lévő nézetkülönbségeket; 1987 végén Pozsgay Imrét “megfegyelmezik” a lakiteleki tanácskozással kapcsolatos nyilatkozatáért; 1988 elején Nyers Rezsőt “fegyelmezik meg” az Új Márciusi Fronttal kapcsolatos szerepéért; 1988 elején a “négyek” (Bihari Mihály, Bíró Zoltán, Király Zoltán, Lengyel László) pártból való kizárása, reformértelmiségi tevékenységükért; az 1988. március 15-i ellenzéki tüntetés elleni erőszakos fellépés; 1988. április, a FIDESZ négy vezetője elleni büntetőeljárás megindítása, stb.
A felsorolt események számomra azt jelentik, hogy a rendszer - “felpuhulása” és a diktatúra jelentős gyengülése ellenére is - továbbra is Kádár személyéhez kapcsolódó, “joghíjas” tekintélyuralmi rendszer volt, amely a magyarországi államszocializmus tartóoszlopai közül az MSZMP vezető szerepével (értsd: Kádár és az őt támogató szűk, a hatalmat kézben tartó politikai elit döntéseivel) kapcsolatban nem volt hajlandó semmiféle kompromisszumra.
Ezt a patt-helyzetet oldotta fel az MSZMP 1988-as májusi pártértekezlete, amely Kádár Jánost és az őt kiszolgáló Politikai Bizottság nagy többségét felmentette tisztségéből. Az Országos Pártértekezletnek ez a cselekedete történelmi jelentőségű volt: mutatta, hogy a rendszerben lévő politikai erők képviselői képesek a változások útjára lépni, magát a rendszer névadóját is képesek félreállítani, ha az ország (és ezen politikai erők) érdeke úgy kívánja. Ennek megtörténte is igazolta azt a vélekedést, hogy ez a tekintélyuralmi rendszer nem egy zárt, csak erőszakkal megdönthető totalitárius diktatúra volt, hisz lehetővé tette annak a folyamatnak a nyitányát, amely végül is önmaga meghaladását-, a rendszerváltást eredményezte.[5]
* * *
Ezzel a fordulattal Grósz Károly és az őt támogató küldöttek békés “puccsot” hajtottak végre és a PB, valamint kisebb részben a KB konzervatív többségét félreállították és Kádár János rendpárti-konzervatív reformer irányvonala helyett a párt vezetésében egy reformkommunista centrumot hoztak létre. Grósz Károly és csapata a kézben tartható reformok útján tovább akart menni, melynek során a politikai rendszer reformja terén meghirdették a “szocialista pluralizmust”.
Azt, hogy mi is ez a “szocialista pluralizmus”, nem definiálták; az azonban nyilvánvaló volt, hogy ezzel kapcsolatban - de a válsághoz vezető pártpolitika kapcsán is - elsősorban és mindenekelőtt a párt szerepét, kompetenciáját, a benne lévő uralmi viszonyokat újra kell gondolni és csak egy megújított (vagy új) párttal lehet a válságból kijutni.
Míg a reformértelmiségi elit többsége erre az időszakra már eljutott annak a belátásához, hogy az államszocializmust nem lehet megreformálni, addig az MSZMP-ben nagy számban voltak olyan értelmiségi tömegek, akik ugyan látták és megszenvedték a Kádár-féle oligarchikus politikai elit hatalommal visszaélő uralmát és ebből fakadó hibás, bűnös döntéseit, de úgy vélték, hogy a párt uralmi viszonyainak generális megújításával a szocializmus ügye még megmenthető.
A pártban lévő ezen értelmiségiek az ország válságáért érzett felelősségtudatból, valamint e válságos helyzet megszüntetése- és saját jövőjük érdekében “elhatározták”, hogy kézbe veszik a párt megújításának az ügyét. Az országos pártértekezlet után a párt megújításával kapcsolatos viták nagymértékben felerősödtek és az ország egész területén kibontakoztak; ezekben a vitákban azok a pártszervezetek jártak elöl, amelyek jelentős értelmiségi tagsággal rendelkeztek. Ezek a viták, az MSZMP értelmiségi tagjaiban mindinkább tudatosodó válsághelyzet és ennek felszámolási szándéka szülte meg a reformköri mozgalmat.
Az értelmiség által mind erőteljesebben megfogalmazódó elégedetlenség egyes pártvezetőket is cselekvésre ösztönzött abból a célból, hogy hogyan lehetne ezt az elégedetlenséget mindkét fél számára elfogadható mederbe terelni. Így volt ez Csongrád megyében is, ahol a megyei elsőtitkár már 1988 nyarán “egy konzultatív testület ötletét” vetette fel, törekedvén a bizalmi válság megoldására.[6]
Ez a helyzet és ennek a Csongrád-megyei pártvezetés általi tudomásulvétele eredményezte azt, hogy Lovászi József kezdeményezésére 1988. november 29-én Szegeden összejövetelt tartottak, melyen Nyilatkozatot és felhívást fogadtak el, amelyben az MSZMP-n belül szükségesnek deklarálták a különböző platformokat; elhatározták - a párthierarchiától független - megyei reformkör létrehozását és javasolták, hogy alakuljanak helyi reformkörök; az alakuló összejövetelüket december 2-ára hirdették meg.[7]
A szegedi összejövetel felhívását és a Csongrád-megyei reformkör megalakulását a decemberi megyei pártértekezleten Grósz Károly pártellenesnek és frakciózásnak minősítette; a felhívásnak különösen azt a részét kifogásolta, amely a “társadalom más eszmei alapállású egyéneivel és közösségeivel, alternatív csoportjaival” való párbeszédet szorgalmazta.
A reformkör megpróbált védekezni a pártfőtitkár vádjai ellen, sikertelenül; egyenlőre újabb reformkörök nem alakultak és a szegedi reformkör is csak 1989. február 7-én tartotta következő vitaülését, akkor, amikor már a Budapesti Reformkör szervezése is előrehaladott stádiumban volt.
Ezek után a szegedi példát az országban hamarosan sok helyen követtük, mellyel a reformköri mozgalom útjára indult, hogy egyik résztvevőjévé váljon a magyarországi rendszerváltásnak.

Második rész
Az MSZMP Budapesti Reformkörének a megalakulása 
és tevékenysége 1989. május 20-áig, a szegedi tanácskozásig
A Kör megalakulásának előzményeit és magának a megalakulásnak a pontos időpontját nem lehet egyértelműen megállapítani, egy határozott dátumhoz kötni. A megalakulást illetően Vajda János a fő forrás, hisz az ő nevéhez és baráti társaságához kötődik a Kör létrehozása, de sok mindenre ő sem emlékezik pontosan; forrás továbbá a korabeli sajtóban megjelent híranyag és néhány, hiteles helyen megőrzött korabeli dokumentum.
A közvetett előzmények 1987-ig nyúlnak vissza. A baráti társaság tagjai (Balcsó Péter, Bocsi Sándor, Bögös István, Hrubos Csaba, Juhász Sándor, Koppány Cecília, Láng András, Nagy Ferenc, Szeredi Pál, Szőke Gábor, Szűcs Attila, Végh Tibor, Vajda János és még mások, mintegy 15-18 fő) a budapesti KISZ különböző szervezeteiben dolgoztak, és 1987-1988 folyamán a Bp.-i KISZ Lékai Jánosról elnevezett, Bimbó úton található iskoláján összejöttek, hogy vitatkozzanak a KISZ és az MSZMP problémáiról. A vitákról magnófelvételeket is készítettek. E viták is hozzájárultak ahhoz, hogy közülük néhányan részt vettek a Baloldali Alternatíva Egyesülés 1988. szeptember 28-án történő megalapításában, amelynek vezetőségébe Vajda János is bekerült.
I./ Az MSZMP Bp.-i I. sz. Reformkörének létrejötte; a Kör reformkommunista szakasza
Vajda János a KISZ-ből az MSZMP XI. kerületi Bizottságához került politikai munkatársnak, ahol sok kellemetlen vitában kellett részt vennie. 1989. január 14-én a Budapesti Pártbizottság fővárosi pártaktíva értekezletet tartott, amelyen a kerületi apparátusokban dolgozó munkatársak is - külön teremben, TV láncon hallgatva a vitát - jelen voltak. Az aktíván - a Villányi úti Oktatási Központban - a budapesti pártszervezetek 600 küldötte vett részt; Jassó Mihálynak, a PB elsőtitkárának vitaindítójához 24-en szólhattak hozzá 10 percben és 26-an 1-1 percben. Annak ellenére, hogy Vajda János nem volt a tanácskozás tényleges résztvevője, ezért hozzá sem szólhatott volna, de a vita menete annyira “felpiszkálta”, hogy a szünetben - Nagy Ferenccel együtt - bementek a tanácsterembe, és mindketten szót kértek. Mindkét egyperces hozzászólás “elég provokatív” volt, mindketten bírálták a Jassó által elmondottakat és “a párt hatékonyabb működése érdekében tett javaslataikat” adták elő.
Az aktíva után odament hozzájuk Katona Béla - a Bp.-i PB egyik titkára - és azt javasolta, hogy szedjenek össze néhány fiatalt és üljenek le beszélgetni az aktíván is érintett kérdésekről. 1989 január második felében, a Visegrád utcai Postás Alközpont Üzem éttermében, (Nagy Ferenc volt az üzem főnöke) két alkalommal, kb. 15-en, találkoztak Katona Bélával “zsíros kenyér partin”. Katona megígérte, hogy ha vitára-beszélgetésre 50 főt mozgósítani tudnak, akkor a Villányi úti Oktatási Igazgatóságon kapnak helyiséget rendszeres összejöveteleik megtartására. E két találkozón a már említetteken kívül Fenyvesi Tibor, Horváth Attila, Monostori Ildikó, Slemmer László is megjelent.
A Villányi úton nagyobb számban e baráti társaság először 1989. február 15-én jött össze, és elfogadták a Vajda János által fogalmazott első felhívásukat az MSZMP tagjaihoz. E felhívás szövege a következő volt:
“Elvtársaink!
Annak érdekében, hogy az utóbbi hetek eseményei és a várható erőpróbák ne gyengítsék tovább tagságunk hitét, cselekvőképességét, bizalmát a vezetésben és önmagában, felhívással fordulunk elvtársainkhoz, hogy
akik időt és energiát tudnak és akarnak fordítani különböző eszméik, helyzetelemzéseik tisztítására,*
akik a mai helyzetről és benne saját szerepükről kialakított nézeteikben közös nevezőre akarnak jutni, hogy utána összefogva a közös véleményt, ha kell politikai harc árán is érvényre juttassák munkahelyen, lakóhelyen,
akik igénylik a kommunista mozgalomhoz tartozás közösségi érzelmi élményét, az egymást segítő, erősítő, nevelő, biztonságot nyújtó szervezetet,
azok jelentkezzenek február 22-én 17.30 órakor a XI., Villányi út 11-13. szám alatti klubteremben.
A célunk, hogy lehetőséget biztosítsunk az MSZMP Reformkör kialakulására, mely közös véleményével, hitével, elszántságával fordul először párttag környezetéhez, a pártvezetéshez, majd velük együtt törekszik a párton kívüli szimpatizánsok megnyerésére, a gazdasági és politikai talpra állás érdekében.
Budapest, 1989. február
MSZMP Budapesti Reformkör”[1]
Vajda János több helyen nyilatkozott a Reformkör létrejöttéről;[2] egy későbbi visszaemlékezésében a következőket írja: “Közben a szegedi reformkör híre jött Lovászi Jóskától, akit rögtön felhívtam, hogy mit akarnak, - mivel ugyanazt mint mi -, innen jött az ötlet, hogy legyünk Bp.-i reformkör, majd I.sz., hogy ezzel inspiráljuk több létrejöttét Bp.-en.”[3]
A Kör első három találkozóján (1989. február 15., február 22. és március 1.) a “Mire jó a reformkör?” témáról vitáztak; március 8-án Kilényi Géza referátuma alapján az alkotmány koncepcióját vitatták meg.[4] Ekkor határozták el, hogy a következő - március 22-ei - ülésükön egy, a Bocsi Sándor, Dr. Fülöp Gyula, Nagy Ferenc, Slemmer László, Szűcs Attila és Vajda János által írott anyagot vitatnak meg, a: “Tézisek egy demokratikus pártdelegálási rendszer szükségességéről és lehetőségéről”. Ez a vita március 22-én meg is történt, “A pártdemokrácia hiánya, szükségessége, lehetősége” címmel; ekkor a következő, március 29-i ülés témájának - Szántó György javaslatára - a “Miért akarunk pártkongresszust?” választották.[5]
Szántó a március 29-i ülésre el is készített egy levél tervezetet, “Nyílt levél az MSZMP Központi Bizottságához” címmel, amelyben megindokolja, hogy miért van szükség a legrövidebb időn belül, még május-június folyamán rendkívüli pártkongresszusra.
Az itt említett első öt ülésen Vajda János elnökölt, és a találkozók megszervezésének munkáját is ő végezte.
* * *
Azt a kérdést, hogy ezeken az üléseken részleteiben milyen problémákat vitattak meg és milyen álláspontokat alakítottak ki, ma már nem lehet szövegszerűen rekonstruálni; ez azonban nem jelenti azt, hogy teljesen tanácstalanok lennénk az induló reformkör politikai irányultságát illetően. Elég sok anyag áll rendelkezésünkre, hogy ezt meg tudjuk állapítani. Ezek a források a következők: a Kör “Felhívás az MSZMP tagjaihoz!” c. levele; a már említett “Tézisek...,” - amely Lovászi József irat-anyagában őrződött meg -; a korabeli sajtó tudósítása a Kör első néhány hetéről; Szűcs Attila, Vajda János, Végh Tibor nyilatkozata, amelyet az Esti Hírlap 1989. március 23-i száma közölt; továbbá az alapítók - mindenekelőtt Vajda János - későbbi nyilatkozatai.
Ezekből az anyagokból egyértelműen kiderül, hogy a Kör hangadói reformkommunista állásponton voltak; az 1988. májusi pártértekezlet szellemében azért léptek fel a hibák-hiányosságok ellen, hogy azok kijavításával erősítsék a párttagság önmagába vetett hitét és a pártvezetésben való bizalmat. A legkülönbözőbb módon kifejezésre juttatták, hogy a megújult pártvezetéssel együtt kívánnak működni; Szűcs Attila még április végén is azt mondta, hogy “ezek a reformkörök éppen azt akarják megvalósítani, amit a különböző párthatározatokban reformként megfogalmaztak”.[6] Éppen ezért tagadta, hogy a reformkörök, így a Bp.-i I.sz. Reformkör, frakció lenne a pártban.
A március 22-én megvitatott “Tézisek...,” politikai-elméleti jellegű tanulmányuk volt, amelyben a pártban lévő demokratikus centralizmus értelmezésével és a pártdemokrácia kérdésével foglalkoztak. Itt leírták, hogy ez a demokratikus centralizmus még azért nem járatódott le, mert eddig meg sem valósult a pártban. Ez számukra egyúttal a pártdemokrácia hiányát is jelentette, melynek hiánya különösen azért nagy gond, mert társadalmunk “nem lehet demokratikusabb, mint vezető pártja” - állították írásukban.[7]
A pártdemokrácia hiányának igazolására kifejtették, hogy a legkülönbözőbb küldöttek választása a pártban antidemokratikusan történik; nem lehet a küldötteket beszámoltatni, és ha rosszul dolgoztak, visszahívni. Továbbá, az alsó szintű döntések nem épülnek be a közép- és felső szintűekbe, tehát a párt nem alulról és ezért nem demokratikusan építkezik. Ezért megfogalmazták: “Hívei vagyunk a demokratikus centralizmusnak, mert egy olyan elvet látunk benne, amely mozgalmakat organikusan tud ütőképes szervezetekké formálni, mert feloldani látszik a “tömegektől elidegenült közhatalom, kontra anarchia” hamis dichotómiáját, s mert sem az elméletben, sem a gyakorlatban nem láttuk még megcáfolódni.”[8]
Az Esti Hírlapnak adott, 1989. március 23-án megjelent nyilatkozatukban Végh Tibor előadta, hogy a párt-apparátusok nem működnek megfelelően, a pártfórumok között nincs meg a szükséges kapcsolat, nem gondoskodnak a párttagság gyors és megfelelő tájékoztatásáról. Elmondta, hogy a Bp.-i I. sz. Reformkör eszmeiségében közel áll a Baloldali Alternatíva Egyesüléshez; a BAL egy stratégiai célokat megfogalmazó szerveződés, elméleti műhely, a reformkörök a pártban tömegmozgalommá váló, időleges csoportosulások.
Vajda János arról beszélt, hogy míg a párt jelenleg akcióképtelen, addig a tagság jelentős része aktív, de az egymástól való elszigeteltség miatt ez nem érvényesül. A reformkör eszköz a tagság közötti kapcsolat megteremtésére, továbbá módszer a meglévő problémák megvitatására. Szűcs Attila arról tájékoztatott, hogy a reformkörnek kb. 40 tagja van és az lenne a hasznos, ha az új belépők újabb reformköröket hoznának létre.
* * *
Nem kell azon csodálkoznunk, hogy a Budapesti Reformkört fiatal értelmiségiek - KISZ- és pártfunkcionáriusok - hozták létre, valamint hogy e kör is reformkommunista irányzatosságú volt. Ezen értelmiségi réteg helyzetéből fakadt, hogy tagjai érzékenyebben és gyorsabban reagáltak a magyarországi államszocializmus válságára és keresték a válságból kivezető utat. Az apparátusok problémáit, a pártvezetés hibáit-bűneit belülről látták, a válság mindennapi tényeit közvetlenebbül érzékelték. Ugyanakkor jövőjük, egzisztenciájuk alakulása is sok szempontból azon múlott, hogy reformálható-e a rendszer vagy sem?
A szerte az országban alakuló reformkörök döntő többsége is reformkommunista irányultságú volt, és megalakításukban szinte mindenütt ez az értelmiségi réteg játszotta a főszerepet. Az első reformkör, a Csongrád-megyei reformkör, a megyei pártbizottság politikai munkatársának, Lovászi Józsefnek a kezdeményezésére jött létre. Lovászi március végén, egy Népszabadságnak küldött cikkben írta: “Legfőbb törekvésünk, hogy felerősítsük a párton belüli reformelkötelezett erők hangját, progresszív törekvéseit. A reformkör résztvevőinek alkotó készségére, egyéni vagy csoportos javaslataira, kezdeményezéseire építjük tevékenységünket.(...) A lenini bolsevik párt demokratikus hagyományaira is gondoltunk, amikor kezdeményezésünket elindítottuk.”[9]
Ugyanezek a jellemzők tapasztalhatóak a kecskeméti reformkör kapcsán is. A reformkör 1989. március 3-án alakult; fő szervezője Kerényi György, a megyei pártbizottság politikai munkatársa volt. Az alakuló ülésről a Petőfi Népe tudósításában a következőket írta: “Semmiképpen nem kívánnak a párt szervezeti szabályzatával ellentétes módon tevékenykedni, azaz: nem kívánnak frakciót alkotni. Platformot viszont igen, s e platform álláspontját a megyei pártbizottság testületében is képviselni kívánják.”[10] Március 22-én Berecz Jánosnak írott levelükben - amelyben tájékoztatják a kecskeméti reformkör megalakulásáról - azt írják: “Ha pártunkban megtörténik az egyértelmű áttörés a reform érdekében, nyilvánvaló, hogy ezen tevékenységünk befejeződhet.(...) Örülünk, hogy figyelmével, véleményével megtisztel bennünket.”[11]
Az induló reformkörök reformkommunista irányzatosságától alig találunk kivételt. Egyetlen ilyen kivételt ismerek: a Vas megyei reformszárny nem reformkommunistaként indult. Memorandumukban - többek között - azt írták: “... nyíltan szembefordulunk a korszak minden hibájával, elvtelenségével, s az ezek burjánzását lehetővé tevő dogmákkal, intézményekkel, s az ezeket tudatosan fenntartó, saját érdekeiket a nemzet érdekei fölé helyező politikai csoportokkal, személyekkel...
...valamennyien megtartjuk az MSZMP-ben alapszervezeti tagsági viszonyunkat, de párhuzamosan kiépítjük a társadalom politikailag aktív csoportjaival valódi párbeszédre alkalmas, demokratikusan működő saját fórumainkat és szerveződéseinket. Válságos helyzetünkben a párt reformszárnya, s a vele együtt mozduló társadalmi erők alapozhatják meg egy széles körű demokráciára való átmenet, egy konszolidált politikai fordulat feltételeit. A területi reformszárny szellemi- politikai mozgalomként definiálja önmagát. Értékrendjéből elveti az anakronisztikus osztályszemléletet, működéséből pedig a demokratikus centralizmusnak minden megnyilvánulását. Tevékenységének társadalmi nyilvánosságát szóvivőin keresztül biztosítja.”[12]
Mennyire más ez a hang, mint az eddig megidézett reformkörök hangja?! A Memorandumukban foglaltak egyértelműen reformszocialista irányzatúak, esetleg azon is túlmutatnak. A Vas megyei reformszárny kezdeményezői a TIT Vas megyei szervezetéhez kapcsolták reformkörüket, tehát nem a helyi pártszervezethez kötődtek; az alapítók a fiatal értelmiség legkülönbözőbb csoportjaiból kerültek ki.
Annak ellenére, hogy az alakuló reformkörök abszolút többsége reformkommunista irányzatú volt, a Grósz-féle vezetés továbbra sem akart megbékülni létezésükkel. Miután a pártvezetésnek nem volt elég ereje a mozgalom betiltásához, mert az annyira elementáris erővel bontakozott ki, a vezetés a mozgalomról való hallgatással, a tudomásul nem vétellel akarta súlyát csökkenteni. A Magyar Nemzet 1989. április 6-i számában közölte, a KB üléssel kapcsolatos sajtóértekezleten, a reformkörökkel kapcsolatban feltett kérdésére adott szóvivői választ; Major László szóvivő a következőket válaszolta: “- Az MSZMP vezetősége hivatalosan nem, csak a sajtóból tud a reformkörökről. Emiatt eddig nem is foglalkozott velük. De ha nagyobb lesz a visszhangjuk, bizonyára napirendjére tűzi a kérdést a Politikai Bizottság, sőt a Központi Bizottság is”.
II./ Az MSZMP Budapesti Reformkörének második (tényleges) megszületése
Az MSZMP Bp.-i I.sz. Reformkörének 1989. március 22-i ülésén, a pártban lévő pártdemokrácia hiányával kapcsolatos vitán megjelent Szabó Zoltán is. A vita során ő elmondta, hogy nemcsak az a baj, hogy ez a párt nem demokratikus, hanem még inkább az, hogy nem is párt. A résztvevők ezen az állításon meglepődtek és megkérték Szabót, hogy írja le az ezzel kapcsolatos gondolatait.[13]
Szabó Zoltán e gondolatokat megírta, és a Kör március 29-i ülésén elő is adta; ez volt az az anyag, amely azután az újjászülető Kör platformjának az alapjává vált. Ezzel a március 29-i üléssel, a platform vitájával, majd a következő, április 5-i ülésen a platform elfogadásával új szakasz kezdődött a Kör történetében: megszületett az MSZMP Budapesti Reformköre.
Ez az újjászületés összekapcsolódott a Kör tagságának jelentős megújulásával is. Március második felében - minden bizonnyal az ellenzék impozáns március 15-i tüntetésének hatására is - a Kör tagsága alapvető változáson ment keresztül: a tagság megkétszereződött, majd hamarosan megháromszorozódott, (80-100, majd 120 ember vett részt egy-egy vitán); új, hangadó személyiségek jelentek meg a Körben, akik egyik-napról a másikra - véleményük aktív képviseletével és a megjelentek többségének egyetértésével és támogatásával - átvették a Kör irányítását.
A Kör tagságának összetétele és jellege is alapvetően megváltozott; míg az előző időszakban viszonylag nagy számban voltak a tagok között a KISZ és a párt apparátusban dolgozók, addig a Kör nagymértékű növekedése - és a volt tagok egy részének kimaradása - következtében az apparátusbeliek aránya jelentősen csökkent. A tagság zöme a budapesti értelmiség legkülönbözőbb rétegeiből verbuválódott: színházi gazdasági szakembertől-rendőrtisztig (matematikus, mérnök, középiskolai tanár, rádiós-TV-s újságíró, közgazdász, egyetemi oktató, jogász, pártmunkás, stb.), akiknek közös jegyük az értelmiségi lét volt, és az az elhatározás, hogy a politikai folyamatok aktív befolyásolásával ténylegesen politizáljanak, és ezzel kezükbe vegyék az ország jövője alakításának az ügyét. Ez az elhatározás sokuknak nem volt könnyű és nem ment egyik napról a másikra, mert meg kellett küzdeni saját kínjaikkal és személyes dilemmáikkal.
Az értelmiségi párttagság egy része ebben az önmagával való harcban, amely sokszor a személyes drámák formáját öltötte, vált szuverén és autonóm személyiséggé, és kereste azokat a csoportokat, mozgalmakat, ahol hasonlóan érző, gondolkodó és cselekedni akaró társakban megtalálja “nyáját” és ennek “testmelegében” - így a megtalált és általa is formált Budapesti Reformkörben - élte meg a mind eredményesebbé váló politikai harcok közösségi katarzisát.
Ezért nemcsak bután rosszindulatú a Rendszerváltók a baloldalon c. kiadvány azon állítása, hogy “...itt sokkal inkább olyan kevésbé ismert értelmiségiek szervezkedtek, akiket nem fogadtak be az előkelő budapesti reformszalonokba”,[14] hanem a párton belüli reformmozgalom ismeretének a hiányát is mutatja, mivel összekeveri a reformértelmiségi elit és a reformköri mozgalom szerepének különbözőségét. A Budapesti Reformkör vitáira eljáró tagság (az a mintegy 150-200 fő) nem az ún. reformszalonokba akart járni, hanem egy, a pártban egyre terebélyesedő tömegmozgalom vitáira, ahol mind tevékenyebb résztvevőjévé válhatott az országos politika alakításának.
Előzőleg már elmondtam, hogy a Kör március 22-i ülésén úgy határozott, hogy legközelebb a Miért akarunk pártkongresszust? témát vitatja meg. Vajda János anyagai között megmaradt egy levél-fogalmazvány, amely március 28-án íródott, Pintér Dezsőnek szól és a következő napi összejövetel témáját indokolja - többek között azzal -, hogy a “Reformkörök tagsága (...) közös kezdeményezéseivel ma még áthidalhatja a szakadékot a tagság és a különböző szintű vezetés között.” A megvitatásra szánt témával azonban a Magyar Nemzet híradása szerint a március 29-i ülésen a következők történtek:
“Az ülés első két órájában ugyan még körvonalakban sem bontakozott ki a válasz a címadó kérdésre: Miért akarunk pártkongresszust? Elolvastak viszont a jelenlevők egy 13 gépelt oldalas elaborátumot, amelyet Szabó Zoltán azzal a céllal terjesztett vélt és valódi megjelent elvtársai elé, hogy meghatározza: mi értendő voltaképpen azon a pártreformon, amely mellé a körhöz csatlakozók felsorakoznak. A dolgozat négy fő pontot tárgyal: a múlthoz való viszonyt, azt, hogy milyen legyen a megújult párt, milyen út vezet a gazdaság kibontakozásához és hogyan mehet át a rendszer békésen a parlamenti demokráciába.
A kibontakozó vita érdekes tapasztalatokkal szolgált. Közülük figyelemre méltó volt egy külsődleges: a hivatalos gyűlésektől eltérően az idő előrehaladtával nem fogyatkoztak, hanem egyre szaporodtak a jelenlevők. Ami az érdemi részt illeti: megnyilatkozásaikból ítélve nemcsak a reformpártiak ültek az amúgy nem túl nagy klubhelyiségben. Az utóbbiak között viszont Keserű Imre szentesi párt-végrehajtóbizottsági tag személyében képviseltette magát a Csongrád megyei MSZMP Reformkör is. Az elhangzott számos eredeti gondolat közül - meglehet némileg önkényesen - hadd emeljük ki azt, amit Novák Zoltán, a Politikai Főiskola tanára és az ott alakult reform-klub egyik vezetője mondott: “a konzervatívok azzal teszik a legnagyobb szolgálatot a szocializmusnak, ha kiválnak a pártból. Akkor ugyanis nem lehet az MSZMP-t velük azonosítva bármikor lejáratni.”[15]
A Népszabadság ugyancsak tájékoztatott a vitáról: “A kör tagsága vitát kezdett egy nyilatkozat tervezet szövegéről. Ez többek között megállapítja, hogy lakóhelyi területi elv alapján lenne szükséges megszervezni az MSZMP reformszárnyát (...) minimális politikai program köré tömörítve a radikális gazdasági, társadalmi, politikai reformok mellett leginkább elkötelezett párttagokat. A centrum és a reformszárny közötti szövetség megteremtésére és a fundamentalista szárny elszigetelésére a nyilatkozat tervezet szerint leginkább rendkívüli pártkongresszus lenne alkalmas (...ugyanis) Novák Zoltán (...) kifejtette: világosan kell beszélni arról, hogy az MSZMP-ben három áramlat van, a fundamentalisták, a centrum és a reformisták. Mint hangsúlyozta, ő személy szerint azt akarja, hogy a fundamentalisták hagyják el a pártot. Nem kizárás révén, hanem olyan MSZMP jöjjön létre, amelyben nincs kedvük tagnak lenni (...)”[16]
Az ülésen a platformtervezet vitája - amint a Magyar Nemzet híradása is sejteti - elhúzódó és éles összecsapás volt, különösen a Kör induló tagsága opponálta a tervezetet, de a kibővült és megújult tagság a radikális reform-elképzeléseket támogatta, és háromfős bizottságot (Novák Zoltán, Szabó Zoltán, Szántó György) bízott meg, hogy a vita tanulságait figyelembe véve fogalmazza meg az anyagot és tegyen javaslatot a Budapesti Reformkör platformjára.
Mi hárman, még azon a héten pénteken összeültünk a Statisztikai Hivatalban (Szántó György munkahelyén) és többórás békés vita keretében állapodtunk meg a végleges szövegben. Tartalmában - néhány nagyon lényeges változtatás kivételével - lényegében elfogadtuk a Szabó Zoltán által készített anyagot, de formai-stiláris szempontból jelentősen megváltoztattuk a szöveget. Az elvi-politikai problémák változtatásában inkább nekem, a formai-stiláris változtatásokban inkább Szántó Györgynek volt nagyobb a szerepe. Ezt annak alapján állítom, hogy sorról-sorra összehasonlítottam az eredeti, majd az általunk elkészített szöveget egymással; a későbbiek során majd egy-két példán demonstrálni is fogom ezen állításomat.
A kiküldött bizottság 1989. április 5-én előterjesztette javaslatát, amelyet alapos vita követett; ezután a jelenlévők többsége, 29 fő, szavazással elfogadta a Budapesti Reformkör platformját, melyet aláírásukkal is hitelesítettek.[17] Ma már nehéz lenne kideríteni, hogy az ülésen lévők közül hányan nem fogadták el az előterjesztést; azt azonban el lehet mondani, hogy kisebbségben voltak, mert különben leszavazták volna azt. Az is megállapítható, hogy a Kör reformkommunista korszakának tagjai közül kevesen fogadták el a platformot, az alapítók közül mindössze Monostori Ildikó, Nagy Ferenc és Vajda János. Ezen az ülésen abban is megállapodtunk, hogy - alapító tagként - még két hétig lehet aláírással csatlakozni a platformhoz. Ennek az lett az eredménye, hogy több mint százan éltek ezzel a lehetőséggel, tehát a Budapesti Reformkör alapító tagjainak a száma meghaladta a száz főt.[18]
A platform elfogadásakor abban állapodtunk meg, hogy a platform nem szentírás, amelynek minden szavához szorosan ragaszkodni kell; lehetségesnek tartottuk, hogy bizonyos kérdésekben - amelyekkel nem módosítják lényegesen a platform fő irányát - ki-ki egyéni álláspontját megtarthatja, s azt képviselheti. Ez mutatja, hogy a Budapesti Reformkör elfogadott platformja kellően toleráns volt, megfelelő mozgásteret biztosított az egyéni vélemények képviseletének is. (Ehhez kapcsolódva azt kell előrebocsátanom, hogy a Budapesti Reformkör később elfogadott állásfoglalásai mind e platformban foglaltak konkretizálásai voltak, s egyetlenegy olyan állásfoglalás sem született - holott ezeket a tagság mindig többségi szavazással fogadta el -, amely ellentétben állt volna e platformban írottakkal. De itt is szeretném jelezni azt, hogy könyvem irányultsága-értékrendje a platformban megfogalmazott értékeket tekinti irányadónak, és nincs benne egyetlen fontos-lényeges megállapítás sem, amely szemben állna a platformban megfogalmazottakkal.)
Az 1989 január második felétől február közepéig szerveződő Kör tevékenységében, jellegében, a platform elfogadásával új szakasz kezdődött; ez a fordulat, amely 1989. március 29-én vette kezdetét és tartott kb. április közepéig, eredményezte a platform elfogadását, az új alapító tagság létrejöttét, majd a Kör szervező bizottságának a megválasztását Kerekes György, Novák Zoltán, Szabó Zoltán, Szántó György és Vajda János személyében. Ezzel az MSZMP Bp.-i I. sz. Reformkörének a története véget ért, hogy átadja helyét az MSZMP Budapesti Reformkörének.
* * *
A Kör történetének két szakaszát nemcsak az alapvetően különböző elvi-politikai különbségeik okán nevezzük különbözőképpen, hanem azért is, mert a későbbiek során a párt Grósz-Jassó-vonalával szembeni harcban vissza kellett utasítanunk azon törekvésüket, hogy a második szakaszban létrejött Budapesti Reformkör szerepét-jelentőségét azzal is degradálni próbálták, hogy nem akarták tudomásul venni kitüntetett helyünket a reformköri mozgalomban, amit azzal is kifejezésre kívántak juttatni, hogy a továbbiakban is I. számú Budapesti Reformkörnek nevezték a Kört.
Pedig a két szakasz alapvető különbségei hamarosan nyilvánvalóvá váltak. A Kör reformkommunista szakaszában a hangadók abban látták tevékenységük legfőbb célját, hogy minél több párttaghoz eljutva minél többeket nyerjenek meg a reform ügyének, és ennek az eszközét a reformkörök szervezésében, illetve azok tevékenységében vélték megtalálni. A Budapesti Reformkör tagsága is fontosnak tartotta a reformkörök szervezését - majd még a későbbiek során bemutatom, hogy a Kör aktív tagjai hogyan vettek részt reformkörök létrehozásában, illetve hogyan kapcsolódtak a helyi-kerületi körökhöz -, de a Kör szervezőbizottságának és a tagságának többségi irányzata nem ezt tartotta a Kör fő feladatának, hanem azt - ahogy ez a platformban is megfogalmazódott -, hogy a Budapesti Reformkört az MSZMP-n belül egy olyan frakcióvá alakítsa, amely a reformköri mozgalmat “reformszárnnyá” szervezve megvalósítja az MSZMP következetes reformpárttá formálását; később ez kiegészült azzal, hogyha ez nem sikerül, akkor a pártból kiválva kezdeményezni kell egy olyan új, baloldali párt létrehozását, amely az országos politikának jelentős tényezőjévé válik.
A Kör előző szakaszának egyes hangadói (pl. Szűcs Attila) ezt nem értették meg, vagy nem értettek vele egyet, és továbbra is szorgalmazták a régi elnevezést, illetve a számozással megjelölt újabb körök létrehozását. Ezen hangadók többsége a platformvita után visszavonult, vagy passzívvá vált, nem úgy Szűcs Attila. Ő április második felében, amikor a vitán 100-150-200 fő is megjelent, felszólította a megjelenteket, hogy - mivel úgyis sokan vagyunk - váljunk ketté, és a jelenlévők egy része menjen vele megalakítani a II. sz. reformkört. Erre azonban senki nem volt hajlandó, de ő makacsul kitartó volt és ezt a felszólítást, mindig sikertelenül, többször megismételte. Láttuk, hogy miről van szó, hogy Szűcs Attila jó szándékú ügyködését a hiúság is motiválja, ezért - meg azért is, hogy vége legyen felszólításainak - a Kör szervezőbizottsága felkérte Szűcs Attilát, hogy - más helyen és más időpontban - szervezze meg a II. sz. reformkört azzal a céllal, hogy vegyenek részt a reformkörök szervezésében, a köztük lévő információ-áramlás javításában. A szervezőbizottság hibát követett el, amikor így akart Szűcs Attila akarnokságától megszabadulni, mert egy-két zavaros állásfoglaláson kívül semmit sem produkáltak, de Jassóék (és mások) számára mi is szolgáltattunk egy érvet, hogy minket - nagyon is egyértelmű és határozott politikai céllal - I. sz. budapesti reformkörnek nevezzenek, amelyet mi mindig, elsősorban tevékenységünkkel, határozottan visszautasítottunk.
Mivel semmiféle hatalommal nem rendelkeztünk, csak az ország jövőjéért aggódó demokratikus közvéleményre támaszkodó puszta eszünkkel és az ország sorsa iránti elkötelezettségünkkel, ezért a Kör tagsága sok energiát felemésztő áldozatos munkával érte el, hogy szavára oda kellett figyelni és tudomásul kellett venni, hogy az MSZMP Budapesti Reformköre rövid idő alatt országos politikai tényezővé vált.
Az MSZMP Budapesti Reformkörének platformja; javaslat az MSZMP reformszárnyának platformjára
Az újjászülető Kör indulása tehát egy nagy feladat megoldásával, platformunk megírásával, megvitatásával és elfogadásával kezdődött. E platformot nemcsak Körünknek szántuk, hanem azt reméltük, hogy - további alapos vita után - a párton belül létrehozandó reformszárny platformjává válhat. Nem akarok elébe menni a történéseknek, ezért most nem beszélek arról, hogy miért nem sikerült e célunkat megvalósítani, ezt a későbbiek során úgyis látni fogjuk. Platformunk értékét, jelentőségét sem akarom előzetesen minősíteni, mert értékei a Kör tevékenysége során, a mind élesebbé váló politikai harcban, a párton belüli többi platformmal való összehasonlításban bontakozott ki. Platformunkat fontossága miatt, valamint azért, mert korrekt publikálása hozzáférhető módon mindeddig nem történt meg,[19] teljes terjedelmében közlöm:
“I. FELHÍVÁS
1./ Alulírottak szükségesnek tartjuk megalakítani az MSZMP Reformszárnyát.
2./ A Reformszárny célja az MSZMP megújítása, az országot gyötrő társadalmi-gazdasági válságból kivezető békés út keresésének, a demokratikus többpártrendszerre való áttérés elősegítésének és a mielőbbi gazdasági fellendülés előmozdításának érdekében. Közös munkára hívjuk az MSZMP azon tagjait, akik tettekben is hívei a radikális társadalmi-gazdasági-politikai reformoknak. Nyilvános állásfoglalásainkkal hatni kívánunk az állami testületek és a különböző pártok, szervezetek tevékenységére, beleértve az MSZMP vezető testületeit is. Konstruktív párbeszédre törekszünk minden, az erőszakot elutasító szerveződéssel.
3./ A Reformszárny az MSZMP-n belül, a platformszabadság lehetőségeivel élve működik; munkájában a párt minden tagja részt vehet, aki jelen platformot elfogadja.
4./ Felhívjuk az MSZMP reformgondolkodású tagjait, hogy országszerte alakítsák meg az MSZMP helyi reformköreit és lépjenek velünk kapcsolatba. Keressük a kapcsolatot a már megalakult reformkörökkel is.
5./ Jelen platform megvitatására, egy közös politikai platform elfogadására és a Reformszárny megalakítására mielőbb meg kívánjuk rendezni az MSZMP Reformköreinek Országos Tanácskozását.

II. VISZONYUNK A MÚLTHOZ
1./ Magunkévá tesszük az MSZMP KB által kiküldött munkabizottság “Történelmi utunk” c. jelentésében foglaltakat. A kelet-európai szocializmusokat olyan sikertelen modernizációs kísérleteknek tekintjük, amelyek a társadalom minden alrendszerét maga alá gyűrő, ellenőrizetlen és korlátozhatatlan politikai hatalom sztálini modelljére épültek. Megítélésünk szerint e modell a kezdeti - főként a háború utáni újjáépítésben felmutatott - sikerek után egyre távolabb vitte e társadalmakat az európai fejlődés fő vonalától, belső lényege folytán korrigálhatatlannak bizonyult és napjainkra, végső tartalékainak felélése után, egyértelművé vált történelmi zsákutca jellege.
2./ Elhatároljuk magunkat az MKP, az MDP, illetve az MSZMP vezetése által az elmúlt 40 év során vallott messianisztikus, utópikus elképzelésektől, a “cél szentesíti az eszközt” ennek érdekében érvényesített elvétől. Tartós és szilárd alapokon nyugvó társadalmi-gazdasági fejlődést csak a nemzet szabadon kinyilvánított és kellően tagolt politikai intézményrendszer által közvetített akaratának megfelelően tudunk elképzelni.
3./ Elítéljük a szövetséges és az ellenzéki pártok, politikai erők 1947-ben megkezdődött, közéletből való antidemokratikus kiszorítását és felszámolását. Üdvözöljük az erőszakos úton de facto felszámolt egykori pártok működésének felújítását, az alkotmányos rendelkezéseket tiszteletben tartó új pártok, politikai szervezetek létrejöttét. Támogatjuk az MSZMP KB-nak a többpártrendszer politikai realitását tudomásul vevő határozatát.
4./ 1956. október 23-án megítélésünk szerint egy megalázott és megnyomorított nemzet mozdult meg, a népszuverenitás elvéből fakadó alapvető jogát gyakorolva. Az október 23-a és november 4-e közötti események megítélésénél az alábbi elemeket célszerű figyelembe venni:
a./ az események annyiban forradalmi jellegűek voltak, amennyiben egy, a fejlődést történelmi zsákutcába vivő társadalmi rendet kívántak megdönteni és a társadalmat az európai fejlődés útjára visszaterelni;
b./ annyiban nemzeti felszabadító harc folyt, amennyiben a megszálló hatalomnak tekintett Szovjetunió fegyveres erőinek kivonására, a Szovjetuniótól való egyoldalú függőség felszámolására és a nemzeti hagyományoktól és sajátosságoktól idegen, a népre ráerőszakolt fejlődési modell ellen irányult;
c./ az eseményeknek erős ellenforradalmi töltésük is volt, amennyiben kezdettől fogva jelen voltak és hatottak a 45 előtti társadalmi és tulajdonviszonyok restaurálásában érdekelt erők;
d./ október utolsó napjaitól egyre markánsabban jelent meg a fehérterror, mégpedig elsősorban a korábbi nyolc év önkényuralmi terrorjának reakciójaként, ami jelentősen megnehezítette az ellene való hatékony fellépést;
e./ az események során egyre kevésbé volt lebecsülhető a “zavarosban halászók”, a minden politikai irány és tartalom nélkül fosztogató, lincselő-csőcselék hatása. Mindezt összefoglalva, az események egyszavas minősítésére a “népfelkelés” kifejezést alkalmasnak tartjuk.
5./ Elítéljük a november 4-ét követő véres megtorlást és leszámolást. Kétségtelen, hogy a Kádár-Münnich-kormányzatra rendkívül erős nyomás nehezedett ez irányban, mind külföldi szövetségesei, mind pedig a belföldi, konzervatív és revánsra vágyó erők részéről, ezt azonban nem tartjuk mentségnek. Követeljük e megtorlások vétlen áldozatainak rehabilitálását, az okozott sérelmek valamilyen formában történő jóvátételét. A fegyveres harcok során a barikádok mindkét oldalán elesetteket egy nemzeti tragédia áldozatainak tekintjük, emléküket kegyelettel őrizzük.
6./ Kifejezzük azt a meggyőződésünket, hogy a Nagy Imre-per koncepciós per, célját tekintve pedig politikai gyilkosság volt. A koncepciós perek valamennyi áldozatával egyetemben Nagy Imre és társai jogi és erkölcsi rehabilitálását is elengedhetetlennek tartjuk.
7./ Elismerésre méltónak tartjuk az MSZMP vezetése által 1962-72 között követett politikát, amely dinamikus - bár ellentmondásoktól nem mentes - gazdasági fejlődést és erre alapozva társadalmi békét teremtett. E korszak csúcsának az 1968-ban bevezetett gazdasági reformot tartjuk, amellyel a pártvezetés - anélkül hogy közvetlen kényszer nyomása alatt állt volna - saját árnyékát próbálta átlépni, és a társadalmi lét egy jelentős szférájában szembefordult a sztálinizmus logikájával.
8./ E politika konzekvens végig vitelére azonban a párt reformerői nem voltak képesek. 1972-73-ban a vezetés centruma az egyre agresszívabbá váló konzervatív szárnnyal kötött szövetséget és minden vonalon támadást intézett a reform ellen.
Az elmúlt másfél évtized politikájára ez a szövetség, a hatalmi pozíciókhoz mindenáron való görcsös ragaszkodás, és ennek érdekében a konfliktusok kerülése, nyomta rá a bélyegét. Az egyre súlyosbodó gazdasági, társadalmi feszültségek által kikényszerített minimális engedményeket a vezetés a népnek nyújtott ajándékként tüntette fel, csakúgy, mint a változatlan gazdasági szerkezet ellenére folytatódó életszínvonal-emelkedést (később stagnálást, majd az indokoltnál lassúbb romlást), amelynek ára a belső és a külső tartalékok teljes felélése volt.
9./ E politikával, mely az országot mély gazdasági, társadalmi és politikai válságba taszította, minden közösséget megtagadunk. Erkölcsi alapot szolgáltat ehhez az a tény, hogy az MSZMP reformer tagjai e másfél évtized során szívósan, olykor egzisztenciájuk és személyes karrierjük kockáztatása, vagy feláldozása árán is küzdöttek ez ellen az országrontó politika ellen. Ugyanakkor, minthogy annak az MSZMP-nek a tagjai voltunk és kívánunk maradni a jövőben is, amelynek nevében ezt a politikát folytatták, készek vagyunk vállalni az ebből reánk háruló felelősséget. Ennek jegyében az országot válságba juttató pártvezetés helyett mi követjük meg a nemzetet.
10./ 1987-88 során az MSZMP aktivizálódó tagsága népképviseleti funkciót ellátva közvetítette a vezetéshez az ország lakosságának egyre súlyosabb elégedetlenségét és kényszeríttette ki a májusi pártértekezletet, ahol ugyancsak a népakaratot hajtotta végre a párt vezető testületeinek részleges személyi megújításával. Lezajlott ezzel az emberi méltóság Bibó emlegette alapvető forradalma, melynek során a nép megtapasztalhatta, hogy Isten kegyelméből uralkodó vezetői végül is tőle függnek és azokat el is kergetheti.
11./ Szolidárisak vagyunk az MSZMP-ből 1988 elején kizárt négy elvtársunkkal: Bihari Mihállyal, Bíró Zoltánnal, Király Zoltánnal és Lengyel Lászlóval. A Reformszárny várja őket soraiba.
12./ Rövid, átmeneti enyhülés után az új pártvezetésre nehezedő nyomás fokozódott. Ősz óta a társadalom követeléseit a párttagság mellett a társadalmi önkifejezés egyre tagoltabbá váló rendszere (az Országgyűléstől az egyre sokszínűbb sajtón keresztül az alternatív politikai szervezetekig) növekvő erővel közvetíti. Az egyre növekvő nyomás hatására a pártvezetés eljutott a sztálinizmussal való gyökeres és végleges szakítás küszöbére, de ez a szakítás egyelőre csak verbálisan történt meg, az intézmények működésének szintjén nem. A Reformszárny célja e szakítás intézményesítése és visszafordíthatatlanná tétele.
13./ Visszautasítunk minden olyan törekvést, amely az MSZMP-nek e folyamatban tanúsított “kezdeményező” szerepéért mintegy “cserébe” kívánja az MSZMP hatalmi monopóliumát, vagy annak egy részét az új viszonyok közé átmenteni. A pártvezetés kezdeményező szerepe e folyamatok során jórészt abban merült ki, hogy a kizárólagos befolyása alatt tartott államhatalmi, államigazgatási szervek döntésein keresztül deklarálta meghátrálását a társadalmi szervezetek által kívülről és a vezetésben helyet foglaló radikális reformerek által belülről kifejezett társadalmi nyomás elől.

III./ MILYEN PÁRTOT AKARUNK?
1./ Olyan MSZMP tagjai kívánunk lenni, amely egy demokratikus parlamenti rendszer egyik pártjaként, szabad és tisztességes választásokon szerzett mandátumai számának függvényében kormányoz egyedül, vagy koalícióban, illetve vonul ellenzékbe. Világosnak tűnik, hogy jelenlegi állapotában az MSZMP ilyen szerepre alkalmatlan.
2./ Az MSZMP egyesült párt. Elítéljük az 1948-as, kierőszakolt pártfúziót, mint olyan lépést, amely a szervezeti egységet a munkásmozgalom de facto felszámolásával teremtette meg; de a magyar és nemzetközi munkásmozgalom mindkét nagy szárnya örököseinek valljuk magunkat, és egyaránt vállalni kívánjuk a kommunista és a szociáldemokrata mozgalom értékeit.
3./ Az MSZMP baloldali párt. Nemcsak a munkásmozgalom, hanem az egész nemzetközi, ezen belül az egész európai baloldal részének tartjuk magunkat. Meríteni kívánunk a polgári baloldal liberális, radikális, demokratikus és humanista hagyományaiból. Távlatilag megfontolandónak tartjuk az MSZMP csatlakozását a Szocialista Internacionáléhoz.
4./ Az MSZMP reformpártként indult. Az MDP 1956-os feloszlatása után az MSZMP megalakítására létrehozott hétfőnyi bizottság tagjai (Donáth Ferenc, Kádár János, Kopácsy Sándor, Losonczy Géza, Lukács György, Nagy Imre, Szántó Zoltán) az MDP Kádár vezette mérsékeltebb és Nagy Imre vezette radikálisabb reformszárnyának képviselői voltak. Hatukat 1956. november 4-e után kivégezték, meggyilkolták, bebörtönözték vagy internálták. Az MSZMP-nek ehhez az eredeti reformszelleméhez kívánunk visszatérni.
5./ Az MSZMP marxista párt, amely elismeri a marxizmus különféle értelmezésének a létjogosultságát. Alulról fölfelé, demokratikusan szerveződik. A demokratikus centralizmust, mint szerveződési elvet, elutasítjuk. Fellépünk azért, hogy az MSZMP készülő szervezeti szabályzata:
a/ tegye lehetővé a párton belüli referendumok megrendezését, azaz bármely irányító testület bármely határozatáról a testület, vagy az irányítása alá tartozó párttagok meghatározott részének kívánságára legyen kötelező az érintett párttagok körében szavazást elrendelni, melynek eredménye a testületre nézve kötelező;
b/ a különvélemény fenntartásának passzív joga helyébe állítsa a kisebbségi vélemény többségivé szervezésének aktív jogát;
c./ az érvényes határozatoknak csak a végrehajtását tegye kötelezővé, azok képviseletét ne;
d./ oldja fel a frakciótilalmat;
e./ intézményesítse a párton belüli horizontális struktúrákat.
6./ Az MSZMP politikai párt. Fellépünk minden, a párt tagjaira nézve kötelező ideológiai előírás ellen. Elfogadjuk a marxizmust, mint a párt politikájának alapjául szolgáló filozófiát, de a párthoz tartozás kritériuma csak e politika végrehajtása, illetve a végrehajtásban való részvételre kinyilvánított készség legyen. A vallásos meggyőződést nem tartjuk kizáró oknak.
7./ Az országgyűlési és tanácsi választások területi elven folynak, szemben az MSZMP döntően munkahelyi szerveződésével. Az MSZMP aligha nyerheti meg a következő választásokat, ha azokon politikáját csupán a jelenlegi, jórészt nyugdíjasokból álló körzeti pártszervezetek képviselik. Amellett tehát, hogy az egy munkahelyen dolgozó MSZMP-tagok munkaidőn kívül igényeik és képességeik szerint tarthatnak pártfórumokat, aktívákat, megőrizve ezzel egyfajta szellemi centrumot, az MSZMP mondjon le a munkahely életébe és irányításába való, kiváltságokon, hatósági jogkörök bitorlásán, hatásköri listákon alapuló beavatkozásáról. Ezzel párhuzamosan, döntően a tanácsi és országgyűlési választási körzetekhez igazodva építsen ki ütőképes, területi elvet követő szervezeteket.
8./ Az MSZMP következetesen számolja fel az állami és társadalmi élet irányításában élvezett kiváltságait, akaratát pusztán politikai befolyásával és annak mértékéig juttassa érvényre. Költségvetési támogatásról és költségtérítésről mondjon le. Meglevő vagyonának költségvetési támogatásból származó részét ossza meg a többi párttal, vagy juttassa vissza az állami költségvetésnek.
9./ Nyilvánosan működő pártot akarunk. A pártszervek és szervezetek ülésén megfigyelőként bármely párttag vehessen részt. Az ülésekről készült jegyzőkönyvek teljes terjedelmükben legyenek hozzáférhetőek. A pártsajtó váljék a párttagok és pártszervezetek nyilvános vitafórumává.

IV. A GAZDASÁGRÓL
1./ Az emberi társadalom fejlődésének döntő pontja volt az árutermelés megjelenése. Az ennek meghaladását célzó marxi program megvalósításának a világon sehol sincsenek meg a feltételei. Az árutermelés erőszakos felszámolására irányuló minden eddigi kísérlet nyomorba, éhínségbe, totális diktatúrába és véres terrorba torkollott, összhangban Marxnak a “Német ideológia”-beli figyelmeztetésével, miszerint az ínség talaján létrehozott kommunizmussal csak a nélkülözést lehet általánossá tenni. Haladó gazdaságpolitika egyedüli célja tehát csak az árutermelés fejlesztése és nem elsorvasztása lehet.
2./ Az árutermelés Marx által felállított és mindeddig elméletileg és gyakorlatilag helytállónak bizonyult alaptörvénye az értéktörvény, melynek egyetlen természetes érvényesülési keretét sikerült kialakítani: a piacot. A politikai hatalom célja tehát nem a piac korlátozása kell, hogy legyen, hanem:
a/ a piac működése előtt álló korlátok lebontása;
b./ a piac szabadságának állami eszközökkel történő biztosítása; (monopóliumellenes szabályozás, őrködés a gazdasági verseny tisztasága felett, szektorsemlegesség stb.);
c./ nemzeti érdekeinknek és társadalmi értékeinknek megfelelően a piac nem kívánt hatásainak politikai eszközökkel (adórendszer, vámrendszer, szociálpolitika, a hátrányos helyzet felhalmozódásának megakadályozása stb.) normatív módon való kompenzálása;
d./ közmegegyezés alapján a társadalmi lét azon szféráinak kivonása a piac hatásai alól, ahol annak szabályozó szerepe nem hatékony, vagy társadalmi értékeinket sérti (oktatás, kultúra, tudomány stb.).
3./ Elengedhetetlennek tartjuk a tulajdonreform olyan végrehajtását, amely a gazdaság szereplőit nem csak rövid távú jövedelem-, hanem hosszú távú vagyongyarapodásban is érdekeltté teszi. A piacgazdasággal elkerülhetetlenül megjelenik a magántulajdon, amelynek adminisztratív korlátozása szükségképpen az említett vagyonérdekeltség ellen hatna. A gazdaságpolitikának tehát védenie és támogatnia kell a magántulajdont. A magántulajdont ugyanakkor a piac szabadsága korlátjának tekintjük, hiszen a tulajdont a tulajdonos megbízottja működteti, nem pedig az, aki erre a legnagyobb hatékonysággal volna képes. A jelenlegi, állami tulajdon formáját öltő eltorzult közösségi tulajdon esetében tehát nem elsősorban a reprivatizálást támogatjuk, hanem a tőke-tulajdon és a tőke-funkció szétválasztását, a tulajdon társadalmasítását, a funkció gyakorlására pedig a bevált és a kikísérletezendő formák sokféleségét.
4./ Fellépünk a hazai beruházási politika radikális átrendezéséért. Drasztikusan csökkenteni kell a kitermelőiparba történő állami beruházásokat, ehelyett anyag-, energia- és élőmunka- takarékos technológiák elterjesztését kell támogatni. Célszerűnek látszik az állam minél nagyobb mértékű kivonulása a feldolgozóipari beruházások területéről is, a lakossági, a banktőke, a külföldi működő tőke, stb. egyidejű ösztönzésével párhuzamosan. Az állami beruházásoknak döntően az infrastruktúra (oktatás, kutatás, művelődés, egészségügy, úthálózat, tömegkommunikáció stb.) területére kellene koncentrálódniuk, megteremtve ezzel a gyorsabb ütemű gazdasági fejlődés legfontosabb feltételeit.
5./ A lakossági, a banktőke, valamint a külföldi tőke aktivizálásához nélkülözhetetlen:
a./ a gazdasági élet deregulációja, azaz hogy a gazdálkodókat kevés számú, átlátható, stabil, törvényben rögzített és szektorsemleges szabályozó befolyásolja;
b./ a vállalkozói mozgástér bővítése a vállalkozói nyereségadó és a személyi jövedelemadó jelentős mérséklésével, a jövedelmek központosításának erőteljes csökkentésével és mindenféle rejtett elvonási forma megszüntetésével;
c./ az infláció megfékezése határozott inflációellenes politikával, továbbá azáltal, hogy a kormány kiadásaiban, a vállalkozók termékeik árának emelésében, a dolgozók pedig bérköveteléseikben erős önmérsékletet tanúsítanak.
6./ Követeljük a költségvetés olyan reformját, amely korlátozza és ellenőrizhetővé teszi a kormány költségvetési eszközökkel történő beavatkozását a piacra, továbbá arra kényszeríti, hogy bevételeihez igazítsa a kiadásait, ne pedig előre elhatározott kiadásai fedezésére vegye igénybe az adó- és bankóprést. A költségvetési egyensúlyt a kérdéses megtérülésű beruházások (Bős-Nagymaros, Tengiz, kitermelő és energetikai beruházások) leállításával, a termelői támogatások drasztikus csökkentésével, a honvédelmi kiadások további lefaragásával látjuk helyreállíthatónak.
7./ Tekintettel hazánk alacsony lélekszámára és a hazai tőkehiányra, egy nemzeti keretek között létrejövő piac, csak a monopóliumok piaca lehet. A valóságos piaci versenyhez a magyar gazdaságnak szervesen be kell épülnie a világpiacba, amihez viszont elkerülhetetlen a konvertibilis forint mielőbbi megteremtése. Minthogy a magyar gazdaság a jelenlegi hivatalos árfolyamnál lényegesen drágábban termeli ki a konvertibilis valutát, a forint konvertibilitása szükségképpen együtt jár annak erős leértékelésével. A hazai áruforgalom magas importhányada miatt ez a leértékelés mindenképpen együtt jár egy egyszeri, átlagosan 25-30%-os áremelkedéssel; ezt vállalni kell és egybe kell kötni egy radikális ár- és bérreformmal. A forint ilyen radikális leértékelése ugyanis ismét versenyképessé tenne a világpiacon számos korszerűtlen és a mai viszonyok között eladhatatlan terméket, ami a jelenlegi, elavult gazdasági szerkezetet konzerválná. E hatás mérséklésére tehát a fenti lépésnek egy radikális bérreformmal is együtt kell járnia, amelynek lényege, hogy a munkaerő újratermelésének költségeit (ezen belül is a két legnagyobb megterhelést jelentő tételt: a lakást és a gyermeknevelést) nem az állami redisztribúció útján fedezik, hanem a munkáltatóra hárítják.
8./ A nemzetközi gazdasági integráció természetes keretéül Európában a Közös Piac kínálkozik, ehhez való csatlakozásunk viszont belátható időn belül gazdasági és politikai okokból egyaránt irreális. A jelenlegi formájában működő KGST viszont számunkra több kárt jelent, mint hasznot, míg annak gyökeres átalakítására tett javaslataink más tagországok ellenállásán buknak meg. Célszerűnek látszik ezért egy olyan közép-európai gazdasági integráció megteremtését kezdeményezni, amelyben a radikális gazdasági reformokban érdekelt országok vennének részt.
9./ Megítélésünk szerint a munkanélküliség megjelenése a modernizáció és a struktúra váltás elkerülhetetlen velejárója. A feladat tehát nem a munkanélküliség kialakulásának megakadályozása, hanem humánus, a társadalmi szolidaritás elvének megfelelő kezelése, amely egyúttal a munkaerő szükséges szerkezeti átalakulását is segíti, nem pedig gátolja. Ehhez komplex és differenciált gyakorlat kialakítása szükséges, amelynek elemei lehetnek:
a./ intézményes segítségnyújtás új, a képzettségnek megfelelő munkahely keresésében, a munkahelyváltáshoz esetleg szükségessé váló lakóhelyváltásban;
b./ kiterjedt és hatékony át- és továbbképzési programok;
c./ közhasznú, nagy élőmunka- és alacsony importráfordítást igénylő beruházások megindítása a munkájukat elvesztett, alacsony szakképzettségű dolgozók számára (pl.: útépítés, útkarbantartás, csatornázás stb.);
d./ egyszeri, viszonylag nagy összegű végkielégítés, melynek birtokában az állását vesztett dolgozó valamilyen vállalkozásba foghat. A munkanélküliség szociálpolitikai kezelését csak az ilyen, a munkájukat elvesztettek újbóli munkába állását célzó erőfeszítések mellett, és nem helyett támogatjuk.
10./ Világosan ki kell mondani, hogy a gazdaság szükséges szerkezeti átalakulása további, nehezen elviselhető terheket fog a lakosságra róni. E modernizáció elsődleges haszonélvezői bizonyos középrétegek: az alkotó értelmiség, a kvalifikált szakmunkások és a bármely téren vállalkozók lesznek; egyúttal tehát e rétegek szolgálhatnak e politika társadalmi bázisául. Ezen túlmenően, a társadalmi szolidaritás és a humanizmus elve megköveteli, hogy a képződő jövedelemtöbbletből a társadalom legelesettebb rétegeinek helyzetén javítson a szociálpolitika. A társadalom más csoportjainak viszont helyzetük további romlásával kell szembenézniük, javulásra csak a gazdaság jövedelemtermelő képességének erőteljes növekedése nyomán számíthatnak.
11./ Azt is világosan kell látni, hogy a közép-európai társadalomfejlődés sajátosságai folytán hazánkban a fent említett középrétegek távolról sem elég erősek ahhoz, hogy a hatalom kizárólag rájuk támaszkodva, az átalakulás terheit viselő rétegek érdekeit háttérbe szorítva tehetné meg ezt a fájdalmas, de elkerülhetetlen lépést.
A további súlyos áldozatok meghozatalát csak egy olyan kormány remélheti, amely a terheket viselő rétegek bizalmát is élvezi. Mielőbb ki kell munkálni a társadalom és a hatalom közötti kiegyezést, amelyben világossá válik, ki milyen áldozatot vállal, mit és mikor kap ezért cserébe, és amely megegyezés végrehajtása a kormányzattól bármikor számon kérhető.

V. A BÉKÉS ÁTMENET LEHETŐSÉGE
1./ Az említett kiegyezés előtt álló legfőbb akadály, hogy nincsenek, és rövid időn belül nem is alakíthatóak ki a társadalom és a hatalom közötti párbeszéd lebonyolítására szolgáló intézmények. Másfelől, minthogy a sztálini politikai rendszer és az MSZMP ehhez kötődő politikája történelmi vereséget szenvedett, a párt valóban érvényes társadalmi felhatalmazás nélkül birtokolja a hatalmi kulcspozíciókat, ám az alternatív szervezetek sem rendelkeznek felhatalmazással ahhoz, hogy a társadalom nevében folytassanak párbeszédet a hatalommal. Ezen a helyzeten egy előrehozott választás sem változtatna: az MSZMP számára tisztességtelen előnyt jelentene közismert és a társadalom különböző rétegeiben népszerű politikusainak nagy száma, kiépített szervezete és hatalmas anyagi lehetőségei, de nehezen elviselhető tehertételt jelentene az elmúlt 40 (és különösen a legutóbbi 15) év politikája, miközben kiérlelt programmal sem a párt, sem az alternatív szervezetek nem rendelkeznek. Ilyen körülmények között egy választás eredménye teljesen kiszámíthatatlan lenne és nem a társadalom akaratát, hanem pillanatnyi hangulatát tükrözné. Első lépésként tehát az MSZMP és az alternatív szervezetek kiegyezését kell létrehozni a gazdaság működőképességének fenntartása és a társadalmi párbeszéd intézményeinek kimunkálása céljából.
2./ Egy ilyen - minimális célt kitűző - kiegyezésben az alternatív szervezetek érdekeltek, minthogy a gazdasági helyzet további romlása, vagy az ország kormányozhatatlanná válása az “erős kéz politikájának”, azaz egy rendpárti fegyveres diktatúrának a rémét idézi fel. Bonyolultabb a helyzet az MSZMP-n belül. A reformerőknek ugyanez okból szintén érdekük egy ilyen kiegyezés, míg az említett “megoldástól” egyáltalán nem idegenkedő konzervatív szárnynak nem. A döntés tehát a - Bihari által “új rendpárti”-nak nevezett - centrum kezében van, amely világosan látja a gyökeres gazdasági átalakulás szükségességét, ám a politikai intézményrendszer reformjának ehhez szükséges minimumát is csak szükséges rossznak tekinti. A reformerők és a centrum döntő többsége közötti szövetség objektív alapja lehet viszont az a tény, hogy a gazdasági reformnak a katonai diktatúra eszközeivel megkísérelt bevezetése Lengyelországban is megbukott a társadalom ellenállásán, továbbá, hogy a nemzetközi politikai köröknek egy konzervatív fordulat feletti, gazdasági nyomás formájában kifejezett rosszallását a rendkívül sebezhető magyar gazdaság aligha állná ki. A lehető legrövidebb időn belül szükségesnek tartjuk tehát a centrum és a reformszárny közötti szövetségnek ezen az alapon történő megkötését, a konzervatív szárny elszigetelését, szerencsés esetben az MSZMP-ről történő leválását. Minderre egy rendkívüli pártkongresszus összehívását látjuk a legalkalmasabb keretnek.
3./ Egy másik dilemma az alkotmányozás problémája. Egyetértünk a Szabad Demokraták Szövetségének azzal az álláspontjával, hogy egy, a társadalmi kiegyezés előtt megszülető alkotmány szükségképpen csak oktrojált alkotmány lehet. Kétségtelen tény ugyanakkor, hogy egy, a jelenlegi szabályozási koncepció alapján álló új alkotmány törvénybe iktatása, ha nem is garancia egy fegyveres diktatúra ellen (egy alkotmányt bármikor fel lehet függeszteni), legalábbis megnehezítené, hogy a konzervatív fordulat hívei “a törvényes rend védelmében” lépjenek fel. A dilemma feloldását ismét az átmenetiségben látjuk: az új alkotmány ideiglenes, a politikai fordulat végrehajtása és az intézményesítés idejére szóló alkotmány legyen; egy ezt követően összeülő Alkotmányozó Nemzetgyűlés fogadja majd el Magyarország hosszabb időre szóló alkotmányát.
4./ Az említett kiegyezés alkalmas fórumának tekintjük az Új Márciusi Front által javasolt Országos Nemzeti Bizottságot. Fontosnak tartjuk, hogy ez a fórum mielőbb összeüljön, továbbá, hogy az MSZMP jelentse ki: az ott létrejött megállapodásokat magára nézve kötelezőnek tekinti, és szükség esetén az Országgyűlésben élvezett számbeli többségét is érvényesíti azok törvényerőre emelése érdekében.
5./ Fontosnak tartjuk az 1990-ig érvényes mandátummal rendelkező Országgyűlés összetételének megújítását. Ennek érdekében:
a./ az Országgyűlés módosítsa a választási törvényt: törölje el a pótképviselői intézményt, törölje el azt a passzust, amely szerint a jelölteknek el kell fogadniuk a HNF programját, és emelje fel az országos listán megválasztható képviselők számát ötvenre;
b./ a képviselői visszahívások, lemondások, stb. nyomán megüresedett parlamenti helyeket időközi választások útján töltsék be; ezeken az MSZMP ne indítson jelöltet;
c./ a HNF OT tegyen javaslatot a magukat lejáratott, országos listán megválasztott képviselők visszahívására;
d./ az országos listán így keletkező szabad helyekre a HNF OT javaslata alapján az Országgyűlés hívja be az új pártok, alternatív politikai szervezetek prominens képviselőit.
6./ A békés átmenet biztosítására mielőbb célszerűnek látjuk megválasztani az ország köztársasági elnökét. Olyan személyt kell e posztra megválasztani, aki mindkét fél számára elfogadható és akit személyes tekintélye alkalmassá tesz a közvetítő szerepre. Az elnököt az Országos Nemzeti Bizottság jelölje és népszavazáson válaszszák meg. Kellően széles jog- és hatáskörről kell számára gondoskodni, hogy a megállapodások végrehajtásának biztosításához szükséges hatalmi eszközökkel rendelkezzék.
7./ Az 1990-ben esedékes országgyűlési választásokat olyan, egyszeri alkalomra szóló választási törvény alapján kell megtartani, amely mind az MSZMP-t, mind az alternatív politikai szervezeteket megóvja egy súlyos választási vereségtől. Az e választások nyomán összeülő Országgyűlés feladata a gazdasági és politikai fordulat kiteljesítése és intézményesítése. Ennek végrehajtására az ilyen fordulatban érdekelt politikai erők képviselőiből álló koalíciós kormány alakuljon.
8./ A fordulat betetőzése után az Országgyűlés - feladatát elvégezvén - oszlassa fel magát és adja át a helyét egy, a pártok és jelöltek nyílt versenyében megválasztott Alkotmányozó Nemzetgyűlésnek. Az új alkotmány elfogadása után a köztársasági elnök és az Alkotmánybíróság tagjai mondjanak le.”
* * *
Az előzőekben már elmondtam, hogyan nyerte el ezt a végleges formáját az itt közölt platformunk; ott megígértem, hogy az átdolgozás legfontosabb változtatásait jelezni fogom, ezek közül néhányat be is mutatok. (Természetesen az lenne az igazán meggyőző demonstrálása a változtatásoknak, ha a Szabó Zoltán által készített anyagot is ide mellékelném.)
Stiláris és lényeges tartalmi változás mindjárt az első részben történt. Ennek igazolására - és egy kicsit annak jellemzésére, hogy a háromtagú bizottság hogyan bánt szuverén módon az eredeti anyaggal - hozom Szabó Zoltán által fogalmazott egész első részt, így az olvasó össze tudja hasonlítani a két anyagot, s láthatja a változást. Íme:
“I. NYILATKOZAT
1./ Alulírottak 1989...megalakítottuk az MSZMP Reformszárnyát.
2./ A Reformszárny az MSZMP érvényes szervezeti szabályzatának tiszteletben tartásával, a KB által kinyilvánított platformszabadság lehetőségeivel élve működik.
3./ A Reformszárny célja, hogy egy minimális politikai platform köré tömörítve az MSZMP-nek a radikális gazdasági-társadalmi-politikai reformok mellett leginkább elkötelezett tagjait, vitában kimunkált állásfoglalásait nyilvánosságra hozva befolyásolja az állami és párttestületek döntéseit, továbbá közvetítő, egyeztető szerepet lásson el az MSZMP és az alternatív mozgalmak között.
4./ A Reformszárny munkájában az MSZMP minden tagja részt vehet, aki a jelen platformhoz csatlakozik.
5./ Szolidárisak vagyunk a levitézlett pártvezetés egyik utolsó akciójaként az MSZMP soraiból 1988 elején kizárt négy elvtársunkkal: Bihari Mihállyal, Bíró Zoltánnal, Király Zoltánnal és Lengyel Lászlóval. Noha párttagságuk formálisan megszűnt, szívesen látjuk őket, ha a Reformszárny tevékenységében részt kívánnak venni.
6./ Ugyanígy szolidaritást vállalunk azokkal az elvtársainkkal, akiket a Reformszárny tevékenységében való részvétel megtorlásául esetleg a továbbiakban zárnak ki a pártból.
7./ A Reformszárny lakóhelyi, területi elven szerveződik. Állásfoglalásait többségi szavazással hozza, tagjaira nézve kötelező határozatot nem hoz.
8./ A Reformszárny működésének anyagi alapjául tagjainak és szimpatizánsainak önkéntes adományai, továbbá az MSZMP különböző szervei és szervezetei által nyújtandó esetleges segítség szolgál.”[20]
Nem állítom, hogy a Szabó Zoltán által készített anyag minden része ily mértékű tartalmi és szerkezetbeli változáson esett át, hisz e között az anyag között és a hármunk által véglegesített között elvi-, szerkezetbeli különbségek vannak, így pl. míg az eredeti fogalmazás bejelentette a reformszárny megalakulását, addig a véglegesített csak felhívást tartalmaz a reformszárny megalakítására; továbbá az eredeti I. részben lévő egyes problémák a későbbiek során máshová kerültek át stb., de a stiláris megfogalmazást és a szerkesztést illetően ehhez hasonló problémákba gyakran ütköztünk a platform véglegesítése során.
Az I. részen kívül a legfontosabb elvi jellegű változtatások az eredeti Szabó-anyagban a következők voltak:
- a III. Milyen pártot akarunk? 5. pontjában a következők voltak:
“5. Az MSZMP leninista párt. A párt szerveződésére nézve elfogadjuk a demokratikus centralizmus lenini elvét, de elutasítjuk annak sztálinista gyakorlatát (...)” (6. old.) Az átdolgozás elutasította azt, hogy az MSZMP leninista párt; e helyett a pártot marxistaként definiáltuk, továbbá a demokratikus centralizmus minden formáját elvetettük.
E változtatásokat a szöveg több helyén érvényesítettük.
- a IV. A gazdaságról c. rész 8. pontját - amely a nemzetközi gazdasági integrációval foglalkozik - jelentősen átalakítottuk: alapvetően megváltoztattuk a közép-európai gazdasági integráció megteremtésével kapcsolatos gondolatot (pl. mint irreális elképzelést elutasítottuk azt, hogy Ausztriát, Finnországot, Svédországot bevonják e gazdasági integrációba).
- az V. A békés átmenet lehetősége c. rész 5. b. pontját úgy változtattuk meg, hogy az időközi választásokon az MSZMP ne indítson jelölteket, hogy e megüresedett helyekre biztosan ellenzéki képviselők kerülhessenek.
E változtatásokkal együtt is - melyek közül az I. rész átfogalmazása, a III. rész 5. pontjának és a belőle következőknek a megváltoztatása, valamint az anyag stiláris átfésülése és ezzel pontosítása voltak a legjelentősebb változtatások - a platform szerzője vitathatatlanul Szabó Zoltán.
* * *
Korai volna platformunkat már itt, a Kör tevékenységének megindulásakor értékelni, jelentőségét méltatni. Platformunk igazi szerepe-értéke a Budapesti Reformkör tevékenysége során fog majd kibontakozni, és e folyamatban lehet majd tényleges jelentőségét megállapítani. Ennek előrebocsátása mellett is néhány előzetes megjegyzést szükséges tennem platformunkkal kapcsolatban.
Először is arra utalnék, hogy platformunkat bele kell helyezni az akkori - rendkívül gyorsan változó - politikai helyzetbe, amelyet ebben az időszakban három fő törekvés határozott meg: a pártvezetés Grósz-féle centruma, a párt reformerői és az ellenzék.
Az MSZMP vezetése eljutott ugyan a politikai pluralizmus elfogadásához, de úgy vélekedett, hogy a többpártrendszerhez való átmenetet egy 5-6 éves átmeneti periódussal kell előkészíteni. Ennek az előkészítésnek lett volna része a párt új helyzetre való felkészítése is, amelynek egyik központi eleme a párt új szervezeti szabályzatának az elfogadása volt. Ennek keretében 1989. március 10-én jelent meg a Szervezeti Szabályzat új szövegének tervezetét előkészítő munkabizottság javaslata a platformszabadságról. Kétségtelen, hogy a javasolt anyagban foglaltak jelentős változásokat, fontos előrelépést jelentettek a párton belüli szervezeti-viszonyok előző állapotához képest, de - rejtett-tompított, többféleképpen értelmezhető formában - továbbra is védelmezte a demokratikus centralizmus elvét. Miközben a kisebbségi vélemények fennmaradását valamilyen formában biztosítani szándékozott, annak az aggályának adott hangot, hogy a platformszabadság magában hordozza a frakciók kialakulásának a lehetőségét is, amelyet határozottan elutasított. E frakciós tevékenység lényegét “a platformszabadsággal - mint joggal - való visszaélésnek” minősítette, ezzel magát a platformszabadságot is megkérdőjelezte, illetve a párt vezető-szerveinek értelmezésétől tette függővé.
Láttuk, hogy a Budapesti Reformkör platformja a párton belüli frakciószabadság biztosításának az álláspontján állt (III./5. d. pont), ezért nem volt véletlen, hogy platformunk első megfogalmazásában (I./6. pont) szolidaritást szándékoztunk vállalni azon elvtársainkkal, akiket a reformszárny tevékenységében való részvételükért zárnának ki a pártból. (Végül is e passzust azért hagytuk ki a platformból, hogy ne adjunk “tanácsokat” a pártvezetésnek.)
Az MSZMP-ben lévő reformerők elképzeléseit-törekvéseit a jövőt illetően a realitásokkal való számolni nem-tudás jellemezte. A pártvezetésben lévő reformerek (Nyers Rezső, Pozsgay Imre), ha nem is számítottak 5-6 éves átmeneti időszakra, azt gondolták, hogy egy esetleges választás esetén a párt megszerzi a szavazatok 30-45%-át. Igaz, ez az optimizmus az idő múlásával rohamosan csökkent, de teljesen nem szűnt meg; csak ezzel tudom magyarázni, hogy a Pozsgay-bizottság által kidolgozott új pártprogram a demokratikus szocializmus megvalósítását tűzte ki célul és a kapitalizmus alternatívájával nem számolt.
A párton belüli reformértelmiség tudatállapota sem volt realistább. 1989 tavaszán, egy értelmiségről szóló tudományos tanácskozáson, Gombár Csaba az értelmiséggel, az általuk megfogalmazott politikai alternatívákkal kapcsolatban azt mondta, hogy a nagy szakmai megoszláson kívül “nem található más, mint amit habarék pártnak, vagy kupaktanácsnak lehet nevezni. Nem sokkal több ennél (... alternatíváik) bizony néha zavarosak és nagyon sokszor semmitmondóak is. De alapvető fontosságuk és lényeges minőségük politikai szempontból az, hogy egy participatív folyamat során jönnek létre.”[21]
Úgy vélem, hogy a Budapesti Reformkör platformja, majd a később bemutatásra kerülő tevékenysége igazolja, hogy a párton belül voltak olyan értelmiségiek is, akik nem “kupaktanács” szerepet töltöttek be, hogy Körünk nem “habarék párt” volt. Ha igaza volt Gombár Csabának az értelmiség egészének a megítélését illetően - úgy gondolom, hogy igaza volt -, akkor ez még jelentőségteljesebbé teszi platformunkat, a Körbe tömörült értelmiségiek tevékenységét. A Budapesti Reformkör kapcsán Gombár “participációval” kapcsolatos megállapítása különösen fontos: a reformkör tagjai a platformban kifejtetteket a mindennapos politikai harc részeként élték meg és készek voltak tenni-cselekedni azokért az értékekért, amelyek a platformban megfogalmazást nyertek.
Platformunk az MSZMP vezetésének Grósz-féle reformkommunista centrumával szembehelyezkedő ellenzéki frakciónak a platformja volt; a platform egyik fő célja az MSZMP-n belül a reformszárny létrehozása volt, melynek segítségével szándékoztunk a párton belül többségivé válni és ezáltal elfoglalni a pártot; elutasítottuk az 5-6 éves átmenetre vonatkozó, a hatalmat mindenáron megtartani akaró törekvésüket, és tisztességes, szabad választások eredményeként létrejövő, többpártrendszerű parlamentáris demokráciát akartunk. A békés átmenet érdekében szorgalmaztuk az ellenzékkel való korrekt, gyors tárgyalásokat és a velük való megegyezést, ennek során egy ideiglenes, átmeneti alkotmány elfogadását, melyet majd az Alkotmányozó Nemzetgyűlés jogállami forradalmat befejező új és végleges Alkotmánya váltana fel.
Platformunkban nem köteleztük el magunkat a demokratikus szocializmus mellett; az ország súlyos társadalmi, gazdasági, politikai válságából való kiutat a piac által szabályozott, a magántulajdon jelentős-meghatározó szerepén alapuló, szociális piacgazdaságot célkitűző és ennek jogi-politikai feltételeit biztosító, parlamentáris demokráciában láttuk.
Ezekkel a törekvéseinkkel kimondatlanul is egy jövendő szociáldemokrata párt körvonalait vázoltuk fel.
A Szabad Demokraták Szövetsége ezen időszakban elfogadott programjához képest a Budapesti Reformkör platformja kimondottan nem beszél rendszerváltásról (bár az Alkotmányozó Nemzetgyűlés megválasztása szükségességének a kimondásával ezt is elfogadja), valamint a békés átmenet következtében létrejövő polgári társadalomról, de a platform az ország válságával kapcsolatos diagnózisában és e válság megoldásával kapcsolatos javaslataiban kimondatlanul is a rendszerváltás lehetőségének a tudomásulvételéből indul ki. Ezért ez a platform Magyarország várható jövőjét és az ebből a helyzetből fakadó feladatokat illetően sokkal közelebb állt a Szabad Demokraták Szövetsége szociál-liberális szárnyának az elképzeléseihez, mint a reformköri mozgalomban lévő többségi irányzathoz, amelyet reformszocialista irányzatnak nevezhetek.
A fentiek alapján állítom azt, hogy a Budapesti Reformkör platformja lényegi tartalmát illetően szociáldemokrata irányzatosságú platform volt, amely a Kör későbbi tevékenysége, a platform általános tételeinek konkretizálása során mind nyilvánvalóbbá és egyértelműbbé vált.[22]
* * *
Mielőtt platformunk teljes terjedelemben megjelent volna, 1989. április 7-én átadtuk az Országos Sajtószolgálatnak a platform I. Felhívás c. részét. Másnap, április 8-án a Magyar Nemzet közölte azt.
Platformunk először pontosan és teljes terjedelemben, kb. 300 stencilezett példányban, az 1989. április 15-én Kecskeméten megrendezett, “Reform-műhely” tanácskozás alkalmából szervezett, az MSZMP reformkörök képviselőinek első találkozójára készített válogatás keretében jelent meg.[23]
A Magyar Hírlap 1989. április 12-i számában interjú jelent meg Szabó Zoltánnal, aki részletesen ismertette a platformot, hosszú részeket szó szerint idézve a szövegből. E napon ülésezett az MSZMP KB, amelyen Grósz Károly - a Magyar Hírlapban megjelentekre hivatkozva - támadást intézett platformunk ellen.
A Népszabadság 1989. május 17-i száma, az anyag terjedelmét - Szántó György közreműködésével - kb. felére csökkentve, közölt részleteket a platformból.
Platformunk nyomtatott formában, teljes terjedelemben, pontos szöveghűséggel mindeddig egyszer jelent meg, egy ma már nehezen hozzáférhető sajtótermékben, a Délmagyarország Platform címen megjelenő különkiadásában, 1989. május 20-án. A különkiadás az MSZMP reformköreinek első országos, Szegeden 1989. május 20-án tartott tanácskozása alkalmából jelent meg, és a reformköri mozgalom más dokumentumait is publikálta. A mi platformunkat, a Tervezet az MSZMP reformszárnyának platformjára, vitaanyagként jelentették meg, közölve a dunaújvárosi és a szentesi reformkörök kiegészítéseit is tervezetünkhöz.
Azt a tényt, hogy a szegedi Délmagyarország különkiadása volt mindeddig az egyetlen orgánum, amely nyomtatott formában korrektül közölte platformunkat, azért is kell hangsúlyoznom, mert 1999 őszén megjelent egy dokumentum kötet, amely a Rendszerváltók a baloldalon Reformerek és reformkörök 1988-1989 címet viseli és “közli” a mi platformunkat is. Ez a közlés azonban meghamisítása és megcsonkítása platformunknak.
Kezdeném azzal: nagy talány, hogy a kötet szerkesztői hogyan tettek szert a Budapesti Reformkör platformja I. Felhívás c. része helyett a következő szövegre; íme a szöveg:
“I. ÁLLÁSFOGLALÁS
1. Alulírottak megalakítjuk az MSZMP Reformszárnyát.
2. A Reformszárny célja az MSZMP megújítása, az országot gyötrő társadalmi-gazdasági válságból kivezető békés út keresésének, a demokratikus többpártrendszerre való áttérés elősegítésének és a mielőbbi gazdasági fellendülés előmozdításának érdekében. Közös munkára hívjuk az MSZMP azon tagjait, akik tettekben is hívei a radikális társadalmi-gazdasági-politikai reformoknak. Nyilvános állásfoglalásainkkal hatni kívánunk az állami testületek és a különböző pártok, szervezetek tevékenységére, beleértve az MSZMP vezető testületeit is. Konstruktív párbeszédre törekszünk minden, az erőszakot elutasító szerveződéssel.
3. A Reformszárny az MSZMP-n belül, a platformszabadság lehetőségeivel élve működik; munkájában a párt minden tagja részt vehet, aki jelen platformot elfogadja.
4. Szolidárisak vagyunk az MSZMP-ből 1988 elején kizárt négy elvtársunkkal: Bihari Mihállyal, Bíró Zoltánnal, Király Zoltánnal és Lengyel Lászlóval. A Reformszárny várja őket soraiba.
5. A Reformszárny elsősorban lakóhely szerint szerveződik. Állásfoglalásait többségi szavazással hozza.”[24]
Ez az itt idézett műremek nem azonos sem a Szabó Zoltán által írott eredeti megfogalmazással, sem a Budapesti Reformkör által 1989. április 5-én elfogadott és ma már négy helyen is hozzáférhető autentikus változattal. (A három helyet fentebb már bemutattam; a negyedik hely - és ez is a rejtély része -: a fentebb idézett műremek után néhány oldallal később, ugyane kötetben a helyes szöveg is megtalálható.[25])
A szerkesztők - Ágh Attila, Géczi József, Sipos József - további “alkotótevékenységgel” is hozzájárultak platformunk kiheréléséhez: nem tartották fontosnak közölni, hogy ez a Budapesti Reformkör elfogadott platformja; e helyett azt írták csak, hogy “Az MSZMP Reformszárnyának platformja. (Tervezet)” Továbbá platformunk IV. A gazdaságról c. részét - amely az egyik legfontosabb része volt a platformnak - egyszerűen elhagyták.
Tették ezt olyan helyzetben, hogy a reformköri mozgalomban ez a platform volt az első és igazán jelentős platform. (A későbbiek során ezt igazolni is fogom, amikor a reformköri mozgalom néhány platformjával majd összehasonlítom.) Olyan körülmények között csonkították meg platformunkat, amikor Ágh Attila és Géczi József nem dokumentum értékű írásaival tömték meg a kötetet, de a reformköri mozgalom egyik legfontosabb dokumentumát nem voltak képesek, a tudományos etika elemi normáit figyelembe véve korrektül, autentikusan közölni.
Az itt előadott eset is mutatja, mi több indokolja és igazolja, hogy kötetemben a Budapesti Reformkörrel kapcsolatos összes anyagot-dokumentumot kénytelen vagyok közölni, mert a Körrel kapcsolatos hamisításokkal szemben csak így tudok valamelyest védekezni.
A Grósz-féle pártvezetés és platformunk
A Grósz-féle pártvezetés platformunkra rendkívül gyorsan, elutasítóan reagált. Az MSZMP KB 1989. április 12-i ülésén Grósz Károly a párt helyzetéről tartott referátumában foglalkozott a reformköri mozgalommal is. Elmondta, hogy a pártban teret nyer az anarchia és gyengül a fegyelem, és az általa megemlített több bizonyíték közül “a reformkluboknak torzult vonásait” hozta fel példaként. Kijelentette: “Azt tapasztaljuk, hogy szervezeti szövetségeket hoznak létre, vertikálisan is és horizontálisan is, különböző követeléseket egységesítenek, aminek semmi köze a platformszabadsághoz és a különböző szervezeti áramlatok párton belüli jelenlétéhez. Ez már a kommunista mozgalom szervezeti szétesésével lehet egyenlő, ha tovább hagyjuk ezt, az ilyen típusú szerveződést.”[26] Grósz elmondta, hogy ez a reformköri mozgalom egészére ma még nem jellemző, de hogy fennáll ez a veszély, arra bizonyítékként platformunkat hozta fel példaként.
Grósz előadói beszéde - platformunkkal kapcsolatban - tartalmazott egy zavaró-ködösítő mozzanatot: nem választotta szét a Magyar Hírlap aznapi számában megjelent Szabó Zoltán nyilatkozatot a Kecskeméten 300 példányban, stencilen megjelentetett platformunktól. A két megnyilvánulásról, mint egy egységes cselekedetről szólt, amelynek lehetséges célja, hogy a kecskeméti tanácskozást “...a szervezők tiszta szándékától eltérően, vagy azt kihasználva, egy politikai zászlóbontásra, más szóval megítélésem szerint - ez egyéni véleményem -, esetleg pártszakadásra kívánják felhasználni.”[27] Majd a következőképpen folytatta: “Egész tegnap estig úgy tudtuk, hogy ez hamis suttogás, hiszen mostanában rémhírekkel és részinformációkkal bőségesen el vagyunk látva. A Magyar Hírlap mai száma azonban egyértelműen bizonyítja, hogy itt egy kész, kidolgozott platform van, amely “A Magyar Szocialista Munkáspárt reformszárnyának platformja” címet viseli. Ez egyébként a tegnapi nap folyamán a több mint 300 résztvevő számára stencilezett anyagban kiosztásra került.”[28] Grósz fantáziálásában a lapokat összekeverte: a Magyar Hírlapban Szabó Zoltán nyilatkozatát “Vitára bocsátott platform” címen közölték; a kecskeméti stencilezett anyagnak a címe pedig, “Tervezet az MSZMP Reformszárnyának platformjára (A budapesti I. sz. reformkör vitaanyaga)” volt.
Grósz ezek után ismertette, hogy mi van a platformban; idéznem kell ezt a részt, hogy lássuk kifogásait: a platform “Világosan kifejti több pontban, mindenekelőtt az október 23.-val kapcsolatos megítélését, elutasítva a februári állásfoglalásunkat, mert szó szerint azt mondja: “mindezt összefoglalva, az események egyszavas minősítésére a népfelkelés kifejezést alkalmasnak tartjuk.” Ilyen mondatok vannak benne: “Elítéljük a november 4-ét követő véres megtorlást és leszámolást. Kétségtelen, hogy a Kádár-Münnich kormányzatra rendkívül erős nyomás nehezedett ez irányban, mind külföldi szövetségesei, mind pedig a belföldi konzervatív és revansra váró erők részéről, ezt azonban nem tartjuk mentségnek. Kifejezzük azt a meggyőződésünket, hogy a Nagy Imre-per koncepciós per, célját tekintve pedig politikai gyilkosság volt. Visszautasítunk minden olyan törekvést, amely az MSZMP-nek e folyamatban a jelenlegiekben tanúsított “kezdeményező” szerepét - tehát azt, hogy ez a párt kezdeményező, azt megkérdőjelezi, - mint egy cserébe kívánja az MSZMP hatalmi monopóliumát visszaállítani, és az új viszonyokra átmenteni.” Kimondja, hogy a jelenlegi MSZMP a mostani állapotában a kibontakozás vezetésére alkalmatlan. Kimondja, hogy elítéli az 1948-as kierőszakolt pártfúziót, mint olyan lépést, amely a szervezeti egységet a munkásmozgalom de facto felszámolásával teremtette meg. Javasolja, hogy távlatilag csatlakozzunk a Szocialista Internacionáléhoz. Visszautal, hogy az MSZMP reformpártként indult 1956-ban, de az akkor megválasztott vezetőségből Donáth Ferenc, Kádár János, Kopácsy, Losonczy, Lukács, Nagy Imre, Szántó Zoltán közül Kádár János kivételével mindenkit kivégeztek (sic!). Az MSZMP-nek ehhez a reformszelleméhez kell visszatérnie. Megfogalmazza a szervezeti elképzelést is: a demokratikus centralizmust mint szerveződési elvet elutasítjuk, fellépünk ezért: az MSZMP készülő szervezeti szabályzatában az érvényes határozatokat csak a végrehajtás tegye kötelezővé (sic!), azok képviseletét ne, oldja fel a frakciótilalmat, intézményesítse a párton belüli horizontális struktúrákat. Mondjon le a munkahelyi szerepéről és így tovább, (és így tovább. Nem olvasom, el lehet olvasni.)”[29]
Platformunk bűnlajstroma a platform I., II., III. fejezeteire terjed csak ki; úgy látszik Grósz Károlynak az előző nap nem volt elég ideje, hogy végigolvassa platformunkat. E sietségre utalnak az idézetben található zavarosságok is. Továbbá az is, hogy Grósz platformunk megszületését és publikussá válását a pártszakadás beharangozásának reális lehetőségeként értékeli. Grósz Károly platformunkat a reformköri mozgalom platformjának tekintette, ezért sérelmezte, hogy az miért a Kormány lapjában jelent meg; ez is erősítette azon gyanúját, hogy a platform a pártszakadás előkészítésének része.
Grósz itt bemutatott magatartása, platformunkkal szembeni kifogása egyértelműen bizonyítja, hogy a Budapesti Reformkör megszületése pillanatától kezdve szemben állt az MSZMP Grósz-féle vezetésével.
A KB ülés vitájában többen hozzászóltak a Grósz által mondottakhoz. E hozzászólók közül - érintettsége folytán - mindenekelőtt Pozsgay Imre véleményét kell bemutatnom. Elmondta, hogy a platform megjelenése - amelyet a Magyar Hírlapban csak itt az ülésen olvasott - és a kecskeméti tanácskozás csak véletlen egybeesés, a kettőnek nincs semmi köze egymáshoz: “Ennek az összejövetelnek nincs platformja, egyik előadója én vagyok. Semmiféle dokumentum vagy platformtervezet ez ügyben nem került nyilvánosságra, ugyanakkor ezen a tanácskozáson érthetően - mert ez a mozgalom elindult - nem a tanácskozás okán, hanem látjuk a sajtóból már néhány hete, hónapja, reflektálni kell a reformkörök és reformklubok jelenlétére, problémáira is, de megismétlem, nem egy előzetes platform alapján, hanem az ottani vita szerint.”[30]
Nehezen tudom elképzelni, hogy a kecskeméti reformköri tanácskozás szervezői, közvetlenül vagy közvetve, nem informálták volna Pozsgay Imrét platformunk stencilezett kiadásáról. Pozsgay Imre a KB ülésen azonban nemcsak a platform létezéséről nem tudott, hanem azt is állította, hogy a kecskeméti tanácskozás a reformköri mozgalom problémáira “nem egy előzetes platform alapján, hanem az ottani vita szerint” fog reflektálni; ezzel nyugtatta Grósz Károlyt és vele aggódó támogatóit. Grósz Károly azon fantáziálására, hogy platformunk a pártszakadás zászlaja lesz Kecskeméten, Pozsgay kijelentette: “...én magam személy szerint nemcsak e párt szempontjából, hanem az ország jövője szempontjából is nagyon veszélyesnek és nagy vereségnek tartanám, ha az MSZMP nemhogy szétválna, hanem szétesne.”[31] Pozsgay Imrének ez a vallomása végképp meg kellett hogy nyugtassa Grósz Károlyt és csapatát: platformunk nem fog Kecskeméten pártszakadást provokálni.
Grósz a jövőt illetően tovább aggodalmaskodott. Sarlós István hozzászólásában értetlenkedésének adott hangot, hogy Grósz Károly a Magyar Hírlapban megjelent cikket, a kecskeméti tanácskozást, Pozsgay Imrét, “...meg a szétosztott vagy nem tudom hol körözött felhívás”-t összekapcsolta és ezek alapján felvetette a pártszakadás lehetőségét. Grósz vita-összefoglalójában - hallgatólagosan tudomásul vette Pozsgay Imre magyarázatát - a téma kapcsán egyedül Sarlós István hozzászólására reagált: “Én azt mondom, ha a reformkörök szervezeti rendszerré állnak össze a pártban, a párt szervezetileg kettészakadt; én ezt mondom változatlanul. Engem erről még senki nem győzött meg, hogy ebben nekem nincs igazam.”[32]
III./ A kecskeméti “Reform-műhely” tanácskozás és a reformköri mozgalom. 
(Kecskemét, 1989. április 15.)
Az előzőekben már láttuk, hogy az április 12-i KB ülésen Grósz Károly a pártszakadás lehetőségének felvázolásával hogyan kötötte össze a kecskeméti tanácskozást platformunkkal. Grósz vita-összefoglalója azt mutatta, hogy Pozsgay felszólalása megnyugtatta őket; valójában azonban nem ez történt. Jassó Mihály - a KB ülés után - a Mai Nap-nak adott nyilatkozatában[33] a kecskeméti tanácskozásról szólva a következőket mondta: “Az más kérdés, hogy a reformkörök másra akarják felhasználni, hisz megjelent nyilatkozatuk a pártszakadásról, és azt is elhíresztelték, hogy Kecskeméten új platform alakul.” Ez valamelyest megmagyarázza, hogy a KB ülésen Pozsgay nem mondta el, hogy a tanácskozásra a szervezők a reformköri mozgalom képviselőit is meghívták.
Vass László - Pozsgay titkárságának a vezetője - a Petőfi Népének adott hosszabb nyilatkozatában[34] foglalkozott a tanácskozással és elmondta: “Örömmel hívtuk meg a párt reformköreinek képviselőit is, akik értékes és bátor vállalkozásukkal kezdeményező készségről tettek tanúbizonyságot ebben a passzivitáshoz szokott szervezetben.” Ez a Vass nyilatkozat más megvilágításba helyezi a kecskeméti tanácskozás és a reformkörök kapcsolatát: ott nem hívatlan vendégként voltunk jelen, ha nem is pártszakításra, de készültünk a tanácskozásra.
Nem kívánom a tanácskozást a maga összefüggéseiben ismertetni, csak azokról a vonatkozásairól szólok, amelyek szorosabban kapcsolódnak mozgalmunkhoz, célkitűzéseinkhez. A reformköri mozgalom oldaláról önkritikusan kell megállapítanom, hogy nem a mi mozgalmunk képviselői voltak a tanácskozás legradikálisabb felszólalói. A reformértelmiség több reprezentánsa (Bihari Mihály, Bokros Lajos, Gazsó Ferenc, Gombár Csaba, Lengyel László, Tabajdi Csaba és mások) szólalt fel és mindnyájan éles kritikával illették a fennálló viszonyokat.
Lengyel László radikális gazdaságpolitikai váltás szükségességéről szólt, amelynek lényege az új tulajdonosi rendszer, a valódi tulajdonosok százezreinek a megjelenésével; kifejtette, hogy a Grósz-vezetés politikája megbukott s nemhogy évek, de már hónapok sincsenek a változtatásra, heteken belül el kell dőlni, hogy képes-e a reformszárny az MSZMP megújítására.
Bihari Mihály súlyos veszélyként értékelte, hogy még sohasem sikerült az MSZMP, az MDF, az SzDSz és a többi párt és mozgalom reform-erőit közös gondolkodásra összehozni; elmondta, hogy ő egy nemzeti-politikai szövetség megteremtésében látná a kiutat.
A reformköri mozgalom számára kétségtelen, hogy Gombár Csaba felszólalása volt a legjelentősebb. Elmondta, hogy a jelenlegi válságból egyetlen kivezető út van, és ez a pártszakadás; erre azért van szükség, mert az MSZMP-ben oly nagyok az ellentétek, hogy ez a párt így nem találhat partnert egy szükséges koalícióhoz. Ennek érdekében a párton belüli reformereknek - szerinte - legalább öt feladatot kellene megoldani:
- a reformköröket tovább kell szervezni, tömegmozgalommá kell hogy váljanak;
- kell egy bizottság, amely a körök munkáját összehangolja;
- a reformszárnynak lapot kell indítania;
- a reformkörök programját el kell készíteni és el kell fogadni;
- rendkívüli pártkongresszust kell összehívni.
Gombár nagyon fontos és jelentős belátása volt annak kimondása, hogy a reformkörökben tömörült párttagoknak nincs politikai vezetőjük: nincs olyan jelentős politikus, aki vállalja és elvégzi a reformszárny megszervezését és irányítását.[35]
A reformköri mozgalom előtt álló feladatokat illetően a Gombár Csaba által kifejtettek és a Budapesti Reformkör álláspontja lényegében megegyezett egymással (ahogy ezt majd látni fogjuk Szabó Zoltán és Szántó György hozzászólásainak az ismertetésénél is); nem egyezett meg véleményünk abban, hogy nincsenek vezetőink. El kell ismernem, hogy ebben a kérdésben is Gombár Csabának volt igaza; a későbbiek során mi nagy árat fizettünk ezért a tévedésünkért.
A tanácskozáson mintegy 30 reformkör 80 tagja jelent meg; a Budapesti Reformkörnek kb. 10 tagja volt ott. A reformkörök képviseletében négyen kaptak szót: Keserű Imre, Géczi József, Szabó Zoltán és Szántó György.
Keserű Imre és Szántó György egy előrehozott, rendkívüli pártkongresszus szükségességét indokolta és e kongresszus előtt álló feladatokat elemezte; Szántó György ezen kívül a platformszabadság értelmezéséről beszélt, bírálta a KB munkabizottság ezzel kapcsolatos tervezetét és azt, hogy a pártvezetésnek nincs koncepciója az országot sújtó válság megoldására.
Szabó Zoltán a reformköri mozgalmat egy párton belüli értelmiségi mozgalomként jellemezte; létrejöttében “(...) döntő jelentősége (...) annak a széles körben terjedő felismerésnek volt, hogy az európai modernizációnak két kulcsmozzanata, a piacgazdaság és a parlamenti demokrácia nem kerülhető meg.” Ezek után ismertette a Budapesti Reformkör célját és platformjának II., III., IV., és V. fejezeteit. A céloknál elmondta: “a párttagság kezébe kívánja venni a párt megújítását (...ennek érdekében) A reformkör - mozgalom elsődleges törekvése az, hogy kimunkáljon egy olyan politikai platformot, amely köré a párt reformerői megszerveződhetnek, amely körül belátható időn belül - még az általunk őszre követelt pártkongresszus előtt - megalakulhat és kiléphet az illegalitásból a sokat emlegetett reformszárny. E végett elfogadtunk Budapesten egy politikai platformtervezetet, amelyet remélhetőleg teljes terjedelmében sikerül mihamarabb nyilvánosságra hoznunk. Addig is szeretném négy fő gondolatát ismertetni.”[36] Ezek után - az I. rész kivételével - ismertette platformunkat. Szabó Zoltán a fentiek előadásával vázolta a Budapesti Reformkör azon elképzelését, hogy a reformszárny megalakulásával a reformerők képessé válhatnak az MSZMP belülről való elfoglalására.
Keserű Imre - Gombár Csaba azon véleményére reagálva, hogy a reformköri mozgalomnak nincsenek vezetői - annak a meggyőződésének adott hangot: “ma már nyilvánvaló, hogy kik a párton belüli reformkommunisták “alul”, és még nyilvánvalóbb, hogy kik lennének egy ilyen reformkommunista szárny elhívatott vezetői. Többen mondták, többek kérésére mondom azt, amit most mondani fogok: ezeknek a vezetőknek vállalniuk kell mindent, álljanak az élünkre”[37] Keserű ezen gondolatához kapcsolódva Szabó Zoltán hozzászólásának végén arról beszélt, hogy a reformköri mozgalomnak “hiteles vezéralakokra” van szüksége, és ő Nyers Rezsőt és Pozsgay Imrét nevezte meg ilyenekként.
A tanácskozáson felszólaló Géczi József hozzászólására hamarosan visszatérek.
* * *
Az eddig elmondottak alapján is nyilvánvaló, hogy a kecskeméti tanácskozással kapcsolatban felfokozott várakozások és félelmek voltak. A Grósz-Jassó-vonal - platformunkhoz kapcsolódva - a reformköri mozgalom részéről várta a pártszakadás kezdeményezését a tanácskozáson, amelynek szükségességét - mint láttuk - közvetlenül Gombár Csaba, közvetve többen - így pl. Lengyel László - vetették fel. Gombár a reformértelmiségi-elit álláspontját fogalmazta meg, amely szerint a 24. órában vagyunk, hogy az MSZMP reformerői megpróbálkozzanak a hatalom megragadásával és a válságból kivezető út feladatainak megoldásával. Ez az elit - nem alaptalanul, mert Pozsgay egyeseket előzetesen tájékoztatott a pártszakítással kapcsolatos elképzeléseiről - bizonyos reményeket fűzött a kecskeméti tanácskozáshoz, Pozsgay Imréhez; és miután Kecskeméten nem történt a szakítás irányba semmiféle lépés, ez az értelmiségi elit ezek után, csalatkozva Pozsgay Imrében is, a napi politikától mindinkább visszavonulva készült a rendszerváltásra.
A reformköri mozgalom - benne a Budapesti Reformkör sem - nem készült arra, hogy a kecskeméti tanácskozáson pártszakadást kezdeményezzen; úgyannyira nem készültünk erre, hogy Szabó Zoltán platformunk első részét, a I. Felhívás c. részt azért nem ismertette a tanácskozáson, hogy azt ne értelmezhessék úgy, hogy e tanácskozást akarjuk felhasználni a reformszárny megalakításának a kimondására. E szárny megalakítása ugyanis kétségtelenül az első lépés lett volna a pártszakadás útján. Magatartásunkat ezzel kapcsolatban az magyarázza, hogy a pártszakítás szükségességével és ennek időpontjával kapcsolatos döntést mi Nyers Rezsőnek és Pozsgay Imrének - reménybeli vezetőinknek - szándékoztuk átengedni.
A tanácskozáson Pozsgay Imre röviden érintette a pártszakadás problémáját. Feltette azt a kérdést, hogy egybentartható-e a párt? Válasza az igen volt; azt mondta, hogy azért is össze kell tartani a pártot, el kell kerülni a pártszakadást, mert ennek megtörténte tovább fokozná a válságot.[38]
Azt, hogy Pozsgay Imre Kecskeméten miért nem vállalta a pártszakadást - holott előzőleg szűk körben e szándékáról beszélt, így sokan ezt várták tőle, és mivel becsapta őket, elvesztette bizalmukat -, ő ezt különböző időszakokban, különbözőképpen magyarázta. Az “Egy év után, választás előtt Bíró Zoltán második beszélgetése Pozsgay Imrével” riportkötetben[39] nemzetközi és belpolitikai okokkal indokolta a pártszakadás elmaradását. Külpolitikailag túlbecsülte az NDK, Csehszlovákia, Románia, Bulgária monolitnak tűnő egységét, és elfogadta azt a később riogatásnak bizonyult feltételezést, hogy ha az állampárt szétesik, akkor kormányozhatatlanná válik az ország, és külső erők lépnek fel ellenünk. Pozsgay később, az 1993-ban publikált 1989 Politikus-pálya a pártállamban és a rendszerváltásban c. könyvében mást mond, hogy mi volt az oka annak, hogy ellene volt a pártszakadásnak. Ennek lényege az, hogy állítólag több oldalról azt a megbízható információkat kapta, hogy a szovjet vezetés (Gorbacsov főtitkár) Grósz Károlyt támogatja és ellene van az MSZMP-n belüli erők szétválásának. Pozsgay egyik informátora Jakovlev volt, az SzKP PB-tagja, Gorbacsov egyik bizalmasa, akivel 1989. március végén Rómában, az Olasz Kommunista Párt kongresszusa kapcsán találkozott; aki - Pozsgay állítása szerint - “majdnem parancsolva közölte, hogy Moszkva, vagyis az SzKP vezetői szerint a magyar elvtársaknak kötelességük Grósz elvtársat támogatni.”[40] Másik informátora Rakowski lengyel miniszterelnök volt, akivel 1989. április 13-án, Varsóban találkozott és aki megerősítette, hogy a Grószra vonatkozó Jakovlev megjegyzéseket komolyan kell venni, mert Moszkva reagálásai kiszámíthatatlanok.[41] Továbbá - belpolitikai okként - előadta: “Ha én Kecskeméten pártszakadást kezdeményezek, elvihetem a párt reformszárnyának egy részét, a reformköröket, amelyek akkor már lázadásra képesek voltak, de vezetésre, a politikai átalakítás irányítására nem. Az MSZMP retrográd oldala megtartja magának a párt infrastruktúráját, vagyonát, nyilvánosságát, és reaktiválja hatalmi eszközeit. A jószándékú reformbirkákat pásztoraikkal, bojtárjaikkal és puli kutyáikkal együtt felfalják az MSZMP posztsztálinista, rendpárti farkasai.”[42]
Mivel a pártszakadás problémája az év folyamán többször is felmerült, ezért a későbbiek során még többször vissza kell térni e kérdéshez, így én most a Pozsgay által a fentebb előadottakhoz kívánok néhány megjegyzést fűzni.
Pozsgay a Bíró Zoltánnal való beszélgetésben maga is elismerte, hogy bizonyos külpolitikai félelmei nem igazolódtak be, és azt is elmondta, hogy riogatásnak bizonyult az a vélekedés is, hogy az állampárt szétesése kormányozhatatlanná teszi az országot, és ezzel fokozódik a válság. Érvei közül maradt a szovjet veszély (Jakovlev-Rakowski) és a “rendpárti farkas”.
Napjainkban már ismerünk több olyan dokumentumot[43], amely megkérdőjelezi Pozsgaynak Jakovlevvel kapcsolatos állításait. Így az SZKP Nemzetközi Kapcsolatok Osztályának Jakovlev részére 1989 januárjában készített emlékeztetője, amelyben a kelet-európai országokkal kapcsolatos stratégiát jellemzik. Itt elmondják, hogy Magyarországon az események a politikai pluralizmus irányába tartanak és ez ellen az MSZMP “pártaktivistáinak egy része kifejezte, hogy kész az erő alkalmazására”, ezért frakcióharcokra lehet számítani. De “rendkívül valószínűtlen, hogy az 1956-os és a 1968-as módszert alkalmazzuk”[44] Ennél az álláspontnál sokkal liberálisabb a Bogomolov Intézet Jakovlev részére készített, 1989. februári memoranduma a kelet-európai változásokról és ezeknek a Szovjetunióra gyakorolt hatásáról.[45] Itt elmondják, hogy Magyarországon a legvalószínűbb fejlődés: a piaci viszonyok alapján működő vegyes gazdaság; szorosabb kapcsolat az EU-val (esetleg a NATO-val); többpártrendszer, parlamenti demokrácia; hanyatló KGST-kapcsolatok; semlegesség. És ami a Pozsgay által mondottakra közvetlenül vonatkozik, annak éppen az ellenkezőjét állítják: pesszimista forgatókönyvnek azt tartanák, ha a konzervatív szárnynak adott engedmények következtében következetlen reformok jönnének, ezért nőne a társadalmi feszültség, akadályoznák az ellenzéki pártok tevékenységét, elhalasztanák a parlamenti választásokat stb. Végül azt a konklúziót vonják le, hogy a változásokat nem lehet erőszakkal megakadályozni. A szovjet vezetés Gorbacsov idején ezt a stratégiát fogadta el, amelyet Gorbacsov Grósz Károllyal is közölt, annak 1989. március 23-29-e közötti Moszkvában történt tárgyalásain. A tárgyalásokról készített PB-nek szóló jelentés erről a következőket mondta: (Gorbacsov) “Hangsúlyozta: ma teljesen ki kell zárni a szocialista országok belügyeibe való beavatkozás megismétlődésének a lehetőségét.” A PB-tagok számára készült ezen jelentést Pozsgay Imrének is ismernie kellett.[46]
Pozsgay Imre Rakowski-ra való hivatkozásának is van egy kis szépséghibája: Pozsgay 1989. április 13-án találkozott Varsóban Rakowski-val, de előző nap, április 12-én, a KB ülésen - ahogy erről már szóltam - hozzászólásában biztosította a KB-t, hogy ő a pártszakadás ellen van, mert ez nemcsak a pártnak, de az országnak is a kárára válna.
A rendpárti visszarendeződés realitását - megfelelő tények, dokumentumok hiányában - nem tudjuk ma még kellő objektivitással megítélni; kétségtelen, hogy voltak erre utaló jelek, - az SZKP Nemzetközi Kapcsolatok Osztályának fentebb idézett emlékeztetője is utalt erre -, de az a tény, hogy a szovjet vezetés nem támogatott volna egy ilyen rendpárti visszarendeződést, azt valószínűsíti, hogy komolyan nem kellett számolni ennek lehetőségével. Ennyit a “rendpárti farkasokról”.
Szólni kell azonban a “jószándékú reformbirkákról”, majd később “pásztoraikról”. Láttuk, Pozsgay Kecskeméten azért sem akart a pártszakítás útjára lépni, mert úgy vélte, hogy a reformköri mozgalmon kívül nem lesznek követői; továbbá, hogy e reformkörök a politikai átalakítás irányítására nem képesek. Ez utóbbi vélekedésében Pozsgaynak minden bizonnyal igaza volt. Abban azonban nem, hogy csak a reformköri mozgalomra támaszkodhatott volna egy pártszakadás esetén. A kecskeméti tanácskozáson ugyanis a pártszakadást a reformértelmiségi-elit várta és szorgalmazta és semmi sem indokolta, hogy ez az elit ne követte volna Pozsgay-t a pártszakadás útján. Erről az elitről pedig Pozsgay nem állíthatta volna, hogy vezetésre, a politikai átalakítás irányítására nem képes. Mindezt annál is inkább mondhatom, mert napjainkban nem egy olyan elemzés lát napvilágot, amely az értelmiségi csoportok szerepével foglalkozik a rendszerváltás folyamatában; közöttük olyan is található[47], amely a nyolcvanas évek elejétől a Kádár-rendszert azért nevezi “diszkurzív diktatúrának”, mert az értelmiségi elit-csoportok a rendszerben jelentős befolyással, informális hatalommal rendelkeztek, és ezzel e csoportok hozták létre a rendszerváltáshoz vezető diszkurzív diktatúrát.
Azt is láthattuk, hogy Gombár Csaba - Pozsgayval ellentétben - éppen a reformköri mozgalomban, mint tömegmozgalomban vélte felfedezni a pártszakadás bázisát, de e mozgalom gyengeségét mutatta, hogy nem tudott felnőni ehhez a koncepcióhoz.
Míg Gombárnak 1989. április 15-én, a kecskeméti tanácskozáson volt ez az álláspontja, addig Pozsgay a későbbiek során - politikai törekvéseitől nem függetlenül - különbözőképpen nyilatkozott a reformköri mozgalomról, még a pártszakadással kapcsolatosan is.
Az alábbi állítása 1991 végéhez kötődik,[48] amikor még a reformköri mozgalom és a pártszakadás kérdéséről a következőket mondta: “Utólag visszagondolva azoknak a reformköröknek és reformszövetségi tagoknak volt igaza, akik jogutódlás nélkül a vagyonnal való azonnali nem elszámolás, hanem leszámolás jegyében és ha kell, akár egy kisebb szervezettel tisztán indultak volna neki az átalakulásnak. Néhányan elhittük azt, hogy még van felelősségünk az átmenet vezérlésében.” (Igaz, Pozsgay az itt idézetteket nem a kecskeméti tanácskozás időszakához köti, hanem egy szélesebb időszakhoz; ezzel együtt sem tudom, hogy végül is mi volt Pozsgay véleménye a pártszakadás kérdéséről. Esetleges magyarázatként később majd bemutatom, hogy Pozsgaynak mindenekelőtt “érdekei” voltak és ezeket igazolni törekvő “véleménye”.)
Az a politikai tévedés, mi több politikai hiba, hogy sem az MSZMP-vezetésében lévő reformerek (Nyers Rezső és Pozsgay Imre), sem a reformköri mozgalom nem volt képes a pártszakítás útjára lépni, holott ezt a reformértelmiségi-elit szorgalmazta és a maga jelentős informális hatalmával a kezdeményezők mellé állt volna, később súlyos tehertételként nehezedett a baloldali, szocialista-szociáldemokrata mozgalomra; ez a mozgalom még napjainkban is nyögi az ebből fakadó “utódpártiság” bélyegét. (De - majd részletesen látni fogjuk, hogy - a “főszereplők” sem érték el, a pártszakadás elmaradása miatti jutalomként, óhajtott céljaikat; Pozsgay Imre a köztársasági elnökséget, Nyers Rezső pedig egy sikeres, kormányon maradó párt elnöki tisztét. A történelem igazságosan ítélkezett, ők megérdemelték sorsukat. Németh Miklósról itt és most azért nem beszélek, mert a későbbiekben majd látni fogjuk, hogy ő többé-kevésbé teljesítette a reá kirótt történelmi feladatot, a Kormány kivonását az MSZMP KB irányítása alól és annak az Országgyűlés fennhatósága alá helyezését. Mindezekről a későbbiek során szólni fogok.)
Pozsgay-ék ezen magatartása - ahogy ezt Magyar Bálint is nem egyszer elmondta[49] - a demokratikus ellenzék számára volt kedvező; egyrészt azért, mert a reformerek a párton belül korlátozni tudták a párt konzervatívjainak tevékenységét, másrészt azért, mert ez az ellenzék látta, hogy a reformerek párton belül maradása le fogja értékelni politikai jelentőségüket. A későbbiek igazolták véleményük megalapozottságát.
* * *
Térjünk vissza a “birka-nyájhoz és pásztoraihoz”. Mint láttuk Gombár közlésére, hogy nincsenek a reformköri mozgalomnak vezetői, Keserű Imre ezt visszautasította és megnevezés nélkül - többek szószólójaként - már-már politikai és erkölcsi pressziót gyakorolva szólította fel Nyers Rezsőt és Pozsgay Imrét hogy álljanak élünkre; Szabó Zoltán néven nevezve őket, ugyanezt tette.
Gombár Csabának nem hittünk! Nem sokat kellett várni, hogy kiderüljön, neki van igaza. A tanácskozást követő nemzetközi sajtótájékoztatón, Bossányi Katalin, a HVG-rovatvezetője a következő kérdést tette fel Pozsgay Imrének:
“Vállalják-e önök a reformköröket? Ki a reformkommunisták vezetője? Én személy szerint vállalom az együttműködést a reformkörökkel-felelte Pozsgay Imre. A vezér szerepére nem török - majd kitermeli a mozgalom.”[50]
Nyers Rezső közvetlenül nem is reagált a felszólításra; jóval később - már a párt elnökeként - arról beszélt, hogy ő a párton belüli platformok mindegyikének a képviselője.
Gombár Csaba a tanácskozás utáni napon adott egy nyilatkozatot a Mai Nap számára.[51] Itt újra megismételte, hogy a “reformtörekvésű embereknek, párttagoknak jelenleg nincs országos vezetője. De ha ma nincs, holnap lesz.” A riporter ehhez kapcsolódva megkérdezte, hogy Gombár, Bihari vagy Lengyel miért nem vállalják ezt a szerepet? Gombár - csak a saját nevében nyilatkozva - magáról elmondta, hogy ő nem alkalmas a politikusi szerepre, hogy ő, a többiekkel együtt, politikával is foglalkozó társadalomtudós.
A reformköri mozgalom “reformbirkanyájsága” ezek után kezdődött, de nem a “rendpárti-farkasokkal” szemben, hanem Nyers Rezső és Pozsgay Imre áhított “pásztorainkkal” szemben, akik kijelentették, hogy nem vállalják azt, hogy az élünkre állnak, és mi mégis naivul, a mozgalom létezésének egész időszakában ebben reménykedtünk. A reformköri mozgalom többsége végig kritikátlanul viszonyult Nyers Rezső és Pozsgay Imre személyéhez, amelynek súlyosan - különösen az MSZP alakulásakor - megfizettük az árát. A Budapesti Reformkör abban különbözött a mozgalom döntő többségétől, hogy az MSZMP KB júniusi ülése után rádöbbent, hogy ezeket a vágyott vezéreinket személyes érdekeik vezérlik és velük szemben is törekedtünk megőrizni a reformköri mozgalom autonómiáját.
Néhány megjegyzést kívánok fűzni Gombár Csaba Mai Nap-ban megjelent nyilatkozatához: nehezen elképzelhető, hogy Gombár - azok után, hogy a kecskeméti tanácskozáson elhangzott Keserű Imre és Szabó Zoltán Nyers Rezsőhöz és Pozsgay Imréhez intézett felszólítása - a riporter kérdésére majd azt válaszolja, hogy örömmel vállalják a reformköri mozgalom szervezésének és irányításának a feladatát, hogy a reformköri mozgalom vezetői lesznek. Ahhoz, hogy egy ilyen helyzet létrejöhessen, részünkről minimum két alapvető feltételt kellett volna teljesíteni: tudomásul kellett volna vennünk, hogy Nyers Rezső és Pozsgay Imre nemcsak hogy nem vállalják a reformköri mozgalom vezetését, hanem nem is alkalmasak e szerep betöltésére; továbbá kellő formában kifejezésre kellett volna juttatnunk, hogy mi a reformértelmiségi-elit vezető képviselőit örömmel látnánk élünkön és várjuk ennek megvalósulását. E helyett csak addig jutottunk el, hogy számos deklarációban kijelentettük, sorainkba várjuk őket - nyilván közkatonaként. Mindez azt jelenti, hogy a reformköri mozgalom nem volt olyan állapotban, nem állt előtte álló feladatainak olyan megértésén, hogy megérdemelte volna ezen elit képviselőit vezetőinek.
Más oldalról az itt mondottakat az is bizonyítja, hogy saját soraiból sem volt képes kiválasztani megfelelő vezetőket: nem azért, mert a mozgalomban nem volt elég erre a feladatra megfelelő, tehetséges ember, hanem azért, mert egy kis változtatással itt is elmondható az a Hegel-i bölcsesség, hogy minden mozgalomnak olyan vezetői vannak, amilyent megérdemel.
Ennek bizonyítására a mozgalom történetének bemutatása során majd részletesen kitérek; ennek megkezdésére nem is kell olyan soká várni, csak be kell mutatnom a kecskeméti tanácskozáson elhangzott Géczi József hozzászólását.
* * *
Már elmondtam, hogy a kecskeméti tanácskozáson mintegy 30 reformkör 80 képviselője jelent meg; közülük kb. 10-en a budapesti reformkörök küldötte volt. A Művelődési Központ nagytermében csak a meghívólevéllel rendelkezők foglalhattak helyet; a többiek a megyei pártszékházban TV-monitorokon keresztül kísérhették figyelemmel a tanácskozást.
A tanácskozás ideje alatt és az ebédszünetben a reformköri küldöttek lázas munkával, hosszú kemény vitában dolgozták ki és fogadták el a reformköri mozgalom nyilatkozatát, az első közős dokumentumot. Ez a nyilatkozat úgy készült, hogy a kecskeméti reformköri szervezők még a tanácskozás előtt csináltak egy tervezetet, melyet nem nevezhetünk másnak, mint egy gyenge nyersfogalmazványnak, melyet ők - az első, kritikus reakciók alapján - újrafogalmaztak. Ez az újrafogalmazott anyag már alkalmas kiindulópont volt a vitához, amely így is rendkívül éles volt és amelynek radikalizmusát mindenekelőtt a budapesti küldöttek biztosították. Ez az elfogadott nyilatkozat - a mi álláspontunkhoz képest - ugyan kompromisszumként született, de a mozgalom reformkommunista kezdeteihez viszonyítva nagy előrelépést jelentett: a nyilatkozat irányultsága ugyanis egyértelműen reformszocialista volt.
A nyilatkozat szövege a következő:
“Reformműhely címmel 1989. április 15-én Kecskeméten megrendezett országos tanácskozás alkalmából első találkozójukat tartották az MSZMP eddig megalakult, a platformszabadság alapján szerveződött reformkörei. Találkozójukon egységes álláspontot alakítottak ki a - többségükben már eddig is, egymástól függetlenül megfogalmazott - következő kérdésekben:
- Az MSZMP egészében meghatározóvá kell válnia a reformgondolkodásnak és -cselekvésnek. Az áttörést és a reformerők megszerveződését is segítve az MSZMP vezetése vegye tudomásul a reformkörök létét, biztosítsa működési feltételeiket, beleértve horizontális struktúra kialakítását is. A reformkörök használhassák az MSZMP rendelkezésére álló központi és helyi eszközöket, létesítményeket.
- Az eddig megalakult reformkörök felhívják az MSZMP tagjait, szervezeteit, hogy hozzanak létre reformköröket és más, hasonló jellegű szerveződéseket. Nem fogadjuk el a gyakorlati tapasztalatokat nélkülöző frakciós megbélyegzést.
- A reformkörök fórumai nyitottak az MSZMP valamennyi tagja és mindenki számára, együttműködnek más, az MSZMP-n kívüli szervezetekkel, személyekkel is. Mindenkinek vita-, kapcsolódási és együttműködési lehetőséget kínálnak.
- Tevékenységükben az MSZMP-n belüli újfajta pártegység kialakítását, az egyes áramlatok, nézetek, platformok dinamikus együttélését, a tényleges reformcselekvés elsődlegességét és az elméleti alapok újragondolását érvényesítik.
- A reformkörök igénylik a nyitott reformműhely-tanácskozásokat, és vállalják azok fő gondolatainak gyakorlatba történő átvitelét.
- A reformkörök képviselői elfogadják és támogatják az MSZMP budapesti és szegedi reformköreinek kezdeményezését országos tanácskozás megszervezésére, amelyre 1989 májusában, Szegeden kerüljön sor. Ez a tanácskozás egyik fontos eszköze lehet annak, hogy az MSZMP-n belüli reformerők platformjukat kialakíthassák.
- A reformkörök aggodalma az utóbbi hetek eseményei alapján fokozódik, mert a párt belügyei, a vezetés állásfoglalásai kiegyensúlyozatlanok, intézkedései bátortalanok, egy régi egység nosztalgiájától terhesek. Fokozatosan csökken a nép, az ország bizalma, veszélybe kerülhet a nemzetközi megbecsülés, a párt elveszíti legjobb erőit, növekszik a szétesés veszélye.
- A Központi Bizottság legutóbbi ülésén személyi kérdésekben született döntések nem teremtették meg a régóta hirdetett fordulat személyi feltételeit.
- A Politikai Bizottsággal és a főtitkárral kapcsolatos bizalom kérdése a Központi Bizottságon belül maradt. Ugyanakkor a KB tagjainak döntő többsége egy korábbi korszak politikusa, önmaga és a politika megújítására képtelen. A személyi kérdések eldöntése pár száz pártvezető belső, titkos ügye maradt.
- Az ülések, a döntések - minden korábbi követelés ellenére - zártak, a közvélemény manipulált hírcsomagot kap, a párttagság még utólag sem értesül hitelesen.
- A Központi Bizottság szóvivője “szómegkerülő”, lekezeli a közvéleményt, a sajtót, a közérdeklődést; az arrogancia és önhittség kapott lábra némely utóbbi megnyilatkozásában.
- A reformszárny és a reformkörök működésével kapcsolatos ellenérzés és értetlenség a főtitkár nyilatkozataiban is tapasztalható.
- A Központi Bizottság bizalmát továbbra is élvező kormány gyakorlati intézkedései kapkodóak, hitelrontók, nélkülözik a következetességet és az átgondolást.
- A felsorolt okok felvetik annak veszélyét, hogy a párt teljesen méltatlanná válik a hatalomra, képtelenné a nép felemelkedésének szolgálatára. Ezért a reformkörök a következő javaslatot teszik:
- Kerüljön sor 1989 őszén rendkívüli pártkongresszus összehívására.
- A kongresszusi küldöttválasztás a párton belüli teljes demokratizmus megvalósulásával (ehhez szükséges átmeneti szervezeti intézkedésekkel) és platformok alapján történjen.
Kecskemét, 1989. április 15.
A Reformműhely-tanácskozás alkalmából megjelent mintegy 30 reformkör 80 képviselője”[52]
Az elfogadott nyilatkozat jellegét azért nevezhetem reformszocialistának, és a reformköri mozgalom új stádiumáról, a tudatosság új szakaszáról azért beszélhetek, mert az előző, reformkommunista szakaszban a mozgalom elfogadta az MSZMP KB reformkommunista politikáját, feladatát e politika következetes végrehajtásának támogatásában, szorgalmazásában látta; a KB Grósz-féle vezetése iránt megvolt a bizalma és a passzív párttagságot - a pártvezetéssel egyetértésben - a reformkörök keretében e politika végrehajtására szándékozott mozgósítani.
Ez a Nyilatkozat egész más hangot ütött meg: számtalan kérdésben kritizálta a pártvezetését; kifejezte bizalmatlanságát mind a KB tagjai, mind a PB iránt, külön is kiemelve a pártfőtitkár iránti bizalmatlanságát; kifejezésre juttatta a párttagság azon igényét és elhatározását, hogy kézbe akarja venni a párt reformszellemű megújításának az ügyét, ezért rendkívüli kongresszus összehívását követeli a teljes és valóságos demokratizmus alapján. Mindezt a szocializmus továbbépítésének és megújításának az érdekében követelte, és hitte, hogy ezzel a magyarországi szocializmus válsága felszámolható. Ezt a kritikai magatartást és ezeket a társadalmi-politikai törekvéseket és célokat nevezem én reformszocialistának.
A reformköri mozgalom e nyilatkozatának az elfogadása, méginkább a nyilatkozatban foglaltak, melyek arról adtak híradást, hogy a mozgalom fejlődésének új stádiumába lépett, volt a kecskeméti tanácskozás igazi jelentősége számunkra; úgy véltük, hogy ez az állásfoglalás platformunkban megfogalmazott céljaink irányába mutat, a párt belülről való elfoglalásának a megkezdését jelenti.
* * *
Ezt az örvendetes pozitív folyamatot egy disszonáns hang, Géczi József hozzászólása, azonban megtörte. Hozzászólása 4. pontja a következőképpen hangzott:
“Felhívnám a figyelmet a reformkörök szerveződésének az új politikai szervezetektől is eltérő sajátosságára. Az 1988. novemberi Csongrád megyei alapítás után vidéken indult szép csendben a mozgalom. Január végétől az új reformkörök kifli alakban körbefogták Budapestet, majd létrejött az első pesti reformkör is. Gondolom, elkerülhetetlen, hogy előbb-utóbb ez a mozgalom is főváros-központúvá válik. Nem lenne jó azonban, ha Budapest mintegy “bedarálná” ezt a szerveződést. Csak remélhetem, hogy olyan fővárosi elvtársak kezébe kerül az összefogás, a koordinálás, akik számára a Nagykörúton túli világ nem mosódik össze egyetlen ugarrá.”[53]
Géczi állításából egyszerűen nem igaz, hogy január végétől a vidéki reformkörök “kifli alakban” fogták körbe Budapestet és csak majd ezek után jött létre az első pesti reformkör. Láttuk, hogy amikor a Bp.-i I. sz. Reformkör szerveződött, akkor az országban egyedül a Csongrád megyei kör létezett, és amikor a budapesti elkezdte tevékenységét, nagyjából abban az időben kezdte el a kaposvári is. Legfeljebb arról lehet szó, hogy a “második helyért” holtverseny alakult ki a budapesti és a kaposvári reformkörök között, de hol van itt az a bizonyos “kifli alak”. Géczinek erre a hamis állításra azért volt szüksége, hogy megpróbálja “megalapozni” azt a mítoszát, hogy a reformköri mozgalmat a vidék szülte; későbbiekben ezt az állítását úgy konkretizálta (pl. a Rendszerváltók a baloldalon kiadványban, 123. old.), hogy Csongrád megye volt az első, Bács-Kiskun megye a mozgalom második szülőföldje.
Szabó Zoltán már a kecskeméti tanácskozáson közvetve polemizált ezzel a nézettel, amikor hozzászólásában arról beszélt, hogy a reformköri mozgalom “döntően értelmiségi mozgalom”.
Géczi Józsefnek a konkoly-hintésből azonban ez sem volt elég, attól igyekezett óvni a mozgalmat, hogy azt Budapest nehogy “bedarálja”; Géczi ezzel a mozgalomban elkezdte a főváros és a vidék rossz-emlékű szembeállítását, ami teljesen összeegyeztethetetlen volt a reformköri mozgalom szellemiségével. Tette ezt olyan körülmények között, hogy a Budapesti Reformkör kezdettől fogva gesztusokat gyakorolt a vidéki reformkörökkel kapcsolatban: így egyetértettünk azzal, hogy Géczi József olvassa fel az elfogadott nyilatkozat szövegét, holott Szabó Zoltán hozzászólása méltóbb keretet biztosított volna a szöveg felolvasásának, továbbá mi javasoltuk Szegedet az első országos tanácskozás színhelyéül, holott mi voltunk az elsők, akik 1989. április 5-én elfogadott platformunkban bejelentettük, hogy mielőbb meg kívánjuk rendezni az MSZMP reformköreinek országos tanácskozását.
A Géczi József által elvetett mag jó termőtalajra talált; a későbbiek során látni fogjuk, hogy az itt elkezdődő, “népi-urbánus”-jellegű vitához hasonlatos szembenállás hogyan terebélyesedett ki a reformköri mozgalomban és hogyan jutott el a Budapesti Reformkör tagságával szembeni antiszemita ellenszenvig.
* * *
A tanácskozás záróakkordjaként, délután ½ 6 körül, a pártszékház tanácstermében Pozsgay Imre találkozott a Kecskeméten megjelent reformköri tagokkal; 30-40 perces kötetlen beszélgetés során semmi lényeges probléma nem került megvitatásra.
* * *
A kecskeméti tanácskozást, a reformkörök képviselőinek kecskeméti megnyilvánulását a magyar és a nemzetközi sajtó is figyelemmel kísérte. Nem célom semmiféle áttekintést adni ezekről az írásokról, csak két sajtó-megnyilvánulásra utalnék, mindkettő a Magyar Nemzetben jelent meg.
Mélykuti Attila április 15-én, Szakítópróba címen, vezércikket szentel a tanácskozásnak, és Major László MSZMP szóvivő, illetve Grósz Károly nyilatkozatai során azon élcelődik, hogy amit a reformkörök csinálnak, az az említettek nyilatkozatai alapján frakciózásnak minősül; továbbá, ha a Kecskeméten lévő képviselők “netán megerősítik a budapesti reformkör álláspontját, amelyben az MSZMP vezetését tartják hibásnak az áprilisi, más pártokkal tervezett kerekasztal meghiúsulásáért, akkor mi lesz?” (Sajnos nem erősítették meg; mi szerettük volna elérni, hogy április 9-i nyilatkozatunk lényege - amelyben a Grósz-vezetést hibáztattuk a Kerekasztal meghiúsulásáért - kerüljön be az elfogadott nyilatkozatba, de ezt az álláspontunkat a többi küldött nem fogadta el, ezért is írtam fentebb, hogy kompromisszumos nyilatkozat született. Mélykuti vezércikke azt jelzi, hogy ő is többet várt a reformköröktől a kecskeméti tanácskozáson.)
A másik írás Soltész István: Kecskemét c. cikke, amely a Magyar Nemzet április 17-i számában jelent meg. Ebben az írásban annak a bemutatása érdekes, hogy nemcsak Nyers Rezső, Pozsgay Imre, Vastagh Pál vetette el Kecskeméten a pártszakadás gondolatát, hanem az SZDSZ is. “Figyelemre méltó - írja -, hogy a Szabad Demokraták Szövetségének hét végi programadó közgyűlése szintén arra az álláspontra helyezkedett, hogy az MSZMP pártszakadása tragikus lenne, mivel a reformistákkal szemben a dogmatikusok kezében maradna az egész irányító apparátus.” Néhány hónap múlva az SZDSZ ezt az aggodalmát már elfelejtette és ugyanúgy lekommunistázta, illetve később leutódpártizta az MSZMP-n belüli reformereket is, mint a rendpárti fundamentalistákat. Ez volt a köszönet azért, hogy Pozsgayék nem kezdeményezték a pártszakadást és ezzel megnyugtatták az aggodalmaskodó SZDSZ-t.
* * *
A kecskeméti reformköri nyilatkozatra a Grósz-féle vezetés is rendkívül gyorsan és elutasítóan reagált. Grósz még április 14-én, a városi titkárok értekezletén előadta, aggasztják a reformkörök “szervezeti rendszerré válásának helyenként mutatkozó” jelei[54]; azt is kijelentette, hogy nemcsak balról, jobbról is meg kell húzni a határvonalat, hogy ki lehet a párt tagja.
A Népszabadság 1989. április 18-i számában Grósz Zalai Istvánnak adott interjút, amely címének részeként, válasz a reformkörök bírálatára utalást is tartalmazta. Nem akarom az interjút részletesen ismertetni, csak a reformköri mozgalmat érintő legfontosabb megállapításait.
Zalai először a pártszakadás iránt érdeklődött: Grósz erre azt válaszolta, hogy ez a veszély fennáll, ha lehet el kell kerülni, de nem mindenáron, mert ő “az MSZMP szempontjából ma a párton belüli szervezett frakciók létrejöttét és működését” látja a legveszélyesebbnek.
A kecskeméti nyilatkozatban is követelt horizontális struktúrákkal kapcsolatban Grósz kijelentette: “Szerintem ez a párt szétesését jelentené. Ez az állásfoglalás (mármint a kecskeméti nyilatkozat állásfoglalása - N.Z.) ellentétes azzal, amit a Központi Bizottság múlt heti ülésén elhatározott (...) Határozottan ellene vagyok minden vertikális és horizontális szerveződésnek, mert az ilyen típusú szerveződések mechanizmusa, megítélésem szerint, nem fér bele a platformszabadság koncepciójába.”
A következő kérdés a platformszabadság és a frakciózás viszonyát tudakolta. Grósz válaszként arról beszélt, hogy a platformszabadság a sokszínű nézetek jelenléte, ütköztetése és elfogadtatása, de nem jelenthet szervezeti kötődést, szervezeti fegyelmet; márpedig a horizontális struktúra ezt jelenti.
A Nyilatkozatban megfogalmazott főtitkárral kapcsolatos bizalmatlanság kérdésére Grósz a következőket válaszolta: “- Hogy egy vezetés milyen bizalmi tőkével rendelkezik, azt, az az érzésem, nem néhány ember nyilatkozata határozza meg. Nem hiszem, hogy a párttagság nagy többsége képviselné ezt az álláspontot (...) De mindenkinek szuverén joga, hogy megítélje viszonyát a vezetőkhöz, s ahhoz a szervezethez is, amit az adott vezetők az adott pillanatban megjelenítenek. Tehát módja van bárkinek az álláspontját megfogalmazni, de ha nem tetszik, el is lehet távozni a mozgalomból. A vezető sorsa nem attól függ, hogy néhány embernek nem tetszik, hanem attól, hogy a bizalmi szavazásra jogosult testület elfogadja-e vagy sem”.
Grósz válasza a kecskeméti reformköri Nyilatkozatra egyértelműen bizonyítja, hogy az MSZMP Grósz-féle reformkommunista vezetése és a reformköri mozgalom reformszocialista irányzata alapvető kérdésekben szemben állnak egymással. Megdöbbentő az a magabiztosság, ahogy Grósz Károly a reformköri mozgalom bírálatát “néhány ember” akarnokoskodásának minősíti, akiknek ha nem tetszik az ő irányvonala, azok elhagyhatják a pártot.
Grósz itt idézett interjúja azonban csak a külső látszat szintjén mutatta Grósz magabiztosságát. A Grószra záporozó ütések közül valójában Nyilatkozatunk volt az első “megrendítő ütés”; ezt bizonyítja az MSZMP KB 1989. május 8-i ülésének Grósz személyével kapcsolatos néhány vonatkozása, mindenekelőtt a párt főtitkárának pártszavazással való megválasztásának előrángatott ötlete, amely reagálás volt Nyilatkozatunk azon passzusára, hogy: “A személyi kérdések eldöntése párszáz pártvezető belső, titkos ügye maradt.”
De ezt bizonyítja a KB ülésen felszólaló Grósz Károly is, amikor a következőket mondta: “Az elmúlt napokban számtalan olyan pártrendezvény volt, ahol szenvedélyesen bírálták a vezetést, mindenekelőtt a főtitkárt, a pártunk központi lapjában tulajdonképpen közölték alkalmatlanságát a főtitkári teendők ellátására. Ezeken a tanácskozásokon részt vettek központi bizottsági tagok is. Ezek a központi bizottsági tagok nem szólaltak fel a főtitkár védelmében, a vezetés védelmében.”[55]
Grósz ezért, a vezetés legitimálásának érdekében, előállt a pártszavazás-intézményének a bevezetési javaslatával, amelynek első próbáját már június elején javasolta megejteni; igaz, egyúttal azt is közölte, hogy ő magát sem a főtitkári posztra, sem KB tagságra nem fogja jelöltetni.
Hogy Grósznak e magatartásában Kecskemétnek, ottani nyilatkozatunknak volt döntő-meghatározó szerepe, azt ezen a KB ülésen Katona Béla mondta ki: “És ha belegondolok csak az elmúlt néhány nap vagy hét eseményeibe, arra például, hogy szerdán megválasztottuk itt az új Politikai Bizottságot és Grósz elvtársat, ha jól emlékszem három ellenszavazattal választottuk meg, szombaton Kecskeméten reformgyűlés van, a reformgyűlésen felszólalnak és azt mondják, Grósz elvtárs alkalmatlan az MSZMP főtitkárának. Négy politikai bizottsági tag és számolatlan központi bizottsági tag vett részt ezen a gyűlésen. Egyetlen egy ember nem volt, aki felállt volna és azt mondja: kérem három nappal ezelőtt megválasztottuk a Politikai Bizottságot és a főtitkárt, és én X. Y. Grósz Károlyra szavaztam.”[56]
A KB ülésen egyedül Vastagh Pál volt, aki reflektált Katona Béla maliciózus szemrehányására: “Ami pedig a Kecskeméten részt vevők számára adresszált kritikát illeti, a rám vonatkozó részt én vállalom és tudomásul veszem.”[57]
IV./ Az MSZMP Budapesti Reformkörének tevékenysége a platform 
elfogadásától a szegedi tanácskozásig (1989. április 5-1989. május 20.)
1989. április 5-e után - miután elfogadtuk platformunkat - a Kör rendkívül intenzív munkába fogott. Már ezen, az 5-i ülésen elfogadtunk egy nyilatkozatot, amelyben kifejezésre juttattuk, hogy támogatjuk az MSZMP tárgyalási szándékát az ellenzéki pártokkal, de néhány nap múltán az MSZMP vezetését hibáztattuk az április 8-i tárgyalások elmaradásáért.[58] (Ezeket az állásfoglalásainkat a harmadik részben majd közölni fogom.)
A következő, április 12-i ülésünkön a Kör feladatairól vitáztunk, a cél a munkaterv elfogadása volt, melynek autentikus szövegét nem találtam meg.[59] Szántó György és Vajda János akkor készült jegyzetei alapján az ülés vitájával kapcsolatban még a következőket tudtam rekonstruálni: az ülésen a Népszabadságtól Láng Zsuzsa jelent meg és elmondta, hogy a következő hét szombatján a Népszabadság Kerekasztal-beszélgetést szervez a reformkörökről, amelyre Körünket meghívta. Részünkről a beszélgetésre mi Szántó Györgyöt és Vajda Jánost delegáltuk. Rózsa Péter a TV-2 Napzárta-műsorától Vajda Jánost kereste meg, hogy április 13-án néhány város reformköri képviselőit tv-lánccal kötik össze a bemutatkozás és vita céljából; erre a vitára a tagság Novák Zoltánt, Szabó Zoltánt és Szántó Györgyöt delegálta. (Mélykuti Attila a Magyar Nemzet 1989. április 15-i, Szakítópróba c. írásában utalt e műsorra.) Szécsényi Tibor (TDDSz-ügyvivőként) felhívta a Kör figyelmét a május 1-jei politikai vitákra. Ezen a napon jelent meg a Magyar Hírlapban Szabó Zoltán nyilatkozata platformunkról.
Szécsényi Tibor közlésével kapcsolatban Szántó György javasolta, hogy írjunk a SZOT-nak levelet: részt akarunk venni a május 1-jei politikai vitákon.
Többen szóvá tették, hogy Katona Béla előző heti Szót kérek-ben elhangzott rádiónyilatkozata rossz fényt vet a reformköri mozgalomra.
A munkatervhez is több javaslat hangzott el: javasoltam, hogy a következő szerdán vitassuk meg a KB munkabizottsága platformszabadsággal kapcsolatos tervezetét, ehhez kapcsolódott Szántó György, aki azt javasolta, hogy vegyünk részt a Budapesti Pártbizottság ezzel kapcsolatos vitáján.
Kerekes György vetette fel legáltalánosabban (és legrészletesebben), hogy mit is kellene felvállalni a reformkörnek; ő a műhely-jelleget, az elméleti munka fontosságát hangsúlyozta, amelyet később többen bíráltak.
Szántó György a munkatervbe még a következőket javasolta:
- legitimálni magunkat az MSZMP-ben, a budapesti PB-ben;
- országos tanácskozást, országos szervezetet az MSZMP-n belül;
- területi szintű szerveződést;
- sürgősen állást foglalni gazdaságpolitikai kérdésekben;
- Nagymaros politikai aspektusát vitassuk meg;
- az alternatívokkal sürgősen felvenni a kapcsolatot.
Kékesi Katalin a drámai szegénységre hívta fel a figyelmet, javasolta, hogy a kérdést tűzzük napirendre.
Szokolai Katalin: a napi kérdésekre kell gyorsan reagálni, a köldöknézés helyett.
Hárs Gábor: az első másfél óra elrémítette, 20/15-kor kezd megnyugodni.
Hozzászóltak még: Szenes Iván, Nádor György, Rados Péter, Kürti Judit, Szalai László, Verebes Lóránt, Halák László, Hollós Judit, Pataki Károly, Kovács Endre, Honti Mária, Bognár Tibor, Horváth Attila.
A Mai Nap 1989. április 14-i számában jelent meg Vajda János interjúja: “Reform belülről, hiszik, lehet még tenni valamit.” Vajda itt a Kör megszületéséről tájékoztat, illetve arról beszél, hogy nem egy új pártot kell alapítani, hanem az MSZMP-t kell megváltoztatni, melynek lehetőségében ő még hisz.
* * *
Április 19-i ülésünkön foglalkoztunk a KEB április 17-i határozatával, amely közölte, hogy a KEB visszavette a párt tagjai sorába Bihari Mihályt, Bíró Zoltánt, Király Zoltánt és Lengyel Lászlót. E határozattal kapcsolatban állásfoglalást fogadtunk el, melyet az Országos Sajtószolgálaton keresztül még aznap nyilvánosságra hoztunk; ez a következő volt:
“Az MSZMP Budapesti Reformköre az alábbiak közlésére kérte az Országos Sajtószolgálatot: Örömmel üdvözöljük ismét az MSZMP tagjai sorában Bihari Mihály, Bíró Zoltán, Király Zoltán és Lengyel László elvtársakat és sajnálattal, de megértéssel vesszük tudomásul, ha az említettek bármelyike úgy dönt: közéleti tevékenységét a továbbiakban nem az MSZMP tagjaként kívánja kifejteni. Felháborodottan tiltakozunk ugyanakkor a nevezettek párttagságát visszaállító KEB határozat módja és annak sajtóban megjelent indoklása ellen
1. Visszautasítjuk azt az állítást, miszerint az érintetteket nem politikai nézeteikért, hanem politikai magatartásukért zárták ki 1988 áprilisában. A KEB kizáró határozata valójában egy hatalma végnapjait élő pártvezetés utolsó, kétségbeesett kísérlete volt arra, hogy példát statuálva félemlítse meg a pozícióját egyre jobban fenyegető, párton belüli reformerőket.
2. Nevezett elvtársak ennél fogva egy párton belüli koncepciós eljárás áldozatai. Tagsági viszonyukat tehát nem a politikai közéletben és rendszerben végbement, korszakos jelentőségű változásokra hivatkozva, hanem teljes erkölcsi és politikai rehabilitálásukkal, valamint az eljárásnak nevet adó és az ítéletet végrehajtó KEB egyidejű lemondásával kellett volna helyreállítani.
3. Visszautasítjuk Lukács János elvtársnak, a KEB új elnökének azt, a sajtóban megjelent nyilatkozatát, miszerint az egy évvel ezelőtti viszonyok között a kizáró határozat minden bizonnyal helyes volt. Eltekintve attól, hogy emberek igazságtalan meghurcolását semmilyen körülmények között nem tartjuk helyesnek, a határozat, minthogy céljával ellentétben nagy mértékben hozzájárult a pártvezetést végül is elsöprő elemi erejű felháborodáshoz, még az akkori pártvezetés szempontjából is nyilvánvalóan elhibázott volt.
4. A KEB április 17-i határozatában és annak indoklásában újabb bizonyítékát látjuk annak, hogy a jelenlegi pártvezetés képtelen az MSZMP megújításának az élére állni, minthogy a Kádár-féle vezetés legnyilvánvalóbb politikai baklövéseivel sem hajlandó nyíltan és egyértelműen szembefordulni.”[60]
Míg a KEB - legalábbis nyilvánosan - egyáltalán nem reagált nyilatkozatunkra, addig a közvéleményben és a sajtóban nagy feltűnést keltett állásfoglalásunk. Mélykuti Attila a Magyar Nemzet 1989. április 22-i számában, a Ringatózás c. írásában a következőket írta: “Remélem nem tekinthető újságírói fogásnak, ha most kijelentem: tessék, itt az igazi dráma. Méghozzá nyilvánvaló politikai dráma, hiszen a hatalmon lévő MSZMP önmagát már megfogalmazni tudó csoportja határolódik el egyértelműen a párt vezetésétől. (...) A reformköriek kemény kritikájára sem hivatalos, sem félhivatalos választ nem találtunk.”[61]
Nyilatkozatunkra odafigyelő reagálás a közvélemény részéről azért volt jogos, mert az uralmon lévő kommunista pártok történetében mindeddig nem igen fordult elő, hogy egy, párton belüli, önmagát frakcióként szerveződő csoport ilyen élesen kritizálja a párt egyik vezető szervét, követeli nemcsak annak lemondását, hanem az egész pártvezetésről kijelenti, hogy az képtelen a párt megújításának az élére állni. Ez valóban egy politikai dráma volt, akkor is, ha a szereplők egy része nem mert a színpadon megjelenni. A nyilvánosság hatalmas ereje biztosította számunkra azt a lehetőséget, azt a mozgásteret, hogy a vezetés szemébe mertük mondani, hogy ideje lejárt, tessék távozni!
Vita a platformszabadságról
Az április 19-i ülésünk a KEB határozatával kapcsolatos nyilatkozatunk mellett megvitatta a KB-munkabizottság platformszabadságról szóló vitaanyagát is. Erről a vitaanyagról a Kör szervezőbizottsága állásfoglalást készített elő, amely a vita folyamán kiegészült-módosult és ezek után fogadta el az ülés a Budapesti Reformkör álláspontjaként. Az ezzel kapcsolatos vita menetéről semmiféle feljegyzés nem maradt fenn, ezért csak magát az állásfoglalásunkat tudom közölni[62]:
“Állásfoglalás az MSZMP KB platformszabadsággal kapcsolatos vitaanyagáról
Örvendetes, hogy az MSZMP KB - ha megkésve is, de - szükségesnek tartja a platformszabadság meghirdetését. Az erről készült tervezet azonban véleményünk szerint nem alkalmas e fontos működési elv felmerülő kérdéseinek tisztázására, mert szűk szervezeti keretek közé szorítva, ellentmondó és felemás korlátozásokkal kívánja azt megvalósítani.
A budapesti reformkör tagjai a kiadott tervezetet megvitatták és azt javasolják, hogy a párt annak második pontját - amely minden lényeges elemet magába sűrít - az alábbi szövegezésben nyilvánítsa a platformszabadság megvalósításához szükséges és elégséges alapelvnek:
“Minden párttagnak és a párttagok bármely csoportjának joga, hogy politikai kezdeményezéssel forduljon bármely másik elvtársához, pártszervezethez, testülethez abból a célból, hogy álláspontját ismertesse, egyeztesse és közös álláspont kialakulása esetén az így létrejövő platform elfogadtatásáért közösen lépjenek fel. A párttagok szervezeti hovatartozásuktól függetlenül, szabadon kapcsolatba léphetnek, megismertethetik nézeteiket, javaslataikat egymással, (gyűlést tarthatnak, aláírást gyűjthetnek, stb.) Ha egyetértenek, közös lépéseket tehetnek mások megnyerésére is. Vonatkozik ez természetesen személyi kérdésekre is.”
Ennek deklarálásán túl minden részletekbe menő előzetes szabályozás szükségtelen.
A reformkör vitaülése mindehhez az alábbiakat kívánja hozzáfűzni:
- a reformkör a minden párttagot alanyi jogon megillető platformszabadsággal élve működik;
- helyes lenne kimondani, hogy a platformszabadság gyakorlásáért egyetlen párttagot sem érhet semmilyen hátrány;
- elvárjuk, hogy a pártszervek, testületek és apparátusaik a platformszabadság gyakorlati érvényesítéséhez minden rendelkezésükre álló (anyagi, technikai, stb.) segítséget megadjanak.
Budapest, 1989. 04. 19.
MSZMP Budapesti Reformköre”

Az 1989. április 19-i PB-ülés foglalkozott a platformszabadsággal kapcsolatos vitával is. Az ülés után Kimmel Emil a KB szóvivő-helyettese nyilatkozott a PB álláspontjáról.[63] Ebből megtudhattuk: a PB álláspontja szerint az új szervezeti szabályzat-tervezet nem tartalmazza a demokratikus centralizmus elvét, bár kétségtelen, hogy bizonyos fegyelemre minden pártnak szüksége van. A centralizmus fogalmát ezért újra kell értelmezni, azért is, mert az egyközpontú irányítást a PB elutasította. Átalakult a testület álláspontja a reformkörök horizontális szerveződésével kapcsolatban is. Ezt az előző heti KB-ülés után Major László szóvivő még frakciózásnak minősítette, de a PB új állásfoglalása szerint most már csak a függőleges szerveződés minősül annak; azaz, ha a reformkörök külön csúcsszerveket hoznának létre, az minősülne frakciózásnak.
A Budapesti Pártbizottság 1989. április 24-i ülése is megvitatta a platformszabadság kérdését; az ülésre meghívást kaptak a Baloldali Alternatíva Egyesülés (BAL), a Demokratikus Szocializmusért Fórum, a Münnich Ferenc Társaság és a Budapesti Reformkör is. A reformkört Nádor György, Szabó Zoltán, Szántó György, Szántó Miklós és Vajda János képviselte.
Mi a helyszínen szétosztottuk az április 19-én elfogadott állásfoglalásunkat és az abban foglaltakat magyaráztuk, védelmeztük.[64] Éles vita alakult ki köztünk és Barabás János, a Bp.-i PB egyik titkára között, aki - platformunkra hivatkozva - azt kérte, hogy “a frakciót felejtsük el”.
E vita során a platformszabadság és a frakciózás viszonyát taglalva a többség arra az álláspontra helyezkedett, hogy nem a platformszabadság szűkítésével kell megakadályozni a frakciók kialakulását, hanem a platformszabadság etikáját kellene megalkotni. Ennek során többen bírálták a párton belüli “címkézést”, amelyre Szabó Zoltán úgy reagált, hogy “azért homlokegyenest eltérő platformok képviselői nem lehetnek meg egyazon pártban. Olyan lényegi kérdésekben, mint a konfliktusok fegyveres erőszaktól mentes megoldása, vagy a piacgazdálkodás következetes érvényesítése, közös nevezőre kell jutni egy párt valamennyi tagjának.”
Szántó György Grósz Károly előző hét végi nyilatkozatával és ennek során Németh Miklóssal való vitájával kapcsolatban zárt pártbizottsági ülésen megfogalmazandó fővárosi állásfoglalás kialakítását sürgette.
Említésre méltónak tartom még, hogy Krausz Tamás (BAL) javasolta, hogy PLATFORM néven egy új lapot hozzunk létre, amelyben a párton belüli véleménykülönbségek, irányzatok megfogalmazást nyerhetnének és publikussá válhatnának.

A Budapesti Reformkör 1989. április 26-i ülése szintén foglalkozott a Budapesti Pártbizottság platformszabadságról rendezett vitájával. A Kör ülésén első napirendi pontként Szántó Miklós számolt be a vitáról.[65] Elmondta, hogy jó benyomásokkal jött el az ülésről, egyetért a Bp.-i PB vitán megfogalmazott álláspontjával. Mindez azért volt furcsa, mert a Bp.-i PB a vitán nem támogatta a rendkívüli kongresszus összehívását, továbbá a frakció kérdésében is más volt Körünk álláspontja, mint a vita többségi véleménye. Szántó Miklós ilyen véleménye azzal magyarázható, hogy ő a Kör reformszocialista irányzatú kisebbségéhez tartozott, ott sem a radikálisabbak közé. Az ülésünkön megjelent Barabás János, aki szintén nem érzékelt lényeges különbséget a pártbizottsági vita és Körünk felszólalóinak álláspontja között; csak arról feledkezett meg, hogy míg ott arra figyelmeztetett, “a frakciót felejtsük el”, addig itt erről nem szólt egy szót sem.
Grósz Károly meghívása a Budapesti Reformkör ülésére
A Budapesti Reformkör a KEB-állásfoglalással kapcsolatos véleményének kialakításával egyidejűleg, továbbá a Népszabadság április 18-i számában megjelent Grósz Károly nyilatkozat által külön is “felpiszkálva” elhatározta, hogy a lehető leghamarabb meghívja Grósz Károlyt a Kör ülésére, hogy nyíltan meg lehessen vitatni a párt főtitkárával szembeni kifogásait. Ezért a szervezőbizottság megbízta Szántó Györgyöt és Vajda Jánost a találkozó mihamarabbi megszervezésével. Mivel Grószt többszöri telefonhívás és üzenet-küldés segítségével sem lehetett elérni, ezért a távirat mutatkozott a legalkalmasabb eszköznek. Az április 19-i ülésünkön számoltunk be a tagságnak a távirat-váltásról és ismertettük azok szövegét.[66]
“Tisztelt Grósz Elvtárs!
Meghívjuk az MSZMP budapesti reformköre ápr. 19-én 17.30-kor a XI. kerület, Villányi út 11-13 sz. alatti összejövetelére, amelyen a platformszabadság kérdését vitatjuk meg. Meggyőződésünk, hogy az esetleges véleménykülönbséget, érvelő vitában lenne szükséges tisztáznunk.
Szántó György és Vajda János szervezők”

Grósz Károly válasza:
“Szántó György és
Vajda János elvtársaknak
Budapest

Tisztelt Elvtársak!
Táviratukat megkaptam. Köszönöm. Mivel a meghívást 18-án 19 órakor kaptam meg, ma pedig a Politikai Bizottság ülésezik - az Önök által jelzett időpontban is -, többek között a reformkörök témakörét is vitatva, nincs módom megtisztelő meghívásuknak eleget tenni.
Javaslom ugyanakkor, hogy a közeli napokban - kölcsönösen megfelelő időpontban - találkozzunk egy elvtársi eszmecserére. Kérem, keressenek meg, vagy jelezzék címüket.
Budapest, 1989. április 19.
Elvtársi üdvözlettel
Grósz Károly”

Míg mi próbáltuk Grósszal felvenni a kapcsolatot, amely egyre nem sikerült, addig Grósz aktívan tevékenykedett, amellyel mind kevésbé tudtunk egyetérteni.
A KISZ 1989. április 22-én tartotta XII. kongresszusát, melyen Grósz beszédet mondott; ebben összefoglalta álláspontját a párt helyzetéről, az előtte álló feladatokról. Szinte minden lényeges kérdésben más volt a véleményünk, mint amit Grósz Károly beszédében elmondott. Előadta, hogy most ugyan a párt szellemileg, politikailag, szervezetileg megosztott, de rendezni fogja sorait: programot készít a szocializmus hosszú távú építésére; a demokratikus centralizmus alapján szervezetileg egységes marad; a munkahelyeken, a területeken és az ágazati szerveződések keretében tevékenykedik; nincs szükség rendkívüli kongresszusra, a soros kongresszust majd akkor kell összehívni, amikor ehhez a politikai feltételeket megteremtik.
Kijelentette: “Javasolták, hogy “el kell foglalni” a reformereknek a Magyar Szocialista Munkáspártot. Erre azt mondom: nosza, induljanak meg! A kapuk nyitva vannak, nem kell döngetni. Mindenkit várunk, fiatalt, középkorút, időset, aki vállalja a párt teljes reformprogramját.”[67] Kifejtette, hogy az MSZMP mint egységes egész lesz reformpárt, ezért kétfrontos harcot folytat; “ma nagyobb az anarchia, a szétesés veszélye, mint a visszarendeződésé.”[68] Előadta, hogy e válságos helyzetet egyesek egyéni érdekeik érvényesítésére akarják felhasználni, a karrieristák és a politikai szélkakasok is jelen vannak a pártban; a megújulás jegyében ma még sokszor - ahogy a költő mondta - “a percemberek dáridója tart”.
Ezek vagyunk mi, a reformköri mozgalom, legalábbis egy részünk! Grósznak azért el kellett volna végre dönteni, hogy minek tekinti a reformköri mozgalmat: a “politikai szélkakasok” gyülekezetének; képviselőit, vagy azok egy részét “percembereknek” avagy egy olyan párton belüli mozgalomnak, amely nyilvánvalóvá tette, hogy belülről el akarja foglalni a pártot, amelyhez - ha a párttagság ezzel egyetért és ebben támogatja - joga van, és ezt a törekvését meg is valósítja, ha az MSZMP vezetése nem igyekezik ezt megakadályozni.
Grósznak ez a vagdalkozva védekező, már-már provokatív magatartása fejeződött ki abban is, amelyet a Magyar Televízió szombat esti híradójában hallhattunk. E szerint Grósz Károly a KISZ kongresszuson résztvevő fiataloknak azt mondta, hogy elkerülhetetlennek látszik a rendkívüli állapot bevezetése a gazdaságban; hozzátette, hogy ezzel az értékeléssel Németh Miklós kormányfő is egyetért, ám álláspontjukat az MSZMP Politikai Bizottsága nem támogatta. E bejelentést Németh Miklós a TV Híradó szerkesztőjét telefonon felhívva cáfolta, hangsúlyozva: a gazdasági szükségállapotról szóló előterjesztésnek nem volt részese, azzal nem értett egyet és a Politikai Bizottságban is ellene szavazott.
Grósznak a rendkívüli állapottal való fenyegetése nemcsak az ellenzéknek, nekünk is szólt; mindazokat, akik szemben álltak politikai törekvéseivel meg akarta félemlíteni. A magyar sajtó hétfőn több ezzel kapcsolatos kérdést fogalmazott meg; így az idő sürgetése miatt a Budapesti Reformkör szervezőbizottsága még hétfőn összeült és állásfoglalást fogadott el, amelyet a Népszabadság és a Magyar Hírlap április 26-i számai közöltek. Ez az állásfoglalás a következőket tartalmazta:
“Az MSZMP Budapesti Reformköre szervezői április 24-i tanácskozásán tiltakoznak Grósz Károlynak a KISZ-kongresszuson folytatott - és a TV Híradójából megismert - beszélgetése miatt; garanciát követelnek a békés társadalmi fejlődésre és követelik, hogy haladéktalanul hozzák nyilvánosságra a Politikai Bizottság 1989. április 18-i ülésének teljes anyagát. Nyilvánosságot, tájékoztatást kérnek a Politikai Bizottság és a Központi Bizottság üléseiről, határozatairól.”[69]
Grósz Károllyal való szembenállásunk és a vele való vitánk ezzel nem fejeződött be, sőt mindinkább kiéleződött és mind gyakoribbá vált; ezért nem véletlen, hogy a vele való személyes találkozó nem jött létre, nem tett eleget meghívásunknak.
A vele való vitáink ellenére ugyanis mi végére akartunk járni annak, hogy Grósz Károly találkozik-e Körünkkel, vagy sem? És mivel hozzánk intézett távirata nem volt egyértelmű, lehetett úgy is értelmezni, hogy nem reformköri összejövetelre akar eljönni (utalás a közeli napokra és a kölcsönösen megfelelő időpontra), hanem a tagság kisebb csoportjával akar találkozni, ezért megerősítettük Szántó György és Vajda János megbízatását, hogy tisztázzák Grósz Károly szándékát. Ez a tisztázás azonban minden igyekezetünk ellenére nem vezetett eredményre; ekkor, május 4-én egy újabb üzenetet intéztünk Grószhoz:
“MSZMP Központi Bizottság 1989. május 4.
Grósz Károly főtitkár
Tisztelt Grósz Elvtárs!
Mivel többszöri telefoni érdeklődésünk nem járt sikerrel kérjük, hogy amennyiben továbbra is fenntartja az MSZMP Bp.-i Reformkörével folytatandó eszmecserére vonatkozó szándékát, konkrét javaslatát juttassa el Vajda János elvtárshoz a Bp.-i Pártbizottságra.
Mi meghívásunkat továbbra is fenntartjuk.
Elvtársi üdvözlettel
az MSZMP Bp.-i Reformkör
szervezőbizottsága”[70]

Grósz Károly erre a megkeresésünkre sem válaszolt, így a találkozó nem jött létre. Csak találgatni lehet, hogy miért nem vállalta Grósz a találkozót; valószínű, hogy ennek két oka lehetett: egyrészt Grósz nem mérte fel helyesen a reformköri mozgalom súlyát-jelentőségét, benne a Budapesti Reformkör kitüntetett helyét, másrészt Körünkkel szembeni ellenérzése ekkor már olyan erős volt, továbbá úgy láthatta, hogy a velünk való szembenállása már olyan mértékű, hogy nem látta értelmét a személyes konfrontációnak.
* * *
Ha visszatérek az események időrendi bemutatásához, akkor ott kell folytatnom, hogy a Népszabadság 1989. április 22-i számában “Reformkor - reformkör” címmel kerekasztal beszélgetést szervezett, amelyen Láng Zsuzsa riporterrel együtt nyolcan voltak: Hideg András, Kalmár Attila, Kápolnai György, Dr. Mészáros Balázs, Simon József, Szántó György, Vajda János.
Vajda János fő mondandója a Kör létrejötte volt: “A budapesti reformkör afféle “pártmentő közösségként” szerveződött (...) Január végén még tízegynéhányan voltunk, és igyekeztünk azonnal “legalizálódni” (...)”[71]
A vitatkozók közül kétségtelen, hogy Szántó György megnyilatkozása volt a legradikálisabb. A Kör megváltozott jellegének megfelelően, hangvétele erősen kritikus volt: “A reformkörök megjelenése a párt eddigi politikájának kritikája. Annak a következménye, hogy a megváltozott körülmények ellenére sem alakult ki a pártban az önkorrekciós képesség, a struktúra recseg-ropog... az MSZMP egyszerűen nem áll készen egy többpártrendszer működésére. De említhetném a nyilvánosság, a pártsajtó kérdését is ... a pártsajtónak nem a pártirányítás puszta szócsövének, hanem a tagság kommunikációs és információs fórumának kellene lennie. Enyhén szólva is furcsa, hogy a reformkörökről az első híradás a Magyar Nemzetben jelent meg (...)
A frakcióvádakkal kapcsolatban mindig az az érzésem, hogy a vádló nem annyira a pártegységet, mint inkább a saját hatalmát félti. Aki nem vállalja a párton belüli vitát, aligha vállalja majd a hatalom más pártokkal való megosztását!
Nem sokáig lehet halogatni, hogy a hatalmon levő párt megkíséreljen széles nemzeti koalíciót teremteni. A magyarországi ellenzéki erők - egyelőre - fegyelmezettek. Hogy meddig - nem lehet tudni (...)”[72] - mondta mindezeket Szántó György.
Ugyanezen a napon jelent meg a Heti Budapestben Vajda Jánossal egy interjú, “Kikből áll a Budapesti Reformkör?” címen. Vajda itt is a budapesti reformkör születését mondta el, melynek induláskor nem annyira a vezetésre, mint inkább a párttagságra való nyomásgyakorlás volt a célja; a tagságot akarták aktivizálni, fel akarták kínálni minden párttagnak a megújulás lehetőségét. “Ha létrejön az új struktúra és az MSZMP már megfelelően működik, akkor nincs szükség a reformkörökre.”[73] - állította Vajda János.
A Budapesti Reformkör történetének két, alapvetően különböző, stádiumát mutatja ez a két megnyilatkozás, melyek április 22-én jelentek meg Szántó György és Vajda János véleményeként.
* * *
Az előzőekben már szóltam a KISZ XII. kongresszusáról. A kongresszuson a KISZ megszűnt és helyette megalakult a DEMISZ. A Budapesti Reformkör szervező bizottsága üdvözölte a megújult ifjúsági mozgalmat és felhívással fordult a DEMISZ tagjaihoz és tagszervezeteihez: “A DEMISZ napokban lezajlott első országos gyűlésén a fiatalok - alapérdekeiket felismerve - a megújulás, a demokrácia és a reform mellett sorakoztak fel. A reformkörök sikereinek kulcsa az ifjúság támogatásának elnyerése. Ezért örömmel fogadjuk a DEMISZ kapcsolat-felvételi szándékát, és stratégiai szövetséget ajánlunk. A sajtó útján rövidesen közétesszük a működő reformkörök listáját, és célunk, hogy mielőbb felvegyük a kölcsönösen keresett kapcsolatot.”[74]
Erre a felhívásunkra a Baloldali Ifjúsági Társulás - Budapesti KISZ - rendkívül gyorsan válaszolt: “Mi, mint a DEMISZ tagszervezete, készen állunk az együttműködésre, a demokratikus szocializmusért, a megújult Magyarországért. Találkozzunk május 1-jén a Városligetben! Ünnepeljük május 1-jét, nemes hagyományait felelevenítve! Fejezzen ki ez az ünnep újra valódi tömegakaratot! Meghívjuk az MSZMP Budapesti Reformkörének tagjait, valamint minden érdeklődőt május 1-jén a Városligetbe a Baloldali Ifjúsági Társulás - Budapesti KISZ - sátorába, ahol kötetlenül beszélgethetünk közös ügyeinkről.”[75]
Látjuk az MSZMP Budapesti Reformköre együtt lélegzett az ország megújuló politikai folyamataival; egyre növekvő tekintélye mindinkább lehetővé tette, hogy egyre szélesedő kapcsolatokat építsen ki politikai (beleértve az alternatív-ellenzéki szervezeteket is), társadalmi és civil szervezetekkel.
Kapcsolatunk a Duna Körrel
Egyik ilyen alternatív szervezet volt a Duna Kör is. 1989. április 22-én tartotta a Duna Kör a második közgyűlését. A közgyűlésen Szántó György - Bubla Gyula MSZMP-s országgyűlési képviselővel együtt - felhívást tett közzé:
“Felhívjuk az MSZMP minden tagját, akit érdekelnek a környezetvédelem kérdései és hajlandó cselekvő részt vállalni egy környezetkímélő gondolkodásmód kialakításában, csatlakozzon a Duna Körhöz, mely nem politikai párt, és szeretettel vár mindenkit világnézeti és politikai hovatartozástól függetlenül. Meggyőződésünk, hogy csak a tettekben is megnyilvánuló reformgondolkodás hiteles. Szakítsunk a múlt előítéleteivel a környezetvédelmi mozgalmakkal szemben.”[76]
A közgyűlés utáni sajtótájékoztatón Szekfű András, a Duna Kör választmányi tagja bejelentette, hogy csatlakoznak az ellenzéki kerekasztalhoz, s felszólítják az MSZMP reformköreit, hogy támogassák a március 6-i felhívásukat, amelynek lényege annak a tudatosítása, hogy a nagymarosi építkezés a politikai megegyezés gátja.
E sajtótájékoztatón a Magyar Hírlap megkérdezte Szántó Györgyöt, hogy az MSZMP-n belül sokan kívánják-e a nagymarosi építkezés leállítását, melyre az a következőket válaszolta:
“Könnyelműség lenne pontos számot mondani, de az tény, hogy a kecskeméti reformgyűlést követően a párton belül szabadabbá vált a vélemény nyilvánítás, természetszerűleg ebben a kérdésben is.”[77]
Ezek után kaptuk meg a Duna Kör választmányának a levelét, amelyről a Népszabadság, 1989. április 27-i száma a következőképpen adott hírt: “A Duna Kör levelet intézett az MSZMP Budapesti Reformköréhez, amelyben fölkéri, hogy vitassa meg a bős-visegrádi-nagymarosi vízlépcsőrendszer építésének politikai és társadalmi vonatkozásait.”[78]
E levél a következőket tartalmazta:
“A Duna Kör levele az MSZMP Budapesti Reformkörének
Kedves polgártársaink!
Az MSZMP Budapesti Reformkör tagjai!
Ez év március 6-án a Bajcsy-Zsilinszky BT, a BME Zöld Kör, az ELTE Természetvédelmi Klub, az Esztergomi Kulturális Egyesület, a Fiatal Demokraták Szövetsége, a Független Kisgazdapárt, a Kék Lista, a Magyar Demokrata Fórum, a Magyar Néppárt, a Népszavazást Követelők Csoportja, a Szabad Demokraták Szövetsége, a Szentendrei Petőfi Kulturális és Hagyományőrző Egyesület, a TDDSZ Országos Választmánya és az Új Márciusi Front közös felhívásukban követelték a visegrád-nagymarosi vízerőmű elhagyását.
Közös felhívásunkban leírtuk, hogy: “A közvetlenül érdekelt minisztérium és vállalatok kivételével országos tudományos és közéleti egyetértés alakult ki abban, hogy ez a beruházás elhibázott. Nem elég azonban leszögezni, hogy ma már nem fognánk bele ilyen vállalkozásba. A visegrád-nagymarosi vízlépcső még nem épült meg-nem is szabad felépíteni.”
Hivatkozva az ország gazdasági helyzetének romlására és közös érdekeltségünkre a Duna megmentésében, széleskörű társadalmi közmegegyezést sürgettünk ez ügyben.
A Duna Kör választmánya fölkéri az MSZMP Budapesti Reformkörét, hogy vitassa meg a bős-visegrád-nagymarosi vízlépcsőrendszer építésének politikai és társadalmi vonatkozásait.
Javasoljuk továbbá, hogy amennyiben a Reformkör egyetért a március 6-i fölhívással (melynek teljes szövegét mellékeljük), csatlakozzanak ahhoz.
Kérjük, hogy jelen fölkérésünket juttassák el az MSZMP többi Reformkörének is.
Budapest, 1989. április 24-én
a Duna Kör közgyűlésének a megbízásából
a Duna Kör választmánya
a kiadmány hiteles (Páska Csaba)”[79]

E levelet a május 3-i ülésünkön - amelynek témája: Lyukak a költségvetésben: Bős-Nagymaros és más beruházások címet viselte - felolvastuk és Vargha János rendkívül felkészült és alapos előadása, majd ennek kissé laikus vitája alapján - mely vitán kb. 200-an vettünk részt - az alábbi állásfoglalást fogadtuk el:
“Az MSZMP Budapesti Reformköre a Duna Kör felkérésére 1989. május 3-án megvitatta a bős-nagymarosi vízlépcsőrendszer építésének társadalmi, politikai és gazdasági vonatkozásait. Álláspontját az alábbiakban kívánja nyilvánosságra hozni és egyben a kormány figyelmébe ajánlani:
E beruházás sorsáról a mai társadalmi, gazdasági helyzetben elsősorban politikai kérdésként szükséges dönteni. A kormány reform-elkötelezettségének próbakövévé vált, hogy ebben a kérdésben valóban szakít-e az eddigi - szavakban általa is elítélt - hibás döntéshozatali módszerekkel. Ezért a válságból való békés kibontakozás érdekében szükséges, hogy a kormány a nagymarosi vízlépcső munkálatait haladéktalanul állítsa le.
1989. május 4.
Hiteles: Szántó sk.”[80]

A Magyar Nemzet 1989. május 6-i számában Szántó György nyilatkozott erről az ülésünkről; elmondta, hogy a vitán egyértelmű vélemény-egyetértés alakult ki, hogy a kétséges nagyberuházásokat mihamarabb fel kell függeszteni és abba kell hagyni (a nagymarosi vízlépcső is ezek sorába tartozik) és a felszabaduló összegeket a humán szférába kell átcsoportosítani.
Grósz Károly az MSZMP KB 1989. május 8-i ülésén az első napirend vita-összefoglalójában rosszallólag előadta, hogy: “Az egyik reformköri találkozón részt vettek a Duna-körösök, és a reformköri tagsággal együtt szavaztak.”[81] Ezek mi voltunk!
A Népszabadság 1989. május 15-i száma beszámol a Duna Kör sajtóértekezletéről, ahol “Szántó György az MSZMP budapesti reformköre nevében kifejtette, hogy az erőműépítés törlése a reformelkötelezettség próbaköve. Erről is lesz szó majd a reformkörök május 20-án kezdődő, első országos értekezletén Szegeden.”[82]
A Népszabadság ugyanezen száma közölte, hogy a Kormány felfüggesztette a bős-nagymarosi beruházást. Az ellenzéki pártok elhatározták, hogy tüntetéssel támogatják a Kormány ezen döntését, s ezt a szándékukat utcai röplapon tették közzé, amelyen - a reformköri mozgalom és az ellenzék történetében először és utoljára - a Budapesti Reformkör is aláíróként szerepelt. A május 26-i tüntetésen tagjaink közül többen résztvettek és Szántó György is beszédet mondott, melynek fő gondolata az volt: cselekedjünk együtt!
A fentebb bemutatott, Duna Körrel való együttműködésünk jelentős mértékben növelte a Budapesti Reformkör tekintélyét; az MSZMP Budapesti Reformköre alig egyhónapos tevékenysége eredményeként országos politikai tényezővé vált.
* * *
Visszatérve a Kör üléseinek időrendi sorrendjéhez az 1989. április 26-i ülést kell bemutatnom. Az ülésen Sóskuti Márta elnökölt és a vitán részt vett kb. 200 fő.[83] A tanácskozás első része az egyebekkel kezdődött, majd az ülés hat napirendet fogadott el. Az első napirendről már szóltam: ez Szántó Miklós beszámolója volt a Bp.-i Pártbizottság április 24-én tartott platform-vitájáról.
Második napirendi pontként a szegedi tanácskozás előkészületeiről volt tájékoztató; közölték, hogy Budapest képviseletében maximum 30 fő vehet részt a tanácskozáson.
Harmadik napirendi pontként arról történt tájékoztatás, hogy április 28-án, du. 14 órakor a reformkör szervezőbizottsága megbeszélést folytat a Bp.-i Pártbizottság első titkárával, Jassó Mihállyal.
Negyedik napirendi pont Vajda János beszámolója volt, aki ismertette, hogy mi történt a Grósz Károllyal való kapcsolatfelvétel érdekében és hogy ez eddig nem vezetett eredményre.
Ötödikként, a Magyar Függetlenségi Párt Elszámoltatási Bizottság felállítására tett javaslata és az arra reagáló Nyilatkozatunk került terítékre. E Nyilatkozat-tervezetét én készítettem el, és e pontban alakult ki elsőként tartalmas vita az ülésen.
A vitában hozzászóltak: Schiffer János, Honti Mária, Szabó Zoltán, Szántó György, Wilk János, Pataki Károly, Tóth Pál Péter, Paczolai Tibor, Fülöp Endre, Monostori Ildikó, Szűcs Attila, Iván Károly.
A vitában élesen ellentétes álláspontok fogalmazódtak meg; az első vitatott kérdés az volt, hogy reagáljunk-e a Magyar Függetlenségi Párt javaslatára, vagy sem? Az ezzel kapcsolatos szavazáson 69-en arra szavaztak, hogy reagálnunk kell, 39-en arra, hogy nem kell.
A Magyar Függetlenségi Párt április 29-re hívta össze a tanácskozást az Elszámoltatási Bizottság létrehozására; ehhez az időponthoz kapcsolódva, arról alakult ki ülésünkön éles vita, hogy most, április 26-án, foglaljunk állást, vagy várjuk meg április 29-ét, és csak a létrehozott bizottság ismeretében alakítsuk ki álláspontunkat. A szavazáson 42-en voltak azon a véleményen, hogy várjuk meg április 29-ét, és 41-en akartak azonnali szavazást az elkészült tervezetről.
Ezek után az ülés háromtagú bizottságot választott Benkő Judit, Novák Zoltán és Szabó Zoltán személyében, és azzal bízta meg a nevezetteket, hogy április 29-e után - a mostani vita tanulságait is figyelembe véve - a Magyar Függetlenségi Párt által létrehozott bizottság és céljai ismeretében foglaljanak állást, és azt a Budapesti Reformkör állásfoglalásaként hozzák nyilvánosságra. (Ezt az állásfoglalást majd a későbbiek során közölni fogom.)
Hatodik napirendi pontként Wilk János számolt be arról, hogy a Magyar Demokrata Fórum és a Szabad Demokraták Szövetsége I-XII. kerületi szervezetei üdvözölték a reformköröket és a Kecskeméten tartott tanácskozáson elfogadott reformköri nyilatkozatot. Egyúttal előterjesztett egy erre válaszoló levelet, melyet 1 ellenszavazattal és 2 tartózkodással elfogadtunk.
Vita a párttörvényről
Ezen napirendi pontok megvitatásával április 26-i ülésünk nem fejeződött be. Az ülés második fele a párttörvény-tervezettel foglalkozott. A kérdés előterjesztője Szenes Imre volt. E téma kapcsán a vitában részt vettek: Somos Iván, Kovács Endre, Takács István, Szabó Zoltán, Szántó György, Rekvényi László, Paczolai Tibor, Juhász Ágnes, Göndör György, Barabás János.
Az ezzel kapcsolatos vitában is nagyon ellentétes álláspontok fogalmazódtak meg; többen szóvá tették, hogy 2-3 hét nem elég a párttörvény megvitatására, megalapozott vélemény kialakítására; továbbá azt, hogy e törvény kapcsán elengedhetetlen az ellenzéki pártokkal való egyeztetés. Többen azt is megfogalmazták, hogy sem a munkahelyeken, sem a fegyveres testületeknél ne legyenek pártszervezetek. Erre Barabás János a Bp.-i PB titkára kijelentette, hogy “szerzett pozíciókról ne mondjunk le!” - se a munkahelyen, se a fegyveres erőknél.
Rekvényi László beszélt arról a vitán, hogy a munkahelyén ne politizáljon a rendőr; szükség van a rendőrség, a Belügyminisztérium depolitizálására. E helyett az érdekek védelmére létre kell hozni a független rendőrszakszervezetet. Ezek után arról szólt, hogy ő ilyen megfontolásból hagyta el a munkahelyi pártszervezetét és jelentkezett át a lakóhelyi pártszervezethez, majd alakították meg Újpesten a reformkört.
Az ülés Szenes Imre előterjesztését nem fogadta el és Kerekes György, Szabó Zoltán, Szántó György személyében kiküldött egy hármas bizottságot állásfoglalásunk kidolgozására. Ez az Állásfoglalás el is készült, amelyről a Népszabadság 1989. május 5-i száma adott egy tájékoztatót, “A Budapesti Reformkör a párttörvényről” címen. A tudósítás az Országos Sajtószolgálatra hivatkozik, amely közreadta Állásfoglalásunkat (melynek teljes szövegét nem találtam meg). Ebből kiderül, hogy kifogásoltuk azt, hogy a tervezet megvitatására mindössze tíz nap állt rendelkezésünkre. A törvényről magáról azt mondtuk, hogy annak csupán a pártok finanszírozásával összefüggő kérdéseket kellene szabályoznia; ki kellene mondania annak tilalmát, hogy bármely párt gazdálkodó szervezettől anyagi támogatást vegyen igénybe; az ún. “történelmi pártok” vagyonjogi követeléseinek a megvizsgálására és méltányos kielégítésére egy különbizottság létrehozását javasoltuk; igényeltük, hogy a pártok támogatása az MSZMP költségvetési támogatásának közöttük való újrafelosztásából történjen. Kimondtuk, hogy politikai pártok szerveződési terepe a lakóterület.[84]
Ez az állásfoglalásunk egyáltalán nem esett egybe a Grósz-féle vezetés álláspontjával, különösen az a része, hogy nem is kell részletes párttörvény, elég az egyesülési jogról szóló törvényben megfogalmazni néhány, speciális kívánalmat a pártokkal kapcsolatban (ez volt az SzDSz álláspontja is); elutasítottuk a pártok munkahelyen való szerveződését is, melyet Grószék - ahogy ezt a későbbiekben látni fogjuk - végképp nem fogadtak el. Álláspontunk a párttörvénnyel kapcsolatban lényegében az ellenzék véleményével egyezett meg.
Május 1-jei szerepvállalásunk
A párttörvénnyel kapcsolatos vita után a május 1.-vel kapcsolatos szerepvállalásunk kérdéseit vitattuk meg. Szántó György számolt be a szervezőbizottság elképzeléseiről és javaslatairól; az ülés megválasztotta azokat, akik a két helyen a Budapesti Reformkört képviselni fogják. A Petőfi-csarnoki vitán: Hardy László, Novák Zoltán, Sóskuti Márta, Szántó György, Szántó Miklós. A TDDSz által szervezett vitán: Kerekes György, Kékesi Katalin, Monostori Ildikó, Szabó Zoltán, Rekvényi László.
Ezek után Szántó Györgyöt felhatalmaztuk arra, hogy az Országos Sajtószolgálathoz a következő közleményt juttassa el:
“Az MSZMP Budapesti Reformköre meghívást kapott a TDDSZ, valamint az MSZMP Budapesti Bizottsága május elsejei rendezvényeire. A reformkör mindkét meghívásnak eleget tesz. Nézeteit képviselni fogja mind a Jurta színházban 4 órakor kezdődő Kerekasztalnál és a következő bemutatkozáson, mind a Petőfi-csarnokban 1 4-kor nyíló Népszabadság-klubban. A két helyszínen folytatott eszmecserékkel a gazdasági válságból higgadtan, nemzeti összefogással történő kiútkeresést, valamint a demokratikus többpártrendszerre való békés áttérés előmozdítását kívánja szolgálni a reformkör.
Az MSZMP Budapesti Reformköre”[85]

A TDDSZ meghívásának volt egy előzménye, amiről mi akkor nem tudtunk. Az Ellenzéki Kerekasztal 1989. április 14-i ülésén Bruszt László, a Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája képviselőjeként tájékoztatta az EKA ülését, hogy a TV szerkesztői - egy félórás műsorban - az EKA mellé akarják ültetni az MSZMP Budapesti Reformkörének a képviselőit.
Erről egy hosszas vita kerekedett, a résztvevők közül ezt az elképzelést többen ellenezték (Baranyai Tibor - SZDP, Kőszeg Ferenc - SzDSz, Kónya László - MNP, Kónya Imre - FJF); végül Tölgyessy Péter - SzDSz, a következőket mondta: “Úgy véli, a kérdést az dönti el, mi a célja a Jurta-beli programnak. Ha vita, akkor igen, ha bemutatkozás, akkor nem tartja célszerűnek együtt ülni a reformkörrel.”[86].
* * *
A május 1-jei program megbeszélése után Kékesi Katalin előterjesztése következett az előző héten általa javasolt témáról: a szegénységről. Kékesi Katalin - nagyon melegszívű, kedves, a Budapesti Reformkörben sokat dolgozó, a Körért minden áldozatot meghozó újságíró elvtársunk volt - emlékére idézem az ezzel kapcsolatos javaslatát, amelyet a reformköri ülés - Kerekes György és Szántó György kiegészítéseivel - 6 ellenszavazattal elfogadott, de publikálására nem került sor:
“A budapesti reformkör a baloldal hagyományos szociális indíttatásának és szolidaritásának szellemében szükségesnek tartja felemelni szavát a nélkülözők érdekében.
Magyarországon a gazdaságpolitikai hibák következtében és a szociális gondoskodás elégtelensége miatt hónapról-hónapra gyarapszik azok száma, akik még szállásuk és napi étkezésük fedezetét sem tudják megteremteni. Égetően szükség van egy a realitásokkal számot vető, megalapozott, átfogó és radikális szociálpolitikai reform közreadására, mielőbbi érvényesítésére. Addig is halaszthatatlan a legszegényebb rétegek kilátástalan helyzetének enyhítése.
A legrövidebb időn belül szülessenek konkrét intézkedések érdekükben. Maguknak a hajléktalanoknak öntevékeny részvételével is bővítsék a szociális szálláshelyeket, mérsékeljék térítési díjukat, terjesszék ki a szociális étkeztetésre jogosultak körét és a rászorulók számára ezen túl is biztosítsák a legalapvetőbb napi élelmiszereket, a tüzelőt.
Ezen intézkedések során mellőzzenek minden olyan korábbi bürokratikus és bizalmatlanságot tükröző eljárást, amely sértheti az érintettek állampolgári méltóságát, valamint (azt, ami) a társadalmi szolidaritás megnyilvánulását könyöradományként tünteti fel.”[87]
Végül Vajda János és én számoltunk be a kerületi reformkörök alakulásáról, továbbá arról, hogy kik az összekötők a kerületi körök és a Budapesti Reformkör között. Az akkori állapot az összekötök vonatkozásában a következő volt:
I. ker.: Benkő Judit, Bor Sándor	VIII. ker.: Burány Sándor	
II. ker.: Balázsik Józsefné	XI. ker.: Breuer András	
III. ker.: Wilk János	XIII. ker.: Hardy László	
IV. ker.: Rekvényi László	XIV. ker.: Novák Zoltán	
V. ker.: Mészáros István	XIX. ker.: Burány Sándor	
VII. ker.: Szabó Zoltán	Pest megye: Keller László	
(A kerületi reformkörök és a Budapesti Reformkör kapcsolatáról a későbbiek során majd még többször részletesen szólok.)
Ez az ülésünk is az éjszakába nyúlt. Sajnos nem minden találkozásról maradt fenn ennyire részletes emlékeztető, feljegyzés, dokumentáció; pedig nemcsak ez az ülésünk volt ilyen tartalmas, csak a többségét ma már nem lehet ily részletességgel bemutatni, mert elsősorban az üléseken elfogadott állásfoglalások, nyilatkozatok, dokumentumok maradtak meg; köszönet jár ezért a korabeli magyar sajtónak, amely kitüntetett figyelmet szentelt a Budapesti Reformkörnek, továbbá a Reformkör azon tagjainak, akik megőrizték a Kör írásos-anyagait, illetve saját korabeli feljegyzéseiket.
Találkozás Jassó Mihállyal, a Budapesti Pártbizottság elsőtitkárával
Jassó Mihállyal a Budapesti Pártbizottság elsőtitkárával 1989. április 28-án találkoztunk. A találkozót mi kezdeményeztük; azon a Budapesti Reformkör szervezőbizottságának öt tagja - és a Bp.-i PB-től - Jassón kívül - Botos Péter vett részt, akinek a velünk való kapcsolattartás volt a feladata. Azért kezdeményeztük ezt a találkozót, mert tudtuk, hogy szükségünk van a Bp.-i Pártbizottság anyagi-technikai támogatására, segítségére. Továbbá ekkor még naivul azt gondoltuk, hogy - ha vitázva is, de - a politikai kérdésekben is együtt tudunk működni a PB-vel.
A beszélgetésen érintettük ugyan az addig felmerült és vitatott politikai kérdéseket (platformunk, platformszabadság, párttörvény, rendkívüli kongresszus szükségessége), de a beszélgetés fő témája az együttműködés általános kérdései, ezen belül is az anyagi-technikai problémák voltak; konkrétan megfogalmaztuk ezekben a kérdésekben igényeinket. Külön hangsúlyoztuk, hogy kérésünket nemcsak a Budapesti Reformkör számára és annak nevében fogalmazzuk meg, hanem a kerületekben működök nevében is; kértük, hogy a Bp.-i PB utasítsa a kerületi pártbizottságokat, hogy a szükséges támogatást adják meg reformköreiknek.
Az érintett politikai kérdésekben Jassó Mihály eléggé rugalmasnak mutatkozott - nem olvasta fejünkre az április 12-i KB-ülésen Grósz Károly által platformunkkal szemben megfogalmazott éles kifogásait -, csak higgadtságra, radikalizmusunk fékezésére intett. Nem tudtuk, hogy Jassó velünk szembeni viselkedése csak képmutatás, álca, hisz nem ismerhettük meg a rólunk vallott igazi véleményét, amelyet nem sokkal később - a PB májusi ülésén - a velünk való találkozásról szólva, így fogalmazott meg: “én ezzel az egész társasággal már leültem nem is egyszer. Ezzel a vezérkarral is. Normálisan tárgyalni nem nagyon lehet velük, hát lehet egyezkedni, beszélgetni, egy-két dologban dűlőre jutni, de abszolút módon, normálisan nem lehet velük tárgyalni, mert ők a maguk véleményén kívül mást nem ismernek el. Tehát bennük tolerancia az égvilágon aztán semmi sincs”[88] (A későbbiek során mind nyilvánvalóbbá vált, hogy Jassó velünk kapcsolatban kezdettől fogva kétkulacsos politikát folytatott: a személyes beszélgetések során bizonyos mértékig rugalmas és toleráns volt, de a “hátunk mögött”, a PB és a KB üléseken - és más, általa tartott gyűléseken, aktívákon - pedig rendkívüli mértékben elmarasztalta a Budapesti Reformkört, különösen annak szervezőbizottságát.)
E beszélgetés végén abban maradtunk, hogy a vitatott politikai kérdésekre majd a május 1-jei, Népszabadság-Klub keretében újra visszatérünk; anyagi-technikai kérdésekben pedig Jassó a lehetőségeik szerinti támogatásukról biztosított, kérve, hogy konkrét igényeinket írásban juttassuk el hozzá.
Ezt néhány napon belül meg is cselekedtük; a következő levelet intéztük Jassó Mihályhoz:
“MSZMP Budapesti Bizottsága                                                                    1989. május 4.
Jassó Mihály első titkár elvtárs

Tisztelt Jassó Elvtárs!
Hivatkozva április 28-i megbeszélésünkre az MSZMP Budapesti Reformköre az alábbi technikai segítséget kéri a Bp.-i PB-től:
- az elkövetkező néhány hónapban havi mintegy 3000 oldalnyi sokszorosítási lehetőség (ez a későbbiekben nyilván decentralizálódik);
- mintegy egynegyednyi munkaerőnyi gépelési, adminisztratív ügyintézés;
- postagyűjtés, postázási, telefon-üzenet-közvetítési lehetőséget a Villányi úton;
- az eddigi hagyományokat folytatva heti egy alkalommal terem és technikai feltételek biztosítása összejövetelek céljára a Villányi úton.
Engedje meg, hogy emlékeztessük arra a kérésünkre is, hogy a Bp.-i PB kezdeményezze a kerületi PB-knél a kerületi reformkörök tevékenységének aktív támogatását.
Célszerűnek tartjuk, hogy a Bp.-i PB és az MSZMP Budapesti Reformköre alakítsa ki az együttműködés gyakorlati formáit.
Várjuk erre vonatkozó javaslatukat.
Elvtársi üdvözlettel
az MSZMP Budapesti Reformkör szervező bizottsága[89]

Jassóék nem siették el a választ, levelünkre egy hónap múltán, június 5-én válaszoltak; a levél szövege a következő:
“MSZMP Budapesti Reformkör                                                                       1989. június 5.

Tisztelt Elvtársak!
A szervezőbizottság által aláírt levelüket, amelyben technikai segítséget kértek, megkaptam. Ezzel összefüggésben is áttekintettük a jelenlegi helyzetet és megállapítottuk, hogy a fővárosban nagy számban alakultak és alakulnak reformkörök, jelennek meg újabb és újabb platform kezdeményezések.
A Budapesten létrejövő áramlatok egymásra találása, kommunikálása elősegítése érdekében létre kívánunk hozni egy, a platformok tevékenységét segítő irodát, amelynek színhelye a Propaganda és Művelődési Központ lenne. Ez megoldaná a telefon és a postai üzenetközvetítést, a teherbírásnak megfelelő anyagkészítést, postázást, és az intézményen belüli helyiség koordinációt, amelyekhez önök segítséget kértek.
Bizonyára tudomásuk van arról, hogy számos kerületi pártbizottság is segíti a területén létrejött platformok tevékenységét. Mi támogatjuk, hogy segítsék a helyi platformokat, s az anyagi, technikai részt illetően saját lehetőségeik ismeretében döntsenek.
Szeretném emlékeztetni az elvtársakat, hogy a párttaglétszám csökkenése, az új tagdíjbesorolás és a költségvetési támogatás jelentős mérséklődése következtében takarékosabban kell gazdálkodnunk.
Bízom abban, hogy elhatározásunk, amelyet a platformszabadság gyakorlati megvalósulása érdekében tett lépésnek szánunk, a fővárosban kedvező fogadtatásra talál. Kérem válaszom tudomásul vételét.
Elvtársi üdvözlettel
Jassó Mihály”[90]

A levél azért is az utolsó pillanatban érkezett, de megérkezett, mert június 6-án a Villányi úti Központban találkoztak a fővárosi reformkörök képviselői a Budapesti Pártbizottság három titkárával - Barabás Jánossal, Katona Bélával és Steiner Arnolddal -, hogy tanácskozzanak a párt feladatairól. A budapesti PB nyilván nem vállalhatta, hogy üres kézzel áll a tanácskozás színe elé, ezért terjesztette elő a hozzánk írott levélben foglaltakat. Ennek ellenére a tanácskozáson jó néhányan, a kerületi reformkörök képviselői részéről, szóvá tették, hogy eddig szép szavakon kívül, semmi segítséget nem kaptak.[91] A Budapesti Reformkör a budapesti PB-től a minimálisan szükséges anyagi-technikai támogatást az esetek döntő többségében megkapta, ezért mi a levél késlekedése miatt nem csináltunk patáliát, de a kerületiek érdekében mi is felemeltük szavunkat.
A levél késlekedésének, a benne foglalt tartalom felemás voltának oka erősödő szembenállásunk volt a budapesti Pártbizottsággal. Mi ugyanis mind a személyes tárgyalás során, mind Jassóhoz írott levelünkben az összes budapesti reformkör érdekében és nevében léptünk fel; levelünkben implicite megfogalmazódott az az igényünk, hogy a budapesti reformkörök képviseletében mi, a Budapesti Reformkör és a Bp.-i PB “alakítsa ki az együttműködés gyakorlati formáit”, amelyet a Bp.-i PB nem vállalt és a levelében - szintén implicite - visszautasított. E helyett hozták létre a “platformok tevékenységét segítő irodát” a Propaganda és Művelődési Központban, a Villányi-úton. Ha Jassóék nem is fogadtak el minket a budapesti reformkörök képviselőiként, de azt nem merték megtenni, hogy nyilvánosan megkérdőjelezzék nevünk által is kinyilvánított szándékunkat, hogy mi erre tartunk igényt: a nekünk írott levelüket az MSZMP Budapesti Reformkörének címezték.
Köztünk és a Budapesti PB között mindinkább kiéleződtek a politikai ellentétek, melyek később nyilvános szóbeli és sajtóbeli konfrontációkban is megjelentek. Ezek bemutatására a későbbiek folyamán kerül majd sor.
* * *
Részvételünk a május elsején rendezett vitákon
Mint az eddigiekből is kiderült mi sokat vártunk a május elsejei vitáktól, és alaposan készültünk mid a Petőfi-csarnokban, a Népszabadság Klub keretében, mind a Jurta Színházban megtartandó politikai vitára. Jassó Mihállyal való találkozás is azt sugallta, hogy partnerként fogadnak el bennünket és úgy gondoltuk, hogy érdemes az ilyen típusú lehetőségeket is kihasználni álláspontunk kifejtésére, céljaink megfogalmazására. (Ekkor még abban is reménykedtünk, hogy a Grósz Károllyal való találkozás is létrejön és úgy gondoltuk, hogy a Népszabadság Klub-i vitát folytathatjuk majd Grósszal a Budapesti Reformkörben.)
Várakozásainkban alaposan csalódnunk kellett; a Petőfi csarnokban ugyanis már a kezdetkor kiderült, hogy a szervezők nem egyenrangú felek vitáját rendezték meg: Grósz Károly és Jassó Mihály ugyanis fent ültek a pulpituson, mi pedig - a meghívott vita-partnerek - lent, az éppen oda tévedő, többi néző- és hallgató, illetve néha kérdező és állandóan változó közönséggel. Nyilvánvalóvá vált, hogy minket csak azért hívtak meg, hogy biztosan legyen közönsége a Grósz-Jassó kettősnek és nem velünk akarnak eszmét cserélni, még kevésbé vitázni, hanem az oda tévedő hallgatóságnak politikai “mutatványt” kívánnak szolgáltatni.
Ezen felháborodtunk és azt fontolgattuk, hogy otthagyjuk a fórumot; végül úgy döntöttünk, hogy ilyen körülmények között is ott maradunk, de jól “beolvasunk” az elvtársaknak. Ezt Szántó György tette meg, elmondta, hogy az előzetes megállapodásban nem erről volt szó: mi azért vállaltuk a vita-partnerséget, mert biztosítottak minket arról, hogy az esemény egyenrangú felek vitája lesz, amely ígéretüket nem tartották be. Szántó mindehhez hozzá tette, hogy a történtek miatt különösen élesen fogjuk a vitában kérdéseinket és válaszainkat megfogalmazni.
Jellemző, hogy erről az incidensről legrészletesebben - igaz, az is tompított formában - a Szolnok Megyei Néplap számolt be;[92] a Népszabadság május 2-i száma csak egy rövid, semmitmondó ismertetést közölt a vitáról, “ahol (...) a budapesti reformkör is vendégként meg volt hívva.”;[93] a május 3-i számában valamelyest részletesebben számolt be róla, a következőket írta:
“Másfél óra Grósz Károllyal és Jassó Mihállyal. A kérdések - stílszerűen - záporoznak, de a válaszadóknak nem kell “esernyő”. Különösen a reformkörösök aktívak. Délután négy óra van, már mindenki “horizontálisan” meg “vertikálisan” látja a világot. Közbeszólások, tapsok és nagy-nagy figyelem. Néha a kérdezők kezdenek el vitatkozni egymással. Mintha kérdezni lenne nehezebb.”[94] Ezek a vitatkozó kérdezők voltunk mi, de mi válaszokat, a mi válaszainkat szerettük volna előadni, amire alig volt módunk.
Jassó a budapesti reformkörökről azt mondta, hogy azok radikálisabban szeretnék a változásokat, kevésbé toleránsak a párton belül még régi módon gondolkodó párttagokkal szemben. Grósz ehhez hozzátette, hogy a párton belüli műhelymunkát támogatják, “de azzal nem érthetünk egyet, ha egyesek rá akarják erőltetni a véleményüket vagy a követeléseiket másokra, esetleg a többségre.”[95] Grósz továbbá elmondta, hogy az MSZMP platformszabadságot és nem frakciószabadságot hirdetett; a párton belül nemcsak reformkörök vannak, vannak más platformok is és ha mindezek frakció-szabadságra törnek, akkor pillanatok alatt három-négy párt szerveződne a mozgalmon belül. Ezért összefoglalásként kijelentette: “Tehát röviden: platformok, véleményütköztetés, műhelymunka-igen; párt a pártban, frakciózás: nem.”[96]
Grósz és Jassó által mondottak elsősorban nekünk, a Budapesti Reformkörnek szóltak, de a korabeli sajtótudósítások nem teszik lehetővé, hogy be tudjam mutatni azt, hogy mi miről beszéltünk és mennyire élesen tudtuk előadni álláspontunkat és bíráltuk a Grósz-féle vezetést. Nagyon valószínű, hogy erre a “vitán” nem igen volt lehetőségünk - feltételezhető, hogy erről egyik-másik lap csak beszámolt volna -, így utólag tekintve, lehet, hogy hasznosabb lett volna a Népszabadság Klubot, már az elején, demonstratívan otthagyni.
A Népligetben, az ellenzéki szervezetek vitáján sokkal jobban sikerült a Budapesti Reformkör bemutatkozása.[97] A meghívott vendégek felsorolásánál, amikor a Budapesti Reformkör képviselőit mutatták be, még ugyan füttyök is elhangzottak, de a vita menetében - a kérdésekre adott válaszaink hatására - érezhetően jó irányban változott meg a velünk szembeni hangulat, ami az egyes hozzászólók részéről általunk kifejtett álláspontunk dicséretében is megnyilvánult; így a vita végén Magyar Bálint köszönetével is hangot adott szereplésünk pozitív megítélésének.
A május elsejei politikai viták néhány fontos tanulsággal szolgáltak. Újra bebizonyosodott, hogy a Grósz-Jassó-vonal és közöttünk rendkívül nagyok a véleménykülönbségek, hogy ők nem tekintik a reformköröket tényleges partnereknek a párt megújításában, hogy erre a helyzetre nem hangunk visszafogásával, a Grósz-féle vezetés iránti nem nagyobb toleranciával, ellenkezőleg, további radikalizálódással, kritikánk - ahogy Szántó György kijelentette - még erőteljesebbé válásával kell reagálnunk.
A népligeti jó szereplésünk örömmel töltötte el a Kör tagságát; arra ösztönzött bennünket, hogy aktívabban kezdjünk hozzá az ellenzéki szervezetekkel való kapcsolat megteremtéséhez.
* * *
A Duna Körrel kapcsolatos együttműködés során már szóltam a Kör 1989. május 3-i üléséről. A Népszabadságban erről a következőket olvashattuk:
“Az MSZMP Budapesti Reformköre következő ülését ma este fél hatkor tartja a Budapesti Oktatási Igazgatóság Villányi úti épületében. Az ülés témája: Lyukak a költségvetésben: Bős-Nagymaros és más nagyberuházások.”[98]
Az ülés első előadója Csáki György közgazdász volt, aki a költségvetés és az állami nagyberuházások problémáit vázolta. A vitának ez a része nem a legjobban sikerült, amelyért mind az előadó, mind a vitában résztvevők hibáztathatók.[99]
Talán ezzel is magyarázható, hogy a Kör e vitához kapcsolódó állásfoglalása végül is csak tervezet maradt, nem adtuk át az Országos Sajtószolgálatnak. Ennek ellenére közlöm szövegét, mert mutatja, hogy a Reformkör többsége, hogyan vélekedett ezekről a kérdésekről.
“Állásfoglalás-tervezet a kormány gazdasági programjáról
A Kormány 1987-ben elfogadott stabilizációs programja nem érte el célját. A lakosság hatalmas áldozatai ellenére nem javultak a gazdasági teljesítmények. Ismét veszélybe került az ország nemzetközi fizetőképességének a megőrzése. A költségvetési hiány a tervezettet jóval meghaladó mértékben növekszik.
Megint azoknak lett igazuk, akik már két évvel ezelőtt kétségbe vonták e program realitását. Bebizonyosodott, hogy a követett út katasztrófába sodorja a nemzetet. Immár elkerülhetetlen a konzekvenciák levonása: a bizalmat elvesztett felelősök félreállítása, egy olyan szakértői kormány kinevezése, amely képes érvényesíteni a közkiadások ésszerű csökkentésének, a szelektív fejlesztésnek és visszafejlesztésnek a programját, biztosítani a külföldi működő tőke masszívabb bevonásának elemi feltételeit, és képes megteremteni a stabilizációs program végrehajtásához nélkülözhetetlen egyezséget a kormánypárti erők és az ellenzék között.
Budapest, 1989. május 3.                                         MSZMP Budapesti Reformköre”[100]
A Magyar Nemzet 1989. május 6-i száma visszatért a vita ismertetésére; Szántó György ennek egyik lényeges mondandóját a következőképpen foglalta össze: “Mivel a költségvetési deficit oka az állam túlköltekezése és nagyok azok az összegek, amelyek veszteséges beruházások támogatására folynak el, álláspontunk szerint elsősorban nem a humán szférában, a szociálpolitikában, a kultúrában kell takarékoskodni. Ezért érezzük szükségesnek, hogy a költségvetés beruházási oldaláról erőforrásokat csoportosítsanak át a humán szférába.”[101]
Az Állásfoglalás a magyar gazdaság válságos helyzete okait jól látta, az ebből való kiút legfontosabb elemeit is helyesen rögzítette - amelynek két tartóoszlopa a nyugati tőke bevonása és az ellenzékkel való kiegyezés volt -, csak közvetlenül és egyértelműen arra nem utalt, hogy ennek legfőbb akadálya az MSZMP Grósz Károly vezette politikája; erről csak közvetve szólt, a szakértői kormány követelésével.
Az Állásfoglalás valószínű azért maradt csak tervezet, mert a hosszan elhúzódó vita miatt - az időhiány következtében - nem tudtuk az anyagot szavazásra bocsátani, valószínű azért sem, mert azt a vitán elhangzottakkal még ki akartuk egészíteni, s ez a későbbiekben is elmaradt.
* * *
A Figyelő 1989. május 4-i számában “táborunk rohamosan nőni fog” címmel jelent meg Szabó Zoltánnal egy hosszabb interjú. A Budapesti Reformkör tagjainak a sajtóban megjelenő megnyilatkozásait - érdemüknek-értéküknek megfelelően - nemcsak azért ismertetem, hogy folyamatában tudjam bemutatni a különböző kérdésekkel kapcsolatos reformköri nézetek alakulását, hanem azért is, hogy megmutassam, milyen különbségek voltak a reformkör tagjainak-képviselőinek - mindenekelőtt a szervezőbizottság tagjainak - a nézetei között.
Kétségtelen, hogy - Szántó György mellett - Szabó Zoltán volt a Budapesti Reformkör egyik legjelentősebb reprezentánsa, a Kör szociáldemokrata irányvonala kialakításának meghatározó személyisége.
Szabó e nyilatkozatában bemutatja a Budapesti Reformkört: utal arra, hogy a tagság összetétele a kezdetekhez képest sokat változott (a 200 körüli megjelenők életkora vegyes, döntő többségük értelmiségi, többen a pártapparátusban dolgoznak), közös vonásuk: “megelégelték, hogy a párt vezetése nevükben, de nélkülük dönt szinte minden ügyben.”
Szabó Zoltán azt reméli, hogy a reformkörök a párton belül aktívan politizálók nagyobb részét megnyerhetik, csak ehhez időre van szükség; ezért ő nem sürgeti a rendkívüli kongresszus összehívását, ennek majd akkor lesz értelme, ha a reformerők túlsúlyba kerülnek, amikor már valóban el tudják foglalni a pártot. A győzelemhez azonban olyan új választási rendszerre van szükség, amely megakadályozza a pártapparátus - előző választásoknál alkalmazott - “szűrő” szerepét; továbbá arra, hogy a kongresszusi küldötteket platformok szerint válasszák meg.
A platformok kapcsán elmondta, hogy a mi platformunk sokkal jobban különbözik a Münnich Ferenc Társaság nézeteitől, mint a Szabad Demokraták Szövetségének álláspontjától; a Szegeden létrehozandó platformnak a miénknél “jövőorientáltabbnak kell lennie, ami azonban nem valamiféle szocializmuskép felvázolását jelenti (...) A mi mozgalmunk értékei a demokrácia, az egyenlőség, a társadalmi igazságosság és szolidaritás, az egyéni és kollektív szabadságjogok, az emberhez méltó élet, a béke és a humanizmus, s akik ezekért küzdenek, azokkal mi együtt akarunk működni.”[102]
Találkozásunk a reformértelmiségi-elit képviselőivel
1989. május 9-én, du. 17 órakor az ELTE Jogi Karának 322-es termében a Budapesti Reformkör képviselői (Novák Zoltán, Szabó Zoltán, Szántó György és Vajda János), továbbá más reformkör képviseletében Ágh Attila és Szűcs Attila, találkoztunk a reformértelmiségi-elit néhány reprezentánsával: Bihari Mihállyal, Gazsó Ferenccel, Gombár Csabával, Kéri Lászlóval, Petschnig Mária Zitával, Schlett Istvánnal, Schmidt Péterrel, Stumpf Istvánnal, Szirmai Péterrel, Tabajdi Csabával, és Vass Lászlóval. A találkozó célja, egyrészt a személyes megismerkedés-kapcsolatfelvétel, másrészt a szegedi tanácskozás előtti véleménycsere, az ott elvégzendő feladatokról és az elérendő célokról volt.[103]
Az a valószínű, hogy mi, reformköriek, a beszélgetés elején felvázoltuk a szegedi tanácskozással kapcsolatos elképzeléseinket és ezek után jobbára a vendéglátók fejtették ki álláspontjukat, (mindkét fennmaradt jegyzet ugyanis erről tanúskodik, bár az eléggé természetes, hogy saját mondandónkat nem jegyzeteltük). A jegyzetek alapján a következő kérdésekről volt szó:
- A rendkívüli kongresszus fontossága (Kéri, Bihari, Tabajdi, Szirmai); a személyi kérdésekben is szülessen döntés (Bihari); a kongresszusi delegálási rendszer kérdései (Kéri, Tabajdi);
- a programkészítés fontossága (Bihari, Szirmai, Gazsó); Szegeden még nem lesz kész program, ezért létre kell hozni programkészítő bizottságot (Bihari);
- az országos koordináció létrehozásának a szükségessége (Bihari);
- a folyamatos politizálás fontossága: elhatárolódni az eddigi modelltől (a Budapesti Reformkör platformja jó); országos és helyi reagálások-nyilatkozatok (Bihari); egységes politikai fellépés szükséges (Vass);
- a párttal kapcsolatban: máris párttá szerveződni-kiválni (Gazsó); szétválási alternatívára is felkészülni (Bihari); párt-állam viszonya (Kéri);
- a kormánnyal kapcsolatban: ügyvivő kormányt (Kéri); kormányzati reformcentrumot (Bihari); erős kormányt - most (Gazsó); a párt és a kormány egymástól való szétválasztása, a kormány Országgyűlés alá rendelése (Vass); független-szakértői kormány sosem lesz (Schmidt);
- választási stratégia (Kéri);
- az ellenzékhez való viszony (Kéri); az SzDSz érdeklődik a szegedi tanácskozás iránt (Petschnig); kerüljön át az ellenzékkel való tárgyalás az államminiszterhez (Stumpf); az MSZMP taktikázik-kivár (Schmidt);
- sajtó-tömegkommunikáció: mi véd meg bennünket az apparátustól? (Kéri); újságírók védelme (Vass); információs rendszer-riadólánc (Vass); hírközpont szükségessége - ők vállalják (Vass).
Ezekről a kérdésekről hallgathattuk meg a véleményeket, illetve egyik-másik kérdésben a vitát. Ez az ismertetés azt mutatja, hogy Szűcs Attila Ötletbeli tájékoztatójának - amely egy rövid, szinte “nyúlfarknyi” ismertetés volt - nem sok köze volt a találkozón elhangzottakhoz; ő, a találkozóról való beszámolás ürügyén, a “reformkörök közös platformjáról” elmélkedik. Az is furcsa, hogy sem a Szántó-jegyzet, sem az én jegyzetem nem említi Gombár Csabát; őt, Szűcs Attila tájékoztatója említi meg (de az ugyanakkor nem beszél Schlettről, Szirmairól és Tabajdiról); továbbá az is érthetetlen, hogy az általam felhasznált jegyzetek nem jelzik, hogy Gombár milyen problémákat vetett fel. Így nagyon valószínű, hogy ő nem volt jelen a találkozón.
Szűcs Attila tájékoztatójánál durvább hamisítások is találhatók a május 9-i találkozó bemutatásával kapcsolatban. Patrick H. O.’ Neil: Forradalom belülről c. könyvében a találkozóról a következőket írta: “Május 9-én a reformköri küldöttek egy csoportja találkozott a Pozsgayhoz közel álló több reformértelmiségivel, valamint a miniszter helyettesével, Vass Lászlóval, hogy megvitassák a következő szegedi konferenciát, valamint a hivatalos reformplatform kidolgozásának lehetőségét. Megmaradt még annak a reménye, hogy Pozsgay - az egyre növekvő reformkörök segítségével - az MSZMP-n belüli szervezett politikai mozgalmat hozhat létre. A találkozó eredménytelenül végződött. Pozsgay támogatói nyomást gyakoroltak a reformkörök képviselőire, hogy hívják meg a szegedi konferenciára az EKA-tól az ellenzék képviselőit, azonban ők elvetették az ötletet, úgy döntve, hogy a tanácskozást a párt reformistái szervezik és azoké is marad. A reformértelmiségiek a találkozón egyértelműen érzékelték a jelenlevő reformköri küldöttek némelyike részéről az irányukba megnyilvánuló rejtett ellenességet, ami közülük sokat a további együttműködés megszakításának szükségességéről győzött meg.”[104]
Valaki alaposan félretájékoztatta O.’ Neil-t; ő a könyv lábjegyzetében forrásként Szűcs Attila említett Ötletbeli tájékoztatójára utal, de a Szűcsre való hivatkozás inkorrekt dolog, ő ugyanis ismertetésében nem állította azokat, melyeket O’ Neil mond! O’ Neil számtalan tévedésével - pl. azzal, hogy Pozsgay a reformkörök segítségével szándékozott az MSZMP-n belül szervezett politikai mozgalmat létrehozni - nem kívánok foglalkozni, itt most csak azt érintem, ami a május 9-i találkozóval kapcsolatos: ezen a találkozón senki nem gyakorolt nyomást senkire; a megvitatott kérdések döntő többségében a legteljesebb egyetértés mutatkozott a résztvevők között; ezen a találkozón nem volt arról szó, hogy a szegedi tanácskozásra meghívják-e az ellenzéket, vagy sem, mindössze Petschnig arról informálta a megjelenteket, hogy az SzDSz érdeklődik a tanácskozás iránt. Továbbá az ott megjelent reformköri küldöttek egyike sem viselkedett ellenségesen a meghívókkal szemben, a találkozó baráti légkörben, jó hangulatban zajlott.
Mi, a Budapesti Reformkör képviselői a találkozót rendkívül eredményesnek és hasznosnak tartottuk; meggyőződhettünk arról, hogy Reformkörünk eddigi tevékenységével a reformértelmiség kiemelkedő képviselői egyetértenek és munkánkat dicsérve emlegetik; az előttünk álló célokban és a megoldandó feladatokban - így a szegedi tanácskozással kapcsolatban is - a legteljesebb volt az egyetértés. Ezért is gondoltunk arra és természetesnek vettük, hogy közülük többen is részt vesznek a szegedi tanácskozáson és tevékenyen elősegítik a tanácskozás sikerét.
Hogy ez nem egészen így történt, arról majd a szegedi tanácskozás bemutatása kapcsán szólok.
Az MSZMP KB 1989. május 8-i ülése-ehhez kapcsolódó tevékenységünk
A szegedi tanácskozásig a Kör még kétszer ülésezett, május 10-én és 17-én. A 10-i találkozónk szorosan kapcsolódott a KB május 8-i üléséhez, melynek állásfoglalásait május 10-én, tehát összejövetelünk napján tették közzé. Így kevés időnk volt arra, hogy az aznapi sajtóból megismert határozatokat alaposan végiggondoljuk és megvitassuk. Ehhez az időtényezőhöz tartozik az is, hogy a KB állásfoglalásra az Ellenzéki Kerekasztal reagálása a sajtóban csak pénteken jelent meg, így az ő álláspontjuk ismerete nélkül alakítottuk ki véleményünket a KB által javasolt politikai egyeztető fórumról.
A KB ülés elé több fontos probléma, illetve ezekhez kapcsolódó anyag került (így pl. a párttörvénnyel kapcsolatos vita tapasztalatai; tájékoztató a reformkörök működésének kezdeti tapasztalatairól, az Ellenzéki Kerekasztallal való tárgyalások állásáról, a munkásőrséggel kapcsolatos kérdésekről, stb.).
A reformkörökkel kapcsolatos tájékoztatót Petrovszki István a KB Pártpolitikai Osztályának a vezetője készítette, és az a PB május 2-i ülésén került megvitatásra; ez az anyag - változtatás nélkül - került a KB május 8-i ülésére 5. sz. függelékként, s ennek volt 1. sz. melléklete a mi kecskeméti Nyilatkozatunk; a 2. sz. melléklete pedig a KB Állásfoglalása a párton belüli véleménynyilvánítás és kezdeményezés szabadságának egyes kérdéseiről.
A két melléklet elhelyezése - mindkettő az 5. sz. függelék része -, továbbá sorrendje: a kecskeméti Nyilatkozatunk 1. sz. mellékletként, majd a KB állásfoglalása nyilatkozatunkra válaszként, 2. sz. mellékletként, egyértelműen mutatja, hogy összetartozó, egymásra vonatkozó anyagokról van szó.[105]
Ez a 2. sz. melléklet tehát elsősorban a reformkörök ellen született; teljes terjedelmében nem merték nyilvánosságra hozni, csak a Népszabadság KB ülésről szóló tájékoztatásaiból derült fény egyes passzusaira. Azért kell bemutatnom ezen állásfoglalás leglényegesebb részeit, hogy lássuk: a KB május 8-i ülése lényegében felhatalmazta a Grósz-féle pártvezetést, hogy a reformkörökbe belefojtsák a szót.
Az állásfoglalás kimondta: “Az áramlatok a párt szerves részét képezik; tiszteletben tartják, hogy a társadalom előtt képviselt álláspontok megfogalmazása a kongresszusok, a pártértekezlet, a taggyűlések és a szabályos megválasztott testületek joga. Kezdeményezéseik megméretésére - legyen szó politikai elgondolásokról, szervezeti események összehívásáról, vagy személyi javaslatról - ezek a fórumok hívatottak”.[106] Majd az Állásfoglalás csak a “saját pártszervezet keretében” teszi lehetővé a vitát, és a párttagok javaslataikat is csak “azokban a pártszervezetekben és testületekben, ahol szervezeti életüket élik”, tehetik meg.[107] Ez az állásfoglalás - nem nyíltan, hanem közvetett módon, de következményeiben egyértelműen - visszatért Grósz Károly azon kezdeti álláspontjához, hogy a reformkörök horizontális kapcsolatai frakciózásnak minősülnek. Az állásfoglalásban foglaltak tudomásul vétele és betartása lehetetlenné tette volna a reformkörök horizontális kapcsolatait, jobb esetben - e kapcsolatok fennmaradása esetén is - gittegyletté degradálta volna a reformköröket.
Ez egy rendkívül veszélyes állásfoglalás volt, amelynek fő iránya egyértelmű volt: lehetetlenné tenni a reformkörök önálló, a horizontális kapcsolatokat kihasználó politizálását, a pártvezetéssel szembeni bármiféle kezdeményezését, az ellenzéki, alternatív szervezetekkel való dialógusát. Ennek az állásfoglalásnak a tudomásul vétele és a benne foglaltak betartása a reformköri platformot (de a többi platformot is) önön karikatúrájává változtatta volna. Nyilvánvaló, hogy a Budapesti Reformkör ezt az állásfoglalást - amely platformjának lényegét herélte ki - nem fogadhatta el, tevékenységében nem vehette figyelembe.
A Népszabadság 1989. május 9-i száma a KB üléssel kapcsolatban közölte, hogy a testület tárgyalt a reformkörök működésének eddigi tapasztalatairól, de a rövid közlemény nem a reformkörökről szóló Tájékoztatóból idéz, hanem a 2. sz. mellékletből: “Miközben a Központi Bizottság elengedhetetlennek tartja a párttagok szabad véleménynyilvánításának jogát, s ezt támogatni kötelességének érzi, nem tartja elfogadhatónak az áramlatok országos szerveződését”. Fentebb láttuk, hogy hogyan képzelte a Grósz-féle vezetés biztosítani a párttagok szabad véleménynyilvánítási jogát, ami - figyelembe véve a pártban lévő platformokat - nem volt más, mint e jog karikatúrája; ezt egészítette ki az állásfoglalás a platformok országos szerveződésének tilalmával. A Népszabadság melléfogása is mutatta, hogy a 2. sz. melléklet a reformkörökről a reformköröknek szól; és ha a Grósz-féle vezetésnek - a KB által jóváhagyott állásfoglalását - lett volna ereje végrehajtani, akkor ez a reformköri mozgalom halálát jelentette volna. A KB többségének és a Grósz-féle vezetésnek igazi szándékát fejezte ki ez a 2. sz. melléklet; csak az a kérdés, hogy ennek elfogadásánál hol voltak a pártvezetés reformerei: Nyers Rezső, Pozsgay Imre, Németh Miklós???
A Népszabadság említett melléfogása azért is következhetett be, mert a KB ülés valójában nem tárgyalta meg a reformkörök eddigi működéséről szóló előterjesztést; csak néhány hozzászólás - Rajki Sándorné, Ördögh Szilveszter - érintette röviden, dícsérőleg a reformköröket; Katona Imre azért aggodalmaskodott, hogy a reformköröknek nincs kimunkált platformjuk, csak a körök szervezését szorgalmazzák, amellyel ő nem értett egyet; Bartha Ferenc a reformköri mozgalom pártmozgalomba való integrálását tartotta szükségesnek. Grósz Károly a kecskeméti Nyilatkozatunkban foglaltakra reagált a pártszavazás előrángatott javaslatával; továbbá Katona Béla, nyilatkozatunk Grószt bíráló részének elítélésével. De ezekről az előzőekben már szóltam.
A reformkörökről szóló jelentésről való ilyen hallgatás rendkívül sokatmondó volt: azt a nagyfokú tanácstalanságot és bizonytalanságot fejezte ki - hisz igazán konkrétan bírálni sem tudták a reformköri mozgalmat -, ami eltöltötte a KB tagjait a reformkörökkel kapcsolatban, melyek képviselői kecskeméti nyilatkozatukban kijelentették róluk, hogy “a KB tagjainak döntő többsége egy korábbi korszak politikusa, önmaga és a politika megújítására képtelen.”
Úgy tűnik, hogy dühük kimerült a 2. sz. melléklet elfogadásában, vélhetően azt gondolták, hogy a KB ezen állásfoglalásának jóváhagyásával a reformköri mozgalmat “elintézték”.
Ezen állásfoglalásuk elfogadásával a tagok a KB testülete mögé bújtak és nem kerestek felelősöket a reformköri mozgalomban, hanem az egész mozgalmat akarták megrendszabályozni, pedig itt is voltak “felelősök”. Egy évvel ezelőtt ennél szolidabb bírálatért zárta ki a KEB az MSZMP-ből Bihari Mihályt, Bíró Zoltánt, Lengyel Lászlót és Király Zoltánt. Nagyot változott a pártonbelüli világ is és ebben meghatározó szerepe volt a reformköri mozgalomnak.
A helyzet paradoxona az volt, hogy mi, a reformköri mozgalom képviselői, akkor részletesen nem ismertük a 2. sz. mellékletben foglaltakat, csak egyes részeiről voltak információink, de ezek is elégségesek voltak a KB-val szembeni bizalmatlanság növekedéséhez.
Visszatérve május 10-i ülésünkhöz, arról kell szólnom, hogy a Népszabadság május 12-i száma - rövidítve és sok szempontból eltorzítva - ismertette az ülésünkön született állásfoglalásokat: üdvözöltük a KB-t azért, hogy az több ponton közelítette álláspontját az Ellenzéki Kerekasztaléhoz, és hogy a KB politikai egyeztető fórum létrehozására tett javaslatot. Lényegesnek ítéltük, hogy az MSZMP nyilvánítsa ki, hogy a politikai hatalom tényleges birtokosaként tárgyal az ellenzékkel és ebben a minőségében garanciákat képes és hajlandó nyújtani a megállapodások teljesítésére.
Megelégedéssel nyugtáztuk, hogy a KB feladta korábbi, elutasító álláspontját a kongresszus előrehozása, illetve a pártértekezlet összehívása ügyében. De ugyanakkor a KB ülés május 8-i határozatával szemben - amely őszre pártértekezlet összehívását rendelte el - kijelentettük, hogy a Budapesti Reformkör továbbra is a tisztújítással egybekötött kongresszus előrehozása mellett foglal állást.
A Reformkör Kádár János KB tagsága és pártelnöki tiszte alóli felmentését - betegsége ellenére is - elsősorban politikai indítékú és súlyú döntésnek tartotta. E lépés azonban megkésettsége és hamis indoklása miatt - vélekedtünk - nem tölti be politikai tisztázó szerepét: a múlt bűneitől és hibáitól való elhatárolódás deklarálását.
A Magyar Nemzet 1989. május 12-i száma is foglalkozott vitaülésünkkel. Az ülés lényegét a következőkben foglalta össze:
“Az MSZMP Budapesti Reformkör üdvözli azt a reformirányú elmozdulást, amely a KB gondolkodásában - a testület május 8-i üléséről kiadott közlemény tanúsága szerint - végbement, ugyanakkor sajnálja, hogy a várt áttörés nem következett be. Követelik az elmúlt másfél évtizedben folytatott, az országot ismét válságba juttató politika személyi konzekvenciáinak következetes, a vezetés minden szintjére kiterjedő levonását. Megítélésük szerint távolról sem kizárólagos, de vitathatatlan azon kilenc személy politikai felelőssége, akik az országot ténylegesen kormányzó Politikai Bizottságnak 1975 és 1987 között megszakítás nélkül tagjai voltak. Közülük Aczél György, Maróthy László, Sarlós István még most is tagjai az MSZMP KB-nak. Szükségesnek tartják haladéktalan felmentésüket minden pártfunkciójuk alól.”
* * *
A Budapesti Reformkör május 17-i ülése is nagyon tartalmas volt.[108] Elsőként azt vitattuk meg, hogy a Bős-Nagymarossal kapcsolatos demonstráción résztveszünk-e? Többségi álláspont született, hogy részt fogunk venni.
Majd meghallgattuk és megvitattuk Bokros Lajos előadását a gazdaság helyzetéről és a válságból való kijutás feladatairól.
Ezek után vitattuk meg a Szabó Zoltán által előterjesztett, a Budapesti Reformkör szegedi tanácskozásra szóló állásfoglalás-tervezetét; az előterjesztést megvitatva és elfogadva megbíztuk Szabó Zoltánt, hogy azt a szegedi tanácskozáson, a Budapesti Reformkör nevében Nyilatkozatként terjessze elő.
Az ülésen más politikai kérdések is megvitatásra kerültek: Kovács Mihály javasolta, hogy eszközöljük ki, hogy a Budapesti Reformkör képviselőit hívják meg az MSZMP KB május 29-i ülésére; az ülés Novák Zoltánt bízta meg a kérés illetékesek felé való továbbításával és az ezzel kapcsolatos szervezési teendőkkel. Felvetődött a KB megújításának szükségessége: a vitában Szabó Zoltán javaslatát fogadtuk el, hogy ne a kizárandók, hanem a támogatandó KB tagok listájával kapcsolatban foglaljunk majd állást. A választások esetleges időpontjáról is vitát folytattunk; itt e kérdésben az ellenzékkel való megegyezés fontosságát hangsúlyoztuk.
* * *
A szegedi tanácskozás előtt még volt egy nagyon fontos esemény, melynek kapcsán hallattuk hangunkat: május 15-én jelent meg a The New York Times-ban Grósz Károly nyilatkozata, melyet a Népszabadság május 16-i száma közölt. A Budapesti Reformkör szervezőbizottsága május 18-án - Grósz nyilatkozata kapcsán - állásfoglalást fogadott el, melyben tiltakozott a Grósz Károly által mondottak miatt. Ez a tiltakozásunk a Népszabadság május 19-i számában jelent meg és - a szegedi tanácskozáson képviselt álláspontunk mellett - egyik fontos oka volt a Budapesti Reformkör és Grósz Károly közötti ellentétek további kiéleződésének. Ezekről a problémákról a későbbiek során majd részletesen beszélni fogok.

Harmadik rész
Az MSZMP reformköreinek első országos tanácskozása
(Szeged - 1989. május 20-21.)
Előzmények
Platformunk születésénél már bemutattam, hogy április 7-én felhívással fordultunk az MSZMP tagjaihoz, amelyben bejelentettük, hogy “egy közös politikai platform elfogadására és a reformszárny megalakítására mielőbb meg kívánjuk rendezni az MSZMP reformköreinek országos tanácskozását.”[1]
Erre a felhívásunkra reagált a Csongrád megyei Reformkör április 11-én, hogy “támogatjuk az MSZMP-reformkörök országos tanácskozásának gondolatát és vállaljuk ennek megrendezését, májusban Szegeden.”[2]
Az ezzel kapcsolatos döntés hamarosan, április 15-én Kecskeméten meg is született; a reformkörök képviselői elfogadták és támogatták az MSZMP budapesti és szegedi reformköreinek kezdeményezését az országos tanácskozás megrendezésére, és azt is, hogy erre 1989 májusában Szegeden kerüljön sor. A kecskeméti tanácskozás kapcsán már írtam arról, hogy e döntés során a Budapesti Reformkör nagyfokú önmérsékletet tanúsított - hisz mi voltunk azok, akik ezt az elhatározásunkat elsőként bejelentettük - és Szegeddel kapcsolatban nagyvonalú gesztust gyakorolt. (A későbbiek során majd szembe kell néznünk azzal, hogy jól döntöttünk-e, amikor ezt tettük?!)
1989. április 27-én jelent meg a Csongrád megyei Reformkör felhívása, amelyben az értesíti az MSZMP reformköreit, hogy az április 15-i kecskeméti megegyezésnek megfelelően szervezi a reformkörök képviselőinek május 20-i országos munkatanácskozását. Kérték, hogy a körök május 2-áig jelezzék a részvételi szándékukat és küldjék el az országos tanácskozáson vitára bocsátandó platformjavaslataikat. A szervezők azt is jelezték, hogy szívesen veszik, ha a tanácskozás ügyrendjére, demokratikus lebonyolítására vonatkozó ötletekkel is megkeresik őket. Kérték, hogy a szervezési-kapcsolattartás céljából, a körök nevezzék meg képviselőiket, címmel, telefonszámmal együtt.[3]
Ezek után az ország legkülönbözőbb részein lévő reformkörök foglaltak állást, tették meg javaslataikat a szegedi tanácskozás tartalmi, ügyrendi kérdéseivel kapcsolatban; így pl. a kecskeméti reformkör április 27-én[4], a győri reformkör április 28-án[5], a szombathelyi reformszárny május 10-én[6] stb.
Kecskemét után a szegedi szervezők azonnal munkához láttak; április 21-én levelet írtak az MSZMP Politikai Bizottságának:
“Kedves Elvtársak!
Bejelentjük, hogy az MSZMP-tagok reformköreinek 1989. április 15-i kecskeméti találkozóján kapott megbízás alapján 1989. május 20-án Szegeden megrendezzük a reformkörök képviselőinek egynapos munkatalálkozóját.
A tanácskozás célja a platformszabadság gyakorlásával összefüggő kérdések, valamint a reformkörökben eddig megfogalmazott platformok megvitatása.
A tanácskozás nyílt lesz az MSZMP érdeklődő tagjai számára. Ezúton meghívjuk és szeretettel várjuk a Politikai Bizottság valamennyi érdeklődő tagját is.
Szeged, 1989. április 21.
Elvtársi üdvözlettel:
MSZMP-tagok Csongrád megyei reformköre
képviseletében
Révész Mihály Lovászi József Géczi József Szabó Béla”[7]

A figyelmes olvasó észreveheti, hogy a levél a “munkatanácskozás” célját illetően igen szerényen fogalmaz, még csak a közös platform létrehozásának az igényét sem meri vállalni. (Minden bizonnyal Vastagh Pál éber figyelme már a levél megfogalmazásánál is éreztette hatását! Ez a későbbiek során a Budapesti Reformkör és a szegedi szervezők között számos kérdésben konfrontációhoz vezetett!)
Ez a bátortalanság annál is furcsább, mert a reformkörökről szóló, Petrovszki István-féle tájékoztató, amely a PB számára készült és a május 8-i KB ülésre is bekerült, a platformmal kapcsolatban a következőket mondta: “szükségesnek tartják a tapasztalatok rendszeres cseréjét és a párt irányvonalának befolyásolására közös álláspont (platform) kialakítására törekszenek. A május 20-án, Szegeden megrendezésre kerülő találkozó is ezt a célt szolgálja.”[8]
Azon a Politikai Bizottsági ülésen - az 1989. május 2-i ülésről van szó -, amelyre ez a reformkörökről szóló Petrovszki-féle tájékoztató került - a tájékoztatóban foglaltak ellenére - Vastagh Pál nem átallotta a következőket mondani:
“A múlt héten ültünk le a szervezőkkel és hát a tanácskozás szerveződését, szerkezetét, formáját és tartalmi dolgait egyaránt megbeszéltük. Én bízom benne, hogy ennek a megegyezésnek és ennek a megállapodásnak a keretei között marad (...) elsősorban pártrendezvénynek tekintik (...) a pártsajtót hívják meg, a belföldi sajtó számára adnak tájékoztatást (...) és ez külön vonatkozik a külföldi sajtóra. A várható résztvevők száma 150-től 300 főig prognosztizálható. Reformkörönként két-három emberre számítanak, és tulajdonképpen a munka menete úgy alakul, hogy előzetesen ezek a reformkörök az ő elképzeléseiket elküldik a szervezőbizottságnak, azok ezeket összesítik, megszerkesztik - és ez jelenti a tanácskozás vitaanyagát. Nem terveznek együttes platform meghirdetését, (kiemelés tőlem N.Z.) a végén öt-hat pontban kívánják azokat a kérdéseket összefoglalni, amelyben közös álláspont alakult ki.”[9]
Vastagh Pál tehát - mint újsütetű PB tag és Grósz-famulus - eldöntötte, hogy nem lesz közös platform és mindezt a szervezőbizottság akarataként tüntette fel. Vastagh ezen hozzászólása ellenére a Petrovszki-féle tájékoztató változtatás nélkül ment a május 8-i KB ülés elé, de Grósz Károly megnyugodhatott, hogy Vastagh Pál megszabta a szegedi szervezőbizottságnak, meddig mehetnek el. Ez azonban nem egészen így történt s ebben nekünk is volt némi szerepünk.
A Budapesti Reformkör és ennek szervezőbizottsága alaposan készült a szegedi tanácskozásra. Szántó György volt az, aki tartotta a kapcsolatot a szegedi szervezőbizottsággal, illetve konzultáció és együttműködés céljából más reformkörökkel (pl. a kecskeméti reformkör részéről, Kerényi Györggyel).
Körünk megvitatta, hogy kik fogják a Budapesti Reformkört képviselni Szegeden, és a szekciókban képviselőink hogyan vesznek részt. A Budapesti Reformkör 20 főt delegálhatott; rajtunk kívül Budapestről még 10-20 fő vehetett részt. A Budapesti Reformkör küldöttei a következők voltak: Benkő Judit, Hardy László, Honti Mária, Kerekes György, Kékesi Katalin, Kovács Endre, Kovács Mihály, Monostori Ildikó, Nádor György, Novák Zoltán, Sóskuti Márta, Szabó Zoltán, Szántó György, Szántó Miklós, Szécsényi Tibor, Szűcs Attila, Rados Péter, Rekvényi László, Vajda János, Wilk János.[10] Közülük volt, aki nem jött el (pl. Honti Mária), de helyettük mások voltak ott (Kadelka László, Keller László, Molnár Károly, Szenes Imre, Varga József). (Ágh Attila, Nagy Mihály és még sokan mások, nem voltak a Budapesti Reformkör küldöttei).
* * *
Május 6-án Szegeden előzetes megbeszélés volt, melyen a tanácskozás összes lényeges kérdését megvitatták; a megbeszélésen a Budapesti Reformkört Szántó György képviselte. Ekkor még úgy tűnt, hogy egyetértés van abban, hogy a tanácskozáson elfogadásra kerül a reformszárny platformja, továbbá külön nyilatkozat lesz a rendkívüli kongresszusról és a békés átmenetről. Szántó György itt megfontolásra ajánlotta az alternatív szervezetek képviselőinek a tanácskozásra való meghívását.
Május 9-én, a Bihari Mihálynál történt találkozó, továbbá a Kör május 17-i ülése is a szegedi felkészülésünket szolgálta, ahogy ezt már az előzőekben elmondtam.
Ezt a felkészülést szolgálta az is, hogy én május 19-én, péntek reggel, az Országházban találkoztam Pozsgay Imrével; a szervezőbizottság megbízásából kerestem fel Pozsgayt, azért, hogy hangoljuk össze cselekedeteinket. A beszélgetés kb. fél órát tartott és számomra nagy csalódás volt. Én tájékoztattam Pozsgayt, hogy a Budapesti Reformkör milyen célokkal vesz részt a szegedi tanácskozáson, hogy ott, mit és hogyan kívánunk cselekedni és kíváncsiak voltunk az ezzel kapcsolatos véleményére, tanácsaira; továbbá kértem, hogy támogassa törekvéseinket. Végül is, nagyjából csak én beszéltem, mert Pozsgay válasza semmitmondó általánosság volt. Ekkor nem tudhattam, hogy Pozsgay egész más szándékkal és célokkal utazik Szegedre, talán már akkor is a zsebében volt az a felhívás, amelyet - Vass László későbbi állítása szerint - Pozsgay Szegeden fel akart olvasni a Demokratikus Magyarországért Mozgalom létrehozása érdekében.[11] (Bár Pozsgay egyetemi évfolyamtársam volt - igaz, más szakon, így régóta ismertük egymást, ha nem is volt közöttünk közelebbi kapcsolat -, de ekkor elhatároztam, hogy én többet nem fogom vele keresni a találkozást.)
A Budapesti Reformkör szervező bizottságának 4 tagja (Novák Zoltán, Szabó Zoltán, Szántó György, Vajda János) a szegedi tanácskozás megkezdése előtti nap délutánján leutazott Szegedre, hogy az utolsó simításokat elvégezzük a következő napi összejövetellel kapcsolatban. A szegedi szervezőbizottsággal való ezen előzetes megbeszélés éjfél utánig tartott, és nagy vitákba torkollott, egyes szakaszaiban már-már veszekedéssé fajult.
A Budapesti Reformkör a szegedi tanácskozáson négy fő célt akart elérni:
- deklarálni az MSZMP reformszárnyának a megalakulását;
- elfogadni e reformszárny platformját;
- létrehozni a reformszárny Országos Koordinációs Tanácsát;
- kidolgozni az MSZMP előrehozott, rendkívüli kongresszusával kapcsolatos javaslatot.
E javaslatokat - kivéve az Országos Koordinációs Tanács létrehozását, amely javaslatunkat a szegedi szervezőbizottság álláspontjától tettük függővé - egy Nyilatkozatba foglaltuk, amelyet a tanácskozás plenáris ülésével kívántuk elfogadtatni. Ezen kívül szóvá tettük azt az előzetes javaslatunkat is, hogy inkább csak gesztusként, a szervező-bizottság miért nem hívta meg az Ellenzéki Kerekasztal képviselőit is a tanácskozásra. (Ekkor nem tudtuk és Lovászi József nem tájékoztatott minket arról, hogy az ellenzéki pártok részéről Varga Csaba - Szoboszlai Zsolton keresztül - kétszer is megkereséssel fordult a szegedi szervezőbizottsághoz, hogy hívják meg a tanácskozásra az Ellenzéki Kerekasztal képviselőit, amelyet ők elutasítottak). Az éjfél utánig tartó többször élessé váló vitában e javaslataink megvalósításáért folyt a tusakodás. A szegedi szervezőbizottság tagjai - miután érveik elfogytak és sarokba szorultak, de - nem tudtak meggyőzni minket az általunk kitűzött célok megvalósíthatatlanságáról, végső “érvként” közölték, hogy Vastagh Pál utasította őket, hogy mi az, amit tehetnek és mi az, amit semmilyen körülmények között nem tehetnek. (Igaz Vastagh ezeket a tiltásokat a szegedi szervezők döntéseként adta elő az előzőekben már bemutatott május 2-i PB ülésen.) A szegedi szervezők által Vastagh-ra hivatkozó megszorításai a következők voltak: a reformszárny megalakulását nem lehet deklarálni; az Országos Koordinációs Tanácsot nem lehet létrehozni; az ellenzéki pártok képviselőit nem lehet meghívni; a platformot illetően pedig, legfeljebb platform javaslatot lehet kimunkálni. Ha belegondolunk, akkor - legalább is a platformot illetően - ez egy kicsivel több volt, mint amiről Vastagh Pál beszélt a május 2-i PB ülésen; a szegedi szervezők talán ebben merték túllicitálni főnöküket?!
Ebben a helyzetben nem tudtunk mit tenni; tudomásul kellett vennünk az adottságokat és e rendkívül szűk mozgástérben kellett megpróbálni a tanácskozásból a maximumot produkálni. Ez a “gúzsba-kötve táncolni” helyzet egyértelművé tette, hogy a Budapesti Reformkör részéről politikai hiba volt, hogy a szegediek javára lemondott a reformkörök első országos tanácskozásának megrendezéséről. Mert lehet, hogy Budapesten sem tudtuk volna összes célunkat elérni, de nem azért mert Jassó Mihály előírta volna, hogy mit szabad és mit nem szabad, az esetleges ilyen irányú próbálkozását ugyanis elutasítottuk volna; hanem azért, mert nem biztos, hogy a reformköri mozgalom küldötteinek többsége támogatta volna javaslatainkat. A mozgalom későbbi eseményei reálissá tették az itt megfogalmazott aggodalmat.
Ebben a helyzetben gyorsan és körültekintően kellett döntenünk, hogy hogyan tudunk legnagyobb befolyást gyakorolni a tanácskozás menetére; ezért arra törekedtünk, hogy - nem tartva igényt semmiféle plenáris előadás tartására, elnöklésre stb. - a legfontosabb szekciókban legyünk jelen, lehetőleg úgy, hogy meg tudjuk határozni, vagy lényegesen befolyásolni ezen szekciók munkáját. Ennek egyik legjobb módja a szekció-elnöki poszt elnyerése volt. A szekció elnökök nemcsak vezették (és ezáltal befolyásolhatták) a szekciók vitáit, hanem, mint elnökök, részt vettek a platform-javaslatot előkészítő szerkesztőbizottság munkájában. Három szekciót tartottunk fontosnak: a 2. szekciót, a Milyen pártot akarunk?; a 3. szekciót, a Gazdaság és a tulajdon reformjával foglalkozó szekciót és kiváltképp az 5. szekciót, Az átmenet a demokratikus jogállamba szekciót.
A tíz szekció-elnöki poszt közül négyet mi töltöttünk be; az első, a harmadik szekció egyik elnökét mi adtuk és - ami a későbbiek során meghatározóvá vált - az ötödik szekció mindkét elnöke tőlünk került ki. E szekcióban az eredeti terv az volt, hogy Géczi Józseffel én fogok elnökölni, de Géczi meggondolta magát - talán azért is, mert a sajtóban előző nap jelent meg Grósz és a Budapesti Reformkör újabb összecsapása, éppen ennek a szekciónak a témájában, továbbá a szervezőbizottság úgy döntött, hogy ez a szekció dolgozza ki az Ellenzéki Kerekasztal tanácskozáshoz intézett levelére a választ - és ennek következtében a másik elnök Vajda János lett. A szegedi szervező bizottság, önmagát védendő Vastagh Pállal szemben is, két budapesti pártmunkást bízott meg e legkényesebb szekció vezetésével, arra gondolva, hogyha valami baj lesz, ők majd mossák kezeiket; de egyúttal - talán akaratuk ellenére - a Budapesti Reformkör az éjszakai vita-veszekedés következményeként kapott egy “magas labdát, amelyet csak le kellett ütni”. A Budapesti Reformkör szervezőbizottságából egyedül Szabó Zoltán nem volt szekció elnök; az ő zsebében is ott lapult a Budapesti Reformkör Nyilatkozata - amelyet a tanácskozás esti plenáris ülésén neki kellett felolvasnia -, azzal a különbséggel, hogy azt mi nem tartottuk titokban, szétosztottuk a szekciókban és Szabó pendlizvén a szekciók között igyekezett felmérni nyilatkozatunk fogadtatását.
* * *
Nem szándékozom a szegedi tanácskozás minden eseményét részletesen ismertetni; a rövid bemutatáson kívül elsősorban azokat a vonatkozásokat kívánom alaposabban érinteni, amelyek a Budapesti Reformkörrel voltak kapcsolatban. Ezekről azonban elmondható, hogy a tanácskozás lényegét jelentették.
A szombat délelőtti plenáris ülés 10 órakor kezdődött és a házigazdák részéről Lovászi József mondott egy rövid megnyitót; itt közölte, hogy 110 reformkör küldte el mintegy 440 képviselőjét a tanácskozásra. Arról is tájékoztatta a megjelenteket, hogy a szervezőbizottság vendégként többeket meghívott a tanácskozásra, így - többek közt - Bihari Mihályt, Bíró Zoltánt, Kéri Lászlót, Király Zoltánt, Lengyel Lászlót, Papp Zsoltot említette meg.
Az első vitaindító előadást Kerényi György, kecskeméti küldött tartotta, “A reformköri mozgalom szerepe az MSZMP megújulásában” címmel. Kerényi György - egy nagyon színvonalas, reformszocialista irányultságot képviselő előadásban - elmondta, hogy a reformkörök létrejötte, a társadalmi modellváltás igényének egyik gyökere a párt eddigi működésének egyértelmű kritikája; mivel a főleg értelmiségiekből alakult reformköröket a “reformgondolat és a reformpolitikai szándékok” kötik össze, ezért a kecskeméti reformkör megfontolandónak tartja, “hogy egy tartósabb információs és koordinációs kapcsolat is kialakuljon”[12] Előadásának összefoglalójaként vázolta, hogy mit is akarnak a reformkörök?:
“Akarják a népet szolgáló demokratikus reformpárttá alakítani az MSZMP-t. Tisztázni a reformprogram mibenlétét és belső tartalmát. A másság elismerését a pártban is. Annak tudomásul vételét, elismerését, hogy nincs más út, mint realitásaink számbavételén alapuló reform-cselekvés. Akarjuk a párt belső működésének, higgadt politikai módszerekkel történő, a hazai és nemzetközi realitásokra figyelő, de alapvető és radikális átalakítását. A tagsági akarat alapvető és meghatározó érvényre jutását. A platformok konkrét ügyekben és konkrét módon történő képviseletét, ehhez a kapcsolatok kialakítását. Bázist teremteni a párt reformerőinek. A nézetek, áramlatok dinamikus együttélésén alapuló valós szövetséget. A párt reformcentrumának kialakítását, amely körül meghatározó a reformerők súlya. Legalitást ennek a végre alulról indult kezdeményezésnek a párt egészében, amelynek megítélését ne címkék, indulatok, érzelmek, hanem valóságos, hatásos tevékenység bírálja el. Új gondolati, elvi alapokra helyezett, kiszámítható és nyilvános, a múlttal bátran szembenéző, de jövőre orientált reformcselekvést a kisajátítás igénye nélkül az egész pártban. Nem akarjuk a párt szétesését vagy szétrobbantását, főleg saját tevékenységünkkel, de a cselekvést képtelenné tevő, megkötöző, mindenáron való látszat egységet sem.”[13]
Kerényi György referátumát illetően azt kell hangsúlyoznom, hogy a párttal és a reformkörökkel kapcsolatos véleményével a Budapesti Reformkör teljes mértékben egyetértett, külön is kiemelve a reformkörök országos koordinációs tanácsának szükségességét; ami álláspontját reformszocialistává tette az a jövőbeni társadalmi átalakulásnak a modellváltás keretében való elképzelése.
Kerényi György referátuma után Lovászi József arról tájékoztatta a tanácskozást, hogy Eötvös Pál, a Népszabadság főszerkesztője kéri a reformköröket, hogy platformjaikat juttassák el a laphoz, mert folyamatos fórumot kíván biztosítani azok számára.
A másik vitaindítót a házigazdák nevében Géczi József tartotta, “Mit mondhat és kihez szólhat a mai tanácskozás?” címmel. A Délmagyarország 1989. május 20-i számában a tanácskozásról szóló tudósításban még a következőt olvashattuk: “Géczi József (Szeged) pedig az eddig beérkezett reformköri platformok közös és egymástól eltérő álláspontjait ismerteti.” Sajnos ezekről Géczi referátumában alig volt szó, úgyannyira nem, hogy pl. a Budapesti Reformkör platformját, a benne megfogalmazott álláspontot nemhogy összevetette volna más platformokkal, hanem meg sem említette! Géczi “távlatos politikai töprengésnek” nevezte mondandóját, melynek során beszélt az őszi kongresszus szükségességéről, a kongresszusra való delegálás demokratikus rendjéről és arról, hogy e felkészülés során formálódhat meg az MSZMP politikai és választási programja. Mert - állította Géczi -: “A párt nincs olyan helyzetben, hogy még egyszer előálljon egy sebtében összetákolt, eklektikus, hiteltelen programmal.”[14] (Kiemelés tőlem. N.Z.) Ezek után ugyan kijelentette, hogy ez a tanácskozás is jelentősen hozzájárulhat az új pártprogram kidolgozásához, ...de azért nem kell azt elsietni, “sebtében összetákolni”.
Lovászi József említett megnyitójában ezzel kapcsolatban rugalmasabb véleményt fogalmazott meg: azt mondta, hogy a tanácskozásnak szándékában áll a reformplatform “alapvonalainak” a kidolgozása, de ha ez nem sikerül, “azt sem tekintjük tragédiának.”[15]
Géczi József másfél hét múlva már elfelejtette, hogy - a kecskeméti reformköri találkozóra utalva - mit nyilatkozott a Magyar Ifjúságnak: “számos kulcskérdésben meglepően nagy nézetazonosságot tapasztaltunk. Látszik, hogy nem lesz nehéz egy valódi közös platformot kialakítani. Erre az általunk indítványozott májusi, szegedi reformköri találkozón van is esély.”[16] Most melyik Géczi József véleményt fogadjuk el; vagy vegyük tudomásul, hogy van egy Géczi József és egy Géczi-Vastagh vélemény, melyek kizárják egymást?!
A délelőtti plenáris ülés végül Lovászi József néhány bejelentésével fejeződött be. Először ismertette Németh Miklós és Szűrös Mátyás leveleit, majd az Ellenzéki Kerekasztal tanácskozáshoz intézett levelét; ennek szövege a következő volt:
“A Magyar Szocialista Munkáspárt reformkörei országos tanácskozásának
Szeged
Tisztelt Országos Tanácskozás!
Az Ellenzéki Kerekasztalt alkotó nyolc szervezet érdeklődéssel várja az Önök tanácskozását. Reméli, hogy komoly figyelmet fordítanak a Magyar Szocialista Munkáspárt és az Ellenzéki Kerekasztal között megindult, a Magyar Szocialista Munkáspárt által megakasztott, sőt felszámolt tárgyalások ügyére.
Az Ellenzéki Kerekasztalt alkotó szervezetek bíznak abban, hogy önöket politikai felelősségük a tárgyalásokkal kapcsolatos elodázó manőverek felszámolására indítja. Szerintünk a tárgyalások halogatása szűk látókörű és felelőtlen politika.
A Magyar Szocialista Munkáspárt főtitkárának legutóbbi kijelentése szerint szabad választásokra legkorábban csak hat év múlva kerülhet sor. Nyilvánvaló tehát, hogy a Magyar Szocialista Munkáspárt jelenlegi vezetőségének egy része tárgyalási ajánlatát pusztán propagandafogásnak tekinti, és nem törekszik érdemi megegyezésre.
A legutóbbi közvélemény-kutatás is egyértelművé tette, hogy a honpolgárok döntő többsége a demokratikus átmenet mellőzhetetlen feltételének a kormányzó párt és az ellenzék közötti, döntési joggal felruházott, kétoldalú tárgyalásokat tekinti, és újrakezdésüket elvárja.
Kelt Budapesten, az 1989. évi május 18. napján
Üdvözlettel: az Ellenzéki Kerekasztal szervezetei
Vigh Károly, Zétényi Zsolt	Varga Csaba	
Bajcsy-Zs. Endre Baráti Társaság	Magyar Néppárt	
két olvashatatlan aláírás, Fodor Gábor	Baranyai Tibor	
Fiatal Demokraták Szövetsége	Magyar Szociáldemokrata Párt	
olvashatatlan aláírás	Mécs Imre, Kőszeg Ferenc, 	
Független Kisgazda, Földmunkás és Polgári Párt	Magyar Bálint	
Csengey Dénes, olvashatatlan aláírás,	Szabad Demokraták Szövetsége	
Szabad György	Szabó László	
Magyar Demokrata Fórum	Független Szakszervezetek	
	Demokratikus Ligája”[17] 	

Lovászi József a levél felolvasása után a következőket mondta:
“Én úgy gondolom, hogy megköszönhetem az üdvözletet, ami ebben a levélben foglaltatik. Azon véleményemnek szeretnék hangot adni, hogy természetesen a reformkörök és a reformköri tanácskozás olyan jogosítvánnyal nem rendelkezik, hogy valamiféle megegyezés alakuljon ki mondjuk az Ellenzéki Kerekasztal és a reformkörök országos tanácskozása között, ám az 5. szekcióban, amely a békés átmenet kérdéseivel foglalkozik, nyilvánvalóan megfogalmazódik majd markánsan mindaz a gondolat, törekvés, amely pártunk vezetése és az Ellenzéki Kerekasztal közötti tárgyalásokra vonatkozik. Én ezt a levelet át fogom adni az előbb említett szekció vezetőjének, és kérem, hogy majd abban a szekcióban erről a problémakörről alakítsanak ki véleményt és a záró plenáris ülésen ismertessék javaslataikat.”[18]
Lovászi József végezetül ismertette a szekciókat, azok elnökeit és a szekciók helyét.
A szekcióülésekről:
Az 1-es szekció: Múltunk a jelenben.
A szekcióban elnököltek: Géczi József (Szeged) és Kerekes György (Bp.-i Reformkör)
Felkért hozzászóló Székely Gábor (Szeged) volt, aki a Kádár-korszak nemzetközi összefüggéseiről tartott bevezető előadást.
A szekció vitájában felszólaltak: Kóbor József (Zalaegerszeg), Révész Ferenc (Bp. Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem), Földesi József (Bp. Pallas Lapkiadó V.), Kerekes György (Bp.-i Reformkör), Somorjai József, Makai Mária (a Marxista-egységplatform, majd később a Munkáspárt tagja), Krémer Ferenc (Bp. Államigazgatási Főiskola), Révész Mihály (Szeged), Molnár István (Bp. Kertészeti Egyetem), Berényi Gyula (Szeged), Pásztor Bertalan (Dunaújváros), Keller László (Bp.-i Reformkör), Kerekes András (Bp. Magyar Rádió), Jászberényi László (Nagykanizsa), Horváth Attila (Bp. V. ker. PB), Nagy Károly (Gyöngyös), Borbély Sándor (Makó), Akszentijevics György, Németh Ferenc, Kanyó Lászlóné, Elekes András.
A szekcióban igazán nagy vita a Földesi József által felvetett kérdésről volt, aki azt javasolta, hogy egyértelműen és határozottan mondják ki, hogy 1956 forradalom volt és ez a megállapítás kerüljön be a tanácskozás által elfogadandó platformba. A többség azt ugyan elfogadta, hogy 1956 forradalom volt, de azt ellenezte, hogy ez az értékelés a platformba kerüljön.
A platformmal kapcsolatban el kell mondani, hogy egyik elnök sem szorgalmazta azt, hogy a szekció feladata a maga “rész-platformjának” az elkészítése, sőt Géczi József - aki többször is felszólalt - még a platform megnevezést is kerülte, “záró dokumentumnak”, “nyilatkozatnak” nevezte az elkészítendő anyagukat. (Kerekes György mentségére mondom - mivel ő nem jött el előző nap Szegedre és nem vett részt az éjszakai vitán, ezért a szekcióban tanácstalan volt, így mondhatta -, hogy: “Én magam nem tudom, hogy milyen alapon kértek fel az elvtársak erre, mert délelőtt megérkeztem 10 órakor és akkor szóltak, hogy jöjjek ebbe a szekcióba, előzményekről nem tudok.”; majd később - talán a szekciók között pendliző Szabó Zoltán információja és a nyitó plenáris ülésen hallott Géczi-szöveg alapján, ezeket összeegyeztetendő - azt mondta, hogy: “Egyrészt platformot kell csinálnunk, másrészt a hosszabb távú program számára kellene valamiféle előkészítő munkát végezni, leltárt készíteni ennek érdekében.”[19])

Az 1-es szekció rész-anyaga, amely bekerült a platformtervezetbe, a következő:
“Mai összetett világunk annak az ázsiai típusú, despotikus poszt-sztálinista rendszernek a válsága, amely Magyarországon 1948 után épült ki, majd az 1956 utáni számos elmozdulás, finomítás, reformtörekvés és átmeneti siker ellenére ma már működésképtelen. A rendszer lebontása, demokratikus és szocialista irányultságú meghaladása szükséges és sürgető.
A reformkörök mind a múlt terhétől való megszabadulás, mind a párt megreformálása, mind a válság leküzdése érdekében elvetik az ideológiai dogmákat, a pragmatizmus öncélúságát. Javasolják egy olyan ideológiai koncepció kimunkálását, amely tartalmazza az európai és a magyar progresszió, a szocialista mozgalmak mellett a polgári radikalizmus, liberalizmus és a népi mozgalom időálló értékeit is.
Módszeresen felül kell vizsgálni az 1956 novembere óta született ideológiai határozatokat. Rehabilitálni kell mindazokat, akiket e határozatok szellemében hátrány ért.”[20]
A vita jóval tartalmasabb volt, mint amit e szerény összefoglaló mutat, de mivel az elnökök nem küldtek ki szerkesztő bizottságot, ezért nem sikerült egy, a platform számára is megfelelőbb, jobb összefoglaló elkészítése.

A 2-es szekció: Milyen pártot akarunk?
A szekcióban elnököltek: Berkics János (Kaposvár), Brúszel László (Kecskemét).
Felkért hozzászólók voltak: Ágh Attila (Bp.), Kovács Jenő (Bp. MSZMP KB), Tabajdi Csaba (Bp. MSZMP KB).
A szekció vitájában részt vettek: Szécsényi Tibor (Bp.-i Reformkör), Thoma László (Bp.), Krausz Tamás (meghívott vendég), Szántó Miklós (Bp.-i Reformkör), Kovács Mihály (Bp.-i Reformkör), Dr. Dráviczki Imre (Gyöngyös), Polónyi Péter (Bp.), Dr. Gábor László (Eger), Stadler László (Kaposvár), Rados Péter András (Bp.-i Reformkör), Boros Pál, Kotlár Györgyné, Tamás István (Bp.), Dr. Halák László (Bp. MTV), Hardy László (Bp.-i Reformkör), Keglovics Ferenc, Alföldi Róbert (Hajós), Kővári Ferenc (Bp.), Varga József (Bp.-i Reformkör), Dr. Szegedi Károly, Kürti Judit (Bp.), Szántó Judit (Bp.), Tóth Pál Péter (Bp.), Rátkai Árpád, Benkő Judit (Bp.-i Reformkör), Rekvényi László (Bp.-i Reformkör), Szűcs Attila (Bp.-i 2. sz. Reformkör), Rozgonyi Ernőné (Szentendre), Dr. Gyurka Zoltán (Szeged), Dr. Fülöp József (vendég, az MSZMP Sopron város első titkára), Juhász Ágnes, Molnár Károly (Bp.-i Reformkör), Gábor Kálmán (meghívott szakértő, Szeged), Molnár Dénes (Boglárlelle).
E fontos szekcióban a Budapesti Reformkör részéről nem volt szekcióelnök, de a vitában megszólaló 37 főből 9-en a Budapesti Reformkör tagjai voltak; továbbá Körünk meghatározó befolyását mutatja az is, hogy mikor a vita terjengőssé vált, akkor Brúszel László szekció elnök a következőket mondta: “Azt ajánlanám, hogy az általam legkidolgozottabbnak vélt és valószínűleg legismertebb budapesti platform idevonatkozó részét tekintsük irányadónak, amennyiben lehet, a vitában arra vonatkozó észrevételeket, megjegyzéseket, kiegészítéseket kellene megtenni, hogy hogyan válhat ez a budapesti reformköri platform, illetve ennek megfelelő fejezete az országos platform részévé.”[21]
A vitából egy mozzanatot emelek ki: Stadler László (Kaposvár) kijelentette, hogy “mindenképpen szükségünk van a platformunk programja mellett, hogy kimondjuk, itt ma megalakul az MSZMP szocialista szárnya.(taps).”[22] Erre reagált Kürti Judit (Bp. VII. ker. PB), aki azt mondta: “nem értek egyet azzal, hogy itt és most kimondjuk a szocialista reformszárny megalakítását, mert nem tudom, hogy a teremben ülőkkel, platformok, programok alapján kivel értek egyet, kivel vagyok egy reformszárnyban, egyáltalán nem biztos, hogy mindenki egyetért velem és fordítva.”[23] (Erre azt lehetett volna válaszolni, hogy azért fogadjuk el ma este a reformszárny platformját, hogy Kürti Judit és a hozzá hasonlók dönteni tudjanak, hogy e szárnyban-e a helyük, vagy sem?)

A 2-es szekció rész-anyaga, amely bekerült a platformtervezetbe, a következő:
“Az emberek aggódva látják az ország helyzetének romlását. A kialakult helyzetért az MSZMP-t - ezen belül döntően a nemzeti sorskérdések, a régóta mutatkozó figyelmeztető jelek iránt érzéketlen politikai vezetőket - súlyos felelősség terheli. A pártállam, a kialakult gazdasági, politikai, társadalmi berendezkedés a vezetők személyétől függetlenül is magában hordta a struktúra működésképtelenné válásának, az 1948 utáni modell válságba jutásának szükségszerűségét.
A politikai reform és benne az MSZMP átalakítása nem járhat sikerrel, ha elszakad a társadalom tagjainak mindennapi életét egyre nehezebbé, kilátástalanabbá tevő folyamatoktól. Kudarcra ítélt minden olyan törekvés, amely a makrostruktúra egészét az egyes alrendszerek egyidejű, átfogó reformja nélkül kívánná korszerűsíteni. A válságból kivezető utat a modell egészére kiterjedő, rendszerszemléletű reformprogram kidolgozása és következetes megvalósítása garantálhatja, amely átfogja a társadalom minden szféráját, a gazdaságot, a politikát, a kultúrát, az infrastruktúrát, az élet- és gondolkodásmódot, a makro- és mikrostruktúrát egyaránt. A struktúraváltással növekednek a társadalmon belüli feszültségek, nagyobb lesz a leszakadó rétegek gondja. Ezek kezelésére konkrét elképzelések kellenek.
A párt “vonuljon ki” az államból, az államigazgatást szakemberek végezzék. Történjen meg a népképviselet és az államigazgatás elkülönítése. Átfogó közigazgatási reform szükséges. Az állam vonuljon vissza saját illetékességi körébe. Szűnjön meg a társadalmi szféra egészét átfogó állami ellenőrzés és beavatkozás.
A kultúra és az infrastruktúra költségeinek biztosításánál meg kell szüntetni a rendkívül sok kárt okozó maradékelv érvényesítését. Véget kell vetni a hamis ideológiai elvek alapján évtizedeken keresztül folytatott értelmiségellenes politikának. Biztosítani kell a tudomány, a kultúra és a művészet autonómiáját, a szellemi szabadságot.
A jelenlegi válságunk fontos része az értékválság, az értékhiány. A párt kötelezze el magát a következő emberi, társadalmi alapértékek mellett: az egyén szabadsága, a demokrácia, a nyilvánosság, a szociális biztonság, a család, az egészség, a teljesítmény, a tudás, az egészséges környezet. Az MSZMP eddigi gyakorlatában többnyire figyelmen kívül hagyta az ökológia szempontjait. Politikájának képezze fontos részét az emberi lét biztosítására, a természet egyensúlyának fenntartására, a környezet védelmére való törekvés.
El kell távolítani az egyéni és közösségi autonómiát, a civil társadalom újraszerveződését és az önigazgatás kibontakozását gátló jogi és más akadályokat. Különösen támogatni kell az önkormányzati formák létrejöttét, megerősödését.
Az MSZMP-nek az egyetemes emberi érdekek és a nemzeti szempontok jegyében kell újragondolnia az internacionalizmus, a nemzeti szolidaritás korábbi elveit és gyakorlatát. Nemzeti alapra kell helyezkednie, döntéseinek mozgatórugójává a nemzet érdeke váljon.
Az MSZMP-nek felelősséget kell vállalnia a határainkon túl élő magyarság és a hazánkban élő kisebbségek sorsának alakulásáért.
Az MSZMP reformkörei hitet tesznek az európai “közös ház” megteremtésének gondolata mellett, szorgalmazzák a Duna-medencében élő népek egymásra találását.”[24]
* * *
A déli szünetben a 2-es szekció helyén rövid sajtótájékoztatót tartottunk az addig végzett munkáról; így Fábián György (az MTI kaposvári szerk.-nek a vezetője) a 2. szekció munkáját, Kormányos András (JATE adjunktusa) a 3. szekció munkáját, Szabó Zoltán az 5. szekció munkáját ismertette.

A 3-as szekció: A gazdaság és a tulajdon reformja
A szekcióban elnököltek: Gráner Gyula (Kecskemét), Szántó György (Bp.-i Reformkör).
Felkért hozzászólók voltak: Bokros Lajos, Égető Emese, Petschnig Mária Zita, Siklaki István.
Gráner Gyula a vita kezdetén a következőket jelentette be: “ennek a mai napnak alapvető célja, melynek alá kell rendelnünk minden egyebet az, hogy lehetőleg ma este, vagy ma éjszaka folyamán egy olyan egységes és a társaság nagy része által vállalható platform létrejöjjön, esetleg alternatívákat is tartalmazzon, melyben a kisebbségek is benne maradnak, amely az MSZMP reformköreinek nagy része által vállalható, és elmondható róla becsületesen, hogy ez az MSZMP reform-mozgalmainak a platformja. A továbbiakban ezen platform alapján a munka nem fog megállni. Javaslat érkezett arra, hogy szeptemberben Budapesten rendezzük meg a következő hasonló tanácskozást, amit már az itt elhangzott és remélhetőleg elfogadott platform alapján egy további alapos munka eredményeképpen egy olyan javaslat kerülhessen megvitatásra, ami most még nem definiálható időpontban tartandó pártkongresszuson a reformkörök programjavaslata lehet”[25]
A felkért hozzászólások elhangzása után a következők vettek részt a vitában:
Boda György (Bp. Központi Statisztikai Hivatal), Cserháti András, Ábel István, Dr. Gazdagh László, Szántó György (Bp.-i Reformkör), Vass Csaba (Bp.). A szekció jegyzőkönyve hiányos, a 37. oldalon befejezetlenül ér véget; Szántó György korabeli jegyzetéből egészítettem ki, hogy hozzászóltak még: Miakich Gábor, Szirmai Péter, Csáki György, Horváth Gábor (SZDP), Szilágyi László.
A vitából két hozzászólásra utalnék: Szántó György elmondta, hogy a Budapesti Reformkör továbbította a Duna Kör kérését, hogy a tanácskozás foglalkozzon ökológiai kérdésekkel is (közte Bős - Nagymaros problémájával) és álláspontját juttassa el a KB-hoz, illetve az Országgyűléshez.
A másik, Petschnig hozzászólásának egy részlete, amely bekerült a szekció összefoglalójának a szövegébe is: “Reformálni csak működőképes rendszert lehet. A jelenlegi nem az. Rendszerváltásra van szükség.”[26] A Népszabadság nem merte így közölni ezt a gondolatot, helyette a következőket írta: “Megállapították, hogy a jelenlegi gazdasági modell működésképtelen, ezért modellváltásra van szükség.”[27]
A szekció rész- anyagának összefoglalóját Égető Emese, Dr. Gazdagh László, Cserháti András, Nagy-Husszein Tibor, Siklaki István és Vass Csaba készítette, elsősorban Bokros Lajos, kisebb részben Petschnig és a többi hozzászóló által mondottakra támaszkodva.

A 3-as szekció rész-anyaga, amely bekerült a platformtervezet szövegébe, a következő:
“A gazdasági reform elvi alapjait a következőkben látjuk:
1./ Reformálni csak működőképes rendszert lehet. A jelenlegi nem az. Rendszerváltásra van szükség.
2./ Föl kell lépni a teljes ellehetetlenüléssel és az annak keretei közötti hatalomátvételt célzó - nyílt vagy rejtett - törekvésekkel szemben.
3./ A politikai demokrácia és szabadság alapja a gazdasági demokrácia, amely az “államigazgatási tulajdon” talapzatán nem hozható létre. Valódi tulajdonosok kellenek.
4./ Gazdaságunkat nem lehet felülről, az állami bürokrácia által kidolgozott reformcsomagok révén dinamizálni. Az egyén és az általa átlátható közösségek közvetlen érdekeire kell támaszkodni.
A magyar gazdaság elhúzódó és egyre mélyülő válságának alaptényezője a jelenlegi merev és mozdulatlan szerkezet mellett a kibékíthetetlen ellentmondás a növekedés és az egyensúly között. A reform megtorpanása óta eltelt másfél évtized tapasztalatai bizonyítják, hogy a gazdaság növekedése vagy mesterséges dinamizálása csak az egyensúly gyors romlása, az egyensúly helyreállítása pedig legfeljebb stagnálás, sőt visszaesés mellett volt lehetséges.
Az elmúlt másfél évtizedben az elavult szerkezet korszerűsítése helyett a gazdaságpolitika már két ízben is elodázta a reformokat azzal, hogy helyettük a külső forrásbevonásra alapozott. A látszatnövekedést erőltette, aminek következtében viszont az ország oly mértékben eladósodott, hogy ma már az eladósodás növekedésének fékezéséhez is a belföldön megtermelt jövedelem növekvő hányadát kell külföldön kihelyezni. Végleg elmúlt tehát annak lehetősége, hogy a szükséges szerkezetváltást zömmel belföldi források felhasználásával hajtsuk végre.
A legutóbbi öt év hibás gazdaságpolitikájának ezért - a társadalom újabb áldozatainak értelmetlenné silányulása mellett - az a legfőbb kára, hogy szembeállította egymással az egyensúly és a szerkezetváltás követelményeit, ezzel kikezdte gazdaságunk fejlődésének távlatait is. Ma már sokkal nagyobb ára van a modernizációnak, mint lett volna öt évvel ezelőtt. A társadalom egyre kevésbé képes és hajlandó viselni az egyedüli esélyt jelentő szerkezetkorszerűsítés rövid távon koncentráltan jelentkező költségeit.
Meg kell próbálni a lehetetlent: a külső egyensúly helyreállítását célzó szigorú pénzügypolitika és szerkezetváltást ösztönző vállalkozói mozgástérbővítés követelményeinek összebékítését.
A feladat nem megoldhatatlan.
Ahhoz, hogy a gazdaságpolitika képes legyen összehangolni a szerkezetváltás és az egyensúlyőrzés követelményeit, az alábbi területeken van egyszerre és együttesen szükség az intézményi reformok kritikus tömegére:
1./ a külgazdasági politika irányainak és mechanizmusainak - mindenekelőtt a KGST-együttműködés tartalmának és formáinak - gyökeres átalakítására;
2./ a hosszú távú vagyonérték növelésében érdekelt tulajdonosokat, plurális, kiegyenlített és piacerősítő hatású tulajdonszerkezetet teremtő tulajdonreform;
3./ a bevételek és kiadások rugalmas együtt-mozgását biztosító, a humán infrastruktúra kiegyensúlyozott fejlődését garantáló, a hiányt, illetve adósságot piaci módon finanszírozó, nyilvánosan jól ellenőrizhető államháztartás létrehozása;
4./ versenyző üzleti bankrendszer, modern biztosítók, befektetési társaságok és nyugdíjpénztárak, továbbá sokszínű ügynöki hálózat alkotta pénz- és tőkepiac teremtése;
5./ elsősorban a felzárkózást ösztönző, ugyanakkor a végleges leszakadást gátló, a társadalmi esélyegyenlőséget fokozó szociális védőháló kialakítása;
6./ gyökeres korszerűsítésre szorul a gazdasági állam is, amit az ellensúlyok egyensúlyára kell helyezni. Elválasztandó:
- a gazdasági kormányzat,
- a jegybank,
- a piacvédő és -erősítő intézmények és
- az állam vagyonát kezelő intézmények;
7./ meg kell szüntetni azt a mezőgazdasági politikát, amely még a komparatív előnyöket jól kihasználó, világpiaci mércével mérve is hatékony gazdálkodókat is fejlődésképtelenné teszi.
A gazdasági reform kulcskérdése a tulajdonreform, mivel végső soron minden gazdasági és politikai hatalom forrása a tulajdon. Az átalakulási és a földtörvény jelenlegi tervezetei elfogadhatatlanok:
1./ Az átalakulási törvény nem technikai jogszabály, hanem burkoltan megvalósítja a tulajdonreformot.
2./ Az átalakulási törvényben foglalt tulajdonreform lényege, hogy ingyenesen szétosztja a társadalmi vagyont olyan személyek között, akiknek jelentős része nemhogy tulajdonosként, de még menedzserként sem bizonyította, hogy hatékonyan tud sáfárkodni ezzel a vagyonnal.
3./ Az átalakulási törvény nyomán kialakuló tulajdonszerkezet végleg rögzítené a mai monopóliumokat, a piacellenes összefonódásokat, és megakadályozná a valódi tőkepiac létrejöttét.
4./ Az átalakulási törvényben a plurális tulajdonszerkezet szerves kifejlődésének előfeltételeit kell szabályozni. Ennek részeként rendelkezni kell:
- az állami vállalatok és szövetkezetek társasággá való átalakulásáról,
- az állami vagyonkezelés rendszeréről,
- biztosítékról a monopolisztikus tulajdonkoncentráció ellen,
- az önkormányzati és a társadalombiztosítási tulajdonról,
- a tőkepiac felvevőképességével párhuzamosan előrehaladó vagyonértékesítésről,
- a vagyonértékelésről.
Az állami tulajdon reformja meg kell hogy akadályozza a rendelkezési és haszonélvezeti privilégiumok átmentését. Nem fogadható el az a javaslat, amely az állami vagyont a kezelő tulajdonába adja.
A földtörvénynek településeink tartós létalapját kell biztosítania.”[28]

A 4-es szekció: Társadalmi állapotaink és a reform.
A szekcióban elnököltek: Mészáros Balázs (Kaposvár), Pánics György (Pécs).
Felkért előadó: Gazsó Ferenc.
Mészáros Balázs elnöki megnyitójában kijelentette: a tanácskozásnak “akkor van igazán értelme (...) ha képes az országos reformköri mozgalom itt (...) olyan muníciót felrobbantani, amely komoly alapja lehet egy még a mai napon kialakítandó országos közös platformnyilatkozatnak.”[29]
Majd később a másik elnök, Pánics György bejelentette: “Itt a Mészáros Balázsnál megtalálható az a nyilatkozat, melyet a budapesti reformkör javaslataként szeretnénk, ha mindenki magához venne, elolvasna, ugyanis ez az, amit este a plenáris ülésen meg kéne szavazni, jóvá kéne hagyni, ez egy ilyen közös lenne az egész napról. Erre kérek mindenkit, hogy a szünetben olvassa, és esetlegesen a hozzászólások végén erről is váltsunk szót.”[30]
A szekció vitájában részt vettek: Horváth Sándor (Szeged), Katona Ferenc (Csurgó), Katona Péter (Szeged), Mészáros József (Balatonfüred), Kissné, Novák Éva (Szeged), Kadelka László (Bp.-i Reformkör), Balázs Balázs (Baranya m.), Dr. Nyíri János (Bp.), Tugyik Tamás (Hajdúszoboszló), Dr. Kovács Pál (Dunaújváros).

A 4-es szekció rész-anyaga, amely bekerült a platformtervezet szövegébe, a következő:
“Az MSZMP maga is súlyos válságban van. A politikai intézményrendszer átalakítása megindult, ezzel azonban nem tart lépést az MSZMP belső átalakítása. Pártunknak jelenleg nincs megfelelő nemzeti-politikai programja, hiteles vezetése és mozgósítható tagsága.
Olyan pártot akarunk, amely politikai elveiben, szervezeti formáiban és működési rendjében kezdeményezően igazodik politikailag is tagolt társadalmunk plurális intézményrendszeréhez, a többpártrendszerű demokráciához. Mindezek megteremtéséhez a párttagság teljes köre által demokratikusan választott küldöttek kongresszusára van szükség, melyet ez év őszére javasolunk összehívni. A kongresszus feladata nemzeti válságkezelő program kialakítása, egy mozgalmi jellegű párt alapstruktúrájának körvonalazása, az ehhez szükséges új szervezeti szabályzat kidolgozása, valamint a reformprogram következetes megvalósítására alkalmas, hiteles vezetők választása.
Az MSZMP káderpártból, osztálypártból váljon marxista elkötelezettségű, baloldali közösségi párttá, amely merít a huszadik századi szocialista mozgalmak és a polgári progresszió értékeiből. Szakítson a demokratikus centralizmussal, működését jellemezze a teljes pártdemokrácia (nyilvánosság, platformszabadság, pártszavazás, évenkénti munkakongresszus stb.).
A tagság mozgalmi önszerveződése révén alakuljon ki a párt belső horizontális és vertikális kapcsolatrendszere, felépítése.
Szorgalmazzuk és segítjük az új típusú - a tanácsi és parlamenti választási rendszerhez igazodó - lakóterületi pártszervezetek létrejöttét.
Szükségesnek tartjuk a párt névváltoztatását. Ebben tükröződjön a megújuló párt demokratikus szocialista jellege.
A következő értékeket kell a megújult pártnak tetteiben is vállalnia: a szolidaritás, a tisztességes munka és az abból való megélhetés lehetősége, a szociális érzékenység, az esélyegyenlőség, a társadalmi önszerveződés és demokrácia. A politikai demokráciát olyan értéknek tekintjük, amely a korábbi diktatórikus hatalomgyakorlással szemben érvényesülni engedi a tudást és a szakértelmet.
Csak a párton belüli teljes nyilvánosság teszi lehetővé a párt átalakulásának megkezdését és a tagságnak a döntési folyamatokban való érdemi részvételét. A párton belüli áramlatok nyilvánosságát biztosítsa a Platform című újság folyamatos megjelenése.
A megújult párt alapvető feladatának tartjuk a demokratikus jogállamiságba történő békés átmenet elősegítését, annak határozott kijelentését és biztosítását, hogy sem a hatalom megszerzéséhez, sem a hatalom megtartásához nem alkalmaz erőszakot. Ennek érdekében nyitott minden felelős társadalmi, politikai szervezettel történő együttműködésre.”[31]

Az 5-ös szekció: Átmenet a demokratikus jogállamba.
E szekció vitáját - a többiekkel ellentétben - több okból is sokkal részletesebben fogom ismertetni; ezek az okok a következők: a szekcióban elhangzott vita alapján e szekció készítette el az Ellenzéki Kerekasztal köszöntőjére a tanácskozás válaszlevelét; e levél, illetve a szekció vitája a későbbiek során támadások középpontjába került: az MSZMP Politikai Bizottsága 1989. május 26-i ülésén külön is foglalkozott a szekció munkájával, ahol Vastagh Pál azt állította, hogy a Budapesti Reformkör képviselői meghamisították a vita értékelését és a vita menetével ellentétben fogalmazták meg a szekció állásfoglalását; továbbá az itt képviselt álláspontunk később, az ellenünk szóló sajtóvitában is szerepet játszott. (A szekciók vitáiról szóló jegyzőkönyvek - a szegedi szervezőbizottság ígérete ellenére - mindeddig nem jelentek meg, és nagyon valószínű, hogy sohasem fognak megjelenni. Igaz, hogy e jegyzőkönyvek hangfelvételei és ezek gépelt anyagai rendkívül rossz minőségűek, különösen vonatkozik ez az 5.-ik szekció jegyzőkönyvére.) Ezek együttesen indokolják, hogy e szekció egyik volt elnökeként megpróbáljam az utókor számára megmenteni és hozzáférhetővé tenni a szekció vitájának lényegét. Nem akarok bemutatni minden hozzászólást, de a többségét és a legjellemzőbbeket igen; igyekszem összefoglalni a hozzászólók mondandóját, de a legfontosabb állításaikat törekszem szó szerint idézni. Így azt hiszem, hogy az olvasó objektív képet kap az 5.-ik szekcióban lezajlott vitáról.
A szegedi szervező bizottság Bihari Mihályt és Gombár Csabát szándékozott felkérni a szekcióban referátumot tartani, de miután azok nem vállalták, Schlett István lett a jelölt, aki szintén visszalépett, mert nem jelent meg a vitán.
A szekcióban elnököltek: Novák Zoltán (Bp.-i Reformkör),Vajda János (Bp.-i Reformkör).
A vitán kb. 45-50 résztvevő volt, ebből kb. 8-10 a Munkásőrség Országos Parancsnokságától.
A vita megnyitásaként vázoltam a szekció előtt álló feladatokat; elmondtam, hogy a mi feladatunk az Ellenzéki Kerekasztalnak szóló válasz tervezetének-, továbbá a platformtervezet rész-anyagának az elkészítése. Jeleztem, hogy a két feladat esetleg egy közös anyaggal is teljesíthető.
Az elnöklést Vajda János kezdte. Az első két hozzászólás békés, tárgyilagos hangnemben kezdődött. István Géza a debreceni reformszárny képviseletében Grósz Károlynak a The New York Times-ben adott minapi nyilatkozatát bírálta; értetlenségének adott hangot, hogy a párt miért nem reagál Rajnaival, moszkvai nagykövetünkkel, illetve Szíjártó Károly legfőbb ügyésszel - az ügyészség ismert levelével - kapcsolatos felháborodásokra.[32]
Másodikként Szabó Zoltán kapott szót: elmondta azon véleményét, hogy az ellenzékkel való előkészítő tárgyalásokat az MSZMP Grósz-féle vezetése futtatta zátonyra, ezért meggondolandónak tartja, hogy a tárgyalásokkal - Lengyel László javaslatához csatlakozva - a Kormányt kellene megbízni; ezért azt javasolta, hogy kerüljön szavazásra azon álláspontunk, hogy hiteles emberek képviseljék az MSZMP-t a tárgyalásokon, továbbá, hogy e tárgyalásokat elfogadó, hiteles főtitkárt akarunk.
Murányi Zoltán (Bp.) - félbeszakítva Szabó hozzászólását - izgatottan emelt hangon annak a szekció-állásfoglalásában való rögzítését kérte, “Hogy miután én nem egy pártértekezletre érkeztem, ahol mindenképpen határozatot kell hozni, e (Szabó-kérte) szavazásnak itt most nincs meg a politikai helye.”[33] Miután Vajda János hezitált, hogy Murányinak mit válaszoljon, én válaszoltam: azt mondtam, hogy kérését csak a jegyzőkönyvben fogjuk rögzíteni, és feltettem szavazásra a Szabó Zoltán által megfogalmazott álláspontot, amelyet 3 ellenszavazattal az ülés elfogadott.[34]
Ezek után Szabó Zoltán újra visszakapta a szót - én pedig, a parázs vita és az elszabaduló indulatok miatt, a vita egész ideje alatt elnököltem - és arról beszélt, hogy a tanácskozás fontos feladata önmagunk definiálása, melynek érdekében létre kell hoznunk és ma este el kell fogadnunk a reformszárny platformját. E platform alapján a reformszárny tárgyalásokba kezdhet alternatív szervezetekkel és szellemi koalíciókat hozhatunk létre. Továbbiakban a választójogi törvényről, az átmenet alkotmányának a szükségességéről, a demokratikus intézmények létrehozásának feladatairól és az elért eredmények visszafordíthatatlanná tételének a fontosságáról mondta el véleményét.[35]
Szabó Zoltán hozzászólására Vásárhelyi Tibor (Boglárlelle) egy perces reagálásában azt mondta, hogy ne a kormány, hanem a Parlament keretében folyjanak a tárgyalások és annak elnöke legyen a küldöttség vezetője.[36]
Keserű Imre (Szentes) a szellemi koalíció fontosságát hangsúlyozta; e koalíció tagjai ne egymás legyőzését, hanem saját szélsőségeseik elszigetelését tartsák feladatuknak. E koalíció a többpártrendszeren alapuló parlamentáris demokrácia és a tulajdonformák egyenrangúsága elfogadásán nyugodhat, mely kérdésekben - szerinte - egyetértés van az országban.[37]
Pusztai Ferenc (Bp.) munkásőr ezredes a bizalomról, az elszámolásról, a toleranciáról beszélt: “kevéssé hiszek abban, hogy ez a mi pártunk az alternatívok segítségével fogja megnyerni a választást, amit remélek és jelenleg hiszek is (...) A pártnak nagyon fontos az, hogy a reform erői - idesorolom a munkásőrség tagjait is - meg tudják nyerni az egyszerűbb párttagot, (aki) ma anyagi létbizonytalanságban kezd élni, (...) egyfajta toleranciára, olyan magatartásra van szükség, ahol az elszámolás nem leszámolás, és amelyik tolerálja azt a fajta morális válságot, amiben azok az egyszerű párttagok vannak, akik hittek egy rendszerben, szolgáltak egy rendszert és ma egy olyan szituációba kerültek, hogy váltaniuk kellene 40 év hit után.”[38]
Simon József (Szombathely) egy perces reagálása: “Nagyon örülök, hogy az ezredes elvtárs itt van. Figyelmébe ajánlok egy dolgot, az objektivitás kedvéért. Heller Ágnest és társait 24 órán belül távolították el munkahelyükről, úgyhogy nekik nem volt létbizonytalanság érzésük, mert erre nem volt idő.”[39]
Visnyovszki Péter (Szeged), az MDF szegedi szervezetének tagja, agrármérnök, arról beszél, hogy ha nem változtat a kormányzat bizonyos agrár-törvényeken, a nyáron országos aratósztrájk lesz s ennek súlyos következményei lesznek.[40]
Kiss Gábor - aki a Szabolcs-Szatmár-Bereg megyei MSZMP titkára volt, és a pártbizottság május 12-i ülésén bejelentette, hogy részt vesz a reformkörök országos tanácskozásán és ott a pártbizottsági határozat szellemében fog véleményt nyilvánítani -[41] arra hívta fel a figyelmet, hogy a reformköröknek az ellenzékkel kapcsolatban is meg kell fogalmazni álláspontjukat, mert ezzel kapcsolatban sok az ideológiai tisztázatlanság s e tisztázás nélkül nem lehet az ellenzékkel koalíciós kormányzásra törekedni. Kijelentette: “Én rájuk úgy tekintek, mint politikai partnerekre.”[42]
Buk Pál (Bp.) Visnyovszki Péter hozzászólását politikai fenyegetésnek minősítette.[43]
Nagy Mihály (Bp.) arról beszélt, hogy csak egy olyan átmenetről lehet szó, amelyben közeledünk, és nem távolodunk a szocializmustól; fontosnak tartja, hogy a reformkörök a helyi társadalmakban aktivizálódjanak és ez legyen az alapja a párt újjászervezésének. Kijelentette: “Ne a politikai elitek egyezkedjenek a nép feje felett. Indítsunk be egy népi alkotmányozást. Ha ez nem indul be, ebben az országban semmi nem fog megváltozni.”[44]
Göczinger István is azzal értett egyet, hogy parlamenti bizottság keretében folyjanak az ellenzékkel való tárgyalások, és mivel - ahogy a spanyol tapasztalatok is mutatják, hogy - nem tudjuk, az első választáson tisztázódnak-e az erőviszonyok, “ezért valamiféle koalíciós megállapodásra feltétlen szükség lenne.” Az átalakulási törvény kapcsán aggodalmát fejezte ki, hogy ez nem más, mint “egyfajta nagy intézmények hatalom átmentése és a struktúra megőrzése”, ő a társadalombiztosításra utalt példaként; a törvényről továbbá azt mondta, hogy az “kész helyzet elé állítja úgy az ellenzéket, mint még akár az MSZMP-t is. Minél hamarabb el kell érni, hogy az ellenzék kapjon egyfajta intézményesített ellenőrzési szerepet ezekben a folyamatokban.”[45]
Zolnai István (Veszprém) elmondta, hogy az MSZMP-t kell az ellenzékkel tárgyalóképessé tenni, és támogatja Nagy Mihály “népi alkotmányozás”-sal kapcsolatos véleményét.[46]
Egy résztvevő a munkásőr ezredestől azt kérdezte, hogy a munkásőrségnél lévő fegyvereket ki és hogyan ellenőrzi és bevonásuk hogyan oldható meg?[47]
Pusztai Ferenc - mivel a kérdésben a munkásőrséggel szembeni bizalmatlanságot vélt felfedezni - a kérdésre válaszul a következőkről beszélt: a pécsi bányász sztrájkban egy szakasz munkásőr (több, mint 30 fő) vett részt; a legutóbbi KB-ülés megváltoztatta a munkásőrségre vonatkozó eddigi határozatokat: “ma mindenki munkásőr lehet, aki a magyar alkotmányt be kívánja tartani.”[48] A fegyverek bevonása a kormány hatáskörébe tartozik.
Ezután - Pusztai Ferenccel vitázva, aki az alkotmány betartására hivatkozott - magamnak adtam szót, elmondtam: mivel a szovjet típusú szocializmus világtörténelmi zsákutcának bizonyult, ezért “ez a rendszer a maga politikai, társadalmi, minden vonatkozásában, a lényeget illetően megváltoztatandó, (...) teljesen más politikai rendszert kell létrehozni, mint az eddigi sztálini típusú pártállam politikai rendszere volt. Itt most feladatunk az, hogy ennek a legalapvetőbb kérdéseit, a parlamentáris demokráciába való, a többpártrendszer viszonyai közé való békés átmenetet hogyan, milyen elvek, értékek alapján képzeljük el (...)” Azután az előző nap megjelent Budapesti Reformkör Grósz nyilatkozattal kapcsolatos álláspontját ismertettem, - a jegyzőkönyvnek ez a része zavaros, a gépelés során félreértett részeket tartalmaz -; hozzászólásomat azzal fejeztem be, hogy: “A jelenlegi pártvezetés politikája nem alkalmas arra, hogy az ellenzékkel tárgyaljon.”[49]
Utánam több hozzászóló volt (talán három, esetleg több), akiknek a nevét a jegyzőkönyv rossz minősége miatt, nem tudom megadni; egyik közülük arról beszélt, hogy az MSZMP vezetésének a tárgyalások érdekében gesztusokat kellene gyakorolnia az ellenzék irányában, és ha a vezetés erre nem képes, akkor a reformköröknek el kell menni egészen a pártszakadásig, mert ez is jobb az elvtelenségnél. Egy új, reform-MSZMP szükségessége mellett érvelt, és az alkotmányozást érintő törvények kidolgozásának a folytatását-, és valódi választások megtartását igényelte. (Ez itt esetleg két hozzászólás volt!)
A második, csatlakozott Keserű Imre hozzászólásához és a következőket mondta: “Azt hiszem ez a szekció a békés átmenet megtárgyalására jött össze. Akkor tudomásul kell venni, hogy aki nem akar békés átmenetet, az most akkor ne szóljon hozzá. Békés átmenethez két fél kell. Ha csak az egyik akar békés átmenetet, a másik ember erről nincs meggyőződve, akkor az erőszak eszkalálódása fog bekövetkezni.” Az MSZMP ugyan az ellenzékkel elkezdett tárgyalni, de nem akar békés átmenetet, ezt nekünk ki kell mondani.
A harmadik arról elmélkedett, hogy fontos lenne tudni, hogy a fegyveres erőknek milyen a magatartása, mert a jogállamiság a “rendőrállamisággal” szemben áll; ezért a hadsereget, a rendőrséget mentesíteni kellene eddigi funkcióitól, mert e nélkül lehetetlen bármilyen pluralitást, többpártiságot feltételezni.[50]
Somogyi László (Dunakeszi) arra figyelmeztet, hogy az Ellenzéki Kerekasztal levelére nekünk kell a választ elkészíteni, így “azokban a kérdésekben, amelyeket az Ellenzéki Kerek-asztal megfogalmazott, miért szakadtak meg a tárgyalások, valamit mondanunk kell.”[51]
Szabó Zoltán újabb hozzászólásában fontosnak tartja Nagy Mihály gondolatait a népi alkotmányozásról.[52]
Újabb névtelen azt mondta, hogy Grósz Károly, Fejti György, Andics Jenő, Thürmer Gyula nem önmagukat képviselik, nem elég csak őket félreállítani: “Ezek az emberek a maguk helyzetének a foglyai, és annak az általam oligarchiának nevezett csoportnak a foglyai, akik a középszintet uralják.” Fontos, hogy az MSZMP helyi szervei tárgyalhassanak az ellenzék helyi szerveivel.[53]
Dócziné, Füzesi Györgyi (Bp.) előadta, hogy már 1990-ben szabad választásokat kell tartani, mert ez az egyik feltétele, hogy az MSZMP a bizalmat visszaszerezze; a választások előrehozása azért elfogadhatatlan, mert sem az MSZMP, de főként az alternatív szervezetek “nem lehetnek felkészülve egy előrehozott választásra, és hát nincsenek is meg azok az infrastruktúrák, azok a feltételek az alternatív szervezeteknek, amik lehetővé tennék a felkészülést. Ezért az egyik legfontosabb feladatnak tartom az infrastrukturális feltételeknek a megteremtését. (...) az MSZMP vagyonán belül el kellene különíteni a saját vagyont, ami a tagdíjakból, illetve a saját bevételekből származik, és azt, ami a költségvetési támogatásokból származik, vagy más pártoktól elvett tulajdon, és ezeket egyenlő feltételek között, vagy megegyezés során az ellenzéknek el kellene osztani. Ez egy alapvető feltétel a szabad választásokhoz.” Továbbá arról beszélt, hogy nem fogadhatjuk el az MSZMP vezetésének azt az álláspontját, hogy az Ellenzéki Kerekasztalt nem akarja “egységes” tárgyalóként elfogadni; szükségszerű volt, hogy egységbe tömörüljenek, mert más eszköz nem volt a birtokukban, hogy az MSZMP-re nyomást tudjanak gyakorolni; az ellenzéknek azt az álláspontját is respektálta, hogy az asztal kétoldalú legyen. Ugyanakkor úgy vélte, hogy az ellenzék elismerhetné, hogy a gazdasági válság leküzdése, a szociális feszültségek enyhítése érdekében ezekről a kérdésekről is kellene tárgyalni.[54]
Ferenczy Gábor: “Tudomásul kell venni, hogy az MSZMP-nek kell leülni a tárgyalóasztalhoz, amelynek másik oldalán feltételezhetően az ellenzék fog ülni. (...) legyenek nyíltak a frontok, tehát javasoljuk azt, hogy az MSZMP tárgyaljon az ellenzékkel, az ellenzék által a tárgyalásra javasolt ilyen feltételek mellett, ugyanakkor ez a KB ülés (...) vizsgálja felül a tárgyalásokon résztvevő MSZMP delegációt, és szavazzon erről.”[55]
Hegedűs István (Kecskemét) arról beszélt, hogy az ellenzéki szervezetek legitimitása érdekében minél előbb el kell fogadni a párttörvényt, de elfogadása előtt az ellenzékkel meg kell egyezni a törvényről. Továbbá azt mondta: “az idő még nem érett arra, hogy olyan köztársasági elnököt válasszunk, aki olyan széleskörű jogkörökkel rendelkezik, mint amit itt a Budapesti Reformkör megfogalmaz. Szerintem pillanatnyilag nincs olyan alkalmas személy”; azt is előadta, hogy kívánatos lenne a képviselők anyagi függetlenségének a megteremtése.[56]
Névtelen: “nem az a kérdés, hogy nekem elfogadható-e az alkotmánybíróság, hanem, hogy van-e garanciája az ellenzéknek arra, hogy az alkotmánybíróság nem azért kell, hogy a párt ebben a formában mentse át hatalmát, (...) a köztársasági elnökkel kapcsolatban meg kell tudni állapodni az ellenzékkel abban, hogy milyen jogkörei legyenek, (...) és ki az, akiben mind a két fél megbízik, és azt népszavazással jóvá lehet hagyatni. Azért mondom, hogy (...) jelen pillanatban a hatalom megosztása kulcskérdés, amelyet a politikai szervezetek kötnek meg egymással és a népi alkotmányozás ebben a kialakult keretben folyhat később.”[57]
Másik névtelen: “Nem várható el, hogy minden kérdésben az ellenzékkel megegyezzünk. Az ellenzéknek is megvan a maga taktikája, bizonyos kulcskérdésekben megegyezhetünk, de ugyanakkor az is nagyon tragikus lenne, ha nagyon sokban, minden fontos kérdésben az ellenzékkel meg tudnánk egyezni. Akkor a továbbiakban nem lenne ellenzék.”[58]
Novák Zoltán: elnökként előadtam, hogy 17 óráig kellene egy közös álláspontot kifejező anyagot elfogadni; kettős javaslatom volt: vagy most küldünk ki egy öt fős bizottságot, és az 17- óráig fogalmaz egy javaslatot és azt ide visszahozza szavazásra, vagy tovább vitázunk 17 óráig, és akkor küldjük ki a bizottságot, de az már akkor nem tudja ide visszahozni összefoglalóját.
Névtelen: azt javasolta, hogy a második változatot fogadjuk el; azzal indokolja, hogy “Ha valamivel alapvetően nem értünk egyet, akkor a plenáris ülésen még bármikor hozzá lehet szólni.”
Novák Zoltán: szavazásra teszem azt a kérdést, kiküldjünk-e egy bizottságot, amely kb. fél órán belül, az itteni vita alapján, elkészít egy javaslatot? Szavazás után majd javaslatot teszek a bizottságra.
Murányi Zoltán: “Mit akarunk arról dönteni, amihez nincs kompetenciánk?!”
Novák Zoltán: “Önnek ez a véleménye, a többségnek más. Felteszem szavazásra a kérdést.” A szavazás az első változatot, azaz a bizottság azonnali kiküldését fogadta el. Ezek után javaslatot tettem az öt tagú bizottságra; a szekció - a kapott szavazatok sorrendjében - a következőket fogadta el a bizottság tagjainak: Keserű Imre (abszolút többség), Szabó Zoltán (37 mellette, 1 ellene, 4 tartózkodás), Nádor György (29 mellette, 3 ellene, 10 tartózkodás), Román Irén Anikó (25 mellette, 4 ellene, 13 tartózkodás), Dócziné, Füzesi Györgyi (22 mellette, 6 ellene, 14 tartózkodás). A szavazás után feltettem azt a kérdést, hogy van-e még jelölés a bizottságba? Ferenczy Gáborra volt javaslat, akit 38 igen és 4 tartózkodással még a bizottság tagjává választott a szekció.[59] (Csak zárójelben jegyzem meg, hogy én a bizottságba Nagy Mihályt is szándékoztam javasolni, de az nem jött vissza a szekció vitájára, ezért helyére Nádor Györgyöt választottuk meg.)
Nagy János (Hódmezővásárhely): “Mit csinálunk mi, reformkörök, ha a hatalom gyakorlói nem veszik a lapot?”[60] (Később majd látjuk, nagyon is “vették a lapot.”)
Ezek után félórás szünet következett; utána a kiküldött bizottság nevében Ferenczy Gábor és Keserű Imre elmondták, hogy az idő rövidsége miatt csak egy bő vázlatot tudtak előkészíteni s ha ezt a vázlatot a szekció elfogadhatónak találja, akkor az esti plenáris ülés kezdetéig lesz még kb. másfél óra, hogy a szekció rész-anyagát és egyúttal az Ellenzéki Kerekasztalnak szóló válasz tervezetét a kiküldött bizottság elkészítse.
A jelen lévők a bő vázlatot meghallgatták, néhány kisebb kiegészítéssel, többségi szavazással elfogadták és felhatalmazták a bizottságot, hogy a szekció állásfoglalásaként azt készítse el, majd az esti plenáris ülésen a szekció elnöke terjessze elő.
A jegyzőkönyvben nem találtam meg a kiküldött bizottság vázlatáról szóló szavazás eredményét. Egy korabeli tanút azért idézni szeretnék: Szenes Imre, a Budapesti Reformkör reform-kommunista tagja jegyzetfüzetében a következőket írta: “Én az 5. szekció ülésén vettem részt. Itt élénk polémiák alakultak ki taktikai, módszerbeli kérdésekről. Én 6 pontos, füzetemben leírt vázlatom alapján készültem hozzászólásra. De a disputák sodrában csak a 2. pontját volt célszerű elmondanom, mert a szekció közben kiküldött egy bizottságot állásfoglalásunk tervezetének kidolgozására. Az én 2. pontom lényege az volt, hogy ha az ellenzék létrehozta a maga kerekasztalát, akkor ideje volna a párton belüli “fő szárnyak” kerekasztalát is létrehozni. (...) Végül szekciónk állásfoglalás-tervezetét sok vitával, bizonyos módosításokkal, kisebbségi ellenvéleményekkel és szavazatokkal elfogadtuk. Én néhány eleme miatt tartózkodtam a szavazásnál.”[61]
A vázlat elfogadása után a bizottság - kiegészülve a két szekció elnökkel - folytatta a platform rész-anyagának, illetve az Ellenzéki Kerekasztalnak szóló levéltervezetnek a szövegezését, amely végül is a következőképpen hangzik:
“A jelenlegi válsághelyzetből hazánkat csak egy társadalmi kiegyezés mozdíthatja ki. Mindenkinek érdeke, hogy ez a kiegyezés egy demokratikus jogállamba vezető átmenetet szolgáljon és ez az átmenet békés legyen. Minden politikai erőnek felelősséget kell vállalnia a példa nélkül álló történelmi vállalkozás sikerre vitelében. Természetesnek tartjuk, hogy a fő felelősséget az MSZMP-nek kell vállalnia, amelynek negyven évnyi kormányzása a társadalmat a jelenlegi válságba juttatta. A felelősségből adódó feladatokat csak egy gyökeresen megújult párt képes ellátni.
A szükséges fordulatot két lépcsőben képzeljük el: a hatalom megosztásában, majd a megosztott hatalom társadalmasításában.
A
1. Minimális konszenzust kell teremteni a gazdasági összeomlás, az anarchia, az erőszakos visszarendezés, a jelenlegi patthelyzet állandósulásának elkerülése érdekében. E veszélyek megszüntetésének legfőbb eszköze a hatalom megosztása.
2. A hatalom képviselőinek - szakítva eddigi halogató taktikájukkal - azonnal érdemi tárgyalásokat kell kezdeniük az Ellenzéki Kerekasztal képviselőivel. Felszólítjuk az MSZMP Központi Bizottságát, hogy legközelebbi ülésén hozzon ilyen értelmű határozatot. A tárgyalásokkal hiteles, a társadalom bizalmát élvező politikusokat bízzon meg. Ha a Központi Bizottság ennek a felszólításnak nem tesz eleget, akkor szükségesnek tartjuk, hogy a hatalom nevében a kormány vagy a parlament tárgyaljon.
3. E tárgyalások során megegyezésre kell jutni a demokratikus átmenet feltételeit megteremtő sarkalatos törvényekről; a pártokról, a sajtóról, a választójogról, a büntető törvénykönyv módosításáról, a köztársasági elnöki intézményről, az alkotmánybíróságról, a népszavazásról és a biztonság kérdéseiről szóló törvényekről. Meg kell egyezni a köztársasági elnöki posztra jelölendő személyek köréről, a választások időpontjáról és rendjéről, továbbá az MSZMP vagyonának megosztásáról, a szerveződő pártok működési feltételeinek megteremtéséről.
4.A tárgyaló felek kölcsönösen vállaljanak kötelezettséget arra, hogy lemondanak az erőszak alkalmazásáról, az azzal való fenyegetésről, és szervezetileg is fellépnek minden olyan irányzat ellen, amely az erőszak alkalmazását nem utasítja el. Vállaljanak kötelezettséget arra is, hogy a tárgyalások során kiegyezésre, nem pedig egymás politikai lejáratására törekszenek. Külön kérjük a demokratikus ellenzéket, hogy az utóbbi időben örvendetes módon reformirányba elmozdult kormány iránt a tevékenységéhez szükséges lojalitást biztosítsa.
5. Javasoljuk, hogy a reformkörök minden szinten vegyék fel a kapcsolatot az Ellenzéki Kerekasztal helyi képviselőivel. Koalíciót is alulról! Üdvözöljük a Tolna megyei pártbizottság azon lépését, hogy tárgyalásokat kezdett a helyi demokratikus ellenzék képviselőivel. Felhívjuk az MSZMP regionális helyi szervezeteit a példa követésére.
6. Támogatjuk azt a javaslatot, hogy gazdasági és szociálpolitikai kérdésekről a különböző szakszervezetek és érdekvédelmi szervezetek bevonásával többoldalú tárgyalások kezdődjenek.
B
Miközben az említett tárgyalások haladéktalan megindítását szükségesnek tartjuk, le kell szögeznünk: a mai magyar társadalom politikai erővonalait nem kizárólag a hatalomhoz való viszony határozza meg. Úgy gondoljuk, a társadalom széles rétegei egyaránt érdekeltek a jelenlegi társadalmi-gazdasági modell radikális megváltoztatásában. Az új modell alapvető értékeiben is jó eséllyel alakítható ki közmegegyezés. Ilyen értéknek tartjuk a tulajdonformák sokszínűségének talaján létrejövő hatékony piacgazdaságot, az egyéni és a kollektív szabadságjogokat, a többpártrendszer keretei között biztosított népszuverenitást, az önigazgató és autonóm civil társadalmat, a leszakadó társadalmi rétegek iránti szolidaritást.
Ezen értékek mentén hosszú távon széles társadalmi koalíció alakulhat ki, amelynek első lépéseként kezdeményezzük a fordulatban érdekelt valamennyi politikai erő műhelybeszélgetéseit, függetlenül attól, hogy ezek mely politikai szervezethez tartoznak. E beszélgetések is járuljanak hozzá ahhoz a széles nemzeti közmegegyezéshez, amelyben az ország új alkotmányának alakulnia kell.”[62]
* * *
A szekció vitájával kapcsolatban mindenekelőtt arra akarok utalni, hogy a hozzászólók nagy többsége az ellenzéki pártok jogos aggodalmainak akart elébe menni és biztosítani akartuk az ellenzéket, hogy a reformköri mozgalom őszintén akarja a parlamentáris demokráciába való békés átmenetet és egyetért az ellenzékkel abban is, hogy biztosítani kell a pártok egyenlő esélyeit ebben az átmenetben.
Ha a szekció által kiküldött bizottság elkészített részanyagát és a szekcióban lezajlott vitát, az ott elhangzott hozzászólásokat szemügyre vesszük és összehasonlítjuk, azt látjuk, hogy az elkészített állásfoglalás minden lényeges megállapítása a vitán többségi véleményként megfogalmazást nyert, tehát az állásfoglalásban nincs egyetlen egy olyan fontos, lényeges állítás sem, amely ellentmondana a szekcióban lefolytatott vita jelentősen többségi véleményének.
Az kétségtelen, hogy a Budapesti Reformkör e szekcióban résztvevő képviselői nagymértékben meghatározták mind a vita menetét, mind a megszületett állásfoglalást; már csak azért is, mert az állásfoglalás végső megfogalmazásában - a 8 fős bizottságból - négyen: Nádor György, Novák Zoltán, Szabó Zoltán, Vajda János, a Budapesti Reformkör tagjai voltunk, de nem volt szükségünk semmiféle “nyomásgyakorlásra”, mert a bizottság többi tagjával a legteljesebb egyetértésben alakítottuk ki állásfoglalásunkat.
A fentiek miatt egyáltalán nem véletlen, hogy elvi, tartalmi rokonság, lényegi azonosság van a Budapesti Reformkör platformjának békés átmenetet felvázoló része és a szekció bizottsága által kidolgozott, és a szombat esti plenáris ülés által elfogadott, az Ellenzéki Kerekasztalnak megküldött válasza között. Egyúttal arra a különbségre is utalnom kell, hogy az 5. szekció javasolta állásfoglalás platformunk békés átmenettel kapcsolatos szakaszos elképzeléséből jobbára csak az első, közvetlen politikai feladatokat elvégző szakasz kérdéseivel foglalkozott, és nem érintette a parlamentáris demokráciába való átmenet befejező szakaszának a kérdéseit, így az Alkotmányozó Nemzetgyűlés problémáját sem.
* * *
Csak röviden utalnék arra, hogy a békés átmenettel kapcsolatos problémák ilyen-olyan mélységig minden szekcióban felvetődtek. Nem célom, hogy ezekre is kitérjek és ebben az írásban ezeket a megnyilvánulásokat is bemutassam. Egy ilyen véleményt azonban - amely lényegileg ellentétes a mi szekciónkban kidolgozott és a szegedi tanácskozás által elfogadott állásfoglalással - idéznem kell: Ágh Attila a 2-ik szekcióban elhangzott hozzászólásában a békés átmenettel kapcsolatban a következőket mondta:
“1. Az MSZMP és azon belül csakis a reformkörök mozgalma képes arra, hogy ezt a sokat emlegetett békés átmenetet biztosítani tudja, erre az ellenzék nem képes, erre a jelenlegi pártvezetés a jelenlegi felállásban ugyancsak nem képes, csak a reformkörök - mint a párt saját belülről született mozgalma - tudják belülről konszolidálni a helyzetet, és biztosítani az átmenet békés jellegét. Ez az első számú feladatunk.”[63]
Mily szerencse, hogy az 5. szekció vitáját és állásfoglalását nem ez az Ágh Attila-i háryjánoskodó nagyotmondás uralta el; a békés átmenet ugyanis - ahogy ezt az 5. szekció állásfoglalásában kimondta - csak “minden politikai erő” közös felelősségvállalásával valósulhatott meg hazánkban.
Szombat esti plenáris ülés
Az esti órákban újból plenáris ülésre került sor, amelyen a szekció elnökök beszámoltak a - helyenként igencsak szenvedélyes, sőt viharos - szekcióülésekről, továbbá felolvasták az egyes szekciók által készített részanyagokat; majd Vastagh Pál és Pozsgay Imre mondott rövid beszédet. Ők ezután nemzetközi sajtóértekezletet tartottak, mintha a szegedi reformköri tanácskozás gazdái, autentikus képviselői lettek volna.
Eközben a plenáris ülésen folytatódott a szekciók javaslatai fölötti elkeseredett vita, amelynek eredményeként végül is nem sikerült megegyezni a célul kitűzött közös platform elfogadásában és a reformszárny megalakulásának deklarálásában.[64]
A Magyar Nemzet 1989. május 22-i száma erről az estéről a következőket írja:
“Késő este - feltehetőleg már a fáradtság miatt is - ingerlékeny hangulatban, füttyökkel, “kitapsolásokkal” tarkított vitába torkollott az országos értekezlet. Egymást követő felszólalók tudták végül is sikerrel megnyerni ahhoz a résztvevőket, hogy ne fogadjanak el semmiféle programot, platformot, hanem csak valamikor szeptemberben Budapesten “fogalmazzák meg” önmagukat a reformkörök. Ekkor a tanácskozás egyik résztvevője azzal próbálta elvágni a megfontoltságra intő felszólalók sorát, hogy ez így obstrukció, vagyis egyszerűen meg kívánják akadályozni egy eredményes tanácskozás dokumentatív értékű megjelenítését, mérsékelni annak politikai súlyát. Végül is kompromisszum született. Megegyeztek abban, hogy a szekcióülések állásfoglalásaiból, a beérkezett javaslataiból a szerkesztőbizottság platformtervezetet készít és ezt majd nyilvánosságra hozzák.”[65]
Már a szekciók bemutatásakor utaltam arra, hogy a vitában olyanok is részt vettek, akiknek semmi közük nem volt a reformköri mozgalomhoz; pl. Makai Mária, később a marxista egység platform egyik megalapítója, majd a Munkáspárt tagja; Murányi Zoltán, Tátrai Gábor, mindketten később a népi demokratikus platform prominens képviselői; az 5. szekcióban lévő 8-10 munkásőr; és nagyon sok olyan apparátusbeli, akik nem voltak a reformköri mozgalom tagjai. Ezek voltak, akikről én tudok, de minden bizonnyal ez csak a jéghegy csúcsa volt, a hasonszőrűek nagy valószínűséggel sokkal többen voltak.[66] Az esti plenáris ülésen közülük többen (pl. Makai Mária, Tátrai Gábor és mások) hozzászóltak, nemcsak obstrukciós céllal, hanem a reformköri mozgalom elleni politikai provokáció céljából, amelyet szóban és írásban a szegedi tanácskozás után is folytattak. (Ennek során ezek az elemek a Budapesti Reformkört megkülönböztetett figyelemmel tüntették ki.)
Így Tátrai Gábor a tényekkel egyáltalán nem törődve erről az esti plenáris ülésről a következőket állította: “Voltak olyan törekvések, hogy a “most nincs időnk a vitára” jelszóval látszategységet erőltessenek a reformmozgalom Szegeden jelen levő képviselőire, de ezt a kísérletet a plenáris ülés résztvevői elutasították.”[67] A fentebb már jelzettek fényében kérdés, hogy Tátrai Gábor milyen jogon beszél a reformköri mozgalom Szegeden megjelent képviselői nevében?! Nyilván, semmilyen jogon; e nyilatkozatával politikai provokátorságát akarta csak sikertelenül leplezni.
E problémához kapcsolódva D. Füzesi Györgyi a Népszabadság 1989. június 6-i számában a szegedi tanácskozásról és arról nyilatkozva, hogy miért nem történt meg a várva-várt közös platform elfogadása - többek között - a következőket mondta: “A reformkörök között találhatóak apparátusi kezdeményezésre, felülről létrehozott, illetve a fundamentalisták nézeteihez közeli reformkörök is. Ezek minden bizonnyal csak töredékét képezik az összes reformkörnek, de bújtatott platformellenző érveléseik - például, “itt túl sokféle vélemény van ahhoz, hogy egységes platformot lehessen készíteni” - hatásosak voltak. Felmerül a kérdés: akiknek olyannyira eltér a véleménye a többségtől, hogy még reformszövetséget sem tudnak azzal elképzelni, miért nem alakítanak saját külön platformot?”[68]
Láttuk, hogy a 2. szekció vitájában Kürti Judit, a VII. ker. PB munkatársa ugyanígy érvelt a platform elfogadása ellen; vagy Szenes Imre, a Budapesti Reformkör reformkommunista tagja “nem vette észre”, hogy nézetei nem azonosak a Kör nézeteivel (így az 5. szekció állásfoglalását sem szavazta meg). Bizonyára minden reformkörben többen-kevesebben voltak ilyen tagok; sokuk esetében ez a reformköri részvétel nem is tudatos obstrukciós szándék volt (Szenes Imre esetében biztos vagyok benne, hogy nem volt az). Ide sorolnám azt a jelenséget is, hogy - főleg a reformköri mozgalom születésénél - előrelátóbb pártvezetők valóban abból a célból, hogy befolyásuk alatt tartsák a mozgalmat maguk is “szervezték” azt; meggyőződésem, hogy Katona Béla, a Budapesti Pártbizottság egyik titkára ilyen megfontolásból “vett részt” a Bp.-i I. sz. Reformkör szervezésében. Az más kérdés, hogy ez a Kör, Budapesti Reformkörré válva viharos gyorsasággal szembekerült volt patrónusával. De ugyanezt a magatartást mutatta - mint láttuk - Berecz János érdeklődése a kecskeméti reformkör iránt is. Klasszikus példája ennek a magatartásnak Vastagh Pál esete, aki a Csongrád megyei pártbizottság első titkáraként, majd PB tagként úgy “támogatta” a reformköri mozgalmat, hogy - mint a szegedi tanácskozás esetében is - megmondta, hogy a Csongrád megyei reformköri szervezők milyen határokat nem léphetnek át. Nem rajta és nem a szegedi szervezőkön múlott, hogy a szegedi tanácskozás e Vastagh-szabta határokat mégis átlépte.
Továbbá, az ellentmondásos helyzet megértése érdekében az is nyilvánvaló, hogy a reformkörökbe nagyon sok irányból érkeztek az abban résztvevők; minden bizonnyal karrieristák is csatlakoztak a mozgalomhoz, de a tények és a tetteik alapján valószínűsíthető többség azokból a becsületes, az ország sorsáért aggódó, értelmiségi párttagokból kerültek ki, akik egyetértettek a múlt elutasításában, de nem tudták megfogalmazni a válságból való kiút feladatait, nem volt határozott és világos jövőképük; ezért a különböző jövő-alternatívák között ingadoztak, így a különböző, de hatásos érvelések egymásnak ellentmondó irányokba tudták ezt a bizonytalan, lényeges változásokat ugyan akaró, de ugyanakkor a bizonytalanságtól félő s ezért a politikai gyávaságot megfontoltságnak vélő tömeget befolyásolni. Ezért nem volt különösebben nehéz dolguk a tanácskozáson kétségtelenül résztvevő provokátoroknak, hogy az ingadozó küldötteket a maguk oldalára állítsák, vagy legalábbis az általuk kívánt irányba befolyásolják.
Itt kell szóvá tennem a résztvevő küldöttek Budapest és Vidék közötti aránytalan megoszlását is. Míg a párttagság kb. egynegyede Budapesten volt, addig a szegedi tanácskozás küldötteinek alig egynyolcada volt budapesti (a 440 résztvevőből alig 50-60 fő); ez annál is súlyosabb aránytalanságot jelentett, mert - mivel e mozgalom értelmiségi mozgalom volt, ezért - a budapesti párttagok jóval jelentősebb hányada volt reformkörös, mint a vidéken élőké. (Másutt bemutattam, hogy Budapesten több reformkör alakult, mint Vidéken együttvéve.) Ezért a Budapesti Reformkör hibát követett el, amikor elfogadta a szegedi szervezőbizottság azon javaslatát, hogy Budapest mindösszesen 40 főt delegálhat a tanácskozásra. (Igaz, ekkor még jóval kevesebb összlétszámmal számolt a szervezőbizottság.) A reális aránynak legkevesebb fele-felének kellett volna lenni, így Budapestről kb. 200-220 reformköri küldöttnek kellett volna a tanácskozáson részt venni. Egy ilyen összetételű tanácskozáson a provokátoroknak sokkal nehezebb dolga lett volna.
A fentiekben igyekeztem konkrét esetekről szólni; de annak igazolására, hogy a szegedi tanácskozás provokátoraival kapcsolatos feltételezéseket nem mi találtuk ki, egy objektív, tőlünk független tanút is fel kívánok sorakoztatni. Patrick H. O’ Neil említett könyvében, e problémával kapcsolatban, interjúalanyaira hivatkozva a következőket írta: “Az is lehetséges, ahogy számos interjú alany feltételezte, hogy ezen egyének közül néhányan azzal a szándékkal jöttek a reformkonferenciára, hogy szabotálják annak kimenetelét.”[69] Ezek az interjúalanyok nem közülünk kerültek ki; O’ Neil a szegedi egyetemen volt ösztöndíjas, amikor könyvének anyagát összegyűjtötte.
Szabó Zoltán ilyen körülmények között próbálkozott azzal, hogy hozzászólásában a Budapesti Reformkör javaslatát - amelyet a szekciókban előzetes tanulmányozás céljából szétosztottunk - a tanácskozás Nyilatkozataként elfogadtassa, melynek során az említett provokátorok Szabót kifütyülték, kitapsolták, majd belefojtották a szót. A körülmények magyarázzák, hogy türelmét Szabó is elvesztette és dühös hangnemben utasította vissza a provokációt.
Ma már nehéz megállapítani, hogy a javasolt Nyilatkozat teljes egészében felolvasásra került-e vagy sem; szövege a következő volt:
“Nyilatkozat
1./ Az MSZMP Reformköreinek 1989. május 20-21- én Szegeden tartott tanácskozásán 110 reformkör 400 képviselője elfogadta az MSZMP reformszárnyának politikai platformját. A reformszárny az MSZMP-n belüli, e platform köré szerveződő mozgalom.
2./ Elutasítjuk az 1990-ben esedékes választások idei megrendezését. Ha egy ilyen választáson az MSZMP csupán az ellenzék felkészületlensége miatt aratna győzelmet, az a pártvezetés jelenlegi ellentmondásos, tisztázatlan politikai irányvonalát konzerválná, nehezítve ezzel az MSZMP megújulását.
3./ Javasoljuk, hogy az MSZMP XIV. kongresszusára 1989 novemberében kerüljön sor. E helyett egy pártértekezlet korábbi időpontra való összehívását olyan törekvésnek értékelnénk, amellyel a pártvezetés elébe kíván vágni a reformszárny megszerveződésének, és így akar vereséget mérni rá. E törekvés sikere megítélésünk szerint, az MSZMP súlyos választási vereségét vetítené előre.
4./ Feltétlenül szükségesnek tartjuk, hogy a kongresszusra a vezetés minden szinten való teljes megújításával kerüljön sor. Követeljük, hogy a kongresszusi küldöttek választása az alábbi elvek érvényesítésével történjék:
- a küldötteket a párttagság közvetlenül válassza;
- a választás lakóhely szerint, létszámarányosan, döntően az országgyűlési választókerületekhez kötődően történjék;
- a jelöltek közül a tagság az általuk képviselt politikai platform alapján választhasson, melynek ismertetésére, népszerűsítésére a jelöltek azonos lehetőséget kapjanak.
A tanácskozás javaslatot dolgozott ki egy a fenti elveket érvényesítő választási rendszerre. A reformszárny egy ilyen módon összeülő kongresszuson platformja és annak alapján kidolgozandó politikai programja érvényesítésére többségi, vezető szerepre törekszik, kijelentve, hogy a kisebbség jogait szigorúan tiszteletben kívánja tartani.
5./ Felhívjuk az MSZMP tagjait, ismerkedjenek meg platformunkkal, csatlakozzanak hozzá, lakóhelyükön alakítsanak reformköröket, reform-alapszervezeteket és tevékenységükkel helyi, és országos politikai kérdésekben való állásfoglalásaikkal igyekezzenek a helyi pártszervek, szervezetek többségét megnyerni.
6./ A kongresszus a párt vezető testületeinek megújítása mellett fogadja el a párt új működési szabályzatát és választási programját. A vezetőtestületek összetételére nézve azt az elképzelést, hogy a KB többségét a megyei pártszervek delegálják, az oligarchia hatalmának átmentésére irányuló törekvésnek tekintjük. A választási program foglaljon egyértelműen állást a piacgazdazdálkodás mellett, számolva annak negatív konzekvenciáival is és felkészülve ezek kezelésére, továbbá a parlamenti demokrácia mellett. A kongresszus nyilvánítsa ki, hogy a párt e programmal jelentős választói támogatásra számít, amelynek birtokában koalíciós kormányzásra törekszik, de amelynek elmaradása esetén nem törekszik hatalmát adminisztratív-erőszakos eszközökkel fenntartani.
7./ Megítélésünk szerint a KB-nak még a kongresszus előtt fel kell mentenie mindazon tagjait, akik személyükben kötődnek az elmúlt időszakban követett, az országot másodszor is válságba juttató, illetve abból kivezetni nem tudó politikához, hogy a kongresszust egy ilyen módon megújult KB készíthesse elő.”[70]
Ez a Nyilatkozat a Budapesti Reformkör platformjában foglaltakat konkretizálta az adott helyzetre és az MSZMP belülről való elfoglalásának a programját fogalmazta meg: ugyanis a reformszárny megalakulásával, a piacgazdaság és a parlamentáris demokrácia elfogadásán alapuló platformjának az elfogadásával, az MSZMP XIV. kongresszusa Nyilatkozatban megfogalmazott módon való összehívásával és a reformszárny e kongresszuson való győzni akarásával és esetleges többségre jutásával elérhette volna, hogy egy új típusú, szociáldemokrata jellegű, majd a rendszerváltozást nemcsak elfogadó, hanem annak megvalósításában tevékenyen résztvevő párt születik, amely mindezek következtében az elkövetkező választáson tisztességes eredményt ér el, s ez által a baloldal jobb pozíciókból kiindulva, tudatosan vállalva az elkerülhetetlen jövőt, autonóm módon részesévé válhatott volna a magyarországi rendszerváltásnak.
A szegedi tanácskozás e Nyilatkozatot azonban nem fogadta el, mert a tudatos politikai provokátorok és a tanácskozást szabotálni akarók mellett a reformköri mozgalom képviselőinek többsége, nagyfokú politikai gyávaságot tanúsítva, nem értett egyet a Budapesti Reformkör radikális irányvonalával; nem értette meg ugyanis annak szükségességét, hogy az MSZMP-n belül önálló mozgalommá kell válni és többséggé válva, el kell foglalni a pártot, majd félre kell állítani az MSZMP levitézlett vezetését; továbbá ez a többség nem értette meg, hogy Magyarországon a rendszerváltozással is számolni kell, és hogy a reformköri mozgalomnak erre is fel kell készülnie, a pártot ennek elfogadására is alkalmassá kell tennie.
Az esti hozzászólók között e többségi értetlenséget fejezte ki - sokak mellett - Nagy Mihály hozzászólása is. Nagy Mihály is “pendlizett” a szekciók között, így az 5. szekció munkájában is részt vett, ahol hozzászólásának fő elemét - hogy “ne a politikai elitek egyezkedjenek a nép feje felett” - ugyan nem fogadtuk el, de annak egy rész-elemét, “a koalíciót alulról is”, elfogadtuk; továbbá jelölni akartam a szekció szövegezési-bizottságába is; mindezek ellenére ő is egyike volt azoknak, aki az esti plenáris ülésen élesen bírálta a Budapesti Reformkör tevékenységét, különösen az 5. szekció munkáját.
A Budapesti Reformkör részéről Szántó György is bekapcsolódott ebbe az izzó légkörű vitába, visszautasította a Budapesti Reformkörrel kapcsolatos vádakat, hogy mi elitista céljaink érdekében ki akarjuk sajátítani a reformköri mozgalmat, kézbe akarjuk venni a mozgalom irányítását; tiltakozott a Budapest és Vidék - néhány hozzászólásban megmutatkozó - szembeállításának a törekvésével szemben, hangoztatva, hogy “Budapest nem bűnös város, amelytől meg kell óvni az egészséges vidéket”.
Ezen a szombat esti plenáris ülésen vált világossá, egyértelmű bizonyossággá, hogy - a tudatos provokátorokon kívül - a reformköri mozgalomban különböző irányzatok vannak, hogy ez a mozgalom nem egységes, és hogy a küldöttek jelentős többsége reformszocialista, azaz rendszerváltást nem akaró állásponton van. Ezért nem fogadták el javasolt Nyilatkozatunkat és elsősorban ezért utasították el a Budapesti Reformkör által képviselt radikális, lényegét tekintve szociáldemokrata irányzatot.
Ugyanakkor azt is el kell ismernem, hogy a Budapesti Reformkörben sem vallotta mindenki ezt a radikális - a rendszerváltást kimondatlanul is elfogadó, szociáldemokrata jellegű irányvonalat. Elég ha összehasonlítjuk a Szabó Zoltán által felolvasni szándékozott Nyilatkozat-tervezetet Benkő Judit és Kerekes György által írott, “Üzenet (Kiáltvány) Pártunk tagjaihoz” c. anyagukkal, amelyet a szegedi tanácskozásra készítettek, de az végül is nem került nyilvánosságra s amelyben arról írnak, hogy: “Meggyőződésünk: van mód a mai forradalmi válság békés kezelésére. Elkerülhető az 1956-hoz hasonló tragédia, a visszarendeződés. Forradalmi jellegű reformok gyors és eredményes végrehajtásával kivédhető a polgárháború veszélye; - (majd): Működjünk együtt mindazon erőkkel, akik készek egy olyan tulajdonreformra, amely az elidegenedett állami és szövetkezeti tulajdont tovább társadalmasítja, s egyidejűleg lehetőséget teremt a magántulajdon szerepének jelentős bővítésére.”[71] A modellváltás keretében megvalósuló demokratikus szocializmus programja fogalmazódik meg ebben az írásukban is. A Budapesti Reformkörben nem voltak egyedül ezzel a felfogásukkal, de - a Körben elfogadott különböző állásfoglalások és ezekhez kapcsolódó szavazások, a vitákból kibontakozó irányvonala a tagságnak mutatták, hogy - ők képviselték a kisebbséget.
* * *
A szombat esti plenáris ülés vitája a tanácskozás után tovább folytatódott; ennek egyik megnyilatkozása volt Lugosi Győző - a Budapesti Reformkör tevékenységét rosszindulatúan eltorzító - írása, a Taktika és etika?[72]
Ezt az írást azért is érdemes bővebben ismertetni, mert ugyan torz tükörben, de mutatja, hogy mi is történt ezen az ülésen, illetve milyen ellentétek voltak a mozgalmon belül:
“A reformkörök szegedi tanácskozásának esti plenáris ülésén a budapesti 1. sz. Reformkör szervezőbizottságának egyik tagja a konferencia egész napi hangvételétől elütő, disszonáns, személyeskedő felszólalásában a tanácskozás megtorpedózásával vádolta azokat a felszólalókat, akik a négyórányi, kíméletlenül őszinte eszmecsere alapján nem tartották helyesnek, politikailag kiérleltnek közös platform elfogadását s önálló MSZMP-reformszárny megalakítását.
A reformköri mozgalom “valójában” két, egymástól nagyon különböző - megkockáztatható: politikai indítékait, szerepét véve egymással diametrálisan szemben álló - törekvést foglal magában.
Egyikük a helyi, inkább vidéki reformkörök típusa, amely a párt egészséges, cselekedni kész tömegeinek mélyből feltörő, elemi erejű mozgalma. Az MSZMP számára ezek a reformkörök jelentik az egyedüli, talán többé soha vissza nem térő esélyt a megújulásra, pártként való újra felépülésre. Efféle reformkörök adtak magukról örömhírt Szegeden az ország csaknem minden tájékáról, Soprontól Debrecenig, Diósgyőrtől Nagykanizsáig.
Egészen más cél érdekében szerveződtek meg a reformretorika azon apostolai, akik megújult kommunista párt helyett pusztán lecserélt pártvezetésben gondolkodnak, akik egy társadalmi formáció válságát egyszerűen hatalomváltással kívánják orvosolni. Az ő számukra a reformmozgalom hivatkozási alap, a nyomásgyakorlás eszköze, s ezért a reformkörökben felszabaduló önálló gondolatok, mivel törekvéseiket szükségszerűen keresztezik, zavarók, nemkívánatosak, sőt elfogadhatatlanok.
A budapesti 1. sz. Reformkör, amely újabban szerényen Budapesti Reformkör néven jelentkezik a sajtóban (noha Budapesten, köztudottan, több tucat reformkör tevékenykedik), elméletileg sekélyes, politikailag számos kérdésben meggondolatlan (majdnem azt írtam: kalandor) platformja védelmében nem riad vissza az olyan rossz emlékeket idéző módszerek használatától sem, mint a címkézés, a viták megkerülése, a “kiszorítósdi” stb. Bár a tömegtájékoztatásban talán nem ez tükröződött, ez a stratégia Szegeden egyértelműen kudarcot vallott. A reformmozgalom jövőjét illetően ez ad okot bizakodásra.”[73]
Lugosi azzal fejezi be írását, hogy az elsőként bemutatott reformköri mozgalomban mehet végbe azoknak az “új típusú vezetőknek a kiválasztása”, akik majd képesek lesznek bizalmat szerezni az MSZMP-nek.[74] (Nem tudom megállni, hogy itt ne kajánkodjak: ejnye-ejnye, Lugosi úrék nem “pusztán lecserélt pártvezetésben” gondolkodtak, hanem “új típusú pártvezetők kiválasztásában”, akik - minden bizonnyal - ők lettek volna; csak nem értem - s ez minden bizonnyal az én gyenge felfogóképességem miatt van -, hogy mi a különbség a két állításuk között?!)
Nem akarok részletesebben foglalkozni Lugosi nemcsak rosszindulatú, hanem buta ferdítéseivel, akik olvassák írásomat, - lám, ezért kell a Budapesti Reformkör dokumentumait közölni -, azok látják, hogy nekünk valóban eszünk ágában sem volt sem “megújult kommunista pártban”, sem “pusztán lecserélt pártvezetésben” gondolkodni, ahogy ezt Lugosi úr bárgyú hazugságként előadta; egyet azonban el kell ismernem, hogy ő ezekkel a hamis állításaival a Budapesti Reformkörrel szembeni, valóságosan létező ellenszenvet fejezett ki, melynek okairól, tényleges mibenlétéről a későbbiekben még sokat kell szólnom.
A vasárnap délelőtti nagygyűlés
Vasárnap délelőtt az újszegedi szabadtéri színpadon, mintegy háromezer résztvevővel politikai nagygyűlést tartottunk. Elsőként Lovászi József adott tájékoztatót a szekcióülésekről, ismertette a szekciókban elfogadott, a platformjavaslat részeivé váló anyagokat, majd felolvasta a tanácskozás szerkesztőbizottságának a “Közleményét”, amely így hangzott:
“Közlemény
Szegeden 1989. május 20-án, az MSZMP tagok több mint száz reformkörének 440 képviselője, öt szekcióban érdemi eszmecserét folytatott egy közös platformtervezet kimunkálása érdekében. Valamennyi szekció írásba foglalta javaslatait. Az ezeket tartalmazó, további vitára bocsátandó platformtervezetet, továbbá a tanácskozáson elhangzott hozzászólásokat teljes egészében nyilvánosságra hozzuk.
Meggyőződésünk szerint a szegedi tanácskozás újabb lendületet adott az MSZMP-n belüli reformmozgalomnak, elősegíti a párt megújulását, az általunk idén őszre javasolt pártkongresszus előkészítését. Ösztönzést ad a reformkörök és a különböző politikai mozgalmak, szervezetek közötti kapcsolatépítéshez.
A tanácskozás résztvevői kinyilvánították szándékukat, hogy az elkövetkezendő hónapokban szorosan együttműködnek egy valódi reformprogram kimunkálásában.
Szeged, 1989. május 20.
A tanácskozás szerkesztőbizottsága”[75]
A közlemény első bekezdésében foglaltak a későbbiek során csak részben teljesültek, a platformtervezet kissé rövidített változata ugyan megjelent, de a tanácskozáson elhangzott hozzászólásokat “teljes egészében” nem hozták nyilvánosságra; így nemcsak a szekció-üléseken elhangzott hozzászólások, hanem a szombat esti plenáris ülés hozzászólásai sem váltak publikussá. Ez lehetővé tette, hogy a Grósz-Vastagh kettős a szegedi tanácskozás értékelésekor megpróbálja meghamisítani az ott történteket.
Lovászi József tájékoztatója után Keserű Imre kapott szót, aki arról beszélt, hogy az MSZMP tagjainak ma két választásuk van: a fordulat vagy ellenükre, vagy velük együtt megy végbe; a reformkörök tagjai tevőlegesen részt akarnak venni ebben a fordulatban, a híd szerepét szeretnék betölteni a hatalom, a párt és a társadalomnak a fordulatban érdekelt erői között.
Ez után következtem én: egy rövid ismertetés keretében olvastam fel a szegedi tanácskozás válaszát az Ellenzéki Kerekasztal üdvözlő levelére; válaszunk egy az egyben megegyezett a közös platform számára készült részanyag szövegével.[76]
Majd Nyers Rezső és Pozsgay Imre mondott beszédet. Nyers Rezső fontosnak tartotta megjegyezni, hogy ő nem reformköri tagként, hanem reformerként jött a tanácskozásra; kifejtette, hogy az “államszocializmust” fel kell váltani egy “más típusú szocializmussal”, amelyben helye van a piacgazdálkodásnak is; továbbá elmondta, hogy az MSZMP nem akarja tovább egyedül gyakorolni a hatalmat, meg akarja teremteni a többpártrendszeren alapuló képviseleti demokráciát.
Pozsgay Imre ígéretesnek mondta a reformköri mozgalom létrejöttét; a Népszabadság ezzel kapcsolatban a következőket idézte: “E mozgalom alkalmas arra, hogy alapjává váljon egy, a híd szerepét is betölteni képes országos egyesületnek, amely párttagokat, pártonkívülieket, reformra, közmegegyezésre, nemzeti egységre elkötelezetteket egyaránt tömöríthetne. Ezáltal a párbeszéd sokszínű intézménye jönne létre, amely nem pártelkötelezettséget kíván tagjaitól. Azokat hívja, akik a nemzetért hajlandók cselekedni.”[77]
Ma már egyértelműen és világosan értjük, hogy mit is mondott és mit is akart Pozsgay Imre; ő a reformköri mozgalmat a Demokratikus Magyarországért Mozgalom tömegbázisaként szerette volna látni. Ha Gazsó Ferenchez hasonlóan fogalmaznék, - aki nem egészen három hét múlva, a Demokratikus Magyarországért Mozgalom alakulásakor azt mondta -, hogy: “Ez a mozgalom nem az MSZMP reformköreinek fedőszerve.”,[78] akkor azt mondhatnám, hogy Pozsgay Imre a szegedi tanácskozáson mondott felszólalásában - mivel nem látta alkalmasnak az időt arra, hogy zsebéből előhúzza a Vass László által mondott felhívást - a reformköri mozgalmat a Demokratikus Magyarországért Mozgalom fedőszerveként aposztrofálta. Ez a dodonai elszólás mutatja, hogy Pozsgay nem értette, nem látta a reformköri mozgalom igazi szerepét-jelentőségét az MSZMP átalakításában; e helyett úgy vélte, hogy e mozgalmat a saját vitorlájába foghatja, a köztársasági elnökségért folytatandó politikai versengés őt támogató bázisává teheti.
A reformköri mozgalom szerepének fel-nem-ismerését Pozsgay, 1989 végén, Bíró Zoltánnal való második beszélgetésében részben el is ismerte azzal, hogy kijelentette: először azt hitte, hogy a “centralizált pártban előbb talán a csúcsokon kellene elvégezni az átalakulást, és akkor a párt többsége a reformerők számára viszonylag könnyen megnyerhető lenne”, majd így folytatta: “én a reformkörök mozgalmát egy tiszteletreméltó, de rövid távra szóló szervezeti előkészületnek tekintettem a párton belül. A Demokratikus Magyarországért Mozgalomra pedig úgy tekintettem, s ma is úgy tekintek, amely túlélheti ezt a szerveződési viszontagságot”[79]
Ezek fényében érthető Pozsgay azon törekvése, hogy a Demokratikus Magyarországért Mozgalom előkészítő bizottságába néhány reformköri tagot is bevont, így pl. Géczi Józsefet is; és hogy 1989 július elejéig az ország reformkörei közül 17 reformkör csatlakozott a Demokratikus Magyarországért Mozgalomhoz.[80] A Pozsgay Imrével kapcsolatos nem egyértelmű, mindinkább ambivalensé váló viszonyunkat mutatja, hogy a Budapesti Reformkör nem volt a csatlakozó reformkörök között.
A tanácskozás eredményei
A szegedi tanácskozás jelentős eseménye volt a reformköri mozgalomnak; megmutatta, hogy e mozgalom alulról szerveződve viharos gyorsasággal tömegmozgalommá vált és nemcsak az MSZMP-n belül vált rövid idő alatt politikai tényezővé, hanem az országos politikára is jelentős befolyást kezdett gyakorolni. A tanácskozás az ország sorsa és a politika iránt érdeklődők figyelmét az MSZMP-re és a párt reformereire irányította; azt a reményt sugallta, hogy a történelmi zsákutcába jutott államszocializmussal szemben valami új jelenik meg az uralmon lévő párt politikájában, és ez az új talán hozzájárulhat az ország válságból való kilábalásához, a baloldali politika szükséges megújulásához.
Ha a szegedi tanácskozás részletesebb és konkrétabb mérlegét meg kívánjuk vonni, akkor az alapvetően pozitív minősítés mellett is a leltár ellentmondásokkal teli, a történtekről nem lehet egyértelműen csak dicsérő értékelést adni. A tanácskozás ugyan jelentős eredményeket produkált, sokat tett a reformköri mozgalom népszerűsítéséért, az MSZMP reformerői tekintélyének növeléséért, de közel sem tette meg mindazt, amit megtehetett volna, nem valósította meg mindazt, amit a Budapesti Reformkör szeretett volna a tanácskozáson elérni.
Kétségtelenül közös sikere volt a tanácskozásnak, hogy egyöntetűen követeltük az őszi pártkongresszust; ennek érdekében egy felhívást bocsátottunk ki, amely így szólt:
“Felhívás
Az MSZMP reformköreinek szegedi országos tanácskozása felhívja a reformköröket, hogy gyűjtsenek aláírásokat környezetük párttagjai körében pártértekezlet helyett pártkongresszus összehívásának támogatására. Kérjék a párttagokat, hogy nevük és párttagsági könyvük számának feltüntetésével követeljék: őszre hívjanak össze pártkongresszust, amelynek küldötteit a tagság demokratikusan, platformok alapján, alulról felfelé válassza meg.
Szeged, 1989. május 20.
MSZMP Reformkörök Országos Tanácskozása”[81]
(Később majd látjuk, hogy az MSZMP KB május 29-i ülése - éppen a reformkörök nyomására - döntött az előrehozott kongresszus őszi megrendezéséről.)
A tanácskozás érdemei közé tartozik Nagy Imrével kapcsolatos nyilatkozatunk:
“Nyilatkozat
Nagy Imre, a Magyar Szocialista Munkáspárt alapító tagja, az ország 1956-os törvényes miniszterelnöke politikai koncepciós per áldozata lett. Az MSZMP reformköreinek országos tanácskozása a felelősök helyett megköveti a hozzátartozókat, egyúttal javasolja, hogy az MSZMP Központi Bizottsága még a június 16.-ai gyászszertartás előtt ebben a szellemben foglaljon állást.
A reformkörök képviselői részt kívánnak venni Nagy Imre és társai temetésén és kérik a szertartás szervezőit, hogy helyezhessék el a síron koszorúikat.
Szeged, 1989. május 20.
Az MSZMP Reformkörök Országos Tanácskozása”[82]
Ennek a nyilatkozatnak az volt a szépséghibája, hogy ugyan az 1-es szekcióban Földesi József és mások szorgalmazták annak kimondását és az elfogadandó platformba kerülését, hogy 1956 forradalom volt, mert csak ez adhatott kellő erkölcsi-politikai alapot a Nagy Imre temetésen való részvételre, de - bár a szekció többsége hajlott ennek kimondására - ahhoz azonban nem volt többség, hogy ezt a közös platformba is elfogadásra javasolják.
Kétségtelen, hogy a szegedi tanácskozás legjelentősebb eredménye az Ellenzéki Kerekasztal számára kidolgozott válaszlevél és annak a címzetthez való elküldése volt. E levél és a platformjavaslatnak e része állást foglalt a békés átmenet lehetőségéről és szükségességéről; ez az állásfoglalás nagymértékben hozzájárult ahhoz, hogy a Grósz-féle vezetés felhagyjon időhúzó taktikájával, felemás magatartásával és rákényszerüljön az ellenzékkel való érdemi tárgyalások megkezdésére. E válasz-levél parázs vitákban és egymásnak feszülő harcokban született meg; utóélete sem volt mentes az éles politikai összeütközésektől. Az 5.-ik szekció tárgya - az átmenet a demokratikus jogállamba - volt a tanácskozás egyik legfontosabb témája, és a helyzet paradoxona az volt, hogy e szekció által - a platform számára is - kidolgozott rész anyagot, mint az Ellenzéki Kerekasztalnak szóló választ, a tanácskozás plenáris ülése is elfogadta; így ez a rész anyag maga volt az élő ellentmondás: válaszként el is volt fogadva, meg a platform részeként, nem is; éppen ezért a provokátorok csak részben érték el céljukat, a tanácskozás egyik legfontosabb feladatának megvalósítását - a békés átmenettel kapcsolatos reformköri álláspont kimunkálását - nem tudták megakadályozni. Ezért nem véletlen, hogy a Politikai Bizottság május 26-i ülésén is, a szegedi tanácskozás értékelése kapcsán, éles támadások érték az 5.-ik szekció munkáját, az általa kidolgozott anyagot és ennek kapcsán a Budapesti Reformkör tevékenységét.
A tanácskozás sikeroldalán sorolható fel a Délmagyarország különkiadása, a Platform, amelyet 1989. május 20-i megjelenéssel, az MSZMP-tagok reformköreinek első országos tanácskozása címmel adtak ki. Krausz Tamás a 2. szekcióban üdvözölte a Platform megjelenését - mint tudjuk ő volt az orgánum kezdeményezője és névadója - és azt javasolta, hogy “Szeged központjával a Platform váljon az egész párt lapjává, és minden pártszerveződésnek, mindenféle kísérletnek, ami szellemileg meg tudja magát fogalmazni, legyen a gazdája, és itt jelenhessen meg mindenféle nézet, ami a párton belül relevánsnak számít.”[83]
Az induló Platformban több reformkör állásfoglalása, nyilatkozata, platformjavaslata vagy kiegészítése jelent meg; köztük a mi platformunk is, amelyet - a szerkesztőség jó politikai érzékét mutatva - “Tervezet az MSZMP reformszárnyának platformjára” kiemelt fő címmel adott közre. Továbbá közöltek több reagálást platformunkra (a szentesi reformkör-, a Kereskedelmi és Vendéglátóipari Főiskola reformköre-, és a dunaújvárosi reformkör reagálásait); ez utóbbiban olvashatjuk: “... a budapesti tervezetet alkalmasnak tartja arra, hogy a szegedi tanácskozás vitájához az egyik alapdokumentum legyen.”[84]
Azt is meg kell említenem, hogy a Platformban az első oldalon jelent meg “Az MSZMP Budapesti Reformkörének nyilatkozata a KEB 1989. április 17-i határozatáról” c. állásfoglalásunk.
Azt is itt kell megjegyeznem, hogy a kecskeméti reformkör a szegedi tanácskozás alkalmából is közreadott egy gazdag válogatást a reformkörökről tudósító országos sajtó cikkeiből; a rotaprintes kiadványt Kerényi György és Ramháb Mária gondozta.
A tanácskozás félsikerei, illetve kudarcai
Annak ellenére, hogy a szekció-viták élénkek, tartalmasak, helyenként indulatosak voltak, amelyek ezáltal alapjává válhattak volna egy minden szempontból magas színvonalú platform kimunkálásának, amely cél azonban teljes mértékben mégsem valósult meg. Különösen az 1‑es szekció rész-anyaga sikeredett gyengére, melynek oka nem a vitán résztvevőkben, hanem a szekció-vezetésben található meg; a 4-es szekció (különben színvonalas) anyaga is csak részben teljesítette a kitűzött célt: ennek oka a téma félreértésében kereshető, több olyan problémát vitattak meg, melyek inkább a 2-es szekció tárgykörébe tartoztak. A kitűzött célt színvonalasan a 2-es, a 3-as, és az 5-ös szekciók valósították meg; e szekciók platformba javasolt rész-anyagai alkalmasak voltak egy minden szempontból elfogadható platform számára. Mivel ez utóbbi három szekció adta a tanácskozás gerincét, ezért az általuk színvonalasan kimunkált részanyagok és a kevésbé sikerültek együtt, egy elfogadható platformjavaslatot eredményeztek.
A szombat esti plenáris ülés azonban ezt a javaslatot közös platformnak nem fogadta el, továbbra is meghagyta platformjavaslatnak, amelyen tovább kell dolgozni. Annak ellenére, hogy a szekcióvitákban mindössze ketten ellenezték a közös platform elfogadásának a szándékát (Kürti Judit, a 2-es szekcióban és Murányi Zoltán, aki nem is volt reformkörös, az 5-ös szekcióban), a szombat esti plenáris ülésen a javaslatot mégsem elsősorban az elkészült anyag színvonala miatt utasították el, hanem egyrészt a provokátorok egybehangolt támadásai, másrészt a jelenlévők többségének - akik között jelentős számban voltak a reformköri mozgalomhoz nem tartozó résztvevők - politikai gyávasága miatt.
E politikai gyávaság mindenekelőtt a tanácskozás szegedi szervezőbizottságából sugárzódott ki, amelynek rejtőzködő karmestere Vastagh Pál volt, a nyílt színen szorgoskodó fő végrehajtó pedig Géczi József. Az előzőekben már láttuk, hogy Vastagh Pál előzetesen, hamisan arról tájékoztatta a Politikai Bizottságot, hogy a tanácskozás nem akar közös platformot elfogadni, Géczi József pedig mind a nyitó-plenáris ülésen tartott előadásában, mind az 1-es szekció elnökeként a platform elfogadása ellen szónokolt.
A provokátorok ügyködését és a szegedi szervezőbizottság politikai gyávaságát nem tudta ellensúlyozni az sem, hogy Géczi kivételével a szekciók elnökei az elfogadandó közös platform érdekében tevékenykedtek, hogy a szekcióvitákban azok voltak a hangadók, akik akarták a közös platform elfogadását és a szekciók mindegyikében többségi szavazással el is fogadták a javasolt platform egyes részeit. Mindezek ellenére a tanácskozás sikerét megtorpedózni akaró jól szervezett törpe kisebbség - maga mögött tudva a szegedi szervező-bizottság nem is csak hallgatólagos támogatását - a nagymértékben kibővült érdeklődő, nem-reformkörös tömeg támogatásával, obstrukcióval, provokációval, a politikai gyávaságnak a megfontoltság látszatát kölcsönözve, el tudta érni, hogy az estére már elfáradt és a többségében nem radikális reformer, hanem reformszocialista küldöttek nemcsak a Budapesti Reformkör által előkészített Nyilatkozatban foglaltak ellen, hanem a szekciókban kidolgozott és ott a többség által már elfogadottak ellen, azaz a közös platform elfogadása ellen is szavazzanak. (Az egy külön kérdés, melyre ma már nem lehet válaszolni, hogy az esti plenáris ülésen a Vastagh Pál jelentésében írott 150-200 érdeklődőből hányan vettek részt és közülük hányan szavaztak, minden bizonnyal a platform elfogadása ellen?! Nagyon valószínű, hogy sokan, mert csak így válik érthetővé, hogy a szekciókban a többség által elfogadott platformrészeket a plenáris ülés nem fogadta el.)
A közös platform elfogadásának az elutasítása egyúttal azt is jelentette, hogy a Budapesti Reformkör által javasolt és a szekcióvitákon a küldöttekhez eljuttatott Nyilatkozatot sem fogadta el a szombat esti plenáris ülés. Így a szegedi tanácskozás nem deklarálta az MSZMP reformszárnyának a megalakulását; továbbá - mindezek következtében - a reformkörök Országos Koordinációs Tanácsát sem lehetett létrehozni.
A szegedi tanácskozás kudarc-oldalához ezért mindenekelőtt a Nyilatkozat, illetve a benne foglaltak elutasítása tartozik. Mindez ugyanis azt jelentette, hogy a reformköri mozgalom többségi, reformszocialista irányzata ezzel az elutasítással nyilvánvalóvá tette, hogy nem képes önmagát az MSZMP-n belül autonóm mozgalommá, ha úgy tetszik, önálló frakcióvá szervezni, amely alapjává és garanciájává válhatott volna egy új típusú - szociáldemokrata jellegű - párt létrehozásának, ahogy ezt a Budapesti Reformkör platformja és az erre támaszkodó szegedi Nyilatkozatunk célul kitűzte. E kudarc része volt, hogy a reformköri mozgalom elkészült platformját a tanácskozás csak - további vitát igénylő - javaslatnak fogadta el, hogy az 1-es szekcióban elért többségi álláspont ellenére 1956-ot nem nyilvánítottuk forradalommá, hogy a 3-as szekcióban elfogadott és az általuk kidolgozott rész-anyagba bekerült állásfoglalást a rendszerváltás szükségességéről a tanácskozás nem fogadta el, hogy az 5-ös szekció rész- anyagát, - amely kimondatlanul elfogadva a rendszerváltást, felvázolta a békés átmenetet a parlamentáris demokráciába - a szegedi tanácskozás, mint a reformköri mozgalom platformjának részét, szintén nem fogadta el. Ezek együttesen azt bizonyították, hogy a reformköri mozgalom reformszocialista többségi irányzata nem volt képes felismerni az ország előtt álló történelmi szükségszerűséget, és nem nőtt fel a rendszerváltozás szükségességének tudatos, különben általa objektíve támogatott, elfogadásáig.
Ezért, az itt elmondottak miatt, határozottan vissza kell utasítani napjaink olyan retusálási törekvését, amelyet a Rendszerváltók a baloldalon Reformerek és reformkörök 1988-1989 c. kiadványban fogalmaztak meg, hogy a szegedi tanácskozáson valamiféle “áttörés” történt, hogy ott valamiféle “baloldali forgatókönyv készült a rendszerváltáshoz”[85] Mert ugyan e “forgatókönyv” a Budapesti Reformkör javasolta Nyilatkozatban valóban elkészült, de a szerkesztők az említett kiadványhoz írott jegyzetben arról mélyen hallgatnak (de Géczi József is elfelejtette elmondani a kötetben közzétett, Reformerek és reformkörök c. írásában), hogy a rendszerváltás e forgatókönyve azért nem válhatott a reformköri mozgalom elfogadott, közös programjává, mert a provokátorok elérték céljukat, sikerült megakadályozniuk ezt az “áttörést”, Nyilatkozatunk elfogadását, többek között azért, mert Vastagh Pál utasítására az egyik szerkesztő, Géczi József is, egyik kerékkötője volt annak, hogy a reformköri mozgalom a szegedi tanácskozáson ezt az “áttörést”, a rendszerváltás baloldali forgatókönyvét valóban elfogadja.
Mindez nem jelentette azt, hogy a szegedi tanácskozás tevékenysége nem járult hozzá a rendszerváltáshoz; a tanácskozás eredményei - a résztvevők szándékaitól függetlenül - objektíve jelentős szerepet játszottak a rendszerváltozás feltételeinek megteremtésében, melyben kiemelt jelentősége volt az Ellenzéki Kerekasztalhoz intézett levelünknek. De míg a reformköri mozgalom reformszocialista többségi irányzatának törekvései “csak” objektíve szolgálták a rendszerváltást, addig a Budapesti Reformkör tevékenysége - így a szegedi tanácskozáson végzett munkája, mind az 5.-ik szekcióban játszott szerepe, mind az előterjesztett Nyilatkozat tervezetünk, amelyet a tanácskozás nem fogadott el - a rendszerváltás lehetőségének a tudomásulvételéből indult ki, javaslatainak megvalósítása ezt a célt szolgálta volna.
A Grósz-féle vezetés reagálása a szegedi tanácskozásra
Ha ezek után szemügyre vesszük, hogyan reagált a szegedi tanácskozásra az MSZMP Grósz-féle vezetése, akkor először is Vastagh Pál ellentmondásos manőverezését kell bemutatnom.
Vastagh ugyanis 1989. május 23-án írta meg jelentését a Politikai Bizottságnak a szegedi tanácskozásról.[86] Vastagh a jelentés első részében a tanácskozás létrejöttének az előzményeiről ad tájékoztatást (itt mondta el, hogy a szervezőkhöz eljutott olyan követelés is, hogy az Ellenzéki Kerekasztal képviselői is kapjanak meghívást); a második rész foglalkozik - felemás módon, a történteket eltorzítva - a tanácskozás eseményeivel. Azt állította, hogy a szekcióülések élénk vita során szigetelték el a “szélsőséges vagy irreális felvetéseket, így azok már a szekciók összefoglalóiba, javaslataiba sem kerültek be (például 1956 forradalommá nyilvánítása)”.[87] Továbbá közli, hogy ezért: “A budapesti résztvevők között akadt néhány személy, aki ezt nehezen viselte el és a záró plenáris ülés második felében sértődött hangnemben szólt hozzá, ezzel indulatos vitát provokált.”[88] Bírálóan szólt a sajtó tevékenységéről, hogy az aránytalanul kiemelt, felnagyított néhány terítékre került témát (így Nagy Imrével, az Ellenzéki Kerekasztalnak szóló válasszal, a pártkongresszus összehívásával, a pártszakadással kapcsolatos témákat). Vastagh igyekezett bizonyos problémákat mellékes kérdésként beállítani, az elfogadott állásfoglalások élét tompítani; így ily módon került bemutatásra a pártkongresszus követelése, az Ellenzéki Kerekasztallal való tárgyalások kérdése; az 5-ös szekció vitájának bemutatása kifejezetten hazug: “Egyetértettek abban, hogy a demokratikus jogállamiságba történő átmenet során megőrizzük a szocialista értékrendet, a szocialisztikus célkitűzéseket és elveket.”[89] - írta Vastagh jelentésében.
A jelentésről összegzésként elmondható, hogy aki csak ebből a jelentésből tájékozódott a szegedi tanácskozásról az lényegében nem kapott valós képet a történtekről és ezért többé-kevésbé megnyugodva térhetett napirendre vele kapcsolatban.
Úgy tűnik Grósz Károlyt és Fejti Györgyöt nem nyugtatta meg a jelentés; május 25-én Szántó Györgyöt és engem behívattak a Pártközpontba, ahol Forgács Imre és Tóth András fogadott minket. A szegedi tanácskozással kapcsolatos számonkérő beszélgetés hangos vitává fajult, melyen kifejtettük szegedi magatartásunk okait, bíráltuk a Grósz-féle vezetés politikáját.
Minden bizonnyal ez a pártközponti vizitünk is hozzájárult ahhoz, hogy Vastagh Pál tanácskozáson történteknek békítően bagatellizáló törekvése - mondok is róla valamit, meg nem is - nem járt sikerrel; a Politikai Bizottság 1989. május 26-i ülésén, a szegedi tanácskozást vitató hozzászólások során, elszabadultak az indulatok. Ennek az ismertetése során most a szegedi tanácskozás - és a Budapesti Reformkör elleni indulatok általános problémáit mutatom be, az Ellenzéki Kerekasztal és a Budapesti Reformkör viszonyával kapcsolatos kérdéseket - így a PB-n felvetődött ezzel kapcsolatos kritikákat is - majd a következő, negyedik részben fogom tárgyalni.
Vastagh Pál önmagát és a szegedi szervezőbizottságot védendő elősorolta, hogy mi mindent is szándékoztak egyesek a tanácskozáson elérni és hogy abból milyen kevés valósult meg: “az előkészítések során négy, eléggé fontos kérdést vitattak meg. Na most, ezekben olyan tételek szerepeltek, mint az MSZMP-reformszárny megalakulásának hivatalos bejelentése. A reformszárny alapdokumentumát a Budapesti 1-es sz. Reformkör platformja jelentse. Hozzák létre a reformköri mozgalom Országos Koordinációs Tanácsát, amely képviseleti és nyilatkozatkiadási joggal rendelkezik, és hívják meg a rendezvényre az Ellenzéki Kerekasztalt. Tehát ezek a hét folyamán, ott a belső birkózásban ezeket a dolgokat tudták rendezni az előkészítők.”[90] Hát ezeket a szegedi előkészítők - mint láttuk - valóban “rendezték”; amit nem sikerült “rendezniük”, arról Vastagh a következőket mondta: “Ebben az ominózus ötödik csoportban, amiben az átmenet kérdéseiről tárgyaltak, sajnos mind a két elnöke a szekciónak ebből a reformkörből volt.” Ahogy ez várható volt, így próbálta elhárítani Vastagh a szegedi szervezők felelősségét az 5.-ik szekcióban történtekkel kapcsolatban. Majd Vastagh így folytatta tovább a mosakodást: “És én most kedden (május 23.-án) részt vettem a záró megbeszélésen otthon a mieinkkel, akik elmondják, hogy... kettős torzítás van. Egyrészt a sajtóban exponálódik három probléma, és mások nem. Másrészt pedig a szekcióüléseken elhangzottak nem felelnek meg annak, ami végül is a dokumentumba került át. És így, így alakult ki végül is az a tervezet, amit nem fogadtak el, mert nem jutottak egyetértésre benne, és ez még mindig tervezeti állapotban van.”[91] Vastagh e hazug állítása miatt is kellett ismertetnem részletesen a szekciókban történteket, különös tekintettel az 5.-ik szekcióra; láttuk, hogy a szekciók által elfogadott részanyagok a hozzászólók többségi álláspontját fejezték ki, - ez alól talán a Géczi József dirigálta 1-es számú szekció volt csak a kivétel -, és a platformba javasolt részeket az egyes szekciókban a szavazáson jelentős többséggel fogadták el.
Ezek után a PB-ülés résztvevői hozzászólásaikban dühödt támadást intéztek a Budapesti Reformkör - és annak szervező- bizottsága ellen, különösen az 5.-ik szekcióban történtek-, valamint az Ellenzéki Kerekasztalnak szóló válaszlevél miatt.
Nagy Imre a következőképpen látta a szegedi tanácskozást:
“tanulságos volt a kontraszt az ott összegyűlt, négyszáz körüli résztvevő, meg kb. 5-10 fős nagyon agilis, nagyon harcias csoport között, amelyik innét a budapesti, hát az a helyzetből adódik, budapesti reformkörhöz kötődő (Jassó: az 1. sz. reformkör) a legelemibb demokratikus normákat felrúgva, tehát a szekcióba, ha alulmaradtak, akkor kiküldték a szekció felét, hogy nem szavazhatott, aztán újra szavaztak. Egy kicsit néhány alternatív szervezet belső módszertanát megjelenítve lépett fel. Én tehát azt tartom nagyon lényegesnek, hogy azt az értéket, amit ez az egész reformköri mozgalom elindított ezen a párton belül, azt próbáljuk tudatosan elválasztani attól a szűk csoporttól, amelyik egy kicsit erre hivatkozva, kicsit ennek a nevében, néha ezt uralva próbált és próbál fellépni.”[92]
Nyers Rezső: “Egyetértek Nagy elvtárssal, ahogyan minősíti ott Szegeden a történteket, Kecskemétre és Szegedre is ez jellemző. (...) Olyan marhaságokat tudnak mondani, hogy az ember haja az égnek áll. Ez egy része. És egy része az én benyomásom szerint, határozottan az ellenzék befolyása alatt van, olyannyira, hogy az ellenzék zászlóját lobogtatja. Valószínűleg az a tíz valamennyi ember, ez az. Hát ezek fölhasználják.”[93]
Grósz Károly a 3.-ik szekció által készített anyagból “szemezget” és bírál, amelyhez kapcsolódva Jassó Mihály a következőket mondja: “Nem tudom, hogy ezt speciel ki szerkesztette, de elképzelhető, hogy a mechanizmusuk ugyanúgy működik, mint az 1. sz. reformköré. 1. sz. reformkörnek - a kvázi - vezetősége, mert ők nem hajlandók magukat vezetőségnek nevezni, mert azzal a szervezeti jellegüket demonstrálnák, hanem ilyen intéző bizottság, szervezőbizottság, azt megkaparintotta négy-öt ilyen rendkívül militáns figura. Ez a két ember, aki ott lent volt (az előzőekből: Szántó György és Novák Zoltán-N.Z.), meg a harmadik, akit lehurrogtak, a Szabó Zoltán, ezen kívül a Vajda János meg még egy ötödik figura a Párttörténeti Intézetből. (Kerekes György, de a Társadalomtudományi Intézetből-N.Z.) Ez az öt ember írja, szövegezi a sajtószolgálatnak nap mint nap kiküldött dolgaikat. Ezen a héten szerdán nemcsak Szegedről folyt vita, meg arról, hogy kinyilatkoztatták, hogy tárgyalni akarnak az Ellenzéki Kerekasztallal, ezzel sem értett egyet a jelenlevők döntő többsége. És kvázi felelősségre vonta ezt az öt embert. Plusz felelősségre vonták őket az elmúlt héten megjelentetett levelükért, ami a Te interjúddal kapcsolatos. (Grósz New-York Times-nek adott interjújáról van szó. N.Z.) Amit nem beszéltek meg, nem értettek így egyet vele, de ez az öt ember ezzel nem törődik. Ők csinálják, és ma már publicitásuk van, bejelentkeznek, elfogadják tőlük. Erről a vitáról érdekes módon már nem jelent meg közlemény úgy a sajtóban, hogy ellentétek voltak köztük. Hát mi úgy vagyunk velük kapcsolatban, hogy én ezzel az egész társasággal már leültem nem is egyszer. Ezzel a vezérkarral is. Normálisan tárgyalni nem nagyon lehet velük, hát lehet egyezkedni, beszélgetni, egy-két dologban dűlőre jutni, de abszolút módon, normálisan nem lehet velük tárgyalni, mert ők a maguk véleményén kívül mást nem ismernek el. Tehát bennük tolerancia az égvilágon aztán semmi sincs, hát a saját reformkörükön belül sem ismernek el toleranciát. Azt tudjuk, hogy vannak még a vezetésben is olyanok, akik szeretnék már ezt a magot leválasztani önmagukról, mert terhes. És ezen kívül van még vagy negyven reformkör Budapesten. Nem hagyják szóhoz jutni a többit. Hát vannak nagyon tisztességes reformkörök, akik a programmunkákban segítenek. De ez, ami ráadásul Budapest Reformkör néven fut, tehát egy olyan hatást kelt, mintha ők szövetségesei lennének a budapesti reformköröknek. És annak a nevében beszélnek. Öt ember. Összesen vannak - hosszabb ideje most már, tehát hetek óta - mintegy hatvanan, akik állandóan ott vannak, és egy kétszáz fő forgolódik körülöttük, aminek az összetétele változó. Ilyen-olyan kíváncsiskodó oda megy. Jellemző módon ők rendszeresen szavaztak, mert teljesen mindegy, hogy ki van ott. Tehát, ha ott Fideszesek vannak, a Duna-körösök meg ők harmincan, ők akkor is szavaztatnak és megjelentetik, mint a Budapesti 1. sz. Reformkör tézisei. Így megy! De hát nem tudom, hogy ez hogy ment, erről én nem tudok. Én a budapesti fogalmazványokról tudok, az így készült.”[94]
El kel mondanom, hogy Jassó a PB-ülés előtti napokban a nagy nyilvánosság előtt teljesen másként nyilatkozott a reformkörök szegedi tanácskozása kapcsán rólunk: “A budapesti reformkör gondolatiságát ismerem; ez olyan szellemi áramlat a párton belül, ami rendkívül hasznos lehet az új típusú párt kialakításához, mert ma már nem biztos, hogy a megújulás önmagában elegendő.”[95]
Igaz, ez a nyilatkozata még a május 26-i PB-ülés előtt volt. Ezen ülés után azonban “felbátorodott” és május 29-én az Esti Hírlapnak adott interjújában nyilvánosan is ránk támadt. A riporter - Kőszegi Ferenc - kérdése a következő volt: “A budapesti 1. számú reformkörről ezen a pártaktíván - május 27-én, a 31-es Állami Építőipari Vállalatnál megtartott pártaktíváról van szó. N.Z. - ön igen erőteljesen nyilatkozott. Miért?
- A szélsőséges megnyilvánulásaikról nyilatkoztam erőteljesen. (...) én azt nem tartom igazi reformernek, ha valaki reformerségével akar presszionálni és a saját véleménye mellett nem tűr el más álláspontot, tehát kötelezően rá akarja kényszeríteni a pártra saját véleményét, s nem ismer ellentmondást. (...) Azt szeretném, ha a budapesti 1. számú reformkör is egy jó fővárosi program szolgálatába állna, természetesen nem olyan értelemben, hogy kiszolgálója legyen a Budapesti Pártbizottságnak. De ha csak a párt tagadása, az állandó elhatárolódás jön ebből a körből, akkor az nem jó. Ha állandóan a konfliktust keresik, ha félmegoldásokat vetnek oda, ha csak részben ismerik a párt tárgyalási szándékát, de azért leszólják azt, ha ők akarnak tárgyalni az ellenzékkel a párt nevében, s a párt helyett - mindezeket nem tartom helyes megoldásnak.”[96]
A Budapesti Reformkör ekkor még nem reagált Jassó Mihálynak erre a nyilvános bírálatára, időlegesen napirendre tértünk felette.
Visszatérve a Politikai Bizottság ülésén történtekre Fejti György hozzászólásának egy részletére utalok: “A másik, amit szeretnék elmondani még, hogy roppant fontos lenne, hogy ezeket a finom leválasztási műveleteket, amire itt Nyers elvtárs is és a Nagy Imre is utal, ezeket próbáljuk megtenni, tudniillik összemosódnak a dolgok, a külső szemlélőben egyértelműen, és a külső szemlélő a hangos kisebbséget azonosítja, és az erről terjedő híreket, torzításokat és a rémhíreket az egésszel. Na most hát, hogy a pártközvélemény megosztott a jelenséggel kapcsolatban - ez ténykérdés. Vita van körülötte, vannak, akik kifejezetten ilyen ellenséges gyűjtőhelynek tekintik. Vannak, akik szuperlatívuszokban beszélnek róla. És a két véglet között nagyon sokféle vélemény van.”[97]
Eötvös Pál - a Népszabadság főszerkesztője - arról beszélt, hogy a sajtó kérdése Szegeden hogyan került szóba; elmondta, hogy ő felajánlotta a reformköri platformok Népszabadságban való közlését, ami zajos sikert aratott. Ez a helyeslés azonban - szerinte - nem sokáig tartott, mert: “több szekcióban elhangzott, hogy ez nem megoldás. Jelenleg úgy állunk, hogy, illetve ott elhangzott, hogy át kell venni a sajtót, tehát birtokba kell venni a sajtót, vagy a szegedi Platform újságot, vagy pedig a Népszabadságot. Vagy a Népszabadság egy részét. Ez ugyancsak nem került bele a fogalmazványba, sejtésem szerint azért nem, mert ennek az opponálói ugyancsak a Budapesti Reformkörből kerültek ki. (...) Ezt ők azzal a kérdéssel kapcsolják össze, amit a Vastagh elvtárs említett, tehát hogy kinyilvánítják-e a reformkörök az MSZMP reformszárnyának megalakulását. Abban a pillanatban ugyanis - erről tudomásom van -, hogyha ez elhangzik, akkor ehhez önálló sajtót igyekeznek teremteni. Most ennek milyen következményei lesznek, ezt e pillanatban fölmérni is nehéz. Tegnap egy üzenetet kaptam, amelyik az 1. sz. reformkörtől, amelyik meglehetősen nyers fogalmazásban tudtunkra adja, hogy hamarosan tájékoztatni fognak bennünket arról a követelésükről hivatalosan is, hogy a Népszabadság minden hónapban egy szombati számának a teljes hétvégi mellékletét ennek a reformkörnek bocsássa rendelkezésre.”[98]
Eötvös Pálnak ehhez az eléggé zavaros hozzászólásához a következők a megjegyzéseim: a Budapesti Reformkör szervezőbizottsága valóban tárgyalt arról, hogy hogyan lehetne együttműködni a Népszabadsággal bizonyos reformköri anyagok - s itt nemcsak a Budapesti Reformkör anyagairól lett volna szó - Népszabadságban való megjelentetése érdekében. Előzetes puhatolózással Kékesi Katalint - aki a Népszabadság munkatársa volt - bíztuk meg, hogy az illetékesekkel vegye fel a kapcsolatot és jelezze, hogy e tárgyban szeretnénk megbeszéléseket folytatni. Aki ismerte Kékesi Katalint az tudja, hogy - rendkívül szimpatikus, szerény, kedves lénye okán - ő, az Eötvös által jellemzett módon nem viselkedhetett.
Eötvös zavaros nézeteinek lehetséges okairól kaphatunk egy egész csokorra valót, ha megismerkedünk a Kritika 1993. novemberi számában megjelent Eötvös Pál interjújának második részével, amelyet Mihancsik Zsófia készített, A Blahától a Bécsi útig címen. Ebből az interjúból kiderül az a megdöbbentő tudatlanság, melyet Eötvös Pál árult el a reformkörökkel kapcsolatban. Ő ezt a mozgalmat egyértelműen népies indíttatású mozgalomnak fogta fel; Pozsgayt azonosította a reformkörökkel; Pozsgay és az MDF “kokettálását” a reformkörök számláján tartja nyilván stb.
Eötvös ott volt Szegeden s míg - ahogy láttuk - felajánlotta a Népszabadságot a reformkörök anyagainak közlésére, ugyanakkor fejében és szívében, ahogy ezt a riportban közli az volt, hogy: “meghallgattam több előadást, köztük nívósakat is, de végül rossz érzésekkel jöttem haza. Azt mondtam otthon este, hogy fogalmam sincs, mi lesz itt, de hogy ezekkel nem, az biztos.
Kik voltak az ezek?
A reformkörösök, tehát a párt belső ellenzéke.
(Majd később:) De visszatérve Szegedhez: a reformkörösökkel kialakult feszültséget akartuk oldani, meg tájékozódni mentem Szegedre. De amit hallottam, abból sok minden áttekinthetetlen és zavaros volt nekem.”[99]
Eötvös Kritiká-ban megjelent nyilatkozatában az a megdöbbentő, hogy annyira tájékozatlan volt a reformköri mozgalomban lévő folyamatokról, hogy pl. a Budapesti Reformkörről nem is sejti, hogy annak semmi köze nem volt a népies vonalhoz, hogy mi inkább - ha már kell valami lekerekített, s ezért csak rész-igazságot kifejező jelző - urbánusok voltunk, az SzDSz szociáldemokrata-szociálliberális szárnyához sokkal közelebb álltunk, mint a Grósz-féle MSZMP-hez, továbbá hogy mi elutasítottuk - ahogy erről hamarosan beszélni fogok - a reformköri mozgalom egyes csoportjainál meglévő népies-nacionalista törekvéseket.
E kis kitérő után visszatérve a PB-ülés vitájához, Grósz Károly reagálva Eötvös Pál hozzászólására azt mondta: “hogy a Népszabadságból mit kap vagy mit nem kap a reformkör, azt nem a reformkör dönti el, hanem a vezetés dönti el.”[100]
A PB-ülés végül azon meditált, hogy miképpen tájékoztassa a következő KB-ülést a szegedi tanácskozásról. Vastagh Pál magatartására jellemző, hogy - megrettenve a tanácskozást ért bírálatok miatti felelősségre vonástól - még azt is kijelentette: “Én nem voltam házigazdája ennek a rendezvénynek, mondjuk a Politikai Bizottságnak összeírtam a tapasztalataimat, de azt talán meg kellene gondolni, hogy a Központi Bizottság számára is én írjam alá.” (Amikor a tanácskozás estéjén Vastagh Pál Pozsgay Imrével nemzetközi sajtótájékoztatót tartott, akkor nem jutott eszébe, hogy sem ő, de Pozsgay sem, nem házigazdája a rendezvénynek?!) Majd Vastagh bejelentése kapcsán nevetséges vita kezdődött arról, hogy ki írja alá a KB-nak szóló tájékoztatót. Ennek során Grósz kijelentette: “Akkor nincs aláírás. Kell a testületnek valami orientáció, mert ott el fog szabadulni a különböző indulat. Így is el fog, de hát legalább akkor van valami nyomvonal.”[101]
A KB május 29-i ülésén e tájékoztató kapcsán nem szabadult el a “különböző indulat.” A tájékoztató - amelyet végül senki sem írt alá, de szövegében teljesen megegyezett a Vastagh Pál által a PB május 26-i ülésére készített jelentésével - a Különfélék napirendi pont 13. függelékeként szerepelt[102], és az ülés elnöke, Iványi Pál a következőkkel vezette be e témát: “Van egy tájékoztató az elvtársak előtt az MSZMP reformkörök 1989. május 20-án Szegeden rendezett munkatanácskozásáról. Grósz elvtárs nem kíván megjegyzést fűzni a tájékoztatóhoz. Megkérdezem, van-e valakinek kérdése? Megjegyzése, észrevétele? Ha nincs, akkor kérem a Központi Bizottságot, hogy a tájékoztatót vegye tudomásul.”[103] És a KB tudomásul vette...
Áttekintettem az 1989. május 26-i PB-ülés hozzászólásainak egy részét, amely a szegedi tanácskozás általánosabb problémáit érintette; a következő, - a békés átmenet kérdéskörével és az ellenzéki mozgalomhoz való viszonyunkkal foglalkozó - negyedik részben, még majd az ülés vitájának az ismertetését folytatni fogom.
De a vita részleges bemutatása ellenére már itt kikívánkozik belőlem annak a megdöbbentő felismerésnek a kimondása, hogy az ország legfőbb, tényleges hatalmi szervében, a Politikai Bizottság ülésének vitájában a tudatlanságnak, a bárgyúságnak, a gyermekdeden abszurd torzításnak, a hazugságnak, a kis-stílű helyezkedésnek, a már-már gyűlöletként megjelenő politikai rosszindulatnak a mérhetetlen tömegével találkozhattunk. Mindezek fényében válik érthetővé, hogy egy párt, amelynek ilyen vezetése volt, az méltatlanná vált az ország politikai irányítására.
Vádaskodások a Budapesti Reformkörrel kapcsolatban
A szegedi tanácskozáson történtek, valamint a Politikai Bizottság május 26-i ülésén elhangzottak után itt az ideje, hogy szembenézzek a Budapesti Reformkörről alkotott véleményekkel-vádaskodásokkal, és a bizonyítható tények alapján mutassam be a Budapesti Reformkör és szervezőbizottságának a tevékenységét és utasítsam vissza a nyilvánvaló rágalmakat.
A PB-ülésen Jassó csokorba kötötte a Kör elleni vádjait és mindenekelőtt a Kör szervezőbizottságának öt tagját marasztalta el, úgy állítva be a helyzetet, mintha mi öten terrorizálva a tagságot, a legagyafúrtabb eszközökkel - különböző szavazási manőverekkel, durva intoleranciával, stb. - érnénk el rendkívül militáns céljainkat. (A szegedi tanácskozás kapcsán Nagy Imre mondta ugyanezt.)
Az előzőekben már beszámoltam arról, hogy ezt a szervezőbizottságot - amelyet Kerekes György, Novák Zoltán, Szabó Zoltán, Szántó Zoltán, Vajda János alkotott - a tagság még április első felében választotta meg úgy, hogy - nem önjelölések, vagy ajánlkozások, hanem - a tagságból kiinduló javaslatok alapján, szavazással dőlt el, hogy ki kerüljön be a szervezőbizottságba.
Kik szavazhattak a Kör ülésein? Jassó azt állította, hogy mindenki szavazhatott, aki éppen betévedt a Kör ülésére. A Kör ülésein a reformkör tagjai szavazhattak, azok, akik az első, április 5-i aláírásnál, 29-en elfogadták a Kör platformját, illetve azok, akik kb. több mint százan, április első felében ugyanezt tették: ez a jóval több mint száz fő, volt az alapító tagság, ők szavazhattak.
Ugyanakkor nem akarom azt állítani, hogy ez a kimondott és elfogadott elv bizonyos esetekben kisebb mértékben nem sérült volna meg. Először is a Körnek voltak olyan “tagjai”, akik nem írták ugyan alá a platform elfogadását - mert később kezdtek eljárni a Kör üléseire, vagy mert a platformmal nem értettek egyet -, de a Kör üléseire rendszeresen jártak és tevékenyen - különböző megbízatásokat is vállalva - vettek részt a Kör munkájában, ezzel igazolva, hogy a platform aláírása nélkül is a Kör tényleges tagjai; nyilván ők rendszeresen és jogosan szavaztak. Bizonyára az is előfordult, hogy egy-egy vitára bevetődő érdeklődő - aki nem ismerte a Kör belső rendjét - az éppen akkor történő szavazáson ő is szavazott, de az ilyen jellegű szavazatok - már a Kör tagságának nagy létszáma miatt sem, de azért sem, mert egy-egy állásfoglalás, különösen a fontosabbak, hosszabb ideig készültek - nem határozhatták meg módosítólag az egyes állásfoglalások tartalmát.
Nézzük meg, hogy mi volt a szervezőbizottság kompetenciája, jogköre. E bizottság - jelentős, elvi állásfoglalást igénylő esetekben - előkészítő és javaslattevő hatáskörrel rendelkezett. A bizottság - saját kezdeményezésére, vagy a tagság által javasolt kérdésben - elkészítette javaslatát, amelyet a Kör megvitatott és többségi szavazással vagy elfogadott, vagy elutasított, illetve az adott problémát a vita tanulságait figyelembe veendő módon újra napirendre tűzött. A Kör ülésére úgy kerültek e javaslatok, hogy a szervezőbizottság saját kebelén belül egy-egy állásfoglalás-javaslat elkészítésére felelőst jelölt ki, és a felelős által készített előterjesztést a bizottság megvitatta és a vitatott esetekben a bizottság is többségi szavazással döntött. Ez azt igényelte, hogy a szervezőbizottság szükség szerint, nagy gyakorisággal ülésezzen. Az is gyakran megtörtént - különösen akkor, ha egy témát a Kör ülése újra tárgyalt -, hogy a tagság küldte ki azt a bizottságot, amelynek feladata volt a javaslat előkészítése.
A szervezőbizottság kompetenciájához azonban nemcsak előkészítő és javaslattevő jog tartozott; e bizottság a maga nevében nyilatkozhatott is. Ezt a jogot olyan fontos és sürgős esetekben gyakoroltuk, amikor nem volt arra idő, hogy kivárjuk a Kör szerdai ülését, mert annál gyorsabban kellett megnyilvánulni. (Így volt ez Grósz Károly április 22-i, “gazdasági szükségállapotot” szándékozni akaró TV nyilatkozata esetében, ugyancsak az ő, New-York Times-nek adott nyilatkozata esetében is.) Ezeket, a szervezőbizottság nevében kiadott nyilatkozatokat, állásfoglalásokat, azonban utólagosan a Budapesti Reformkör szerdai plénuma elé kellett vinni, jóváhagyásra. Hogy szükség volt az ilyen gyors vélemény nyilvánításra, azt az is mutatja, hogy létrehoztuk a szóvivői intézményt is; Dr. Somos Iván, Sóskuti Márta, Szabó Zoltán, Szántó György voltak a szóvivőink, akik a Budapesti Reformkör többségi álláspontját saját véleményükként igyekeztek képviselni.
Az eddigiekben már néhány állásfoglalás megszületése kapcsán bemutattam ennek a mechanizmusnak gyakorlati megvalósulását. Jassó állításával ellentétben - aki azt mondta, hogy a szervezőbizottság a Körön belül sem volt toleráns - el kell mondanom, hogy egyetlen egy állásfoglalás-nyilatkozat nem született meg úgy - s ez nagyon nagy dolog -, hogy a szervezőbizottság véleménye és a Kör tagsága többségének a véleménye ne esett volna egybe, amelyet az bizonyít, hogy a szervezőbizottság által előterjesztett egyetlen egy javaslatot, egyetlen egy, a bizottság nevében kiadott állásfoglalást-nyilatkozatot a Kör plenáris ülése nem utasított el; igaz, az sok esetben megtörtént, hogy a vita alapján az előterjesztéseinket ki kellett egészíteni, vagy kisebb-nagyobb mértékben módosítani.
Ennek a helyzetnek az igazi jelentőségét akkor tudjuk megérteni és értékelni, ha tudjuk: a Kör ülésein nagyon kemény-éles viták voltak; a szervezőbizottság előterjesztéseinek voltak komoly opponensei. A legjellemzőbb erre Nagy Mihállyal (a rendszerváltás után, Enyedi Nagy Mihály) folytatott ádáz vita. Nagy Mihály nem volt a Budapesti Reformkör tagja, a Gazdagréti Reformkörben tevékenykedett, de alkalmakként, elég sokszor, megjelent a Budapesti Reformkör vitáján. Többször megtörtént - nem tudom, hogy véletlen volt-e, vagy mi volt a tényleges oka, talán a szervezőbizottságban én voltam a legellenszenvesebb Nagy számára -, hogy köztem és közte a vita annyira elfajult, nézeteink annyira kibékíthetetlenek voltak, hogy én bizalmi szavazást kértem: a tagság döntse el, hogy kinek az álláspontját fogadja el, Nagy Mihályét vagy az általam képviselt szervezőbizottsági véleményt. Az a tény, hogy a tagság - több alkalommal is - az általam képviselt álláspontot fogadta el, önmagáért beszél. Ha egyszer is Nagy Mihály mellé állt volna a Kör tagsága, nagyon valószínű, hogy lemondtam volna szervezőbizottsági tagságomról.
Így volt ez május 24-én is, amikor a szegedi tanácskozás tapasztalatait vitattuk meg. Jassó két nap múlva, a PB-ülésen azt mondta - úgy látszik gyorsan informálták a Budapesti Reformkör üléseiről -, hogy a Kör ülésén felelősségre vonták a szervezőbizottságot az Ellenzéki Kerekasztallal kapcsolatos magatartásáért. Ebből az állításból az volt a rész-igazság, hogy Nagy Mihály valóban kritizálta a szegedi tanácskozáson végzett munkánkat, különösen engem, az 5.-ik szekcióban végzett tevékenységemért; ezt a véleményét írásban is lerögzítette: “Meggyőződésünk, ugyanis, hogy a hatalom megosztását, új tárgyaló delegációt és azonnali tárgyalásokat követelni (a Független Kerekasztallal) önmagában nem csak kevés, de súlyos politikai hiba is (...) ami történik, nem más, mint hatalmi elitek kis koalíciója a nép feje felett.”,[104] mondta Nagy Mihály, ez az enyedi népfi, az 5.-ik szekcióban készült anyag kapcsán, velem és a szervezőbizottsággal vitázva. A Kör ülése nem vonta felelősségre sem a szervezőbizottságot, sem engem a szegedi tanácskozáson végzett munkánkért; sem a Grósz-nyilatkozatot elítélő állásfoglalásunkért; ellenkezőleg, egyetértését fejezte ki mindkét esetben végzett tevékenységünkkel.
A Körben nemcsak Nagy Mihály volt, aki opponálta az előterjesztéseket, a vita természetes közege volt a szerdai üléseknek. Ezek a viták korlátozatlanul spontánok voltak, nagyon sokszor igen élesek és nem egyszer értelmetlenül időt-rablóak, de ekkor is maximális volt a tolerancia mind a levezető elnök, mind a szervezőbizottság tagjai, mind az egyes tagok részéről egymás iránt; ez a tolerancia sokszor már akadályozta a célracionális tevékenységet. Ezekben a vitákban a szervezőbizottság előterjesztéseit - ezekkel többször egyet-nem-értve - az átlagosnál többször vitatta Benkő Judit, Monostori Ildikó, Kerekes György, Szántó Miklós, Szenes Imre, Varga József és még sokan mások. De, hogy ezek a sokszor indulatos viták a Körben mégsem fajultak veszekedéssé, az a történelmi korban, az adott politikai-társadalmi válsághelyzetben leli magyarázatát. Mivel a “bölcsek kövével” egyikünk sem rendelkezett, csak a fennálló állapotokat utasítottuk el valamennyien, és mivel a vitán résztvevők - magas fokú erkölcsi- politikai felelősségtől sarkallva - felfokozott érzelmi-tudati állapotban voltunk és a haza és haladás érdekében való tevékenységnek tartottuk az összejöveteleken való részvételt, az állásfoglalások elfogadását, a Körben való munkát, ezért a közösségi szolidaritás erős tudati-pszichés állapota jellemezte összejöveteleinket, ahol egy Nagy Mihály-féle arrogáns, az ellentétes véleményt ellenségesnek minősítő magatartás, disszonáns kivételnek volt mondható.
Mivel Jassó Mihály az öttagú szervezőbizottságot tartotta minden bajok forrásának, valamint azt állította, hogy a vezetésben is vannak olyanok, “akik szeretnék már ezt a magot leválasztani önmagukról, mert terhes”, nézzünk meg néhány problémát a szervezőbizottság kapcsán is. Ez a bizottság rendkívül áldozatos, sok időt-energiát elrabló tevékenységet folytatott; ez a közel nyolc hónap (1989. március végétől-november közepéig) minden időnket lefoglalt. A Kör vitáinak korlátozatlan spontaneitásával szemben, mi, a szervezőbizottság mindenoldalúan megtervezett és alaposan megszervezett munkáját kellett, hogy szembeállítsuk. Különösen Szántó György volt az, aki tudatosan és makacsul állandóan napirenden tartotta a szervezőbizottság munkája optimalizálásának a szükségességét. (Jassó kritikának szánt pejoratív elnevezése, hogy mi “vezérkar” vagyunk, a fent elmondottak értelmében igaz volt.)
Platformunk elfogadása kapcsán már használtam a triumvirátus megjelölést: mi, hárman, Szabó Zoltán, Szántó György és én, minden lényeges kérdésben egyetértettünk és bizonyos kompromisszumokkal képesek voltunk a bizottság másik két tagját, Kerekes Györgyöt és Vajda Jánost is meggyőzni, vagy legalábbis álláspontunkat velük elfogadtatni. Ezzel együtt is véleményük ilyen-olyan mértékig sokszor különbözött az általunk szorgalmazottaktól. (Augusztus közepétől e triumvirátus egységén repedések kezdődtek, Szántó György megnyilvánulásaiban is érzékelni lehetett bizonyos “egyéni” útkeresést.) Az ily módon kialakított szervezőbizottsági álláspontokat - ahogy erről a fentiekben már szóltam - minden esetben sikerült kisebb-nagyobb módosításokkal, de a lényegen nem változtatva, a Kör tagságának többségével elfogadtatni.
A szervezőbizottságban - amely hetente, akár többször is, ülésezett - szintén éles viták voltak, de ezek mindig korrekt keretek között, a lehetséges kompromisszumot keresve, zajlottak. Talán egy alkalomra emlékszem, amikor az éles vita már-már veszekedésbe torkollott. Ez az Új Fórum augusztusi különszáma kapcsán robbant ki Szántó György és Kerekes György között.
A szervezőbizottságban érezhető rivalizálás volt egyrészt Szántó György és Szabó Zoltán, másrészt - kisebb mértékben - Szántó György és Kerekes György között. E rivalizálások egyike sem volt azonban káros a Kör tevékenységében, sőt előnyére szolgált, mert elsősorban a feladatvállalások során jelentkeztek.
Jassó azt is állította, hogy a szervezőbizottság “terrorizálta” a tagságot és ezért az meg akar szabadulni tőle. A tagság bármikor kezdeményezhette volna a bizottság leváltását, és ha nem fogadták volna sorozatosan el a bizottság előterjesztéseit, javaslatait, az minden bizonnyal magától is lemondott volna. Ennek azonban egyike sem történt meg. Sőt, ennek az ellenkezőjét bizonyítja az alábbi történet. Június első felében ugyanis a Körben egy titkos szavazás volt, amelyből a szervezőbizottság tagjainak a népszerűségével kapcsolatban is lehet következtetéseket levonni.
Arról volt szó, hogy miután a KB május 29-i ülése - a reformkörök követelésére - a kongresszus őszi megrendezése mellett döntött, a Budapesti Pártbizottság is - a reformkörök iránti lojalitást mutatva, vagy eleve tudatosan a “mézes madzag” politikáját folytatva - június elején arra a lépésre szánta el magát, hogy Steiner Andor, a Budapesti Pártbizottság egyik titkára közölte velünk, hogy a budapesti reformkörök 5 vagy 6 küldött helyet kapnak a kongresszusra, ezért arra kérte a Budapesti Reformkört, hogy szervezzük meg a választást és közöljük, hogy kikkel akarjuk e helyeket betölteni. E titkos szavazással történő választásnak a következő volt az eredménye[105]:
1./ Kerekes György (41 szavazat)
2./ Szabó Zoltán (38 szavazat)
3-4./ Sóskuti Márta és Szántó György (36-36 szavazat)
5./ Novák Zoltán (29 szavazat)
6./ Varga József (28 szavazat)
7./ Rekvényi László (27 szavazat)
8./ Wilk János (20 szavazat)
9./ Dr. Somos Iván (18 szavazat)
10./ Nagy Mihály (16 szavazat)
11./ Katona   (14 szavazat)
12./ Monostori Ildikó (1 szavazat).
Mivel Szabó Zoltánt az ELTE küldöttgyűlésén küldöttnek választották, ezért a budapesti reformkörök az első 6 vagy 7 helyig bezárólag választottakat delegálták a kongresszusra.
Ennek a szavazásnak a következők az érdekességei:
- a “befutó helyekre” csak a Budapesti Reformkör tagságából kerültek be; más körből a legjobb, Nagy Mihály is csak a 10. helyen szerepelt;
- az első öt helyre a Kör szervező-bizottságának négy tagja került, (így akart a tagság “megszabadulni” tőlünk); ötödiknek Sóskuti Márta (Novák Zoltánt megelőzve); Vajda János a szavazási listára sem került fel;
- mi lehetett az oka, hogy Vajda János a listára sem került fel? Itt nyilván csak találgatásokra vagyok utalva: a valószínű ok az lehetett, hogy Vajda Jánost nem tartották “igazi” szervezőbizottsági tagnak, úgy vélték, hogy Vajda János, mint a Budapesti Pártbizottság politikai munkatársa “csak hivatalból”, összekötőként vesz részt a szervezőbizottság munkájában; ebben a tagságnak nem volt igaza, láttuk Jassó Mihály Vajda Jánost is az “ötök bandája” tagjaként tartotta számon;
- a legtöbb szavazatot Kerekes György kapta, aki megkapta a Budapesti Reformkör mindkét irányzatának (a szociáldemokrata és reformszocialista irányzatokról beszélek) a szavazatát. (De lényegében ez elmondható Szabó Zoltánnal, Sóskuti Mártával és Szántó Györggyel kapcsolatban is.)
Ez a szavazás megmutatta, hogy ha a tagság elégedetlen lett volna a szervezőbizottság “militáns” tagjaival, akkor mindenekelőtt Novák Zoltánt, Szabó Zoltánt, Szántó Györgyöt nem választotta volna meg kongresszusi küldötteinek. (Akik közül végül is csak Szabó Zoltán lett küldött, mi többiek nem, de a Bp.-i PB-nek e “mézes-madzag” cseléről majd a későbbiekben szólok.)
De ez a szavazás másról is beszélt: az a tény, hogy a Budapesti Pártbizottság a Budapesti Reformkört kérte fel e választás megszervezésével, bizonyította, hogy a PB elismerte, hogy e Kör az összefogója a budapesti reformköröknek; továbbá, hogy más körök tagjai is tudomásul vették ezt, így pl. Nagy Mihály is, aki részt vett a megmérettetésben. Különben is, egyetlen egy budapesti reformkör sem tiltakozott az ellen, hogy mi Budapesti Reformkörnek neveztük körünket; legfeljebb arról volt szó, hogy egy-egy velünk szembenálló figura, egyetértve a Grósz-Jassó-vonal ellenünk folytatott harcával, politikai ellenszenvének kifejezéseként sérelmezte ezt az elnevezésünket.
A Budapesti Reformkör helye-szerepe a reformköri mozgalomban
A szegedi tanácskozás fényében, tanulságait figyelembe véve, szükség van arra is, hogy megvizsgáljuk a Budapesti Reformkör helyét, szerepét a reformköri mozgalomban, viszonyát a többi reformkörhöz.
A budapesti reformkörök döntő többségéhez nagyon jó volt a viszonyunk, hisz a Budapesti Reformkör tagjai szervezték meg e reformkörök többségét, illetve a Budapesten lévő reformkörök legaktívabb tagjaiból tevődött ki a Budapesti Reformkör; így a dolog természeténél fogva nem lehetett rossz a kapcsolatunk.
A szegedi tanácskozás után - mivel Szegeden nem tudtuk létrehozni az Országos Koordinációs Tanácsot - ezért Budapesten - választás útján - létrehoztuk a Budapesti Reformkörök és Reform alapszervezetek Koordinációs Tanácsát, ami lényegében nem volt más, mint a Budapesti Reformkör kibővített szervezőbizottsága. E koordinációs tanács létrehozásával bevallottan és nyíltan a tartalomnak megfelelő nevet adtunk tevékenységünknek, kinyilvánítva ezzel azt, hogy a budapesti reformkörök összefogására tartunk igényt. Ez a törekvésünk a budapesti reformkörök többségének a tevékeny együttműködésével történt és valósult meg. Tettük ezt akkor és olyan körülmények között, amikor a Grósz-féle pártvezetés a reformkörök közötti horizontális kapcsolatokat sem igen akarta elfogadni, a vertikális kapcsolatokat pedig egyenesen frakciózásnak minősítette. Ugyanakkor, s ez mutatta e pártvezetés politikai tekintélyének nagyfokú süllyedését, nem mert velünk szemben határozottan, nyíltan fellépni e “frakciós” tevékenységünk beszüntetése érdekében.
Ezek fényében mosolyogni való az, amit Jassó a PB-ülésen mondott, hogy mi nem hagyjuk szóhoz jutni a többi budapesti reformkört; mert először is, miért akadályoztuk volna meg, hogy az egyes reformkörök megszólaljanak, ha van mondanivalójuk; de meg sem tudtuk volna akadályozni, hisz ehhez semmiféle eszközünk nem volt; továbbá, e reformkörök aktív tagjainak egy része egyrészt a Budapesti Reformkörön keresztül szólalt meg, másrészt a létrehozott Koordinációs Tanácson, mert így nyomatékosabb volt az, amit mondtak.
Ez azonban nem jelentette azt, hogy a budapesti reformkörökben mindenki egyetértett Körünk radikális álláspontjával; nyilván a reformszocialista álláspontot vallók sok mindenben másként vélekedtek, ezért szép számmal olyanok is voltak a budapesti reformkörökben, akiknek lényeges kérdésekben más volt a véleményük és ezért sem jártak el a Budapesti Reformkör vitáira. Láthattuk, hogy a szegedi tanácskozáson is voltak olyanok - így pl. Ágh Attila, Kürti Judit, Nagy Mihály, Szenes Imre, stb. -, akik nem értettek egyet az ott képviselt álláspontunkkal. Nyilván közülük kerülhettek ki azok - ha voltak ilyenek -, akik sérelmezték, hogy mi Budapesti Reformkörnek neveztük magunkat. Ugyanakkor az is nyilvánvaló, hogy elsősorban a politikai vezetés részéről indultak el és nyilvánultak meg a Körünkkel kapcsolatos elmarasztalások, mert tudomásul kellett venniük, hogy elnevezésünk tudatos törekvést, valóságos tartalmat takar és ezt a szerepünket - a politikai harc érthető logikája miatt - nem fogadhatták el.
A budapesti reformkörök részéről egyetlen egy kör volt, a Gazdagréti Reformkör, amely többször is bírálta tevékenységünket. E bírálatok mögött azonban mindig - közvetlenül vagy közvetve - megtalálható volt Nagy Mihály; így az külön vizsgálatot igényelne, ha egyáltalán ma már kideríthető, hogy ezek a bírálatok mily mértékig voltak testületi állásfoglalások, avagy csak Nagy Mihály, vagy esetleg egy kisebbség álláspontját fejezték ki. Én nem tűztem ki célul, hogy megpróbáljam e vonatkozásokat is kideríteni; egy ilyen feladat meghaladta volna erőmet, ez majd arra vár, aki a budapesti reformkörök történetét szándékozik megírni.
Így - a fentiek alapján - nyugodtan állíthatom, hogy a budapesti reformköri mozgalomban a velünk egyet-nem értők, a minket bírálók szinte említésre sem méltó, törpe kisebbséget jelentettek; a lényeges és döntően jellemző mozzanat az volt, hogy a Budapesti Reformkör és a többi budapesti kör közötti kapcsolat harmonikus, egymást kölcsönösen segítő, támogató, sőt egymást kiegészítő volt.
Ezért eleve kudarcra voltak ítélve azok “a finom leválasztási műveletek”, melyekről a PB május 26- ülésén Nagy Imre, Nyers Rezső és Fejti György beszéltek. Azért voltak kudarcra ítélve, mert az öttagú szervezőbizottság testületként és egyenként is élvezte a Budapesti Reformkör tagságának a bizalmát; továbbá a Budapesten létező reformköröket sem tudták szembeállítani a Budapesti Reformkörrel, ezért e viszonyban sem lehetett ezeket a “műveleteket” aktualizálni. (Érdemes volna a Belügyminisztérium volt III/III-as csoportfőnökségének az ezzel kapcsolatos tevékenységét publikussá tenni; Fejti György KB titkár felügyelte ugyanis a Belügyminisztériumot, s minden bizonnyal nem beszélt a levegőbe, amikor melegen támogatta ezeket “a finom leválasztási műveleteket”. Ennek ismeretében lehet, hogy magyarázatokat kapnánk olyan kérdésekre is, melyeket eddig a Budapesti Reformkörrel szembeni politikai provokációként, velünk szembeni ellenséges fellépésként tárgyaltunk.)
* * *
A fentebb bemutatott harmonikus kapcsolat nem mondható el a Budapesti Reformkör és a vidéki reformkörök, még inkább e körökben lévő hangadó tagság egy részének a hozzánk való viszonyáról. Ennek ellenére általánosságban azért itt is állítható, hogy a kapcsolatok fő jellemzője - elsősorban a Budapesti Reformkör törekvései következtében - alapjában az együttműködés, a mozgalom közös érdekeinek a vállalása, az egy csapatba tartozás közösségi élménye volt; azzal együtt is, hogy lényeges politikai, elvi, törekvésbeli különbségek voltak az ország reformkörei között, így a Budapesti Reformkör és sok vidéki reformkör között is. Az is igaz, hogy a mozgalomban voltak olyan, egyes hangadók által hol nyíltan, hol burkoltan képviselt törekvések is, amelyek meg akarták mérgezni a Budapesti Reformkör körüli viszonyokat. (A szegedi tanácskozás kapcsán már részben láthattuk, hogy e különbségek miben és hogyan jelentkeztek; az alábbiakban néhány fontos, kapcsolatainkat zavaró új tényezőről kell beszámolnom; a későbbiek során pedig, amikor majd összehasonlítjuk a Budapesti Reformkör platformját az országban lévő néhány más, jelentős szerepet betöltő reformkörnek a platformjával, akkor majd alaposabban megismerkedhetünk e különbségek politikai okaival is.)
A Budapesti Reformkör tudta, hogy platformjában megfogalmazott céljait csak az országos reformköri mozgalom keretében, közös munkával, közös eredményként érheti el; ez a belátás azon is alapult, hogy előbb a Grósz-féle vezetés félreállításában, majd néhány legfontosabb kérdésben - az MSZMP állampárti jellegének a megszüntetésében, a parlamentáris demokráciához való békés átmenet szükségességében - a reformköri mozgalomban teljes volt az egyetértés, ami sok esetben el is fedte, a későbbi időszakra halasztotta a potenciálisan meglévő ellentétek kibontakozását. A Kör szervezőbizottsága ugyanakkor azt is tudta, hogy a platformjában megfogalmazott álláspontjától lényegesen eltérő elvi kompromisszumokat nem vállalhat; ezért az egész reformköri mozgalom története folyamatában a Budapesti Reformkör e kettős szorításban, és az ez által biztosított rendkívül szűkös mozgástérben volt kénytelen tevékenykedni. E két szempontot sokszor rendkívül nehéz volt összeegyeztetni, s amikor lényeges kérdésekben választásra kényszerültünk, akkor a szervezőbizottság - és a Kör tagságának - többségi álláspontja az elfogadott platformhoz való ragaszkodás volt. Ez egyúttal azt is jelentette, hogy törekvéseinket sokszor kísérte kudarc, platformunkban megfogalmazott céljaink jelentős hányada - mivel az országos reformköri mozgalom sok osztaga ezeket nem tudta elfogadni, vagy csak részben azonosult velük, ezért - nem valósult meg.
E korlátok figyelembevételével kell értékelni a Budapesti Reformkör munkáját, elért eredményeit. A kecskeméti tanácskozás megszervezésével ez az együttműködés jól indult; az ott elfogadott Nyilatkozat a mozgalom akkori állapotában a maximumot jelentette, s ennek megszületésében a Budapesti Reformkör küldötteinek jelentős szerepük volt. A Nyilatkozatban kifejezésre jutott - s ez volt a tanácskozás nagy eredménye -, hogy a reformköri mozgalom kezdeti, reformkommunista szakasza országos szinten reformszocialistává vált. Igaz, hogy már itt jelentkezett Géczi József megnyilvánulásában Budapest és a Vidék lehetséges kapcsolatának torz bemutatása, esetleges ellentétükre való apellálás.
Láttuk, annak ellenére, hogy erre a Budapesti Reformkör nem adott semmiféle okot, Szegeden egyesek részéről ez a szembeállítási kísérlet fokozódott, és az első, vitát kiváltó megnyilvánulása a tanácskozáson meg is történt.
Ezért őszintén szembe kell néznünk Budapest és Vidék szembeállításának a kérdésével a reformköri mozgalomban. Ennek a szembeállításnak első jelentkezése Géczi József azon hamis kecskeméti kijelentése volt, hogy január végétől a vidéki reformkörök “kifli alakban körbefogták Budapestet”, továbbá azon megalapozatlan aggodalma, hogy Budapest nehogy “bedarálja” a vidéki reformköröket.
Mielőtt részletesen cáfolnám Géczi kijelentését, méginkább a belőle kinövesztett mítoszt, hogy a reformköri mozgalom a Vidék mozgalma volt, a viták elkerülése végett is, de méginkább az igazság kimondása érdekében hangsúlyozni kell, hogy senki sem tagadhatja, hogy az első reformkör Szegeden alakult meg, hogy a Csongrád megyei Reformkör ezzel példát adott az országnak, s ez a tény nagymértékben hozzájárult ahhoz, hogy az ország más részein - így Budapesten is - reformkörök alakuljanak.
Ennek kimondása után, ha visszatérünk Géczi József “kifli”-jéhez, mindenki beláthatja, hogy egyetlen reformkör (a Csongrád megyei reformkör) nem foghatta körbe “kifli alakban” Budapestet. A reformkörök születési dátuma - amennyire ezt egy naphoz lehet kötni - (a szegedi után) ugyanis a következő: a Budapesti Reformkör 1989. február 15, a Somogy megyei Reformkör február 17, a szentesi reformkör február 22, a kiskunfélegyházi február 27, a nagykanizsai március 1, a kecskeméti március 3 stb.[106] Ezzel a felsorolással nem akarom azt mondani, hogy lenne valami különösebb jelentősége a budapesti, kaposvári, szentesi, stb. reformkörök születésének deklarálásában megnyilvánuló néhány napos különbségnek, csak azt akarom egyértelművé tenni - és ezt is csak Géczi József hamis állítása miatt -, hogy sem a kaposvári, sem a szentesi stb. reformkörök azért nem foghatták körbe “kifli alakban” ezt a reformkör nélküli szegény Budapestet, mert amikor körbefoghatták volna, akkor már Budapesten is volt reformkör.
Nem szólnék egy szót sem, ha ez a szerencsétlen “kifli alak” is Géczi Józsefnek csak egy háryjánoskodó nagyotmondása lenne; de Géczi elvbarátaival és egy félretájékoztatott külföldivel együtt létrehozták azt a teóriának álcázott szivárvány-pántlikás mítoszt, hogy a reformköri mozgalom a Vidék, közelebbről a vidéki kis- és középvárosok mozgalma volt. Géczi mellett, igaz kicsit később, május végén, Ágh Attila is arról írt, hogy a reformkörök “A végeken, a megyékben születtek meg”[107], de tudományosnak tűnő teóriaként ezt Patrick H. O’ Neil, a Forradalom belülről c., a reformköri mozgalom történetéről írott és angolul 1998-ban publikált könyvében próbálta kifejteni. (Szerzőnk a szegedi egyetemen volt ösztöndíjas, ezért sem kell nagy elmeél kitalálni, hogy honnét nyerhette indíttatását; ettől persze még lehetne igaza.)
A tények azonban makacs dolgok és O’ Neil állítását nem igazolják. Az Ötlet 1989. május 11-i száma[108] közli “Az MSZMP reformköreinek a gyorslistájá”-t. Ez a lista 75 reformkörről tud és ebből 39 a budapesti és csak 36 a vidéki. Ez az arány akkor igazán megdöbbentő, ha azt is figyelembe vesszük, hogy 1989 tavaszán az MSZMP tagok egynegyede (kb. 180 ezer fő) volt csak budapesti, míg a tagság háromnegyede (kb. 550 ezer fő) volt vidéki lakos; ugyanakkor Budapesten több reformkör alakult, mint az ország többi részében együttvéve. Ez a reformköri arány a későbbiek során Budapest javára tovább módosult, mert míg pl. az alig egy héttel később megjelenő szegedi Platform, újabb két budapesti reformkört említ meg (a csepeli, és a Videó és Mozifilm reformkör), addig a vidékieknél nincs változás.
Ez a - mítosz állításával ellentétben lévő - budapesti reformköri túlsúly teljesen érthető, ha a reformköri mozgalom létrejöttének tényleges okait és a párton belüli valóságos társadalmi bázisát vesszük szemügyre.
O’ Neil említett könyvében nagy energiát (és írásának jelentős hányadát kitevő oldalakat) fordít annak bizonyítására, hogy ez a mozgalom miért volt elsősorban a Vidék mozgalma. Álláspontjának lényegét abban lehetne összefoglalni, hogy vidéken a párt és állami apparátus korruptsága, a vidéki vezetők “kiskirálykodása” nyíltabb, láthatóbb, a mindennapi életben érzékelhetőbb volt, mint ugyanez Budapesten. Szegeden pl. a Komócsin-klán durván és nyíltan élt vissza hatalmával és ez eredményezte, hogy Szegeden született meg a reformköri mozgalom. A mozgalom születésének tényleges okai azonban ennél a magyarázatnál jóval összetettebbek, mélyebben vannak, még ha O’ Neil álláspontjának vannak is rész-igazságai. (Nem célom O’ Neil írásának állításait mérlegre tenni; tiszteletreméltó törekvése sok esetben azért sem állná ki a kritikát, mert informátorai számos esetben egyszerűen félrevezették, ezért csak néhány olyan megállapítását idézem, amely közvetlen kapcsolatban van a Budapesti Reformkörrel, illetve mondanivalóm lényegével.)
A reformköri mozgalmat az államszocializmus általános válsága hozta létre, ahogy ezt a Történelmi felvezetés c. első részben igyekeztem bemutatni (lám ezért is szükség volt az államszocializmus rövid történeti áttekintésére), és az akkor tudott megjelenni, amikor - rövidre zárva a magyarázatot - a Brezsnyev-doktrina már nem volt érvényben, és a mozgalom ott tudott kialakulni, ahol ez a válság a “puha diktatúra” keretei között létezett, és a pártvezetés a jaltai fölénytudat elvesztése, valamint az össztársadalmi válság nyilvánvalóvá válása miatt maga is kereste a válságból a kiutat.
Ezt a mozgalmat a párton belüli értelmiség - éljen az vidéken, vagy Budapesten - hozta létre, amely rendelkezett azzal a politikai kultúrával, hogy belátta az államszocializmus történelmi zsákutca voltát, amely rendelkezett azzal a műveltséggel-szakismerettel, hogy nem kellett félnie attól, hogy egy versengő társadalomban nem találja meg helyét, amely - legalábbis többségében - nem tartozott ahhoz a nómenklatúrához, hogy az államszocializmus bukásával jelentős kiváltságaitól esik el, továbbá rendelkezett azzal az erkölcsi tartással - tartozva akár a nómenklatúrához is -, hogy egyéni érdekeit össze akarta és tudta kapcsolni a haza és haladás érdekeivel. A reformköri mozgalom tagjai szellemi színvonalának nagyfokú lebecsülését jelenti az a vélekedés - akár akarják ezt a Vidék szülte mítosz szerzői, akár nem -, hogy Szegeden kellett ahhoz élni, hogy észrevegyük az államszocializmus válságát, történelmi zsákutca voltát stb. Mindezek következtében a reformköri mozgalmat létrehozó értelmiségiek - figyelembe véve a párttagság létszámát - pedig aránytalanul nagy tömegben Budapesten, illetve az ország néhány nagy egyetemi városában, továbbá a megyeszékhelyeken éltek; ezért nem volt véletlen, hogy Budapesten - annak ellenére, hogy a párttagságnak alig negyede volt budapesti - több reformkör jött létre, mint az ország többi településén együttvéve.
Ez az értelmiségi réteg az MSZMP-n belül nagyon nagy számú volt. Míg 1978-ban 16,8% volt a pártban a felsőfokú végzettségűek aránya, addig ez 1988-ra 24%-ra nőtt, és ez ezek után is növekedett. (A középfokú végzettségűek aránya az említett időszakban 44,2%-ról, 33,6%-ra csökkent.)[109] Az is érthető, hogy ez a réteg döntő többségében a városokban élt, és aránytalanul nagy számban koncentrálódott Budapesten.
A Történelmi felvezetésben bemutatott reformértelmiségi elit volt az első raj, amely - annak ellenére, hogy döntő többsége nem Szegeden élt - az államszocializmus rendszeren belüli kritizálójaként először jelezte nyomatékosan ezt a gazdasági-, politikai-, társadalmi válságot és nézeteivel felsorakozott a demokratikus és a népi ellenzék mellé a rendszer bírálatában. Ennek az elitnek a többsége is párttag volt, de csoportjuk nem alkotott jelentős tömeget a pártban. Mivel az ország helyzete a továbbiakban sem javult, hanem csak romlott, a párton belüli értelmiség mind nagyobb számban ismerte fel maga is ugyanazokat a válság-jeleket, melyeket ez az értelmiségi elit már korábban publikussá tett. Az igaz, hogy e párton belüli értelmiség egyes tagjai előbb, könnyebben és gyorsabban jutottak el e kritikai magatartáshoz azokon a helyeken, ahol az államszocializmus válságának különböző megnyilvánulásai közvetlenebbül, nyíltabban, egyértelműbben, személyes tapasztalatain keresztül érintették; így ebben a tudatosodásban valóban szerepet játszott közvetlen környezetük, munkahelyük, városuk, megyéjük helyzete. (Ez a társadalompszichológiai igazság, amely önmagában nyilvánvalóan igaz, válik O’ Neil könyvében eltúlzássá, amikor a bonyolult társadalmi valóságot annyira leegyszerűsítette, hogy egy rész- igazságban vélte megtalálni a reformköri mozgalom születésének okait.) Mivel az államszocializmus válsága, a belőle fakadó ellentmondások nem korlátozódtak az ország egyes területeire, ezért a párton belül tömegesen megjelenő értelmiségi kritikának, szükségszerűen el kellett vezetni egy tömegmozgalomhoz, a második rajhoz, amely az államszocializmust elutasítva kezdte keresni a válságból kivezető utakat. A párton belüli tömeges értelmiségi elégedetlenség a reformkörökben találta meg azt a formát, amely keretéül szolgált harca megvívásának.
Az, hogy e szükségszerűen létrejövő tömegmozgalom miért éppen Szegeden jelent meg elsőként a színen, az a lényeget illetően véletlen; ugyanígy létrejöhetett volna Miskolcon, Veszprémben, még Budapesten is. Hisz ezeken a helyeken sem volt kevésbé korrupt a megyei - helyi pártvezetés, mint Szegeden. (Pl. Miskolcon, dr. Bodnár Ferenc megyei első titkár, vagy Veszprémben, Papp János megyei első titkár.) Továbbá az ország válsága és mindaz, ami belőle fakadt legkoncentráltabban, már csak a főváros-funkció miatt is, Budapesten jelentkezett; a reformértelmiségi elit megjelenése és tevékenysége után - ehhez hasonlóan - a reformköri mozgalom indulása itt is kezdődhetett volna.
Az, hogy éppen Szegeden jött létre az első reformkör, az a lényeget illetően ugyan véletlen, de megvolt az oka, hogy ott jött létre. Ez az ok Lovászi József és környezete volt, akik e párton belüli értelmiségi elégedetlenség kifejezésének a formáját keresve, jó érzékkel, okosan találták meg a reformkört, mint megfelelő formát, és tehetséggel, ügyességgel - igaz, kezdettől fogva csak bizonyos kompromisszumokkal - el is tudták fogadtatni e formát a megyei pártvezetéssel.
Az itt kifejtett álláspont igazságát az is bizonyítja, hogy miután létrejött a szükségszerűség megjelenésének adekvát formája - azaz a párton belüli értelmiségi elégedetlenség kifejezésének reformköri kerete - azután e szükségszerűség elemi erővel tört utat magának: a reformkörök száma Budapesten ugrásszerűen növekedett, az első vidéken létrejött reformkör után, a Budapesten létrejövő reformkörök számarányukat és tevékenységük színvonalát tekintve messze lekörözték az ország többi reformkörét, amelyről a továbbiakban még sokat fogok beszélni. Ezért az eddig elmondott tények alapján levonhatjuk azt a következtetést, hogy a reformköri mozgalom a lényegét-jellegét illetően nem volt sem a Vidék, sem a kis- és középvárosok, sem a főváros mozgalma, hanem egyértelműen az MSZMP-n belüli értelmiségi elégedetlenség tömegmozgalma volt; e mozgalom ereje, színvonala ennek megfelelően attól függött, hogy az adott helyen ez az elégedetlenkedő párton belüli értelmiség milyen koncentráltan volt jelen. Ez az alapvető determináns - annak ellenére, hogy a mozgalmat nem nevezhetjük fővárosinak sem - kitüntetett helyet biztosított Budapestnek a reformköri mozgalomban.
A Budapest és a Vidék szembeállítása a reformköri mozgalomban tehát elsősorban nem az elsőszülöttség kérdése körüli vita volt; ha csak ez lett volna, ezt könnyen el lehetett volna intézni, hisz senki sem tagadta, hogy az első reformkör Szegeden jött létre. Sokkal többről volt itt szó, és ez a több már a Géczi által elkezdett hamisításban - a “kifli alakban és a bedarálásban” - is benne volt. Ez a szembe állítás (akár tudattalan) sajátos újrafogalmazása volt a népi-urbánus ellentéteknek, melynek belső logikája messzire vezetett: mi, vidékiek, létrehoztunk egy mozgalmat, amely megoldást hozhat az ország bajaira; Budapesten még sehol semmi, de vigyázat, mert ez a város majd “bedarálhat” minket (Géczi-Kecskemét), ez a város “bűnös” város (Szántó György tiltakozása ez ellen Szegeden), ha nem vigyázunk, még majd Budapest kiénekli a sajtot a szánkból. Ezért ahhoz kell ragaszkodnunk, következetesen tartani magunkat, hogy e mozgalom továbbra se veszítse el vidéki felkentségét, vidéken eredettségét, és minden eszközzel - a tények meghamisításával, az antiszemita hangulatkeltéssel és más megbélyegzéssel - e cél érdekében fel kell lépnünk az ellen a kör ellen, amelyik az előbb említett mindeme rossznak a létező megtestesítője, a Budapesti Reformkör ellen.
Mert mit akar ez a Kör és kik a tagjai? O’ Neil száján keresztül a “Vidék” válasza a következő: “A budapesti reformkör tevékenységével kapcsolatos konfliktus kifejlődésével, a reformkörökön belül is előtérbe került a hagyományos vidék-város szakadás. Miután tavasszal kiemelkedett a mozgalmon belül, a budapesti reformkört más körök tagjai hiteltelen és gőgösként jellemezték, és azzal vádolva, hogy a saját körükön kívül megpróbálja létrehozni a mozgalom tényleges vezetését. Az egyes számú budapesti reformkörön belül sokan zsidók voltak, és ez a tény hatással volt más reformköri tagokra.”[110] Az idézet elejéhez annyit, hogy még sehol sem volt konfliktus a Budapesti Reformkör és más (vidéki) reformkörök között, de Géczi már Kecskeméten elkezdte a szembeállítást, tehát a konkoly-hintők már eleve, a kezdeteknél elkezdték a Vidék-Budapest szembeállítását.
A Budapesti Reformkör és a vele szembenállók konfliktusáról már eddig is beszéltem és a későbbiekben is fogok; itt most az idézet azon részével kívánok foglalkozni, hogy a Budapesti Reformkörben “sokan zsidók voltak.”
Hogy sok, vagy kevés zsidó származású volt-e a Budapesti Reformkörben, azt én nem tudom; egyáltalán a probléma felvetése, hogy származás szerint vizsgálják a reformkörök tagságát az számomra egy elfogadhatatlan, antidemokratikus magatartás. Ennek megjegyzése mellett azonban lehetséges, hogy akik így informálták O’ Neil-t, azoknak igazuk volt. Ha ez így is volt, azon sincs semmi csodálkozni való, hisz a baloldali magyar értelmiségben valóban sok a zsidó származású, de nemcsak azok vannak, sok a népi értelmiségi származású is; a reformköri mozgalom gerincét minden bizonnyal a demokratikus értelmiségnek e két nagy csoportja adta.
A baloldali demokratikus értelmiségnek Magyarországon ugyanis ez a két reprezentatív csoportja van, melynek életében és politikai választásában meghatározó szerepet játszott valamilyen történelmi-szociális indulat és tapasztalás. A volt népi kollégista társaság, a népi értelmiség eszméjének a hordozója, melynek tagjai - de méginkább a szüleik - az úri Magyarországon a maguk személyes sorsában élték meg a kiszolgáltatottságot, az emberi méltóság semmibe vevését; a másik csoport a Holocaust poklából menekült zsidó származású értelmiségből verbuválódott. A magyar demokrácia, a negyedik köztársaság alkotmányos rendjének sorsa és szilárdsága nagymértékben függött és ma méginkább függ e két csoport, illetve eszmei követőik együttműködésétől, még inkább lehetséges szövetségétől. Nekik kell megteremteni - a konzervatív Magyarország szellemiségének alternatívájaként - a köztársasági Magyarország baloldali jogi, politikai, erkölcsi, és szellemi értékeit.
A népi és az urbánus származású (jelentős számban zsidó) értelmiség a rekrutációs bázisa a demokratikus, polgári Magyarországot képviselni akaró baloldali értelmiségnek, amely a sajátos szellemi-erkölcsi-politikai értékek megteremtésével a konzervatív értelmiség által létrehozott értékek alternatíváját nyújthatja; tudomásul véve, hogy nem egymás megsemmisítésével, hanem egymással versenyezve, sajátos értékeikkel közösen tudják megteremteni a demokratikus Magyarországot. Hiú ábránd ugyanis azt gondolni, hogy akár a baloldali, akár a jobboldali értelmiség - a másik félreállításával - egyedül teremtheti meg és képviselheti a Magyar Köztársaság szellemiségét. Ha így van ez a baloldali és a jobboldali értelmiség kapcsolatában, még inkább így kell annak lennie a baloldali értelmiség különböző osztagainak egymáshoz való viszonyát illetően.
Számomra, a kecskeméti Tiborc Népi Kollégium volt növendéke számára, nehezen megemészthető, hogy a reformköri mozgalom bizonyos képviselői ezt nem tudatosították és nem ennek szellemében cselekedtek, mert csak így jöhetett létre a Budapesti Reformkörrel szembeni - O’ Neil által jelzett - antiszemita ellenszenv.
A reformköri mozgalom - követve Bibó István és Donáth Ferenc hagyatékát - egyik kovásza és terrénuma lehetett volna a népi-urbánus előítéletekből származó ellentéteken való felülemelkedésnek; e helyett egyesek, a reformköri mozgalom vidéki-népi jellegéről szónokolva nem vették észre, hogy butaságuk, provinciális értelmiségi létükből származó esetleg jogos sértettségük rossz irányba terelte őket, s ezzel Magyarország demokratikus megújításának útjába fektettek le egy újabb akadályt.
Visszatérve a Budapesti Reformkörhöz, nagyon valószínűnek tartom, hogy az öttagú szervezőbizottság és a két szóvivő közül, csak én nem voltam zsidó származású. De ennek a Kör munkájában abszolút semmi jelentősége nem volt. A szervezőbizottság vitáin soha nem alakult ki olyan szembenállás köztem és a többiek között, amelynek bármiféle köze lett volna származásunkhoz; továbbá a reformköri vitákon, akár közvetve sem merült fel, hogy a vitatott kérdésekben, elfogadott állásfoglalásainkban bármiféle szerepet játszott volna, hogy ezeket egy olyan közösség hozta, ahol “sokan voltak a zsidók.” Ezért azután a legtermészetesebb dolog volt számomra is, meg a Kör többi tagja számára is, hogy állásfoglalásainkban nem valamiféle külön érdekek, hanem mindig a haza és haladás érdekei vezéreltek bennünket.
Mindezeket figyelembe véve el kell utasítani a reformköri mozgalom létrejöttének vidéki-népi jellegéről szóló mítoszokat, és a leghatározottabban - mint a reformköri mozgalom szellemiségével összeegyeztethetetlen törekvést - vissza kell utasítanom e mítosznak gyermekét, az antiszemitizmust, amely a Budapesti Reformkör ellen is mozgásba lendült.
Ha tovább vizsgálom a Budapesti Reformkör és az ország más reformköreinek kapcsolatát, különösen a szegedi tanácskozáson felmerülő problémák fényében, akkor - ahogy ezt már láttuk - kiderült, ahogy a tanácskozás lebonyolításával, programjával, elfogadandó nyilatkozataival kapcsolatos péntek esti-éjszakai megbeszélések megmutatták, hogy a szegedi szervezők és a Budapesti Reformkör képviselőinek álláspontjában alapvető különbségek vannak. Mi ott, az esti vitán, abban reménykedtünk, hogy törekvéseinknek majd meg tudjuk nyerni a tanácskozás küldötteit. Ez azonban csak részben sikerült; ezért először kellett komolyan szembesülni azzal a ténnyel, hogy az országos reformköri mozgalom domináns irányzata reformszocialista irányzat és hogy ezen mi ott Szegeden, nem tudunk változtatni.
Ennek ellenére mégis meg akartuk őrizni saját arcunkat s abban reménykedtünk, hogy a reformköri mozgalom későbbi szakaszában, ami most nem sikerült, az majd sikerülni fog, hogy az idő nekünk dolgozik s az általunk már felismert igazságokat a reformköri mozgalom tagjainak a többsége is majd fel fogja ismerni.
Ezek a reményeink a későbbiek során sem váltak valóra. Azok a politikai erők, amelyek érdekelve voltak a reformköri mozgalom gyengítésében, illetve a Budapesti Reformkör radikális irányzatának a visszaszorításában, továbbá hiúságból - a vidéki értelmiségi lét elfojtott kisebbségi érzését kompenzálandó - a legkülönbözőbb irányokból, a legkülönbözőbb indokokkal nekitámadtak a Budapesti Reformkörnek.
Egy kívül álló, O’ Neil, említett könyvében, ezt a következőképpen látta:
“Az elégedetlenség már a legnagyobb budapesti reformkör tevékenységével kapcsolatban is megjelent, amely a pártra mért eddigi legmetszőbb támadásokért és néhány, a politikai változásokkal kapcsolatos legradikálisabb javaslatért volt felelős.[111]. Néhányan a mozgalomban azt kezdték hinni, hogy (...) (a Kör) vezetői valójában jobban érdekeltek a szocializmus megsemmisítésében, mint annak megőrzésében, akik által kifejtett meggondolatlan és pimasz nézetek közelebb állnak a radikális ellenzékhez, mint a mozgalom többi részéhez.[112]
Ez hozzájárult a mozgalmon belüli másik problémához, amely a mozgalom hierarchia ellenes és szervezet ellenes jellege körül összpontosult (...) a budapesti reformkört más körök tagjai hiteltelen és gőgösként jellemezték, azzal vádolva, hogy saját körén kívül megpróbálja létrehozni a mozgalom tényleges vezetését.”[113] A szövegben ez után következik, hogy a “budapesti reformkörön belül sokan zsidók voltak”.
Ezen idézetben foglaltak kapcsán, de más - a reformköri mozgalmon kívüli, valamint azon belüli[114] - megnyilatkozások miatt is szembe kell nézni azzal a kérdéssel, hogy a Budapesti Reformkör milyen szerepre törekedett, milyen helyet foglalt el a reformköri mozgalomban; irányítani akarta-e a mozgalmat, vagy csak egy radikálisabb, lényegében (kezdetben még kimondatlanul) a szociáldemokrata irányultság hegemóniáját akarta a mozgalomban megteremteni, továbbá, hogy a szervezőbizottságának tagjai, a Kör “kemény magjához” tartozók, politikai hatalomra törtek-e?
Ez utóbbi kérdéssel kapcsolatos feltételezés azon kívül, hogy groteszken abszurd, a Budapesti Reformkör törekvéseinek a politikai lejáratás céljából való rosszindulatú beállításáról, jobb esetben tevékenységünk ismeretének a teljes hiányáról tanúskodik. A Budapesti Reformkör nem a meglévő nómenklatúrát akarta felcserélni egy új nómenklatúrával, hanem az állampárt (és nómenklatúrájának) felszámolásában akart részt venni egy olyan új párt megteremtésével, amely a pluralista parlamentáris demokrácia egyik pártja és demokratikus választások alapján lesz, vagy nem lesz részese a hatalomnak.
Az említett abszurd feltételezés olyan alacsony szellemi színvonalú befogadókat célzott meg, illetve azok álláspontját képviselte, akik - annak ellenére, hogy a Budapesti Reformkörnek igazságán és tagjainak áldozatos és színvonalas munkáján kívül semmi eszköze nem volt semmiféle hatalmi pozíció megszerzésére, hisz még azt sem tudtuk elérni, hogy többünket kongresszusi küldötté válasszanak - nem értették meg céljainkat, illetve, akik saját hatalmuk meghosszabbítása, vagy a pártállami nómenklatúrába kerülés érdekében minden hazugságra kaphatók voltak.
Tevékenységünkkel nem a meglévő hatalomba akartunk bekérezkedni; ennél sokkal etikusabb és bonyolultabb volt törekvésünk és tényleges szerepünk a reformköri mozgalomban. Az előzőekben már bemutattam, hogy a Budapesti Reformkör tudatos törekvése volt, hogy a budapesti reformköröket összefogja, és ennek szervezeti kereteit meg is teremtette a Budapesti Reformkörök és Reformalapszervezetek Koordinációs Tanácsában. Ezt azért tehette, mert a Budapesti Reformkör a budapesti reformkörök legaktívabb tagjaiból állt, így a Budapesti Reformkör kitüntetett helye egy természetes és szerepéből fakadó állapot volt, amelynek lényege nem volt más, mint a budapesti reformkörök sajátos önigazgatása.
Az országos reformköri mozgalomban pedig elsők akartunk lenni az egyenlők között; igaz, az MSZMP-n belül a reformszárny megteremtésével, ennek politikai irányvonalával és az ezt megvalósítandó színvonalas munkával a mozgalomban - nem egyedül, hanem a többi reformkörben lévő, hasonló törekvésűekkel szövetségben - hegemóniára törekedtünk, hogy elfoglaljuk a pártot. Ennek megvalósításával szerettük volna elérni, hogy a reformköri mozgalom többségi irányzatává a radikális, lényegét tekintve a szociáldemokrata irányzat váljon. Ez nem jelentette azt, hogy “mi”, Budapesti Reformkörként igényt tartottunk volna a mozgalom “tényleges vezetésére”, de azt jelenthette volna, hogy a mozgalom domináns szociáldemokrata irányultsága következtében a rendszerváltásban a reformköri mozgalom jelentősebb szerepet játszik; ez az új párt pozícióit is megerősítette volna. Irányvonalunk hegemónná tételét azonban nem tudtuk megvalósítani, ami nem akadályozta meg azt, hogy a Budapesti Reformkör, a történelmi szükségszerűséget felismerő törekvéseivel és ez irányba mutató, színvonalasan megvalósított tényleges cselekedeteivel, a reformköri mozgalom legjelentősebb körévé váljon.
A mozgalmat a Vidék szülte mítosz képviselői a Budapesti Reformkörnek eredményes munkáját sem akkor, sem a későbbiek során nemcsak nem akarták elismerni, hanem mindent megtettek, hogy azt rossz színben tüntessék fel, a Kör történetét meghamisítsák. E vélemények egyik gyöngyszeme az alábbiakat állítja:
“1989 tavaszán jelentkeztek a reformkörök Budapesten is, de ezek nem foglalták magukba a helyi modernizációs elitek színe-javát, hanem itt sokkal inkább olyan kevésbé ismert értelmiségiek szervezkedtek, akiket nem fogadtak be az előkelő budapesti reformszalonokba. 1989 áprilisában a budapesti reformkörök programnyilatkozatukkal kezdeményezően léptek fel, de gyakran viselkedtek kirekesztőlegesen, ami negatív visszhangot váltott ki. Ez az asszimetria, a vidéki reformkörök minőségi és mennyiségi dominanciája végig megmutatkozott a reformmozgalom történetében, bár a budapesti reformkörök már könnyebben indultak 1989 tavaszán, és ügyesebben debütáltak az országos sajtóban.”[115]
Tehetség kellett ahhoz, hogy e nyolc sorban ennyi rosszindulatú zagyvaságot és hamisítást össze tudtak hordani a Rendszerváltók a baloldalon c. kötet szerkesztői. Az első probléma az, hogy állandóan budapesti reformkörökről beszélnek, de például, az idézettben említett, 1989 áprilisában megszületett programnyilatkozat a Budapesti Reformkör platformja volt, és nem a budapesti reformköröké. Ez is mutatja, hogy a budapesti reformkörök megnevezés alatt elsősorban és mindenekelőtt a Budapesti Reformkörről akartak beszélni. Ez a szándékos összemosása a Budapesten lévő reformköröknek több célt is szolgál: mindenekelőtt nem kell megemlíteni a Budapesti Reformkört, tehát nem kell konkrétan az általa végzett munkáról beszélni, de az általánosítás során a leszólás természetesen őrá is, elsősorban őrá, vonatkozik. Ezzel a hazug összemosó általánosítással akarták a szerkesztők elhihetővé tenni Géczi “kifli”-jét, hogy Budapesten a reformkörök csak 1989 tavaszán jelentkeztek és ekkor “a budapesti reformkörök már könnyebben indultak”; kinél indultak könnyebben, nyilván a vidékieknél, akik már léteztek és megelőzték a pestieket. Ezt, az 1989 tavaszán való indulást, a Budapesti Reformkörről nyíltan nem merték állítani, hisz az február közepén az országban másodikként jött létre, de a budapesti reformkörökről, igen; de a “könnyebb indulást” is elsősorban és mindenekelőtt a Budapesti Reformkörre értették, és a hamis általánosítás segítségével ennek az indulását, az általánosítás csúsztatásával, tavaszra helyezték. Továbbá ide tartozik hamis állításuk a vidéki reformkörök hamarabb létrejötte mellett, azok budapestiekkel szembeni “mennyiségi dominanciájáról” is; hisz az előzőekben már láttuk - hogy Budapesten május 11-én már több reformkör volt, mint az ország többi részében együttvéve -, így állításuk mindkét eleme egyszerűen ellentmond az igazolható tényeknek.
Mielőtt a vidéki reformkörök “minőségi dominanciáját” venném szemügyre - az idézettben foglaltak miatt - újra vissza kell térnem arra a kérdésre, hogy kik is voltak a reformkörök tagjai. Az idézetben azt olvashatjuk, hogy míg vidéken “a helyi modernizációs elitek színe-javát” foglalták magukban ezek a körök, addig Budapesten e körökben “sokkal inkább olyan kevésbé ismert értelmiségiek szervezkedtek, akiket nem fogadtak be az előkelő budapesti reformszalonokba.” A továbbiakban, kompetenciám okán is, de az összemosásból származó csúsztatások elkerülése érdekében is, én csak a Budapesti Reformkör és a vidéki reformkörök összehasonlításával foglalkozom.
Ha értelmezni akarom “a helyi modernizációs elitek színe-java” tartalmát, akkor nyilván ez nem azt jelenti, hogy az előzőekben bemutatott reformértelmiségi elitnek voltak kihelyezett vidéki tagozatai és ezeket nevezhetnénk “helyi modernizációs elitnek”. Ez azért lenne hibás fogalom alkotás, mert köztudott, hogy egyrészt a reformértelmiségi elithez tartozók döntő többségükben Budapesten éltek és tevékenykedtek, másrészt láttuk, hogy nem ez az elit hozta létre a reformköri mozgalmat, sőt az is kiderült, hogy az nem is vett részt a reformköri mozgalomban. Így ennek a vidéken élő “helyi modernizációs elitek színe-javának” sem lehetett sok köze a reformértelmiségi elitekhez. Kik alkották tehát akkor a vidéki reformkörök tagságát? Erre nagyon egyszerű válasz adható: nagy valószínűséggel állítható, hogy a vidéki pártszervezetekben lévő, főleg értelmiségi párttagság “színe-java” alkotta a vidéki reformkörök tagságát. Elöljáróban ennyit a vidéki reformkörök tagságáról.
Nézzük kik alkották a Budapesti Reformkör tagságát? Az idézet azt mondja, hogy e körben “olyan kevésbé ismert értelmiségiek szervezkedtek, akiket nem fogadtak be az előkelő budapesti reformszalonokba.” Ha a tények alapján tudjuk, hogy a reformköröket - így a Budapesti Reformkört is - a párton belüli értelmiség szervezte, akkor az idézet szerzői miért gondolják, hogy mi, budapesti értelmiségiek, a Budapesti Reformkört jobb híján, csak azért szerveztük meg, mert nem lehettünk a tagjai ezeknek az “előkelő reformszalonoknak.” Kérdezhetném, hogy a vidéki reformkörök tagjai milyen “előkelő reformszalonokba” voltak bejáratosak, de nem kérdezem, mert e kérdésben foglaltaknak nincs semmi köze a reformkörök létrejöttéhez; így van ez a Budapesti Reformkör esetében is. Az idézetben foglaltak egyszerűen csak a Budapesti Reformkör tagságával szembeni bárgyú rosszindulat kifejeződései, a vidéki reformkörök “minőségi dominanciájának” a megalapozási törekvése. Ezek után ha a feltett kérdésre válaszolok, hogy kik alkották a Budapesti Reformkör tagságát, akkor itt is elmondhatom, hogy azt a budapesti pártszervezetekben lévő értelmiségi párttagság “színe-java” alkotta.
A Budapesti Reformkörrel szembeni rosszindulat mellett a párton belüli reformerők, így a pártvezetés reformerei, a reformértelmiségi elit, a “helyi modernizációs elit”, valamint a reformköri tagság fogalmának tisztázatlansága és egymáshoz való viszonyuknak zavaros összekeverése is szerepet játszott az idézetben foglaltak előadhatóságában. Ezt mutatja Ágh Attila egyik 1989 májusában publikált írása is,[116] melyben az MSZMP-n belüli reformerők megjelenésével is foglalkozik: itt ezen erők megjelenésének csak időrendi egymásutániságáról beszél, és nem határolja el határozottan egymástól politikai törekvések, megjelenési formák, benne résztvevő személyek stb. alapján az MSZMP vezetésében résztvevő reformereket a reformértelmiségi elittől, majd őket a reformköri mozgalomtól. Ez a határolatlanság azt eredményezi, hogy nem látjuk a párton belüli reformerők közötti kapcsolatok természetét, politikai céljaik különbözőségét, egymáshoz való viszonyuk személyi vonatkozásait stb. Az írás ezen fogyatékossága különösen az utóbbi két réteg összemosását teszi lehetővé, és - legyek jóhiszemű - a kötet szerkesztői ezért, e tisztázatlanságból fakadó zavar miatt is, róhatták fel a Budapesti Reformkör tagságának, hogy a reformértelmiségi elithez képest “kevésbé ismert” értelmiségi mivoltunk ellenére (ami kétségtelenül igaz állítás), annak ellenére, hogy nem fogadtak be minket - azt a kérdést fel sem teszem, mert inadekvát a vizsgált problémával, hogy egyáltalán szerettünk volna-e bekerülni - “az előkelő budapesti reformszalonokba”, mégis hegemón szerepre törtünk a reformköri mozgalomban.
Mindezek mellett az idézetben foglaltak lényege annak kimondása, hogy a vidéki reformkörök mind létrejöttük idejében, mind számukat tekintve, mind tevékenységük minőségében megelőzték a budapesti reformköröket, így a Budapesti Reformkört is. Az időben és a számosságban való megelőzés állításának hamis voltáról az előzőekben már szóltam; nézzük meg a vidéki reformkörök “minőségi dominanciájának” a kérdését.
Láttuk, hogy ez az állítás főként arra támaszkodik, hogy a vidéki reformkörök tagsága “a helyi modernizációs elitek színe-javát” foglalta magában, míg a budapesti reformkörök, így a Budapesti Reformkör is csak “kevésbé ismert” értelmiségiekből állt; e szembeállítás értelmetlenségéről az előzőekben már beszéltem. Ezzel az idézet szerzőinek fő érve nem bizonyult igaz állításnak, mert mind a vidéki reformkörök, mind a budapestiek tagsága az ott lévő értelmiségi párttagok “színe-javá”-ból került ki. Akkor hát mi a helyzet? Patthelyzet jött létre, nincs, vagy nem lehet különbséget tenni az egyes reformkörök, így általánosítva a vidéki és a budapesti reformkörök munkájának színvonala között? Úgy vélem, hogy nyilván van különbség, és ezt a minőségi különbséget objektíven meg is lehet állapítani. Számomra az is nyilvánvaló, hogy ezt azt ítéletet csak a reformkörök által ténylegesen elvégzett munka alapján lehet meghozni, és csak ezek után lehet a színvonallal kapcsolatos más problémákat szemügyre venni.
Írásom eddigiekben a Budapesti Reformkör 1989. május 20-ig szóló tevékenységét mutatta be, nem kevés összehasonlítással az ország más reformköreivel, ezért maga az olvasó is véleményt tud nyilvánítani arról, hogy a reformköri mozgalomban beszélhetünk-e a vidéki reformkörök “minőségi dominanciájáról”. Én úgy vélem, hogy az eddig bemutatottak alapján azért nem beszélhetünk erről - különösen 1999-ben nem, amikor már a reformköri mozgalom egész történetét ismerjük -, mert a Budapesti Reformkör volt az, amely:
- elsőként (1989. április 5-én) fogadta el platformját, olyan színvonalon, amelyet a reformköri mozgalom a későbbiek során sem tudott felülmúlni;
- kezdeményezte az MSZMP-n belüli reformszárny létrehozását, továbbá platformjának elfogadását, melyek nem az ő hibájából nem valósultak meg;
- meghatározó érdemei voltak a reformköri mozgalomnak a reformkommunista szakaszból a reformszocialista szakaszba való átfejlődésében; továbbá szorgalmazója volt a mozgalom további radikalizálódásának, a rendszerváltást kimondatlanul is elfogadni tudó szociáldemokrata irányzatosságnak;
- tagjainak meghatározó szerepük volt az Ellenzéki Kerekasztalnak szóló válaszlevél létrehozásában, a Grósz-féle vezetés tárgyalóasztalhoz való kényszerítésében;
- a legsúlyosabb csapásokat mérte állásfoglalásaival a Grósz-féle vezetésre, amellyel jelentős mértékben hozzájárult Grósz Károly bukásához;
- munkájával szervezte-összefogta a budapesti reformköröket, amelyek a reformköri mozgalom - nemcsak a párttagság számarányához képest, de abszolút értelemben is - legszámosabb és legszínvonalasabb osztagát jelentették; továbbá permanens konfrontációban állt Jassó Mihállyal, a Budapesti Pártbizottság Grósz Károlyt támogató vezetésével. (Itt kell megjegyeznem, hogy az idézet szerzői, amikor azt írták, hogy a Kör tagjai “gyakran viselkedtek kirekesztőlegesen, ami negatív visszhangot váltott ki”, akkor egy gyékényen árultak Jassó Mihállyal, aki szintén ezzel (is) igyekezett elmarasztalni a Budapesti Reformkört.)
Mindezeket az eredményeket a Budapesti Reformkör 1989. május 20-áig, a szegedi tanácskozással bezárólag produkálta; a későbbiek során tevékenysége tovább szélesedett és hatása tovább mélyült. Mindezek fényében úgy vélem, nyilvánvaló, hogy nem igaz az idézet azon állítása sem, amely a vidéki reformkörök tevékenységének “minőségi dominanciájáról” beszél. A reformköri mozgalom története ennek az ellenkezőjét bizonyítja.
Ennek fő oka egyrészt az ország politikai-szellemi életének Budapest centrikusságában, másrészt - ettől nem függetlenül - a vidéki és a budapesti értelmiség különbségeiben, de még inkább a kettő együttes determináló hatásában keresendő. A Budapest centrikusság meghatározó szerepéről azt hiszem nem kell beszélnem. A budapesti és a vidéki értelmiségi réteg különbségeiről azonban igen. E különbség egyik fő mozzanatát egy orosz közmondással kívánom megvilágítani; ez így szól: inkább vagyok vidéken első, mint a fővárosban utolsó. Ez az orosz népi bölcsesség a magyarországi viszonyokra is vonatkoztatható, és problémánk szempontjából azt jelenti, hogy: igaz, hogy mind vidéken, mind a fővárosban a párton belüli helyi értelmiség “színe-java” hozta létre a reformköröket, de micsoda különbség van a vidéki értelmiség “színe-java” és a budapesti értelmiség “színe-java” között. Itt elsősorban nem azt akarom állítani, hogy aki vidéken első, az a fővárosban mind utolsó, mert ez az esetek egy jelentős részében nyilván nem igaz. Ha azonban a vidéki értelmiség és a budapesti értelmiség tömegeit hasonlítjuk össze, hisz a reformköri mozgalom tömegmozgalom volt, akkor ez a közmondás kifejezte állítás igaz volta, mint tendencia, nyilvánvalóvá válik. Ily módon a “színe-javának” megvan a konkrét helyi-értéke; az általánosítás szintjén ezt a helyi-értéket (a vidéki és a budapesti értelmiség tömegeiben jelentkező minőségi különbséget, ez utóbbinak javára) nem szabad figyelmen kívül hagyni.
Ennél is fontosabb azonban a főváros-centrikusságból és a budapesti értelmiség vidékinél nagyobb tömegeinek más minőségű “színe-javából” együttesen származó előnyök következményeinek a rögzítése. A fővárosban levés több és gyorsabb információt jelent; nagyobb “kapcsolati tőkét” biztosít; a centrum az országos sajtónyilvánosság gyors és alternatív lehetőségeit nyújtja, mellyel a széles, országos közvélemény gyorsan elérhető és magunk mellé állítható; az egy városban lévő több reformkör és számosabb reformköri tagság nagyobb és rugalmasabb mozgásteret, a kölcsönös segítségnek és egymás támogatásának olyan támaszát adja, amely nagyobb “politikai bátorságot” nyújt. Az itt felsoroltak szerepét nehéz lenne túlértékelni. Ha mindez kiegészül a magasan kvalifikált, színvonalas értelmiségiek olyan tömegével, mint, amely pl. a Budapesti Reformkört is támogatta és részt vett munkájában, akkor ott nem lehet rosszul, színvonaltalanul dolgozni. Ez az optimális helyzet a vidéki reformkörök esetében nem volt elmondható.
A Rendszerváltók a baloldalon c. kiadvány szerkesztőinek - Ágh Attila, Géczi József, Sipos József - a Budapesti Reformkörrel kapcsolatos fentebb idézett nyolc sorával azért foglalkoztam hosszabban, hogy egy újabb passzussal gazdagítsam azt a rosszindulatot és tudománytalanságot, amely a szerzőket vezérli a Budapesti Reformkör megítélésében. Ez egy újabb adalék ahhoz a listához, amely egyértelműen bizonyítja, hogy e szerzők képtelenek a Budapesti Reformkör tevékenységét a tudományos etika elemi szabályainak a figyelembevételével objektíven értékelni.
A tanácskozás után
A Budapesti Reformkör a szegedi tanácskozást május 24-i ülésén vitatta meg Kerekes György értékelő beszámolója alapján. Az ülés jóváhagyta tagjainak a tanácskozáson végzett tevékenységét, visszautasítva Nagy Mihály által gyakorolt kritikát a tanácskozás, különösen az ötödik szekció munkájával kapcsolatban. Ennek során határoztuk el, hogy folytatjuk a kapcsolat-építést az Ellenzéki Kerekasztallal; az ülés jóváhagyta a szervezőbizottság azon döntését, hogy én - mint a szegedi tanácskozás 5.-ik szekciójának egyik volt elnöke - eljuttattam a tanácskozás állásfoglalását az Ellenzéki Kerekasztalnak.
Az ülés megtárgyalta a Budapesti Reformkör előtt álló feladatokat. Rövidtávú célként az őszi, előrehozott kongresszus kiharcolásának a szükségessége fogalmazódott meg. Ennek érdekében elfogadtunk egy, az MSZMP Központi Bizottságához intézendő levelet:
“Tisztelt Központi Bizottság!
Az MSZMP reformkörök országos tanácskozásának szegedi felhívása, valamint több megyei pártbizottság és egyéb pártszerv a tagság véleményét továbbítva, kongresszust javasol összehívni ez év őszére.
Javasoljuk, hogy a kongresszust novemberre hívják össze. A küldöttek választására csak szeptember közepétől kerüljön sor. Így a párt tagjai érdemben megvitathatnák a Politikai Bizottság május 20-án rövidítve közzétett javaslatait, és nem lenne formális a tagság megkérdezése a küldöttválasztások rendjéről. Javasoljuk a Központi Bizottságnak, hogy ne május 29-én, hanem későbbi időpontban döntsön a két dokumentumról.
Üdvözlettel:
az MSZMP Budapesti Reformköre”[117]

Hosszabb távú célként az őszi kongresszusra való felkészülést tűztük ki, e cél keretébe ágyazva a reformkörök II. országos, budapesti tanácskozásának a megrendezését. Ennek kapcsán eszmét cseréltünk a tanácskozás megszervezésével kapcsolatos feladatokról, a tanácskozás lehetséges céljáról. E beszélgetésen újból megerősítettük, hogy tevékenységünk fő célja az MSZMP-nek, mint állampártnak a lebontása, amely előfeltétele mind a békés átmenet megvalósításának, mind az új típusú párt létrehozásának.
* * *
A szegedi tanácskozás budapesti folytatásaként kell szólnom arról, hogy május 25-én Szántó Györggyel bent jártunk a Pártközpontban, ahol Forgács Imrével és Tóth Andrással találkoztunk, és az 5.-ik szekcióban történtekről cseréltünk eszmét. Ez a találkozás hangos vitává fajult, amelyen mi azért voltunk könnyű helyzetben, mert nem személyes véleményünket kellett képviselni, hanem a Budapesti Reformkör álláspontját, amelyet a Kör előző napi ülésén alakítottunk ki.
E találkozón több javaslat is felvetődött a minket fogadók részéről: az ellenzékkel tárgyaló küldöttség képviselőiként részt vennének a Budapesti Reformkör egyik vitaülésén, ahol kifejtenék az MSZMP tárgyaló-küldöttségének az álláspontját a tárgyalásokról, továbbá - nem kellő konkrétsággal és határozottsággal, inkább csak ötletként - felvetődött részükről az a javaslat, hogy a Budapesti Reformkör képviselői kapcsolódjanak be az ellenzékkel tárgyalásokat folytató küldöttség munkájába. Mivel ezt a javaslatot nem láttuk kellően őszintének és megalapozottnak, továbbá nem láttuk annak garanciáit, hogy bekapcsolódásunk esetén álláspontunkat valamilyen mértékben tudnánk-e érvényesíteni, ezért e “felkéréssel” a későbbiekben nem foglalkoztunk.
A következő nap, május 26-án, volt a már bemutatott Politikai Bizottság-i ülés. Ez után Fejti Györgyöt nem elégíthette ki Forgács Imre és Tóth András velünk való vitáról szóló beszámolója, ezért Fejti György május 27-én, a reformkörök képviselőiként, a következőket fogadta: Kerényi Györgyöt, Lovászi Józsefet, Novák Zoltánt és Vajda Jánost. (Mivel “tetemre hívásunknak” egyetlen-egy témája volt, a szegedi tanácskozás 5.-ik szekciójának a munkája, az általa kidolgozott, majd a plenáris ülés által elfogadott válasz az Ellenzéki Kerekasztal levelére, ezért erről a vitáról, továbbá a Forgács Imre-Tóth Andrással való találkozásunkról, részletesen a következő részben számolok be.)
Mindezek után szorongással megtetézett érdeklődéssel és várakozással tekintettünk a május 29-én kezdődő Központi Bizottság-i ülés elé. Tettük ezt azért is, mert én nem tudtam kieszközölni, hogy a Budapesti Reformkör képviselői meghívást kapjanak az ülésre és ott előadhassák a kongresszus összehívásával kapcsolatos elképzeléseinket, javaslatainkat.
A KB-ülés második napirendi pontja volt a “Javaslat az országos pártértekezlet előkészítésével összefüggő főbb teendőkre.” A napirend előadója Grósz Károly volt; bevezetőjében elmondta, hogy szerinte nem elvi kérdés az, hogy kongresszust vagy pártértekezletet tartsanak. Ő egy munkaértekezletet akart, “ahol nyílt, őszinte vita folyik, de lehetőleg az egység irányába hat”, mert csak ily módon lehet egy sikeres választásra felkészülni. Érintette a platformok képviseletének a kérdését is, ennek kapcsán úgy vélekedett, hogy azok képviselői saját közösségükben vívják meg csatájukat a tanácskozás küldött jogáért. Ezt a pártértekezletet, vagy kongresszust minél előbb akarta, mert számára e munkatanácskozásnak - nem függetlenül a reformköri mozgalom ellene intézett frontális támadásától - legfontosabb feladata a párt vezetésének az újjáválasztása és ezzel legitimációjának biztosítása volt. Grósz Károly előadói beszéde, elhangzott javaslatai azt mutatták, hogy nem fogta fel, hogy az ország és a párt helyzete mennyire súlyos, hogy a válság az ország jövőjét, a párt és a baloldal létét veszélyezteti.[118]
A vitában csak néhány hozzászólás volt, amelyből kitűnt, hogy a hozzászóló tisztában van a helyzet komolyságával; közülük utalnék Berend T. Iván és Fejti György megnyilatkozására. E két hozzászólás a válságból kivezető út két lehetséges - a történelmi szükségszerűség irányába mutató, és rendpárti - útját jelezte.
Berend elmondta, hogy a választások rendkívül nehéz helyzet elé állítják a pártot, amelynek - rendkívül nagy erőfeszítések árán - csak akkor tud megfelelni, ha a párt valóban megújul; és szerinte ezt az alapvető megújítást csak egy kongresszus végezheti el. Ennek érdekében a kongresszusnak egy olyan programnyilatkozatot kell elfogadnia, amely a párt gyökeres megújításának az alapjává válhat. Berend ennek során hangsúlyozta annak fontosságát, hogy a párt tisztázza viszonyát az elmúlt három évtizedhez, amelyet - szerinte - nem lehet “teljesen” megtagadni, “ami kifutópálya, igazi kifutópálya, hogy erről emelkedjünk fel”. De Berend itt még nem látja és ezért nem is jelzi, a Kongresszusra bízza, hogy “milyen platform mellé áll végül is a párt”; ezzel Berend nyitva hagyja a jövő irányába mutató utat.[119] Berend T. Iván itt jutott el ahhoz a fordulóponthoz - a múlttal nem lehet “teljesen” szakítani, de a jövő teljesen nyitott -, mely addigi álláspontjának újrafogalmazását igényelte, de ennek a jövőnek a tartalma itt még nem látható, az felfogásában majd csak a későbbiek során fog megfogalmazódni.
Fejti előadta, hogy mindent - így a kongresszust is - a sikeres választási szereplésnek kell alárendelni. Ezért már a kongresszus előtt rendezni kell a párt sorait, mert csak ez teszi lehetővé, “hogy azt a pozícióvesztést, amit szinte napról napra most már érzékelhetően elszenvedünk, ezt képesek vagyunk-e megállítani vagy sem.” A platformok közötti vitákat már a kongresszus előtt le kell folytatni és “kiegyezve, nagyobbrészt kibékülve, nagyobbrészt letisztult programmal, letisztult vezetői összetételben kell elérni a kongresszushoz.” Ha ez nem így történik meg, akkor ez a kongresszuson csak konfrontációhoz vezet, ami a közeli választások szempontjából kiszámíthatatlan eredményt hozhat.[120]
Fejti György javaslatával a párton belül meglévő erőviszonyokat - egy kis kiigazítással, a platformok összebékítésével - akarta konzerválni; Berend T. Iván időt hagyva a párt alapokig hatoló megújításának, a kongresszusra akarta bízni ennek befejezését. Az eddigiek alapján nem vitatható, hogy a Budapesti Reformkör álláspontjának ez utóbbi felfogás felelt meg.
A Központi Bizottság május 29-i ülése - május 8-i határozatát megváltoztatva, amely a pártértekezlet mellett döntött - a pártkongresszus őszi összehívását határozta el. Ez a határozat - az ellenzéki pártokkal való tárgyalás megkezdésének kikényszerített elhatározásával együtt - mutatta, hogy Grósz Károly nem ura a helyzetnek, nem tudja kézben tartani a politikai folyamatok ellenőrzését, még kevésbé tudja irányítani azokat; ezek következtében megingott politikai tekintélye, főtitkári pozíciója, ami előrevetítette közeli bukását. Mindezek a reformköri mozgalom nagy sikereit jelentették, bizonyítva azt, hogy a mozgalom egységes fellépésével képes céljait elérni.
Ezekkel az eseményekkel véget ért egy szakasz az MSZMP-nek mint állampártnak a bírálatában, állampárti pozíciójának az aláásásában; e folyamatban az MSZMP Grósz-féle vezetését a reformköri mozgalom arra kényszerítette, hogy kezdjen komoly-felelős tárgyalásokat az ellenzékkel. Az őszi pártkongresszus kikényszerítése pedig, az arra való felkészülés, lehetőséget kínált, hogy folytassuk és befejezzük az MSZMP állampárti jellegének a felszámolását és ezzel együtt hozzákezdjünk egy új típusú párt megteremtéséhez.

Negyedik rész
Az államszocializmusból a képviseleti 
demokráciába való békés átmenet kérdései (I); 
a Budapesti Reformkör viszonya az ellenzéki mozgalmakhoz 
a kerekasztal-tárgyalások megindulásáig
A címben jelzett békés átmenetnek külső, nemzetközi és belső, az MSZMP állampárt jellegét megszüntető és a társadalom politikai érdektagoltságát kifejező pártok megalakulásának lehetőségét biztosító feltételei voltak.
A nemzetközi feltételekről az első részben már szóltam. Az MSZMP állampárt jellegét megszüntető törekvések kezdeteit a második és a harmadik részben igyekeztem bemutatni, annak hangsúlyozásával, hogy ez a folyamat majd csak az új, reményeink szerint szociáldemokrata típusú párt megteremtésével fejeződhet be.
A békés átmenet egyrészt a fent jelzettek megvalósulását jelentette, másrészt mind a külső, nemzetközi, mind a belső, a nemzet sorsáért és a társadalmi haladásért felelősséget vállaló politikai erők - melyek érdekeltek voltak az átmenetben - olyan együttműködését igényelte, amely közös megegyezésen alapuló, kompromisszumokat is vállaló módon képes az országot eljuttatni a képviseleti demokráciába.
A békés átmenetet a nemzet progresszív erői csak együttesen valósíthatták meg. Ebben a folyamatban meghatározó szerepe volt a demokratikus és népi ellenzéknek, de szükség volt a megújuló szocialista baloldal együttműködésére is. Az MSZMP reformszárnyának nemcsak tudomásul kellett venni és el kellett fogadni a polgári ellenzék alapvető követeléseit, mindenekelőtt a többpártrendszeren alapuló képviseleti demokrácia megteremtésének a szükségességét, hanem magának is tevékenyen részt kellett venni ennek megvalósításában; konszenzust kellett teremteni 1956 újraértékelésében, Nagy Imre és mártírtársai történelmi szerepének elismerésében; a maga részéről tevékenyen hozzá kellett járulni - az ellenzékkel a vitákat is vállalva - a szemben álló felek kölcsönös félelmeinek oldásához s ezzel a nemzeti megbékéléshez vezető út kimunkálásához és megteremtéséhez. E részben ezeket a kérdéseket s ennek során kialakuló folyamatokban a Budapesti Reformkör szerepét kívánom bemutatni.
A Budapesti Reformkör 1989. április 5-én elfogadott platformjának a fő célkitűzése éppen ez a békés átmenet megvalósítása lehetősége célkitűzésének a programja volt. Ezzel nemcsak a platform V. fejezete, A békés átmenet lehetősége c. rész foglalkozott, hanem annak egésze, amikor megvizsgálta, hogy a múlthoz való viszony értékelésében, az MSZMP átalakításában, a gazdaságban-társadalomban mit kell tenni a békés átmenet érdekében.
Platformunk ezzel kapcsolatos koncepcióját, az abban foglalt célokat, e célok megvalósítására vonatkozó javaslatokat nem lehet önmagában, valamiféle absztrakt értékek mérlegén szemlélni, hanem azt csak a korabeli konkrét, valóságos politikai folyamatok keretébe ágyazottan, az állandóan változó és a lehetőségeket mindinkább valósággá változtató közegben lehet értékelni. Ezért röviden meg kell vizsgálni azokat az előzményeket, amelyek e téren platformunk megszületéséig fontosak voltak.
I./ Előzmények
A képviseleti demokráciába való politikai átmenet szükségessége tudatosításának összetett - ahogy ezt ezen írás Első részében már láttuk -, különböző dimenziókhoz tartozó előzményei voltak. Ebben a tudatosításban kétségtelenül legnagyobb szerepet az a két programdeklaráció játszotta - az egyik, a Fordulat és reform, melyet pártellenzéki reformközgazdászok készítettek; a másik, a Társadalmi Szerződés, melyet a demokratikus ellenzék egy csoportja írt -, melyek megfogalmazták a létező szocializmus általános válságát és e társadalom megváltoztatására hívtak fel; az utóbbi jelszóként is megfogalmazta, hogy “Kádárnak mennie kell!”
Az ezekben megfogalmazott válság megoldásához kapcsolódó politikai cselekvés - mondhatnám, hogy a rendszerváltáshoz való nyitás - kezdőpontját is két eseményhez kötném, az 1987 szeptember végén megrendezett lakiteleki találkozóhoz és az MSZMP 1988. májusi pártértekezletéhez.
Az MSZMP ehhez a nyitáshoz nagyon nehezen és csak a legkülönbözőbb kényszerek hatására jutott el. Ezt mutatja az is, hogy Szegeden 1987. február 19-e és 21-e között rendezett a párt egy országos elméleti tanácskozást, melynek címe “A szocializmus fejlődésének időszerű kérdései hazánkban” volt. Ezen a tanácskozáson Berecz János, a KB akkori ideológiai titkára, a politikai pluralizmussal kapcsolatban még a következőket mondta:
“Felvetődhet (...) a kérdés, hogy (...) a szocializmus építésének. jelenlegi történelmi szakaszában kifejlődhet-e nálunk a hatalom megosztásával járó vagy annak potenciális lehetőségét felidéző, többpólusú, többhatalmi központú szocialista társadalom...válaszunk egyértelmű: nem. Azért nem, mert a köztük folyó politikai harc alapjaiban osztaná meg a társadalmat a többrétegű érdekeket kifejező politikai intézmények tevékenysége és együttműködése helyett.”[1]
Még jóval később is, az MSZMP KB 1988. július 13-14-i ülésén - ahol többek közt, arról is döntöttek, hogy az egyesülési és gyülekezési jogot törvényben kell szabályozni - Berecz János úgy vélekedett, hogy a KB azt támogatta, hogy az új törvény az egypártrendszer keretei között biztosítsa az egyesülési jogot.
Ezért azt hiszem nem tévedek, ha a párt részéről a politikai pluralizmus irányába való nyitás kezdőpontját - az ellenzéki tevékenység megélénkülésére, különösen az első lakiteleki találkozóra adott válaszként - az MSZMP 1988. májusi országos pártértekezleten elfogadott állásfoglaláshoz kötöm. Az itt elfogadott állásfoglalás 2. pontja szól a politikai pluralizmusról. Ennek lényegét a határozat így fogalmazta: “A néphatalom érvényesülésének és gyakorlásának feltétele és eszköze a párt vezető szerepére épülő szocialista pluralizmus.”[2] E határozattal kapcsolatos feladatok - különösen az Alkotmány felülvizsgálatának - kérdéseivel foglalkozott a Politikai Bizottság 1988. május 31-i állásfoglalása.
Ezen állásfoglalásban foglaltak végrehajtása módozatainak kidolgozására - jelentősen megkésve - 1988. december 15-én Grósz Károly vezetésével létrehoztak egy munkabizottságot, a KB alkotmányozással foglalkozó bizottságát, melynek “feladata az egy vagy többpártrendszer, az alternatív csoportokhoz való viszony, valamint a választási rendszer és mechanizmus témakörök kidolgozása.”[3] A munkabizottság tagjai: Aczél György, Berecz János, Fejti György és Romány Pál voltak.
A májusi pártértekezletet megelőzően, majd az említett bizottság megalakulása előtt is, azért nemcsak a nyitás, hanem a rendszerváltás érdekében is történt néhány dolog. Ahogy a gazdasági helyzet romlott, a XIII. kongresszus dinamizálást meghirdető programja megbukott, a kitűzött célok nem teljesültek, az eladósodás növekedett, az életszínvonal először stagnált, majd csökkent - amelyet ugyan a nyilvánosság előtt nem ismertek el, hisz még 1988. március 17-én is Kádár János a sajtónak kijelentette, hogy Magyarországon semmiféle értelemben nincs válság -; ezek arra kényszerítették a párt vezetését, hogy kezdetben bátortalanul, majd a gazdasági kényszer nyomására mind határozottabb lépéseket tegyenek a nyitás, illetve a gazdasági rendszerváltoztatás irányába.
Ez magyarázza azt, melyet Petschnig Mária Zita könyvében előad[4], hogy a gazdasági rendszerváltás Magyarországon jóval előbb megkezdődött, mint a politikai. Igaz, ekkor még nem lehetett a valóságos nevén nevezni a változtatásokat, főként nem lehetett rendszerváltozásról beszélni. A reformok először a gazdasági szabályozás (ár-, bér-, adó-, nyereség-, árfolyam-rendszer) szféráját érintették, majd már a rendszerváltás irányába mutató döntések is születtek: a szerződéses üzemeltetés, a különféle kisvállalkozói formák engedélyezése, a tőkeallokáció bizonyos konstrukcióinak (pl. kötvény, váltó, majd részvény) az engedélyezése. Azt, hogy nem lehetett nevükön nevezni e pénzügyi konstrukciókat jól példázza az, hogy amikor a váltó és a részvény bevezetését tárgyalta meg a Politikai Bizottság, azt határozta, hogy a váltót “határidős fizetési ígérvénynek”, a részvényt pedig “forgatható vagyoni betétnek” kell nevezni.
Kétségtelen, hogy ebben a folyamatban a legjelentősebb lépés a Gazdasági társaságokról szóló törvény volt, amelyet az Országgyűlés 1988. október 5-én fogadott el. E törvénnyel lehetővé vált, hogy magánszemélyek is - legfeljebb 500 alkalmazottal - részvénytársaságot vagy kft-t alapítsanak. Erről a törvényről írta Kulcsár Kálmán - a törvény beterjesztője - később, hogy “A törvény jogilag megalapozta a tőkés rendszerű piacgazdálkodást Magyarországon. Utaltam is - mondja Kulcsár - a törvény bevezetőjében és vitazárójában arra, hogy ez a kezdet, amelyet gazdasági jogunk egészének átalakítása követ.”[5]
Sokkal nehezebben és ellentmondásosabban történt a nyitás a politikai rendszerváltás irányába. Itt az MSZMP KB 1989. február 10-11-én tartott üléséig a szocialista pluralizmus alatt a konzervatív rendpárti erők egypártrendszert értettek, és pl. az egyesülési joggal kapcsolatban is utóvédharcokat folytattak, hogy az az egypártrendszer keretében valósuljon meg.[6]
Kulcsár Kálmán 1988. február 8-án küldte el Grósz Károlynak hozzászólását a pártértekezlet előkészítő anyagához. A hozzászólás az “Elgondolás a párt, a kormány, az Országgyűlés és a bíróságok feladatáról és kapcsolatairól” címet viselte. Kulcsár 1988. június 3-án találkozott Grósz Károllyal. aki “vázolta a jogrendszer átalakításának fontosságát és kérdezte, hogy kész vagyok-e erre a feladatra.”[7] Kulcsár Kálmánt 1988. június 29-én választotta meg az Országgyűlés igazságügyminiszterré. Ezek után Kulcsár Kálmánnak jelentős szerepe volt a nyitást, majd a politikai rendszerváltást elősegítő, majd megvalósító törvények kidolgozásában, azok parlamenti elfogadtatásában.
A jogállamiság és ezzel a politikai rendszerváltás irányába való nyitás egyik legfontosabb dokumentuma az ún. “demokrácia csomagterv” volt.[8] Király Zoltán, tizenöt képviselőtársával aláírt indítványukat, a “demokrácia csomagtervet”, 1988 júniusában küldte meg az Országgyűlés elnökének, azzal a kéréssel, hogy azt az Országgyűlés tűzze napirendjére. Az indítvány a jogalkotási feladatok körébe - többek közt - javasolta: a választójogi törvény módosítását, új egyesülési és gyülekezési törvény alkotását, Alkotmánybíróság felállítását, új Alkotmány előkészítését stb. Az indítvány a szervezeti intézkedések körében javasolta államminiszter megválasztását, aki a Kormány részéről a “csomag” politikai felelőse. Pozsgay Imrét e feladat politikai irányítására választotta meg az Országgyűlés 1988. június 29-én államminiszterré.
Az Országgyűlés július 1-jén kompromisszumos döntést hozott: felkérte a Kormányt, hogy a szeptemberi ülésen adjon tájékoztatást az Országgyűlésnek a politikai intézményrendszer reformjával kapcsolatos tervekről, azok irányairól, a megalkotásra kerülő jogszabályok sorrendjéről, tervezett határidejéről.
Ezek után indultak meg a munkálatok a Kulcsár Kálmán irányította Igazságügyminisztérium keretében “a politikai intézményrendszer-reform”-jává átkeresztelt “demokrácia csomagterv” törvényi előkészítésére. (A Kormány végül is e tájékoztatást 1988. november 24-én, Pozsgay Imre előterjesztésében tartotta meg, azon az ülésszakon, amikor Grósz Károly helyett Németh Miklóst választotta meg a Ház a kormány elnökévé.)
Itt kívánom megjegyezni, hogy a Független Jogász Fórum 1988. november 27-i állásfoglalása is e folyamatba kapcsolódott be; a képviselőválasztás új szabályozásának felvázolásával egy alkotmányozó nemzetgyűlés létrehozásának szükségességét szorgalmazta.
Pozsgay Imre később e “demokrácia csomagtervnek” a történetét “alkotmányos összeesküvésnek”, saját kizárólagos politikai érdemének állítja be[9], amelyre Kulcsár Kálmán azt mondta: “nem szabad elfelejteni, hogy semmiféle “összeesküvésre” nem volt szükség, hiszen a kormány már hosszabb ideje dolgozott azokon a jogszabályokon, az Alkotmányt is ideértve, amelyek hivatottak voltak a jogállam megteremtésére, a demokratikus politikai rendszer kialakítására.”[10]
Azt hiszem, hogy az igazság valahol “közbül” van; mind Pozsgay, mind Kulcsár részrehajló túlzásait személyes hiúságukkal lehet magyarázni. Az azonban kétségtelen, hogy Kulcsár Kálmán helyzetéből fakadóan olyan ismeretek, tapasztalatok birtokába jutott, melyeket figyelembe kell vennünk; így érdekes és elgondolkodtató, amit e törvények kezdeményezése kapcsán Grósz Károly szerepéről mondott:
“Nagyon nehéz lenne megmondani, mi volt az eredeti koncepciója, meddig kívánt eljutni az átalakulásban. Későbbi nyilatkozatai szerint modellváltásra gondolt, látván azonban ennek lehetetlenségét, gyakorlatilag nemigen tett semmit a rendszerváltás ellen, (...) a kormányüléseken, illetve a Politikai Bizottság ülésein a vitatott alkotmányjogi témákat mindig úgy zárta le, hogy azzal lehetőséget adott valamilyen formában a továbblépésre, s így segítette törekvéseimet (...) Csupán egy példát említek sajátos vezetői magatartására: az 1988. évi november 10-i minisztertanácsi ülésen tovább engedte az Országgyűlés elé a többpárti rendszert lehetővé tevő törvényjavaslatot az egyesülési jogról, annak ellenére, hogy tartalma a Központi Bizottság korábbi határozatával világosan szemben állt. Mindezek és hasonló momentumok alapján úgy vélem, egy ideig legalábbis (lehet, hogy addig, amíg a folyamatot valamiképpen kézben tarthatónak vélte), támogatta a politikai rendszer átalakítását.”[11] (Erre az 1988. július 13-14-én tartott KB ülési határozatra Berecz János kapcsán az előzőekben már utaltam.)
Az egyesülési jog elfogadása előtt már jó néhány szervezet megalakult; ezeket a pártvezetés alternatív szervezeteknek nevezte, míg ők magukat kezdetben nem pártként, hanem politikai célú társadalmi szervezetként definiálták. Így 1987 decemberében az az Új Márciusi Front, amely felhívását 1988 márciusában fogalmazta meg, de tevékenységét csak szeptember 8-án kezdte meg; 1988. március 30-án a Fiatal Demokraták Szövetsége, május 14-én a Tudományos Dolgozók Demokratikus Szakszervezete, szeptember 3-án a Magyar Demokrata Fórum, október 29-én a Nyilvánosság Klub, november 5-én a Független Jogász Fórum, november 13-án a Szabad Demokraták Szövetsége, november 18-án újjáalakult a Független Kisgazda-, Földmunkás- és Polgári Párt, december 19-én a Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája, 1989. január 9-én újjáalakult a Magyarországi Szociáldemokrata Párt, és csak ezek után január 11-én fogadta el az Országgyűlés az egyesülési, illetve a gyülekezési törvényt.
Igaz, hogy az 1988. szeptember 27-i KB ülés utáni sajtóértekezleten azt hangsúlyozták, hogy a pluralizmus jegyében létrejött szervezetek nem a párt akarata ellenére jöttek létre, hogy az MSZMP nemzeti közmegegyezésre törekszik, anélkül azonban, hogy lemondana vezető szerepéről.[12] Továbbá november 25-én Pozsgay Imre bejelentette, hogy az MSZMP párbeszédet kezdett az alternatív szervezetekkel.[13] Ez hivatalosan és nyilvánosan először 1989. január 20-án történt meg az MSZMP és a Magyar Demokrata Fórum képviselői között;[14] majd március 5-6-án az MSZMP tárgyalássorozatot kezdett a politikai élet új szervezeteivel: 5-én a MISZOT, a Magyar Demokrata Fórum és a Magyar Néppárt vezetőivel, míg 6-án a Szabad Demokraták Szövetségének képviselőivel.
Ebbe a folyamatba illeszkedett az Új Márciusi Front 1989. január 11-ei javaslata “Az egypártrendszertől a képviseleti demokráciáig. Az Új Márciusi Front javaslata az átmenet politikájára.” Itt azt javasolták, hogy az MSZMP kezdeményezze - s ezzel váltson “erkölcsi belépőjegyet a képviseleti demokráciába” - egy Országos Nemzeti Bizottság létrehozását; javasolták, hogy a különböző szervezetek és mozgalmak csatlakozzanak e bizottsághoz, amelynek célja a képviseleti demokráciába való békés átmenet módozatainak kidolgozása és megvalósítása.[15]
Az MSZMP Központi Bizottságának 1989. február 11-i ülése üdvözölte az Új Márciusi Front kezdeményezését, kifejezte hogy egyetért a javaslatban foglalt általános politikai célokkal, de elutasította azt, hogy szükség lenne és most kellene az MSZMP-nek “erkölcsi belépőjegyet váltania a képviseleti demokráciába.” Az Országos Nemzeti Bizottság helyett javasolták “egy olyan politikai egyeztető, konzultációs fórum létrehozását, melynek alapvető feladata, hogy folyamatos politikai párbeszéddel segítse az új alkotmány és a választásokról szóló törvény kidolgozását.”[16]
A pártvezetés egyetértése az Új Márciusi Front kezdeményezésével azonban csak formális volt; a lényegi kérdéseket - mindenekelőtt az Országos Nemzeti Bizottság létrehozását - a vezetés elutasította; nem akart igazi, az alternatív szervezetek számára is elfogadható tárgyalásokat a békés átmenet kérdéseiről; az egész folyamatot saját kezében és irányítása alatt akarta tartani és szája íze szerint “megoldani.” (Láttuk, hogy a Budapesti Reformkör platformja - annak V/4. pontja - támogatásáról biztosította az Új Márciusi Front által javasolt Országos Nemzeti Bizottságot; javasoltuk, hogy ez mielőbb alakuljon meg és üljön össze. Kértük: “az MSZMP jelentse ki: az ott létrejött megállapodásokat magára nézve kötelezőnek tekinti”.)
II./ Az MSZMP Grósz-féle vezetésének és az ellenzéki szervezeteknek 
a vitája a békés átmenetről szóló tárgyalások megindulásáról és 
a reformköri mozgalom szerepe a tárgyalások kikényszerítésében
Az MSZMP KB 1989. február 10-11-i, és 20-21-i ülései: a többpártrendszer elfogadása
Az MSZMP KB 1989. február 10-11-én megtartott ülésével, az ott elfogadott határozattal új szakasz kezdődött a magyarországi rendszerváltáshoz vezető út történetében; azzal, hogy az MSZMP vezető testülete elfogadta a többpártrendszert, elvileg létrejött Magyarországon a jogállamiság s ezzel a rendszerváltás lehetősége.
Grósz Károly előadói beszédében azt mondta, hogy szerinte “ugyan a többpártrendszer nem előrelépés a demokrácia útján, de tudomásul kell a pártnak vennie, hogy a társadalomban reális igény van az eltérő gazdasági és politikai érdekek pártokban szervezett megjelenítésére is.”[17] Ezek után azt mondja: “az MSZMP elfogadja a hatalomgyakorlás fokozatos, kiszámítható keretek között történő megosztását, egyben felvázolja ennek korlátait, kereteit, valamint saját elgondolásait a lebonyolítás menetrendjére, időrendjére.”[18] Grósz a legfontosabb korlátokat a következőképpen fogalmazta meg: “Mi lehet a megegyezés alapja? Először a szocializmusnak mint történelmi alternatívának az elfogadása, másodszor az ország katonai szövetségi rendszeréhez tartozásának tiszteletben tartása a két katonai szövetség egyidejű felszámolásáig, harmadszor kölcsönös és kinyilvánított szándék a válság elmélyülésének megelőzésére, a társadalmi stabilitás megőrzésére.”[19]
Az átmenet - és az ehhez kapcsolódó tárgyalások lebonyolításának menetrendjére, időrendjére a következő politikai ütemtervet tartaná elfogadhatónak:
“1989 nyarán, őszén a parlament döntsön a választásokról szóló törvényről, hozzon létre alkotmánybíróságot és fogadja el a párttörvényt. 1989 őszén az Országgyűlés fogadja el a népszavazásról szóló törvényt. 1989 végén kerüljön sor a helyi tanácsok újjáválasztására. 1989 végén, illetve 1990 elején, attól függően, hogy hogyan folyik az alkotmány előkészítő munka, a parlament fogadja el az új Alkotmányt, amelyet népszavazás erősítsen meg. 1990 első negyedében, de mindenképpen az Alkotmány elfogadása után kerüljön sor a köztársasági elnök megválasztására. 1990 nyarán válasszák újjá az Országgyűlést, 1990 októberére vagy novemberére hívjuk össze a párt kongresszusát.”[20]
Grósz előadói beszéde, a KB ezzel kapcsolatos állásfoglalása - a többpártrendszer elvi elfogadásának kétségtelenül jelentős és előrevivő ténye mellett - azt mutatja, hogy a pártvezetés nem szándékozott az ellenzéki pártokat ténylegesen bevonni a jogállamiságot megteremtő folyamatok alakításába, hanem a maga által elképzelt keretek, időhatárok szerint akarta “levezényelni” az egész folyamatot, s az ellenzék számára csak a véleménynyilvánítás jogát akarta biztosítani. A Grósz-féle vezetés ekkor még elég erősnek érezte a párt helyzetét ahhoz, hogy ekként cselekedjék. Sőt, e magabiztos magatartást Grósz Károly még fokozni is tudta. Grósz Károly ugyanis e politikai ütemterv megvalósításának eredményeként rendkívül ambiciózus, de felettébb ellentmondásos program megvalósítását tartotta elérhetőnek:
“Mindezek alapján - mondta - a Magyar Szocialista Munkáspárt egy szabad, független, demokratikus Magyarország fejlesztésén fáradozik. Olyan szocialista politikai rendszer kialakítására törekszik, amely véglegesen megszabadul a sztálini modellként ismert torzulásoktól, és távlatilag nemcsak eléri, hanem az ő eredményeiket is felhasználva meghaladja a polgári világ eddigi vívmányait.”[21]
Nem tudom hogyan minősítsem ez utóbbi idézetben foglaltakat: valószínűen az irracionális hit, a valóságos történelmi folyamatok, a tényleges helyzet lényegének a meg nem értése eredményezte ezt a képtelen programot.
Az előadói beszéd vitájában Romány Pál, a KB mellett működő Tanácsadó Testület elnöke felolvasta e testület állásfoglalását a többpártrendszer célkitűzésével kapcsolatban. Ennek az állásfoglalásnak a 3. pontja a következőket mondja:
“3.) A pártnak a politikai rendszer fejlesztésére irányuló stratégiája a valóságos többpártrendszer kibontakoztatását, a szabad választásokon nyugvó demokratikus szocializmus megteremtését kell, hogy célozza. A politikai rendszer hatékony működéséhez valódi versenyhelyzetet kell teremteni különböző, alkotmányos alapon nyugvó politikai erők között. A pártnak le kell küzdenie a permanens fáziskésést. Az ország jelenlegi politikai helyzetében már nem tűnik időszerűnek valamiféle eleve biztosított hegemónia igényének megfogalmazása sem. Az MSZMP a magyar társadalomban olyan pozíciót foglal el, hogy megfelelő felkészülés után, versenyen alapuló szabad választások alapján is domináló erő maradhat.”[22]
A vitában sokan (kb. 45 fő) szólaltak fel. Azok, akik a lényeget illetően - bár meghatározott feltételek mellett - elfogadták a többpártrendszerrel kapcsolatos előterjesztést a következők voltak: Bartha Ferenc, Kállai Gyula, Horn Gyula, Nyers Rezső, Katona Béla, Vajda György, Katona Imre, Aczél György, Berend T. Iván, Szűrös Mátyás, Maróthy László, Nagy Sándor, Csáki Csaba, Horváth István, Németh Miklós.
Voltak néhányan (Jassó Mihály, Ormos Mária, Marjai József), akik nem értettek egyet a valóságos többpártrendszer, a hatalom megosztásának vázolt elképzelésével. Ezt az álláspontot leghatározottabban Ormos Mária képviselte, aki a következőket mondta: “azt a hallatlan történelmi feladatot, amit véleményem szerint még rendszer nem hajtott végre, ez egy münchauseni feladat, saját magát a mocsárból, a hajánál fogva kell hogy kiemelje, (...) ha ezt valahogy meg tudja valósítani, akkor csak (...) a liberális abszolutizmus utján tudja elérni.”[23]
A hozzászólások harmadik típusa szerint a párt valóságos, demokratikus szabad versenyben is biztosítani tudja meghatározó szerepét, a demokratikus szocializmus megvalósításának érdekében, s így látják a többpártrendszer kialakításának lehetőségét; ezt mindössze a Romány Pál által felolvasott Politikai Tanácskozó Testület állásfoglalása, illetve Nagy Imre vallotta.
A negyedik típust Pozsgay Imre képviselte; azt mondta: “én nagyon nagy jelentőségűnek és sorsdöntő jelentőségűnek tartom azt az előterjesztést, amely itt most realitásként fogadja el, ilyen-olyan okokra, érvekre hivatkozva realitásként fogadja el a többpártrendszert s arra, hogy egy demokratikus alkotmányos jogállami kezelési formát, egy előzetes kiegyezés alapján, egy későbbi versenyhelyzet vállalását tartja méltónak a kommunistákhoz, ebben az országban.”[24] Pozsgay véleménye tehát: egy előzetes kiegyezés (ez minden bizonnyal bizonyos feltételeket jelent), majd egy későbbi versenyhelyzet vállalása!
A hozzászólók többsége nem nyilvánított olyan véleményt, hogy a fenti csoport valamelyikébe be lehessen sorolni; mert vagy egyáltalán nem foglalkozott a többpártrendszer kérdésével (és a KB ülés másik témájához, Pozsgay Imre 1956-tal kapcsolatos bejelentéséhez szólt hozzá), vagy megkerülte a határozott véleménynyilvánítást (mint pl. Vastagh Pál).
A KB ülés 1956-os - Pozsgay által népfelkelésnek bejelentett - vitájával itt nem kívánok foglalkozni. De elkerülhetetlen, hogy ehhez kapcsolódva egy problémát ne érintsek, azt, hogy Pozsgay Imre 1993-ban megjelent könyvében (1989 Politikus-pálya a pártállamban és a rendszerváltásban) hogyan mutatja be az MSZMP KB 1989. február 10-11-i ülését. Pozsgay rendkívül szubjektíven és az igazságot figyelmen kívül hagyva állíthatta csak azt, hogy ezen a KB ülésen az ő 1956-tal kapcsolatos bejelentésének a megvitatása volt a fő napirendi pont. Aki elolvassa e KB ülés vitájáról szóló jegyzőkönyvet az azonnal meggyőződhet Pozsgay állításának valótlanságáról. Továbbá az sem igaz, hogy a KB ülés többpártrendszert elismerő állásfoglalásának az volt a funkciója, hogy elterelje a figyelmet 1956-ról és ezzel ellensúlyozzák Pozsgay bejelentésének hatását.[25] Kétségtelen, hogy - a Berend T. Iván vezette Történelmi Albizottság által kidolgozott értékelés mellett, arra támaszkodva - Pozsgay Imre bejelentésének fontos szerepe volt a rendszerváltás irányába való nyitás felgyorsításában, de ennek hangsúlyozott elismerése sem csökkentheti a KB állásfoglalásának azon történelmi szerepét, hogy a többpártrendszer elvi elfogadásával Magyarországon létrejött a rendszerváltozás lehetősége. Ily módon Pozsgay Imre bejelentése és a KB ülés többpártrendszert elismerő állásfoglalása nem egymást kizáró, egymással szembenálló folyamatok kifejeződései voltak, ellenkezőleg, azok egymást erősítő, a rendszerváltás irányába mutató, összetartozó cselekvéseket testesítettek meg.
A független politikai szervezetek 1989. február 18-án nyilatkoztak[26] az MSZMP KB február 16-án közzétett állásfoglalásáról[27] és üdvözölték azt; kijelentették: “azt a demokratikus Magyarország megteremtéséhez vezető úton fontos lépésnek tartjuk.”.[28]
Az MSZMP KB állásfoglalása a többpártrendszer korlátainak megfogalmazásánál, - ha kevésbé határozottan is, mint Grósz az előadói beszédében - kimondta, hogy a többpártrendszer feltétele az alkotmány és a hatályos törvények megtartása, a társadalmi fejlődés szocialista útjának elfogadása, a nemzetközi kötelezettségek tiszteletben tartása.
Ennek ellenére a független politikai szervezetek e korlátokra nem reagáltak, csak az MSZMP vezető szerepének az igényét utasították vissza. Továbbá, a KB állásfoglalásában jelzett “állandó konzultációs fórummal” szemben nemzeti kerekasztal-tárgyalást javasoltak. Az MSZMP témajavaslatával szemben - új alkotmány előkészítése, választási rendszer kidolgozása, a gazdaság stabilizálására és a szociális biztonság megteremtésére vonatkozó javaslatok helyett - célként csak az alkotmányozó nemzetgyűlési választás feltételeiben való megállapodást jelölték meg.
A Grósz Károly által felvázolt ütemterv szerinti tevékenység folytatódott a KB következő, február 20-21-én megtartott ülésén is, melynek első napirendje “Az Alkotmány korszerűsítésének a koncepciója” volt. E napirend előzménye a következő volt: az Igazságügyi Minisztérium 1988. november 30-ra készítette el az alkotmánykoncepciót, Magyarország Alkotmánya szabályozási koncepcióját, amelyet az MSZMP KB alkotmányozó bizottságának 1989. január 6-i ülésén vitattak meg; e vita alapján az Igazságügyi Minisztérium 1989. január 31-éig dolgozta át a tervezetet, és ez került a KB február 20-21-i ülése elé. E napirendi pont előadói beszédét Fejti György tartotta, és az ülés célja az volt, hogy a kidolgozandó Alkotmány koncepcionális kérdéseit vitassák meg. Az előzetes elképzelés az volt, hogy az új Alkotmányt a hivatalban lévő Országgyűlés fogja majd elfogadni és ezután azt népszavazásra fogják bocsátani.
Fejti előadói beszédének leglényegesebb mozzanata az volt, hogy kijelentette: “nem látjuk szükségét és értelmét annak, hogy az MSZMP vezető szerepe alkotmányos megfogalmazást nyerjen. Ez természetesen nem jelenti azt, hogy az MSZMP lemond arról a politikai törekvésről és szándékról (...), hogy a társadalmi folyamatok meghatározó tényezőjévé kíván válni.”[29] Az ülés rendkívül pozitív, történelmi jelentőségű döntése volt ezen elvnek KB állásfoglalásként való elfogadása; ez jelentős “elvi” előrelépés volt az állampárti jelleg szándékolt felszámolási folyamatában, továbbá - s ez még az előbbinél is fontosabb volt - ezzel az utolsó politikai akadályát is felszámolták a jogállam megteremtésének.
A KB-ülésen a vita elsősorban abban a kérdésben bontakozott ki, hogy az alkotmánykoncepció alkalmas-e arra, hogy jogi keretbe foglalja a magyar társadalom szocialista jellegű fejlődési perspektíváját, hogy képes-e garanciákat tartalmazni a rekapitalizációs tendenciákkal szemben. Sokan ezzel kapcsolatos aggályaikat fejtették ki, bár elismerték, hogy a szocializmus tartalmának alkotmányba foglalása jelenleg jelentős nehézségekbe ütközne. Ezt a nehézséget egyesek úgy látták kikerülhetőnek, hogy az Alkotmányban kívánták rögzíteni: Magyarországon csak olyan pártok-szervezetek működhetnek, amelyek célja-programja, tevékenysége összhangban áll az új Alkotmányban megfogalmazásra kerülő értékekkel és törekvésekkel. Ugyanez a zavar nyilvánult meg a tulajdonformák alkotmányba foglalását érintő vitákat illetően is. A szektorsemlegesség formális elfogadásának elvéből kiindulva, egyrészt kijelentették, hogy a közösségi és az egyéni tulajdon egyenrangú, másrészt annak az Alkotmányba foglalását igényelték, hogy a társadalom és a gazdaság a közösségi tulajdon dominanciáján alapuljon.
Ezekkel az aggályokkal szemben Fejti a pluralista politikai rendszer kialakítását egy folyamatos, fokozatos és kiszámítható átmenetként vázolta fel, melyben a pártoknak egy kizárólagos versenyjellegű megmérettetését éppúgy nem tartotta lehetségesnek, ahogy egy kizárólag előzetes megállapodáson alapuló választást sem. Úgy vélte, hogy az átmenet e két formájának valamiféle kombinációját kell kidolgozni. (Ezt a célt szolgáló javaslatok a magyar jogelméleti és politológiai irodalomban megtalálhatóak voltak; így pl. Bihari Mihály az átmenet politikai programjának különböző variánsait dolgozta ki 1987 áprilisa és 1990 áprilisa között.)[30]
Fejti György előterjesztésében több új intézmény létrehozását javasolta: a kollektív államfői forma helyett a köztársasági elnöki rendszert, az Alkotmánybíróságot, az Állami Számvevőszéket.
* * *
Ezek után kezdte meg az MSZMP tárgyaló-csoportja 1989. március 4-5-6-án a konzultációkat több alternatív szervezettel. Ennek kapcsán az SzDSz ügyvivői testülete és tanácsa 1989. március 4-én nyilatkozatot adott ki, amelyben elmondták, hogy az elkövetkezendő megbeszélés előkészítő jellegű; célja, hogy megegyezés jöjjön létre a többpártrendszer viszonyainak megfelelő választási törvényről, és hangsúlyozták, hogy nem kívánnak az új alkotmány kidolgozásáról tárgyalni. Kifejezésre juttatták azon igényüket is, hogy a megbeszélésen kifejtett álláspontoknak széleskörű nyilvánosságot kell kapniuk.[31] Az MSZMP és az SzDSz között ez a konzultáció a KB-székházban 1989. március 6-án volt.[32]
Az események ezek után felgyorsultak. A Független Jogász Fórum 1989. március 15-i keltezéssel felhívással fordult az ellenzéki szervezetekhez, hogy kezdjenek megbeszéléseket a hatalommal való tárgyalás kérdéseinek egyeztetése céljából; a Fórum felajánlotta ehhez szakmai segítségét. A Fórum választmánya március 17-én fogadta el ezt a dokumentumot és ekkor abban is döntés született, hogy március 22-re összehívják az általuk legjelentősebbnek tartott nyolc ellenzéki szervezetet.
A Független Jogász Fórum felhívását először az SzDSz 1989. március 19-én tartott közgyűlésén olvasták fel, mellyel az SzDSz kifejezte egyetértését és csatlakozott a felhíváshoz. Kis János közgyűlési hozzászólásában kitért a felhívásban foglaltakra és a megegyezéses átmenet két fontos feltételét fogalmazta meg: egyik feltétel az volt, hogy az MSZMP-n belüli harcokból a reformszárny kerüljön ki győztesen; másik feltételként az ellenzéki szervezetek erős koalícióját tartotta szükségesnek. Ez az utóbbi feltétel hamarosan megvalósult: 1989. március 22-én megalakult az Ellenzéki Kerekasztal.
A Budapesti Reformkör színrelépése
Az MSZMP I. sz. Bp.-i Reformköre is ebben az időszakban kapcsolódott be a képviseleti demokráciába való átmenettel kapcsolatos vitába. 1989. március 8-án a Kör az Igazságügyi Minisztérium által elkészített alkotmánykoncepciót vitatta meg; az ülés előadója Kilényi Géza miniszterhelyettes volt
Az előzőekben bemutattam Körünk átalakulását; az új kör, az MSZMP Budapesti Reformköre platformjának utolsó része, V. A békés átmenet lehetősége c. rész foglalkozott a képviseleti demokráciába való átmenet kérdéseivel. Platformunk e részének elkészítésénél több mindent figyelembe kellett vennünk. Ennek során egyrészt felhasználtuk az e kérdéssel kapcsolatos tudományos eredményeket, - itt mindenek előtt Bibó István és Bihari Mihály munkásságára kell utalnom -, másrészt figyelembe kellett vennünk az MSZMP-vezetése törekvéseit és az ellenzéki pártok addig kialakított állásfoglalásait, hogy olyan kompromisszumos koncepciót dolgozhassunk ki, amelyet véleményünk szerint a különböző érdekeket kifejező pártok egyaránt elfogadhatnak.
Mivel a különböző politikai erők között a viták éppen csak megindultak ezekről a kérdésekről, a mi állásfoglalásunk is egy korai-kezdeti időszak bélyegét viseli magán, ezért sok benne a rögtönzés, a hipotetikus elképzelés. Mi is fontos szempontnak tartottuk az átmenet folyamatosságát, fokozatosságát és kiszámíthatóságát. Első lépésként az MSZMP és az alternatív szervezetek megegyezését javasoltuk a társadalmi párbeszéd kereteinek kimunkálása céljából. Majd e párbeszédnek kellett volna elvezetnie egy ideiglenes alkotmányhoz, az átmenetet támogató, mindkét fél bizalmát élvező (ideiglenes) köztársasági elnökhöz, egy egyszeri alkalomra szóló választási törvényhez, melynek alapján 1990-ben választásokat lehetett volna tartani; olyan választásokat, amelyek mind az MSZMP-t, mind az ellenzéki pártokat megóvták volna egy súlyos választási vereségtől. Az ily módon létrejött Országgyűlésnek lett volna a feladata a társadalmi, gazdasági, politikai fordulat kereteinek a létrehozása, amely keretekben, egy új választás során, a pártok nyílt versenyében megválasztásra kerülő Alkotmányozó Nemzetgyűlés fogadja el Magyarország hosszabb időre szóló alkotmányát és fejezi be a békés átmenetet a demokratikus jogállamiságba.
Platformunk abból indult ki, hogy az MSZMP államszocialista politikája történelmi vereséget szenvedett, s ezért a párt érvényes társadalmi felhatalmazás nélkül birtokolja a hatalmat, de az ellenzéki szervezetek sem rendelkeznek társadalmi legitimációval; ezért szükség van egy, a hatalmat legitimáló választásra, amely egyúttal kiszámíthatóan biztosítja a békés átmenetet a parlamentáris demokráciába. Míg az MSZMP-vezetése számára a “kiszámíthatóság” a demokratikus szocializmus társadalmi célkitűzése további elfogadásának a biztosítását jelentette, addig mi - egyetértve az ellenzékkel - a parlamentáris jogállamba való békés átmenet “kiszámíthatóságáért” szálltunk síkra, hisz 1989 márciusában még nem lehetett érzékelni az MSZMP tekintélyének rohamos térvesztését és az ellenzéki pártok tömegbefolyásának rohamos növekedését.
Mindezen célok érdekében elfogadtuk az Új Márciusi Front által javasolt Országos Nemzeti Bizottságot és fontosnak tartottuk, hogy az MSZMP-vezetése jelentse ki: az ott létrejövő megállapodásokat magára nézve kötelezőnek tekinti és az Országgyűlésben lévő számbeli többségét érvényesíti ezek törvényre emelésében. Egyetértettünk az Országgyűlés összetételének olyan változtatásával, hogy a különböző okok miatt megüresedő helyekre, csak az alternatív szervezetek soraiból kerülhessenek be új képviselők. Egyetértettünk az SzDSz azon álláspontjával, hogy a társadalmi kiegyezés előtt megszülető alkotmány szükségképpen csak oktrojált alkotmány lehet. Felhívtuk a figyelmet az MSZMP és az alakuló ellenzéki pártok esélyegyenlőtlenségére, melynek az adott helyzetből fakadó gazdasági, szervezeti, káder stb. okai voltak, és szorgalmaztuk ezen hátrányok lehetséges megszüntetését.
Az MSZMP részéről a békés átmenet biztosításában való részvételt - ekkor még - úgy láttuk megvalósíthatónak, ha a reformszárny és a centrum e cél érdekében szövetséget köt és ezáltal a konzervatív szárnyat elszigeteli. Ez rövid ideig tartó, időleges tévedésünk volt, ami saját erőnk lebecsüléséből, a centrum túlértékeléséből és a békés átmenet érdekében való megnyerhetőségének téves felfogásából származott.
Ha felfogásunkat az Ellenzéki Kerekasztal később kifejtett álláspontjával hasonlítjuk össze, akkor azt látjuk, hogy - annak ellenére, hogy felfogásunk közelebb állt az ellenzék nézeteihez, mint az MSZMP-vezetésének nézeteihez - platformunk két lényeges kérdésben eltért az ellenzék álláspontjától. Az egyik különbség az volt, hogy mi a képviseleti demokráciába való békés átmenetet két, egymást szervesen követő, szakaszként képzeltük el - ebben elsősorban Bihari Mihály hatása nyilvánult meg -; a másik különbség, hogy célszerűnek láttuk megválasztani - a mindkét fél számára elfogadható személyiségben - az ország köztársasági elnökét, akinek az új, végleges Alkotmány elfogadása után le kellett volna mondania. A későbbiek során majd látni fogjuk, hogy a békés átmenetet biztosító politikai, jogi feltételek létrehozásával kapcsolatos nézeteink is változtak, tovább közeledtek az ellenzéki pártok felfogásához. Ezek a változások majd tetten érhetők a Budapesti Reformkör nyilatkozataiban-állásfoglalásaiban, amelyeket az alábbiakban fogok bemutatni.
* * *
A történelmi események alakulásának a következő lépése az volt, hogy az MSZMP KB tárgyalócsoportja 1989. március 30-án meghívót és előzetes téziseket küldött az alternatív szervezeteknek az ún. politikai egyeztető fórumot előkészítő megbeszélésre; e megbeszélést 1989. április 8-án kívánták megtartani.
A Budapesti Reformkör e tárgyalási javaslatról az Ellenzéki Kerekasztal 1989. március 30-ai nyilatkozatából értesült[33], és ennek kapcsán a Kör alábbi állásfoglalásának a nyilvánosságra hozatalára kérte fel az Országos Sajtószolgálatot:
“1. Támogatjuk az MSZMP vezetésének tárgyalási szándékát minden demokratikus, az erőszakot elutasító politikai szervezettel, párttal.
2. Szükségesnek tartjuk, hogy a tárgyalások előfeltételek nélkül, az egyenjogú partneri viszony jegyében folyjanak.
3. Helytelenítjük, hogy az MSZMP vezetése az április 8-i tárgyalásokra szóló felhívását nem hozta nyilvánosságra. Elvárjuk, hogy a továbbiakban a megbeszélésekről a közvélemény folyamatos, tényszerű tájékoztatást kapjon.”[34]
Az Ellenzéki Kerekasztal e március 30-i nyilatkozatában a meghívással kapcsolatos kifogásait és javaslatait fogalmazta meg, amelyre az MSZMP KB szakértőjének április 6-ai nyilatkozata válaszolt; ebben a szakértő visszautasította az Ellenzéki Kerekasztal kifogásait és megismételte az április 8-i tárgyalásokra való meghívást.
Ezek után a Magyar Nemzet 1989. április 8-i számában cikk jelent meg “Az Ellenzéki Kerekasztal nem vesz részt az előkészítő megbeszélésen” címmel; ebben jelezték, hogy az EKA nyilatkozatot fog eljuttatni az MSZMP tárgyaló küldöttségéhez, amelyet majd nyilvánosságra fog hozni. E Magyar Nemzetben megjelent cikk kapcsán a Kör szervező-bizottsága újra foglalkozott a tárgyalások megkezdésének a kérdésével és újabb állásfoglalást hozott, melyet az Országos Sajtószolgálat április 9-én a következőképpen tett közzé:
“Saját pártját hibáztatja a Kerekasztal meghiúsulásáért a Budapesti Reformkör.
Az MSZMP Budapesti Reformköre állásfoglalásának közzétételére kérte az Országos Sajtószolgálatot:
1. Sajnálattal vettük tudomásul, hogy a különböző pártok és szervezetek közötti, április 8.-ra tervezett tanácskozás elmaradt. Tárgyalások nélkül nem látunk lehetőséget a parlamenti demokráciára való békés átmenetre.
2. Álláspontunk szerint a tárgyalások kudarcáért az MSZMP vezetését terheli a felelősség időhúzó taktikája és a politikai realitások figyelmen kívül hagyása miatt. Nem az Ellenzéki Kerekasztal javaslatainak elfogadása csorbítaná az MSZMP hatalmi helyzetét és tekintélyét.
3 Változatlanul időszerűnek tartjuk az Új Márciusi Front januári javaslatának lényegét, egy hatáskörrel rendelkező Országos Nemzeti Bizottság létrehozására.”[35]
Ez volt az első olyan állásfoglalásunk, amelyben közvetlenül és egyértelműen elmarasztaltuk az MSZMP Grósz-féle vezetését és az Ellenzéki Kerekasztal mellé álltunk; ezzel elkezdtük a platformszabadság olyan értelmezését, amellyel az MSZMP-n belül igényt tartottunk az irányzatok autonómiájának a biztosítására, a frakciószabadságra.
Kezdeti kapcsolataink az ellenzékkel
Tevékenységünk kezdeteitől fogva arra törekedtünk - mutatja ezt platformunk V. fejezete, valamint az ellenzékkel meginduló tárgyalásokhoz való viszonyulásunk -, hogy az ellenzékkel kapcsolatokat teremtsünk; ezért örültünk, hogy Szécsényi Tiboron keresztül a TDDSZ-hez, Kerekes Györgyön keresztül Forgács Pálhoz kapcsolódhattunk, segítségükkel kerülhetett sor a május 1-jei népligeti bemutatkozásunkra.
Ugyanakkor meg kell néznünk, hogy az ellenzék e kezdeti időszakban hogyan tekintett a velünk való együttműködésre. Láttuk, az SzDSz március 19-i közgyűlésén Kis János, a megegyezéses átmenet egyik fontos feltételének tartotta, hogy az MSZMP-n belül a reformszárny kerüljön túlsúlyba; ennek ellenére az ellenzéki pártok között nem volt egyetértés a hozzánk való viszonyt illetően. Az ezzel kapcsolatos nézeteltérések először május 1-je kapcsán kerültek napvilágra.
Az Ellenzéki Kerekasztal 1989. április 14-i ülésén Bruszt László előadta, hogy május 1-jén a TV egy olyan műsort tervez, melyen az EKA mellé ültetnék a Budapesti Reformkör képviselőit. Ezt a bejelentést nagy elégedetlenség fogadta; így Boross Imre (FKP), Baranyai Tibor (SZDP), Kőszeg Ferenc (SzDSz), Kónya Imre (FJF), Kónya László (MNP) fejtette ki az együttes szerepléssel szembeni ellenvéleményét. Idézek ezekből az ellenvéleményekből.[36]:
Baranyai Tibor: “Véleménye szerint a reformkör tagjai ifjú titánok, akik nem lehetnek partnerek, mert lehet, hogy holnap pártfegyelmit kapnak, és félre lesznek állítva.”
Kőszeg Ferenc: “A hatalommal akarunk tárgyalni, és ők a hatalom birtokosai. Az MSZMP bármilyen frakciója nem partner.”
Boross Imre: “Arra utal, hogy milyen visszhangja lenne a közvéleményben, hogy már az EKE-ben is vannak az MSZMP-től.”
Kőszeg Ferenc: “Alakítsanak pártot, s ha kérik a csatlakozás lehetőségét majd eldöntjük.”
Boross Imre: “Annak ad hangot, hogy a reformszárny csírája az újnak az MSZMP-n belül, és segítésre méltó lenne.”
Baranyai Tibor: “A reformszárny csatlakozni kívánó képviselőivel (kapcsolatban) tisztázni kellene, hogy ellenzékiek, vagy kollaboránsok.”
Kónya László: “Kéri a Ligát, hogy a Jurta-beli bemutatkozásnál az EKE-hez ne üljön a reformkör.”
Tölgyessy Péter (SzDSz): “Úgy véli, a kérdést az dönti el, mi a célja a Jurta-beli programnak. Ha vita, akkor igen, ha bemutatkozás, akkor nem tartja célszerűnek együtt ülni a reformkörrel.”
A Budapesti Reformkör képviselői végül is május 1-jén a Jurta Színházban részt vettek a független pártok és mozgalmak bemutatkozó rendezvényén, azzal a kompromisszummal, hogy nem ültek az EKA képviselői mellett, hanem utánuk mutatkoztunk be.
Ezen a népligeti vitán az ellenzéki pártoknak olyan kérdéseket is feltettek, amelyek közvetlenül érintették a reformszárnyhoz való viszonyukat; azt kérdezték, hogy mi a Kerekasztal érdeke, ha tovább gyengül az MSZMP vagy szétválik és a reformszárny alapít egy új pártot? Erre a válaszok a következők voltak[37]:
Ruttner György: “Mi szeretnénk tiszta vizet látni a pohárban. Az ország érdeke, hogy tiszta legyen a kép az MSZMP-vel kapcsolatban.”
Varga Csaba: “Az ország érdeke az lenne, ha az MSZMP-ben nyerne a reformszárny, és leszakadnának a sztálinisták.”
Magyar Bálint: “Nem érdekünk egy újabb ellenzéki párt megszületése. Az MSZMP reformszárnyának nem az a feladata, hogy egy hatalomnélküli párttá formálja magát, és itt üljünk kilencen, miközben egy dogmatikus, konzervatív szárny rendőrei veszik körül ezt az épületet. A reformszárny történelmi feladata az, hogy a párton belül győzze le a másik szárnyat, és teremtsen olyan partnert számunkra, amely hajlandó a megegyezésre, a megállapodásra, és hajlandó lemondani a hatalomról oly módon, hogy nem veti be a társadalom ellen a fegyveres erejét.”
Lezsák Sándor (MDF): “Egy olyan MSZMP-re van szüksége a társadalomnak, amely tisztességes, szavahihető, amelyet mi is és a társadalom is komolyan tud venni. Tárgyalni igen, barátkozni nem!” Majd egy másik ide vonatkozó kérdésre Lezsák azt felelte, hogy: “Az MSZMP reformszárnya véleményem szerint lőtt lábú madár.”
Kónya Imre felszólalásából kiderül, hogy írásban is érkezett az ellenzék és az MSZMP-n belüli reform-erők viszonyát firtató kérdés: “Egy érdekes kérdés érkezett írásban. Azt mondja, hogy nem érthető, hogy kivel szándékozik az Ellenzéki Kerekasztal tárgyalni, hogyha a reformkommunistákról olyan lesújtó a véleménye. Merre keresik a kiutat, ha nem számolnak a realitásokkal? Azt hiszem, hogy teljes félreértés a kérdésfeltevés. Hiszen ellenkezőleg: a reformkommunistákról senki nem mondott rossz véleményt. Senkinek nem lesújtó a véleménye. Mindössze annyit mondunk, hogy az Ellenzéki Kerekasztalnak azzal kell törődnie, hogy az ellenzék keretén belül egységet alakítson ki, és nem az MSZMP-n belül folyó torzsalkodásokra kacsingatni félszemmel. Ez egy másik kérdés. Az viszont természetes, hogy a reális tárgyalások, a valóságos tárgyalások feltételének tekintjük, hogy az MSZMP-n belül kialakuljon a reformegység. Ez nyilvánvaló, hogy a két dolog egymástól nem független, de a mi dolgunk az, hogy az ellenzéken belül teremtsük meg az egységet. Az MSZMP-nek meg az a dolga, hogy önmagán belül teremtse meg az egységet; ami nyilvánvalóan csak akkor lesz kiút, hogyha egy reformegység valósul meg. (Gyér taps.)”[38]
Egyet kell érteni Kis Jánossal, Magyar Bálinttal és többségében Kónya Imrével, hogy az MSZMP-n belüli reformerők történelmi feladata 1989 tavaszán az volt, hogy a párton belül a rendpárti erőket előbb semlegesítve, majd kisebbségbe szorítva létrehozzák azt a helyzetet, hogy az ellenzékkel érdemi tárgyalások kezdődhessenek a parlamentáris demokráciába való békés átmenet kérdéseiről. (A későbbiek során - amikor majd az MSZP-t az ellenzék utódpártiságban marasztalja el - ne feledjük, hogy mit mondott az ellenzék az MSZMP-n belüli reformerők történelmi feladatáról, amelyet azok tisztességesen teljesítettek.) A Budapesti Reformkör számára ez azonban csak minimális program volt, mi arra törekedtünk, hogy a rendszerváltás tevékeny részeseivé váljunk. Ezért számunkra sokszor érthetetlen volt, hogy az ellenzéki pártok ezt nem látták és nem tudtak kellően differenciálni az MSZMP-ben lévő különböző törekvések között.
A Budapesti Reformkör 1989 tavaszán törekedett az ellenzéki pártokkal való kapcsolatfelvételre; ez helyi, kerületi szinten sikeresebben haladt előre, mint felső szinten Így pl. az I. és a XII. kerületben jó kapcsolat alakult ki a kerületi reformkör és az ellenzéki szervezetek között. Ennek olyan megnyilvánulásai voltak, hogy a XII. kerületi reformkör megalakulását Horváth Béla üdvözölte az alternatív szervezetek nevében;[39] továbbá a Magyar Demokrata Fórum és a Szabad Demokraták Szövetsége I-XII. kerületi szervezetei üdvözölték a kecskeméti reformműhely tanácskozást és az alakuló reformköröket. Ennek kapcsán a Budapesti Reformkör - Wilk János előterjesztése alapján - április 26-ai ülésén, a következő állásfoglalást hozta:
“A Magyar Demokrata Fórum és a Szabad Demokraták Szövetsége I-XII. kerületi szervezetei első közös egyeztető fórumukon üdvözölték a Kecskeméten megtartott országos reformműhelyt, és az országszerte megalakuló MSZMP reformköröket. Nyilatkozatukban jó érzéssel fedeztük fel a szándékot: félelem nélküli, szabad, jólétben élő országot kívánnak. Ennek érdekében a konszenzust kereső békés átmenetet, különböző politikai erők párbeszédének útját kívánják járni és erre hívnak fel másokat is.
Biztosítjuk az MDF és az SzDSz szervezeteit, e szándékuk egyetértésünkkel és az ország javát szolgáló együttműködési készségünkkel találkozik.
Az MSZMP Budapesti Reformköre.”[40]
Az előkészítő-tárgyalások holtpontra jutása; a reformköri mozgalom szerepe a tárgyalások újraindításában
A tárgyalások előkészítése április első felében holtpontra jutott. Ebből a helyzetből az Ellenzéki Kerekasztal 1989. április 19-i közleményével és ebben lévő javaslataival kereste a kiutat; ezek után április 22-én, majd május 2-án folytatódtak az Ellenzéki Kerekasztal és az MSZMP szakértői között az előkészítő tárgyalások. Az előkészítő tárgyalások vitáinak tartalmával nem kívánok részletesebben foglalkozni, csak a Budapesti Reformkör álláspontját meghatározó leglényegesebb kérdésekre fogok majd az elkövetkezőkben szorítkozni. Az előkészítő tárgyalások fő témája az elkövetkezendő tárgyalások céljában, jellegében, résztvevőiben, a megegyezés esetén a megállapodások teljesítésének garanciáiban való egyetértés kimunkálása volt. Az MSZMP először csak egy súlytalan “politikai egyeztető fórumnak” szánta a tárgyalásokat, míg az Ellenzéki Kerekasztal “a hatalom és a társadalom” közti párbeszédként kívánta folytatni azokat.
A május 2-i előkészítő tárgyalásnak volt egy minket közvetlenül érintő vonatkozása is. Az Ellenzéki Kerekasztal május 2-i ülésének jegyzőkönyvéből kiderül, hogy az MSZMP tárgyalóküldöttsége sérelmezte azt, ami a május 1-jei Jurta Színház-beli bemutatkozáson a reformszárnnyal, reformkörökkel kapcsolatban elhangzott. Tölgyessy Péter ezzel kapcsolatban a következőket mondta: “nagyon rossz néven vették Magyar Bálintnak meg Kónyának a nyilatkozatát, (...) (szerintük) mi bele akarunk szólni az MSZMP belügyeibe, hogy mi a reformszárnnyal akarunk tárgyalni, meg a reformszárnyat favorizáljuk (...) - és ezt nagyon rossz néven vették. Tehát mi ne avatkozzunk be az ő belügyeikbe. Azt hiszem, a nyilatkozatoknál ügyelni is kéne arra, hogy mi kit tartunk jobbnak.”[41]
A Grósz-féle vezetést idegesítette a reformszárny-reformkörök és az ellenzék esetleges kapcsolatának a létrejötte, ezért azonnal fellépett az ilyen jellegű törekvések ellen. Az ezzel kapcsolatos konfliktusokról majd a Budapesti Reformkör kapcsán is kell még szólnom.
Az MSZMP KB 1989. május 8-i ülése; a Grósz-Fejti-vonal tárgyalási törekvése
Az MSZMP KB május 8-i ülése is - mindenek előtt a közvélemény megnyugtatása céljából - kereste a patthelyzetből való kiutat; az ülésen Fejti György ismertette a szakértői előkészítő tárgyalások helyzetét. Ennek során előadta, hogy az Ellenzéki Kerekasztal létrejötte mögött az MSZMP-től való félelem van, hogy az csak taktikázik, hogy nem akar eredményre vezető tárgyalásokat, mert a hosszú távú együttműködésben nem érdekelt; abban reménykedik, hogy előbb-utóbb “ledarálja az önmagukban gyengének tűnő ellenzéki szervezeteket.”[42] Fejti azt is elmondta, hogy nem tartja “tartós képződménynek” az Ellenzéki Kerekasztalt, mert korlátozza a benne lévő szervezetek mozgásterét; az érdemi tárgyalások megkezdését az MSZMP érdekének mondta, de azt is jelezte, ha az Ellenzéki Kerekasztallal ezt nem sikerül elkezdeni, akkor a három történelmi pártnak kell felajánlani a tárgyalások megkezdését.
Azt a véleményt, hogy az MSZMP csak taktikázik sokan osztották, így Lengyel László is, aki a Magyar Nemzet május 8-i számában azt javasolta, ha az MSZMP vezetésével nem lehet megegyezni, akkor át kell helyezni a tárgyalások irányításának a centrumát a Kormányhoz; Grósz Károly a KB-ülésen erre a javaslatra annak keretében utalt, hogy a politikai ellenfelek nem eredménytelenül igyekeznek megosztani a vezetést.
A vitából egy hozzászólást emelnék ki, Nagy Imre hozzászólását, aki arról beszélt, hogy “érzek egy olyan véleményt, ami az alternatív szervezetek, különböző pártkezdemények lenézését jelenti, (...) Ezért én a magam számára azt a kérdést tettem fel, hogy akarunk-e igazán tárgyalni ezekkel, vagy csak egy, a közvélemény előtt valamilyen szóló taktikai lépést akarunk tenni, amiben kifejezzük tárgyalási készségünket. Én amellett vagyok, és azt szeretném erősíteni, hogy akarjunk tárgyalni.”[43]
Fejti György vitazárójában néhány megdöbbentő dolgot jelentett ki: az Ellenzéki Kerekasztalról azt mondta, hogy “Ha két hét türelmünk lenne ahhoz, hogy fenntartva pozíciónkat, nem tárgyalunk, ez megszűnne, felszámolná önmagát. (...) (mert) több az érdek és nézetkülönbség a résztvevők között, mint az érdekazonosság. Egyszerűen arról van szó, hogy az Ellenzéki Kerekasztal jó bolt ma a Szabad Demokraták Szövetségének és a Független Jogász Fórum néhány résztvevőjének.”[44]
A későbbi események azt mutatták, hogy a Grósz-Fejti páros tényleg így gondolta és elhitte ezeket az állításokat, ezért az elkövetkező hetekben húzták-halasztották az előkészítő tárgyalások folytatását; ezért a május 8-i KB ülésen egy olyan előterjesztést hagytak jóvá - Javaslat a politikai egyeztető fórum létrehozására -, amelyről tudták, hogy azt az Ellenzéki Kerekasztal nem fogja elfogadni. Ebből a patthelyzetből csak a következő, a május 29-i KB-ülés mozdította ki az előkészítő tárgyalásokat, amelynek kikényszerítésében a reformköri mozgalomnak meghatározó szerepe volt.
* * *
Az MSZMP KB javaslatára az Ellenzéki Kerekasztal még május 10-én reagált és - a megegyezés irányába tett bizonyos, de nem elegendő lépésnek minősítve a javaslatot - elutasította azt; egyúttal kifejezésre juttatta, hogy a KB állásfoglalását az előkészítő tárgyalások megszakításának fogja fel. Erre az elutasításra az MSZMP szakértői tárgyalócsoportjának állásfoglalása május 11-én született meg, amely csak újra megismételte az MSZMP korábbi javaslatát.
Az MSZMP Budapesti Reformköre a KB május 8-i javaslatára reagálva - az Ellenzéki Kerekasztal elutasító állásfoglalásának ismerete nélkül, és részben jóhiszeműen - május 11-én nyilatkozatot juttatott el az Országos Sajtószolgálathoz, amely a következőket tartalmazta:
“Az MSZMP Budapesti Reformköre üdvözli azt a reformirányú elmozdulást, amely a KB gondolkodásában - a testület május 8.-i üléséről kiadott közlemény tanúsága szerint - végbement, ugyanakkor sajnálatát fejezi ki, hogy a várt áttörés ezúttal sem következett be. Megítélésünk szerint ennek tulajdonítható a kibontakozást jó irányban kereső, most elfogadott döntések ellentmondásossága és tétovasága.
Üdvözöljük, hogy a KB - álláspontját több lényeges ponton az Ellenzéki Kerekasztaléhoz közelítve - politikai egyeztető fórum létrehozására tett javaslatot. Korábbi állásfoglalásunkkal összhangban továbbra is lényegesnek tartjuk, hogy az MSZMP nyilvánítsa ki: a politikai hatalom tényleges birtokosaként kíván az ellenzékkel tárgyalni, és ilyen minőségében szilárdabb garanciákat tud és hajlandó nyújtani a megállapodások érvényre juttatására. Szükségesnek tartjuk továbbá az MSZMP tárgyaló delegációja személyi összetételének megváltoztatását és annak tisztázását, kit terhel a politikai felelősség az eddigi tárgyalások kudarcáért.”[45]
Ez az állásfoglalásunk igyekezett megtartani az egyensúlyt a pro és a kontra ítéletekben; várakozó állásponton voltunk, tudtuk, hogy az MSZMP Grósz-féle vezetésének nem sok ideje van, hogy egyértelműen színt valljon, merre akar haladni. Annak ellenére, hogy az előkészítő tárgyalások szüneteltek és május végéig nem történt érdemi előrehaladás e téren, mind az MSZMP-ben, mind az ellenzék pártjainál folyt a vita a békés átmenet kérdéseiről.
Grósz Károly nyilatkozata a The New York Times-nek
Az MSZMP vezetésének ez a színvallása hamarosan be is következett. Grósz Károly nyilatkozatot adott a The New York Times-nek, amely május 15-én jelent meg, és melyet a Népszabadság május 16-i száma közölt. Grósz nyilatkozatának - és egy meg-nem nevezett tanácsadójának - a politikai pluralizmus magyarországi kialakításával kapcsolatos gondolatait kívánom csak itt idézni:
“A bizalomépítés másik eleme a politikai megbízhatóság és stabilitás. Senki nem ruházna be ott, ahol attól kell félni, hogy másnap polgárháború tör ki, vagy attól tartani, hogy “a kommunisták” meggondolják magukat és öt év múlva államosítanak. A politikai rendszert olyan módon kívánjuk kialakítani, hogy működése biztosítékot nyújtson ilyen események ellen. Ennek egyik fő eszköze a többpártrendszer. Mi a célunk ezzel? Az, hogy saját pártunkat kivezessük a jelenlegi egypártrendszerből és társadalmi ellenőrzés alá helyezzük-mondotta az MSZMP főtitkára. (...) a főtitkárnak nem szándéka, hogy az ő vezetése alatt a párt elveszítse ellenőrzését az ország felett és a javasolt kontrollrendszer gyorsan a hatalom átruházásának az eszközévé váljék.
Grósz Károly véleménye szerint nagyon ostoba egy olyan párt, amely nem akarja a vezető szerepet játszani, minek létezik, ha nincs ilyen törekvése. - Másodszor - folytatta -, kinek adjuk át a hatalmat? Van-e olyan erő, amelynek van konstruktív programja nemcsak az adósságok okozta válság menedzselésére, hanem új szociális rendszer megteremtésére? Amennyiben 6-8 éven belül politikai erőfeszítéseinkkel nem tudjuk megnyerni a társadalom bizalmát, amelyre programunk végrehajtásához szükségünk van, akkor megérdemeljük, hogy elveszítsük a társadalom hitét.”
A tudósítás idézte Grósz Károly egy meg nem nevezett vezető munkatársát, aki arról beszélt:
“Európának ez a része a szocialista világhoz tartozik. Ezt nem változtathatjuk meg ma és talán holnap sem - ez a realitás.” E realitás pedig azt jelenti, hogy még a többpártrendszer körülményei között is a szocializmus mellett elkötelezett pártnak kell kormányoznia, s ilyen világos programja csak az MSZMP-nek van. E tisztségviselő szerint a párt nem kívánja adminisztratív eszközökkel vagy katonai erővel megőrizni hatalmát, hanem tárgyalásokon hasonló formulát akar kidolgozni, mint amilyen a lengyel kormány és a Szolidaritás között létrejött.
Az első választások nem lennének “igazi” választások, céljuk az lenne, hogy megőrizzék a stabilitást egy parlamenti ciklus idejére. Az illetékes szerint az első “igazi” választásokat legkorábban 1994-1995-ben tartanák.”[46]
Előzőleg láttuk, hogy a május 11-i állásfoglalásunkban az előkészítő tárgyalások kudarcáról beszéltünk és kértük a felelősök megnevezését; továbbá várakozó álláspontra helyezkedtünk, vártuk, hogy mikor következik be az “áttörés” a tárgyalások elfogadásának irányába. A Grósz-nyilatkozattal ennek éppen az ellenkezője következett be, ami felháborította a Budapesti Reformkör tagságát, és ennek kifejezésére május 18.-án a következő nyilatkozat közzétételére kértük az Országos Sajtószolgálatot:
“Az MSZMP Budapesti Reformköre állásfoglalást tett közzé Grósz Károly főtitkár és egy meg nem nevezett munkatársának a The New York Timesban 1989. május 15-én megjelent nyilatkozatával kapcsolatban.
1. Az MSZMP főtitkárának és meg nem nevezett munkatársának nyilatkozatát hangvételében és tartalmában egyaránt olyannak tartjuk, amely csak az ellenzék provokálását célozhatja.
A nyilatkozat hangneme öntelt, diktatórikus, tartalmát tekintve pedig megkérdőjelezi a demokratikus többpártrendszerre való békés átmenet eddig hangoztatott szándékának komolyságát.
2. Annak, hogy valamely párt meddig bírja a társadalom bizalmát, és hogy melyek a válság menedzselésére konstruktív programmal rendelkező politikai erők, nem főtitkári nyilatkozatból, hanem egy kellően előkészített demokratikus választás eredményéből kell kiderülnie.
3. A meg nem nevezett munkatárs lényegében a Brezsnyev-doktrinával érvelve utasítja el előre egy választás MSZMP-re nézve esetleges kedvezőtlen kimenetelét.
A Budapesti Reformkör a demokratikus szocializmus mellett kötelezte el magát, de elutasítja az olyan “szocializmust”, amelyet geopolitikai okokra hivatkozva rendelnek el.
4. Nem tűnik ki a nyilatkozatból, hogy a nyilatkozók kinek az álláspontját képviselik. Az a véleményünk, hogy ilyen súlyú kérdésekben a párt főtitkára csak a párttagság vagy valamely választott testület álláspontját képviselheti. Ilyenről azonban nincs tudomásunk.
E kialakult helyzetben követelésünket pontosítjuk: az MSZMP KB 1989 novemberére hívja össze az MSZMP XIV. kongresszusát, kizárva egy puccsszerű pártértekezlet lehetőségét.
5. Meggyőződésünk, hogy az országgyűlési választásokat - az ellenzéki pártokkal egyeztetett időben, de legkorábban - 1990 tavaszára kell kitűzni.”[47]
Ez az állásfoglalás frontális támadás volt az MSZMP Grósz irányította vezetése ellen; a kommunista pártok történetében kevés ilyen eset fordulhatott elő, hogy a párton belül egy csoport ilyen módon leckéztette meg a párt vezetését, a párt első emberét; hisz nyilatkozatunk maró gúnnyal és világos, érvelő okfejtéssel utasította vissza Grósz Károly és tanácsadója felelőtlen, a békés átmenet cinikus karikatúráját adó és ennek következményeivel, mindenek előtt az ellenzék provokálásával nem számoló szövegét. Az, hogy állásfoglalásunk megjelenhetett, az az alakuló nyilvánosság erejének is a bizonyítéka volt.
Ennek a nyilatkozatnak a határozott hangvétele azt is jelentette, hogy a Budapesti Reformkör nem veszi tudomásul a hivatalos párthierarchia áltekintélyét, és kész minden szükséges alkalommal határozottan és egyértelműen kimondani, hogy “a király meztelen”. Ezzel a magatartásunkkal valóban megkezdődött a Grósz nyilatkozat főcímében jelzett folyamat: “Társadalmi ellenőrzés alá helyezzük a pártot”, de hogy a Grósz vezetés ezt nem gondolta komolyan, azt az állásfoglalásunkra való reagálása is mutatta.
A pártfőtitkár külpolitikai tanácsadója - Thürmer Gyula - ugyanis, a Népszabadságnak azon számában, amely nyilatkozatunkat közölte, a következőket mondta:
“1. Határozottan visszautasítom az MSZMP Budapesti Reformköre május 18-ai állásfoglalásának rosszindulatú, ízléstelen hangnemét.
Nehezen minősíthető demokratikusnak vagy etikusnak az a módszer, hogy a reformkör bírálatával saját pártjának főtitkára helyett a sajtóhoz fordul...
2. Egyetértek: demokratikus választásokon kell dönteni arról, hogy a jövőben kik kormányoznak ebben az országban. Az MSZMP - és nemcsak a reformkörök - pontosan ezt szorgalmazza. Szeretném azonban felhívni az állásfoglalás szerzőinek figyelmét, hogy elvi különbség van az önteltség és a politikai magabiztosság között. Az interjú semmi mást nem állít, azt viszont igen, hogy az MSZMP győzni kíván a következő választásokon.
4. A nyilatkozatból kitűnik: Grósz Károly saját véleményét mondta el. (...)”[48]
Thürmer Gyula válasza mutatta, hogy a Grósz-vezetés érzékeny pontjára sújtottunk le: el kellett határolódniuk a Brezsnyev-doktrinától, ki kellett mondaniuk - ellentétben a nyilatkozatban foglalt állítással -, hogy csak egy demokratikus választás - és nem a “lengyel formula” nem “igazi” választása, azaz a geopolitikai okok figyelembevétele - dönthet abban, hogy ki legyen a hatalom birtokosa. El kellett ismerniük, hogy a Grósz nyilatkozatban foglaltak, csak Grósz Károly személyes véleményét képviselték.
Állásfoglalásunk elérte célját: lelepleztük Grósz Károly felelőtlenségét és ez visszavonulásra kényszerítette őket, annak kényszerű kimondására, hogy a parlamentáris demokráciába csak a demokratikus választásokon keresztül vezet az út.
Thürmer azon bírálata, hogy mi etikátlanul és antidemokratikusan pártunk főtitkára helyett kritikánkkal a sajtóhoz fordultunk azért sem volt igaz, mert mi több kísérletet tettünk Grósz Károllyal való személyes találkozásra, hogy elmondjuk neki a párt politikájával szembeni súlyos kifogásainkat. Továbbá: számunkra nyilvánvaló volt, hogy a párt társadalmi ellenőrzés alá helyezése csak a nyilvánosság előtt, annak védőszárnyai alatt lehetséges; aki nem akarja a társadalmi nyilvánosságot az nem akarja a társadalmi ellenőrzést sem, mert a kettő elválaszthatatlan egymástól.
Az Ellenzéki Kerekasztal és a reformköri mozgalom
A Budapesti Reformkör tevékenységétől nem függetlenül az Ellenzéki Kerekasztal figyelme május hónapban a reformköri mozgalomra irányult és a hozzá tartozó egyes pártok-szervezetek azt fontolgatták, hogy felveszik velünk a kapcsolatot. Ez az április közepei bizonytalan és felemás álláspontjukhoz képest határozott előrelépés volt.
Ezt a hezitálást a május 1-jei népligeti bemutatkozó fórum kapcsán közelebbről is megnéztük. Ez a fontolgatás tovább folytatódott az Ellenzéki Kerekasztal május 10-i, május 18-i, május 24-ei és a május 31-i ülésén.
A május 10-i ülésen a következők történtek:
Magyar Bálint (SzDSz) közölte: “Még egy harmadik információ, hogy az MSZMP reformkörének, vagy reformköreinek a szegedi találkozójára felmerült, hogy az Ellenzéki Kerekasztalt meghívják. Úgy néz ki, hogy ezt nem tehetik meg, mert ez egy belső dolog. De ahogyan a budapesti reformkör például az MSZMP-t hibáztatta a tárgyalásoknak a meghiúsulása miatt - az április 8.-i tárgyalások meghiúsulása miatt - ugyanígy a budapesti reformkör vezetője is - ez is egy áttételes információ - hajlandó és kész lenne valamilyen kapcsolatot felvenni.”[49]
Varga Csaba (MNP) az előkészítő tárgyalások megakadása miatti patthelyzetből való kiútként kettős javaslattal állt elő: az egyik, Pozsgay Imrével, a másik, a reformkörökkel való kapcsolatfelvétel. Ez utóbbival kapcsolatban a következőket mondta: “A másik pedig, hogy ugyanúgy keressük meg a különböző reformköröket, akik hajlandók az MSZMP-vel szemben föllépni, keressük a kapcsolatokat. Mert amíg el vagyunk szigetelve az MSZMP-nek azon részétől, akik hajlandók lennének másképpen tárgyalni, addig nem lesz ott sem áttörés. (...)”[50]
Tölgyessy Péter (SzDSz) Vargának e kettős javaslatára a következőképpen reagált: “Az egyik véleményem az, hogy a reformkörökkel tényleg fel kellene venni akár a hivatalos kapcsolatokat is. Ellenben a Pozsgay Imrével való hivatalos kapcsolatok felvételét kategorikusan és élesen ellenezném. (...)”[51]. Boross Imre (FKP) e vitába bekapcsolódva a következőket mondta: “A reformkörökkel való kapcsolatfelvételt a Kisgazdapárt, ha jól emlékszem, már legalább egy hónappal ezelőtt javasolta, egy hónappal ezelőtt itt, ezen a helyen javasoltuk a reformkörökkel való kapcsolatot, valamilyen formában.”[52]
Kövér László (FIDESZ): “Bálint említette az elején a szegedi reformkör- konferenciát, arra az esetleges meghívásunkat. Azon nem ártana elgondolkozni. (...) Ebben valamiképpen állást kéne foglalnunk, hogyha ez mégis megtörténik, akkor mi erre milyen választ adjunk, illetve azokon a csatornákon, amiken ők megkerestek bennünket, milyen viszont-információt küldjünk a meghívás formájára. Tehát, hogy például elmegyünk, ha Ellenzéki Kerekasztalként hívnak meg bennünket, vagy mit tudom én, még mi jöhet szóba-szóval csak erről valami konkrét, határozott álláspontunk azért legyen. Ne felejtsük ezt el.”[53]
Mécs Imre (SzDSz) az előkészítő tárgyalások folytatásának kikényszerítése érdekében még azt is megfontolandónak tartja, “hogy mi megfenyegetjük őket, hogy nyilvánosságra hozzuk a dolgainkat, és tényleg a nyilvánosság előtt polemizálunk velük, vagy a reformkörökkel lebonyolítunk vagy összehívunk kerekasztal-vitákat, akkor a felelősség az övé lesz, hogy nem jött el tárgyalni.”[54]
Szeredi Pál (MNP, aki előzőleg részt vett a Bp.-i I. sz. Reformkör létrehozásában) volt az utolsó, aki e kérdéshez is hozzászólt és hangsúlyozta: “a reformkörökkel mindenképpen tárgyalásokat kell kezdeményeznie a Kerekasztalnak. (...)”[55]
A május 18-i ülés minket érintő vonatkozásai: Ezen az ülésen az Ellenzéki Kerekasztal komolyan fontolgatta, hogyha az MSZMP az előkészítő tárgyalásokat hallgatólagosan felfüggesztette, akkor a kormánnyal, esetleg a parlamenttel, sőt a reformkörökkel kellene felvenni a kapcsolatot és velük tárgyalni. (Magyar Bálint (SzDSz), Csengey Dénes (MDF), Fodor Gábor (FIDESZ) hozzászólásai.)
Ezek közül Csengey Dénest idézném, aki a legélesebben fogalmazott: “egy nyilatkozattal elindíthatunk egy aktív-folyamatot, anélkül, hogy szólnánk az MSZMP-hez, ezzel szemben szólnánk a kormányhoz vagy a parlamenthez, illetve a reformkörökhöz. (Többen: “ez jó ötlet!”).”[56]
Az Ellenzéki Kerekasztal ezen ülése fogadta el a reformkörök szegedi tanácskozásának küldendő üdvözlő levél szövegét is.
* * *
Az Ellenzéki Kerekasztal e a két ülésének a vitája teszi érthetővé hozzánk intézet levelüknek mind tartalmát, mind szívélyes hangnemét. Az MSZMP Grósz-féle vezetése hallgatólagosan szüneteltette az előkészítő tárgyalásokat - elhitték, amit Fejti György mondott a május 8-i KB-ülésen, ha két hétig várnak, akkor az Ellenzéki Kerekasztal szétesik, így várták annak szétesését -; ezért az ellenzék jogosan fontolgatta, hogy hogyan tovább. A hozzánk intézett levél ezért állította középpontba a “megakasztott, sőt felszámolt” előkészítő tárgyalásokat és hangnemében előkészítette annak lehetőségét, hogy felvegyék a reformköri mozgalommal a kapcsolatot. Ezek ismeretében még inkább nyilvánvalóvá válik a szegedi tanácskozás 5.-ik szekciója által javasolt és a tanácskozás által elfogadott válasz-levelünk igazi jelentősége. Ez volt az az idő és ilyenek voltak a Grósz-Fejti-vonal által létrehozott körülmények, amikor és amelyben az ellenzéki pártok és a reformköri mozgalom érdekei egymásra találtak, és a történelmi szükségszerűség általuk való megértését mutatta, hogy mindkét oldal elébe akart menni e találkozásnak. Ez annál is könnyebb volt, mert - ahogy ezt az 5.-ik szekció vitájának bemutatásánál láthattuk - a reformköri mozgalom az ellenzékkel megegyező irányban kereste a tárgyalások megakadásából a kiutat.
Az itt bemutatott körülmények és a benne végbemenő események mutatják, hogy a szegedi reformköri tanácskozás legjelentősebb, történelmi eredménye az volt, hogy hatására jó irányba felgyorsultak az események. Ennek a meggyőződésének adott hangot Lovászi József is, aki a tanácskozás megbízásából 1989. május 22-én elküldte az Ellenzéki Kerekasztalnak - az előzőekben már bemutatott - válasz-levelünket a következő kísérő szöveggel együtt:
“Tisztelt Ellenzéki Kerekasztal!
Az MSZMP reformkörei országos tanácskozásának négyszáznegyven résztvevője nevében és megbízásából köszönöm azt az érdeklődést és várakozást, ami levelükből a május 20.-i. munkatanácskozásunk iránt kicsendült. A tanácskozás egyik - a békés átmenet kérdéseivel foglalkozó - szekciója állásfoglalás-tervezetet alakított ki, amelyet a záró plenáris ülés egyhangúlag elfogadott. Az állásfoglalást mellékelten megküldöm Önöknek.
A tanácskozás résztvevői őszintén remélik, hogy az állásfoglalás hatással lesz az MSZMP Központi Bizottságára, elősegíti a tárgyalások azonnali megkezdését és sikeres folytatását. A reformkörök kinyilvánították szándékukat, hogy mindenütt felveszik a kapcsolatot az Ellenzéki Kerekasztal helyi csoportjaival, konzultációt folytatnak és a hivatalos tárgyalásokra kérik fel az MSZMP helyi testületeit.
Szeged, 1989. május 22.
Az MSZMP-reformkörök Országos Tanácskozása megbízásából
Lovászi József”[57]
* * *
Az MSZMP Budapesti Reformköre 1989. május 24-i ülésén - melyen értékeltük a szegedi tanácskozás munkáját, a Kör tagjainak ott végzett tevékenységét - a szervező-bizottság nevében előadtam, hogy a TIB titkárához, Hegedűs B. Andráshoz én is, mint a szegedi tanácskozás ötödik szekciójának egyik volt elnöke, eljuttattam a tanácskozás válaszlevelét és egyúttal kifejezésre juttattam azon szándékunkat, hogy szeretnénk az ellenzéki szervezetekkel felvenni a kapcsolatokat. E beszámolóm kapcsán az ülésen vita bontakozott ki az ellenzéki szervezetekhez való viszonyunkról; a Kör jelentős többsége támogatta a szervezőbizottság ellenzékkel való kapcsolat-építő törekvéseit, jóváhagyta az általam eljuttatott levelet. Ezen az ülésen ugyanakkor az is szóba került, hogy az MSZMP KB tárgyalóküldöttségének valamelyik tagját is meg kellene hallgatnunk a tárgyalások helyzetével kapcsolatos álláspontjukról. (Erre azonban a későbbiek során sem került sor, Grósz Károly körünkkel szembeni ellenséges magatartása miatt.)
Én a következő levelet juttattam el Hegedűs B. Andráshoz[58]
“Az Ellenzéki Kerekasztalt alkotó nyolc szervezetnek
Budapest

Kedves Barátaink!
Az MSZMP Budapesti Reformköre is elismeréssel vette tudomásul azt az érdeklődést, amelyet az Ellenzéki Kerekasztalt alkotó nyolc szervezet tanúsított a reformkörök első országos tanácskozásának.
E tanácskozás ajánlásainak értelmében fordulunk a reformköri mozgalommal dialógust folytatni kívánó Barátainkhoz azzal a javaslattal, hogy minél előbb szervezzünk közös “műhelybeszélgetéseket” a demokratikus jogállamba való békés átmenet lehetőségeiről, a közösen kialakítandó új társadalmi modell alapvető értékeiről, amely dialógusra a széles társadalmi közmegegyezés kimunkálása, a magyar nemzet boldogulása érdekében oly nagy szükség van.
Kérjük Önöket vegyék fel az MSZMP Budapesti Reformkörével a kapcsolatot a dialógus megkezdése részleteinek megbeszélése érdekében.
Egyúttal mi is megküldjük a szegedi tanácskozás plenáris ülése által jóváhagyott állásfoglalást, amelyet az Önök levelére válaszul fogadtunk el.
Budapest, 1989. május 22.
Üdvözlettel:
Az MSZMP Budapesti Reformköre
szervezőbizottságának megbízásából
Novák Zoltán
az országos tanácskozás 5. szekciójának elnöke
Cím: Novák Zoltán. 1021. Budapest. Heinrich István u. 9.”
A Budapesti Reformkör e kapcsolatfelvételt javasló levelére választ nem kapott. Mi ezek után is különböző csatornákon (TV2, személyes kapcsolatok: Szabó Zoltán, Kerekes György, Szántó György) szorgalmaztuk a kapcsolatfelvételt, de sikertelenül.
Én 1999 késő nyarán, amikor hozzákezdtem összegyűjteni e könyv anyagát, telefonon felhívtam Hegedűs B. Andrást, és megkérdeztem, hogy emlékezik-e a postaládájába csúsztatott anyagokra? Ő azt válaszolta, hogy “valami rémlik” neki és arra kért, hogy küldjem el a szegedi tanácskozás válaszlevelének a másolatát. A megküldött anyagra 1999. augusztus 30-i levelében válaszolt, melyben - többek között - azt írta, hogy: “Bevallom férfiasan, hogy a 10 évvel ezelőtti lakásomra érkezett felhívásra nem tudok részleteiben visszaemlékezni. (...) valószínűleg érdemben a TIB nem foglalkozott az állásfoglalással, s így annak nem is volt “sorsa” (...)”.[59] A közöltek alapján minden bizonnyal levelünket és a szegedi állásfoglalást a Független Jogász Fórumhoz kellett volna eljuttatnom!
Az előkészítő tárgyalások folytatódása: a reformköri mozgalom és az Ellenzéki Kerekasztal együttműködésének csúcspontja, majd az együttműködés folytatásának elmaradása.
A Népszabadság 1989. május 23-i számában az MTI munkatársának érdeklődésére Tölgyessy Péter az EKA, Tóth András az MSZMP részéről nyilatkozott az előkészítő tárgyalásokkal kapcsolatban.
Tölgyessy Péter: “Azzal kapcsolatban, hogy az MSZMP reformkörei szegedi tanácskozásukon konzultációkat kezdeményeztek az ellenzékkel, elmondta: ez inkább beszélgetés lenne, mert az Ellenzéki Kerekasztalnak a mindenkori kormányzó párt által kijelölt illetékesekkel kell tárgyalnia. Az EKA abban érdekelt, hogy az MSZMP igazi reformpárttá váljon, de a reformerők egyelőre még nincsenek a párt centrumában. Szólt arról is, hogy véleménye szerint az MSZMP reformkörei természetesen elhelyezhetik majd koszorúikat Nagy Imre sírjánál.”[60]
Tóth András kijelentette: “A reformkörök nincsenek felhatalmazva a tárgyalások folytatására, de üdvözlendő minden olyan kezdeményezés, amely a jelenlegi holtpontról kimozdíthatja a megbeszéléseket. Azzal kapcsolatban, hogy a tárgyalások a reform körök szerint az MSZMP delegációjának nem megfelelő összetétele miatt szakadtak meg, elmondta: a megbeszélések léte, eredményessége, nem személyektől, hanem testületi döntéstől függ.”[61]
Tóth András utalt arra is, hogy a KB május 29-i ülése várhatóan foglalkozik az ellenzék és az MSZMP közötti tárgyalásokkal; jelezte - s ez jelentős előrelépés volt az MSZMP álláspontjában -, hogy elképzelhető az, hogy “a nemzeti kerekasztal valamifajta csoportosítással jöjjön létre, így például az egyik oldalon ülne az Ellenzéki Kerekasztal, a másikon az MSZMP. Ugyanakkor helyet kapnának az asztalnál olyan szervezetek is, amelyek egyik oldalon sem kívánnak ülni.”[62]
Mindkét nyilatkozó szólt a reformkörökről: ez a reformköri mozgalom jelentős felértékelődését mutatta. A szegedi tanácskozás mindkét félnek jelezte, hogy komolyan kell számolni a reformköri mozgalommal. Tóth András megnyilatkozása egyértelműen bizonyította, hogy a Grósz-féle vezetés tart a mozgalom és az ellenzéki pártok egymásra találásától, és ez olyan kompromisszumokra kényszeríti ezt a vezetést, amelyet e nélkül nem vállalna. Az alábbiakban részletesebben is meg kell vizsgálnom e két oldal viszonyát a reformköri mozgalomhoz.
* * *
Az Ellenzéki Kerekasztal 1989. május 24-én ülést tartott; két olyan kérdés is napirenden volt, amely a reformköröket érintette. Az egyik: az ellenzéknek a Napzárta c. televíziós műsorban való közös szereplése a reformkörökkel; a másik: a szegedi tanácskozás levelére adandó válasz.
Sárdi Anna a TV2 riportere jelent meg az Ellenzéki Kerekasztal ülésén és tette fel a kérdést, hogy az Ellenzéki Kerekasztal hajlandó lenne-e a reformkörök képviselőivel a Napzártában együtt szerepelni? Ennek az volt az előzménye, hogy május 21-én, a vasárnap esti Napzártában a szegedi tanácskozás néhány résztvevőjével műsor készült, és ez után Keserű Imre telefonon beszélt Mécs Imrével és e beszélgetésben Keserű javasolta, hogy szívesen leülnének a Kerekasztallal egy vitára.
Erről Mécs számolt be és hozzátette: “A Keserű Imre nagyon szimpatikus benyomást keltett nekem a Napzártában, de általában ott az egész társaság jó benyomást tett, hogyha néztétek.”[63]
Erről nagy vita kerekedett: voltak, akik határozottan támogatták a közös szereplést (Boross Imre, Vigh Károly), volt, aki azt javasolta, hogy előbb az ellenzéki pártoknak “négyszemközt” kellene találkozni a Napzártában és csak ezután a reformkörösökkel (Varga Csaba), maga Mécs Imre is megfontolandónak tartotta a közös vitát, nem állt ki határozottan mellette.
Végül - s ez lett a Kerekasztal álláspontja - Kónya Imre a következőkkel utasította el az ötletet: “- nem tudom mennyire alkalmas a Napzárta műsora arra, hogy első alkalommal a reformkörökkel együtt ott megjelenjünk, és ebben a rendkívül kényes szituációban ott alkalmat nyújtsunk esetleg az összetévesztésre vagy akár félreértésre, bármire. Szóval nem alkalmas a műsor rá, úgy érzem.”[64]
E vita kapcsán Boross Imre és Vigh Károly bírálták Tölgyessy Péter MTI-nek adott május 23-i nyilatkozatát, hogy ő a reformkörökkel inkább csak “beszélgetne” s nem “tárgyalna”. Boross Imre: “- sajnos, hogy megint erre a nyilatkozatra kell gondolnom - a reformkommunistákkal kapcsolatos Tölgyessy Péter-féle nyilatkozatra. (...) elhangzott Szegeden a reformkommunistáknak kvázi egy indítványa. Ennek a lényegében az elutasítása a Péter részéről egy nyilatkozatban anélkül történt meg, hogy mi ezt megbeszéltük volna.”[65]
Vigh Károly ehhez hozzátette: “ennek a nyilatkozatnak, amely az MSZMP reformkörével volt kapcsolatos, nagyon rossz visszhangja lett. Mi tegnap összetalálkoztunk a Néppárt vezetőjével, a Budapesti Reformkör egyik vezetőjével, aki ezt szintén szóvá tette.”[66]
A másik napirend, amely a reformköröket érintette, Pető Iván nyilatkozat-tervezete, amely a szegedi tanácskozás Ellenzéki Kerekasztalnak szóló levelére kívánt válaszolni. Ezt a tervezetet az ülés végül is nem fogadta el, ily módon csak tervezet maradt; én mégis teljes terjedelmében közlöm, mert az Ellenzéki Kerekasztal több szervezetének-pártjának a véleményét fejezte ki (mindenekelőtt az SzDSz, a MNP és a Bajcsy-Zsilinszky Társaság támogatta az előterjesztést), és az ellenzék és a reformköri mozgalom egymáshoz legközelebb álló “pillanatát” rögzítette. E “csúcspont” után már csak távolodásról beszélhetünk, melynek nem a reformköri mozgalom volt az oka. Íme a tervezet:
“Az Ellenzéki Kerekasztal nyilatkozata. Üdvözöljük az MSZMP reformköri mozgalmának ‘89. május 20-án Szegeden megfogalmazott platformtervezetét, mint olyan álláspontot, amelynek az uralkodó párton belüli érvényesülése esetén jelentősen javulnának az ország mostani válsága megoldhatóságának az esélyei. Külön is köszöntjük a hatalom képviselői és az Ellenzéki Kerekasztal közti tárgyalások azonnali megkezdésének követelését, mint az eddig is képviselt álláspontunk támogatását. Bízunk benne, hogy legkésőbb az MSZMP KB május 29-i ülésén a reformkörök fellépésének már érdemi következményei is megmutatkoznak. Az MSZMP szakértője ‘89. május 23-i, országos napilapokban közzétett nyilatkozatában talán éppen a reformkörök álláspontjának ismeretében újrafogalmazni látszik pártja tárgyalásokkal kapcsolatos eddigi véleményét. Valójában azonban az, ha a hatalmon lévő párt megengedi az Ellenzéki Kerekasztalnak, hogy csoportosulásként üljön az egyik oldalon, miközben az MSZMP foglal helyet a másikon, ugyanakkor helyet kapnának az asztalnál további, pontosabban meg nem határozott, a két féllel egyenrangúnak tetsző szervezetek is, “amelyek egyik oldalon sem kívánnak ülni”, ez nem más mint a Kerekasztal sokszögesítése, a kétoldalú tárgyalások ismételt elutasítása, ezúttal nem hivatalos formában. Az egyértelműség érdekében azt is jelezzük, nem felel meg a valóságnak az MSZMP-szakértő megállapítása, miszerint a technikai tárgyalások pártja Központi Bizottságának legutóbbi ülése óta azért szünetelnek, mert az MSZMP várja a különböző szervezetek válaszát a KB - úgymond - kezdeményezésére. Az Ellenzéki Kerekasztalban résztvevő szervezetek - amint az a május 12-i lapokból is kitetszik - postafordultával válaszoltak az említett megnyilatkozásra. A választ - a hivatalosat - tehát a korábbi megbeszéléseket egyoldalúan berekesztő MSZMP vezetésétől mi várjuk. Most a reformkörök állásfoglalása után az eddigieknél nagyobb bizakodással, remélve az érdemi tárgyalások mihamarabbi kezdetét.”[67]
Pető Iván tervezete - amely a Szabad Demokraták Szövetsége álláspontját képviselte - az igazságnak eleget tevő őszinteséggel rögzítette a reformkörök szegedi tanácskozásának a jelentőségét: platformtervezetünket úgy minősítette, hogy az abban foglaltak megvalósulása esetén “jelentősen javulnának az ország mostani válsága megoldhatóságának az esélyei;” és külön is méltatta a tanácskozás azon állásfoglalásának a jelentőségét, hogy követeltük az Ellenzéki Kerekasztallal való tárgyalások azonnali megkezdését, és megköszönte, hogy az MSZMP Grósz-féle vezetésével szemben e fontos kérdésben az Ellenzéki Kerekasztal irányvonalát támogatjuk. A tervezet annak a reményének is hangot adott, hogy a reformköri mozgalom szegedi állásfoglalásának hatására az MSZMP KB május 29-i ülése lehetővé teszi az érdemi tárgyalások mihamarabbi megkezdését.
Az Ellenzéki Kerekasztal nyilatkozattervezetének fényében válik még világosabbá, hogy az MSZMP Politikai Bizottságának 1989. május 26-i ülése - ahogy erről már az előzőekben is szóltam - miért marasztalta el oly dühösen a Budapesti Reformkört, képviselőinek a szegedi tanácskozás 5.-ik szekciójában végzett munkáját.
Az ülésen a Pető Iván által előterjesztett tervezetet hosszan vitatták; e vita szétfolyó és ellentmondásos volt. Az ellenzők többsége egyértelműen és határozottan nem vetette el Pető Iván javaslatát, a tervezetben lévő megállapításokat szinte senki sem bírálta, úgy is vehetjük, hogy egyetértettek vele, csak a különböző kiegészítésekkel a hangsúlyt az MSZMP KB következő ülésével kapcsolatos elvárásokra, az előkészítő tárgyalások megkezdésével kapcsolatos vitára helyezték, különösen arra, hogy kivel kellene tárgyalni akkor - az Országgyűléssel, a kormánnyal -, ha az MSZMP nem tárgyal; majd e javaslatokkal szembesülve azt kezdték fontolgatni, hogy két nyilatkozatra lenne szükség, illetve, hogy szükség van-e egyáltalán a reformköröknek válaszolni.
Ebben a szétfolyó vitában Szabad György egy teljesen más nyilatkozattervezetet kezdett el fogalmazni, melynek következtében a hozzászólások megoszlottak a Pető Iván, illetve Szabad György által megfogalmazottak között. A vita folyamatából néhány hozzászólást idéznék, melyek a reformköröket érintették:
Tölgyessy Péter: “Valamit kell beszélni a reformkörökről, hiszen az egy hivatalos megkeresés volt, és ott valamit erről beszélni kell.”[68]
Vigh Károly és Varga Csaba támogatják Pető javaslatát; Varga azt kiegészíttette volna azzal, hogy “az MSZMP reformköröknek azt az elképzelését, hogy tárgyaljunk az MSZMP helyett a kormánnyal és a parlamenttel, mi úgy gondoljuk, hogy az lenne a jobb megoldás pillanatnyilag, ha ők magukat képviseltet(nék) az MSZMP delegációjában.”[69]
Mécs Imre volt az, aki azt javasolta, “hogy a reformköröknek adandó választ tegyük egy külön nyilatkozatba.”[70]
A Pető Iván által előterjesztett tervezetnek az egyik Orbán Viktor hozzászólás vetett véget: “És csak szeretnék mindenkit emlékeztetni (arra), hogy tudomásom szerint a reformkörökkel nem levelezésben állunk, hanem levelet váltottunk. Azzal, hogy ők válaszoltak, ezzel a játék be van ebben az értelemben fejezve. Ha akarunk valami nagyon fontosat külön közölni velük újra, akkor azt újra egy másik nyilatkozatban megtehetjük. De ez a kör lezárult. Ez egy levélváltás volt. Ha akarunk a reformkörökkel valamit, azt külön beszéljük meg, külön levélben, nyilatkozatban, satöbbi. Ne keverjük ide. Szerintem az udvariasság szabályainak eleget tettünk, passz. Ebben a nyilatkozatban nem kell kitérnünk, szerintem erre a dologra.”[71] (Igaz, hogy az Ellenzéki Kerekasztal 1989. május 24-i üléséről készült kivonatos jegyzőkönyv Orbán Viktor ezzel kapcsolatos hozzászólását a következőképpen rögzítette: “Javasolja még, hogy fogadjon el közös álláspontot az EKE a reformkörökhöz való viszonyról.”[72]; de ezt én a jegyzőkönyvkészítő “félrehallásának” minősítem, mert a hozzászólás szövege ennek az ellenkezőjét tartalmazza.)
Ezzel az Orbán Viktor-i hozzászólással szűnt meg létezni a Pető Iván által javasolt nyilatkozattervezet, amely egyúttal azt is jelentette, hogy az Ellenzéki Kerekasztal nem volt képes nyilvánosan méltatni a szegedi reformköri tanácskozást és testületileg deklarálni a reformköri mozgalomhoz való partneri viszonyát. Az Ellenzéki Kerekasztal 1989. május 24-én elfogadott nyilatkozata ugyanis végül nemcsak a reformkörök szegedi tanácskozásáról, de magukról a reformkörökről sem szólt semmit.[73]
* * *
Ezek után is voltak törekvések mindkét oldalról a kapcsolat felvételére, de az Ellenzéki Kerekasztal részéről mindinkább felülkerekedtek azok a szándékok, amelyek nem akarták ezt a találkozást. Ennek a helyzetnek volt bizonyítéka az Ellenzéki Kerekasztal következő, 1989. május 31-i ülése.
Itt - a kivonatos jegyzőkönyv szerint - Sólyom László bejelentette: “az MSZMP Budapesti Reformköre szívesen beszélgetne az EKE-vel, és közvetítést vállalna. A tagszervezetek 866-143 telefonon jelentkezhetnek.”[74]
Az ülésen ez újra vitát váltott ki; Sárdi Anna újra előállt a közös műsor ötletével, melyet Mécs Imre - Tölgyessy Péterrel és Morvay Lászlóval együtt - újra támogatott, de Kónya Imre, Szabad György és Orbán Viktor megint az ellenvéleményét hangoztatta.
Kónya Imre: “odajön az Ellenzéki Kerekasztal a Keserű (Imré)ék mellett (...) Az embereknek a fejében össze van minden zavarva, az egész reformkommunizmus, minden. (Sárdi Anna: Azért is kéne helyretenni (...) Nem lehet így helyretenni, én úgy érzem. (Sárdi Anna: (...) arról beszéltünk a múltkor.) Tessék Imre, mondjad, mert ti támogatjátok ezt...
Mécs Imre: Na most egy órát kaphatunk a tévében, ahol a reformkörökkel beszélgethetünk, vitatkozhatunk, kifejthetjük a nézetünket, és ezt pár tízezer, vagy talán százezer ember is megnézi. Én azt mondom, hogy ez nagyon nagy lehetőség. És hát akik oda mennek, azok politikusok legyenek, és tudjanak megfelelően bánni ezzel az eszközzel. (...)
Kónya Imre: Nem megfutamodás, önmagában én alkalmatlannak tartom ezt a közös megjelenést. Mert ez nem lesz egy vita.
Tölgyessy Péter: A reformkörrel?
Kónya Imre: A reformkörrel. Nem lesz egy vita, ez egy egymást kiegészítő, (...) Nem fogsz tudni velük vitatkozni, mert ugyanazok a nézeteik, körülbelül, mint neked.”[75]
A vita ezzel már-már döntés nélkül újra elcsitult, amikor - jóval később - Morvay László újra előhozta a problémát; azt mondta: “nem hiszem, hogy véletlen dobták be azt, hogy jó lenne, ha jelen lennének például az MSZMP reformkörei. Mert ott sok mindenre lehetne reagálni, és kialakítani ilyen vagy olyan álláspontot. Tehát ütköztetni lehetne a nézeteket. És én nem tudom, hogy miért félünk attól, hogy leüljünk egy asztalhoz az MSZMP reformköreivel. Már csak azért sem, mert ott kiderülne az, hogy melyik csapatban vannak jobb fejek. És kinek van igaza?
Szabad György: Ha ütközni kell, akkor ne a reformkörökkel, hanem a Fejtiékkel. (...)”[76]
A vitába Orbán Viktor többször is bekapcsolódott; az elején arról beszélt, hogy nem kell elsietni az egy asztalhoz ülést a reformkörökkel, mert “június 16-a után az egész magyar belpolitikai élet erőviszonyai alapvetően másként fognak festeni és a javunkra fognak megváltozni. Miért sietünk? Miért ez az eufória?”[77]
Később kiderült, hogy a politikai helyzet ilyen irányú változásában Orbán Viktornak igaza lett; ebből kiindulva ezért ő elsősorban nem a Grósz irányította MSZMP elleni egyik lehetséges szövetségest látta a reformköri mozgalomban - ezt legfeljebb másodlagos, taktikai tényezőnek tekintette -, hanem a jövő egyik lehetséges versenytársát; anélkül, hogy kellően és differenciáltan ismerte volna a reformköri mozgalmat. Ezt a véleményét hozzászólásai egyikében elvileg is megalapozta: “Hadd hozzam még fel az ellen, hogy a reformkommunisták is ott legyenek az asztalnál, hogy a tánclépéseket csak a kályhától lehet elkezdeni. Szóval a reformkommunizmusról mint jelenségről kellene először beszélni. Arról, hogy kik ők, mit csinálnak. Magyarul: az a probléma, hogy mi hogyan vélekedünk róluk, és nem az van először, hogy valami témáról ugyanazt gondoljuk-e. Hanem ugyanarról az alapról mondjuk-e ugyanazt, ugyanazok a hosszú távú célok vezetnek-e bennünket a rövidtávú kérdések megválaszolásakor? És ha a rövidtávú kérdések megválaszolására koncentrálunk, akkor nem az derül ki, hogy ütközünk, hanem az fog kiderülni, hogy mindenben egyetértünk, és ez elmossa azokat a távlati különbségeket, amelyek viszont megvannak. (Szabad György: A fő frontok nem ott húzódnak.) Ez egy fals képet adna az egész dologról, és ezért szerintem, még nem időszerű, először tisztázzuk majd - vagy tisztázódni fog ez szerintem idővel -, hogy egyáltalán ez az egész reformkommunista jelenség Magyarországon mit jelent, és hogyan kell ehhez viszonyulni, de ne kezdjük rögtön a nyilvánosság előtt konkrét kérdésekről tárgyalni velük.”[78]
Orbán Viktornak sokban igazat kell adnom, azzal együtt is, hogy szavaiból kiderül, valóban sem ő, sem az Ellenzéki Kerekasztalban tömörült többi párt nem ismerte kellően a reformköri mozgalmat, ami álláspontjukban különböző irányú tévedésekhez vezetett. Az első ilyen tévedés az volt, hogy a “reformkommunista” megnevezés alatt összemosták az MSZMP-n belüli irányzatokat, de magát a “reformkommunista” jelzőt is helytelenül használták. Hisz pl. Grósz Károly is - Kádár János rendpárti, konzervatív reformerségéhez viszonyítva - reformkommunista volt. Ezért a reformköri mozgalmat egészében reformkommunistának nevezni több mint tévedés, politikai hiba volt. (Az más kérdés, hogy volt időszak, és voltak reformkörök, amelyek induláskor reformkommunisták voltak, de május végén a reformköri mozgalom már túljutott ezen a szakaszon, még akkor is, ha egyes reformkörökben több-kevesebb reformkommunista gondolkodású résztvevő maradt is.) Ha kellően ismerték volna a mozgalmat, akkor - már a szegedi tanácskozás alapján is - egyrészt nem nevezhették volna azt reformkommunistának, hisz egészében szemben álltunk a reformkommunista Grósz Károllyal, másrészt észre kellett volna venniük, hogy a reformköri mozgalomban is két irányzat van: az egyik, a kevésbé radikális, a reformszocialista, a másik, a radikális, a szociáldemokrata. E helyett, a lényeget megragadó finom distinkció helyett, még azt a többszörös csúsztatást is elkövették, hogy a reformköri mozgalmat többé-kevésbé azonosították a Budapesti Reformkörrel, illetve a Keserű Imréhez hasonló képviselőivel és ezt a lényegében szociáldemokrata irányzatosságot (mert ez az irányzat nemcsak elfogadta a rendszerváltást, hanem aktívan cselekedett is érte; ezért állíthatta mind Kónya Imre, mind Orbán Viktor, hogy nem lenne vita e találkozón, mert lényegében az ellenzék és a reformköri mozgalom a fő kérdésekben egyetért egymással) nevezték “reformkommunistának.” Mindez azt mutatja, hogy az ellenzéki pártok prominens képviselőinek a fejében a legnagyobb zűrzavar volt a reformköri mozgalom törekvéseinek megítélésével kapcsolatban.
Ezek után ha visszatérek a Pető Iván által előterjesztett nyilatkozathoz, és e nyilatkozatot leghatározottabban elutasító s ezt elvileg is megindokló Orbán Viktor álláspontjához, akkor a következőket kell megállapítanom: Pető Ivánnak teljes mértékben igaza volt, amikor tervezetében méltatta és megköszönte a reformköri mozgalom szegedi tanácskozáson végzett munkáját, még akkor is, ha ez kapcsolatuk taktikai dimenziójához tartozott is; abban Orbán Viktornak rész-igazsága volt, hogy rámutatott ennek taktikai jellegére. Orbán Viktor (és azok, akik egyet értettek vele) tévedett és politikai hibát követett el, amikor stratégiai megfontolásból megakadályozta azt, hogy a nyilatkozatot az Ellenzéki Kerekasztal elfogadja. Orbán Viktor helyesen látta azt, hogy az ellenzéki pártok és a reformköri mozgalom viszonyának vannak stratégiai vonatkozásai is, de ezzel együtt is kettős hibát vétett: vélt stratégiai okokból elutasította a taktikailag mindenképpen kimondandót (a Pető nyilatkozatot), anélkül hogy tudta volna, hogy a reformköri mozgalomnak vannak olyan osztagai is, melyekkel stratégiai szövetség is köthető, mint például a Budapesti Reformkörrel. Így - összemosva a reformköri mozgalom két irányzatát - az Ellenzéki Kerekasztal részéről lezárta azt az utat is, amely a reformköri mozgalom egy részének az ellenzéki pártokhoz való viszonyában a taktikai együttműködésén túl, a két fél stratégiai szövetségéhez vezethetett volna. (Annál is inkább mondhatom ezt, mert nem telt el három év és Orbán Viktor a FIDESZ 1992-es pécsi kongresszusán elképzelhetőnek tartotta az utódpárttal, az MSZP-vel a koalíciós kapcsolatot!)
Ez a taktikai együttműködés helyi szinten továbbra is megmaradt. Így például Rekvényi László, a Budapesti Reformkör tagja, az újpesti IV/19-es reformalapszervezet titkáraként az újpesti SzDSz-el tartotta a kapcsolatot; ennek az együttműködésnek olyan konkrét eredményei voltak, hogy amikor a Nagy Imre temetés előtt a belügyi állományban nagy volt a zűrzavar és félő volt, hogy a temetés kapcsán meggondolatlan politikai provokáció is bekövetkezhet - hisz pl. a Belügyminisztériumban is megszerveződött a Münnich Ferenc Társaság helyi csoportja -, akkor Rekvényi szervezte meg Magyar Bálint közreműködésével, hogy a Magyar Rendőr képes hetilapban megjelenhessen az SzDSZ-es Szabó Miklós interjúja.
Visszatérve az alapproblémához, ha még jobban általánosítom az adott helyzetet, akkor azt kell mondanom: a Pető által javasolt nyilatkozat (és a mögötte álló SzDSz, FKP, MNP, BZST) folytatni akarta azt a baloldal felé való nyitást, amely már a reformköri mozgalom szegedi tanácskozásához intézett üdvözlésében is megnyilvánult; ezzel szemben az Orbán Viktor képviselte álláspont nemcsak megállította ezt a folyamatot, hanem az Ellenzéki Kerekasztal baloldal felé nyitását stratégiai okokra hivatkozva el is utasította. Orbán Viktor metamorfózisa ezekben a hetekben rendkívül felgyorsult, a Nagy Imre temetésen mondott beszédében - tehát alig két hét múlva - radikális antikommunista beszédet tartott, amely nemcsak a baloldali kapcsolódást utasította el, hanem egyértelműen a jobboldal felé való nyitás lehetőségét jelentette. Paradoxon, amit állítok, de az 1989. június 16-i Orbán beszédtől, a jobboldal felé kinyitott kapun át nyílegyenes út vezetett az 1998-as jobboldali Orbán kormányhoz, mert - végső soron, kissé leegyszerűsítve a problémát - ezt a társaságot nem a bensőből választott értékek vezérelték és vezérlik, hanem a hatalom imádata, amelyért - pontosabban, a hatalom gátlástalan felhasználásáért - mindent hajlandók feláldozni.
Sajnos az Ellenzéki Kerekasztal szervezetei 1989-ben elfogadták az Orbán Viktor mutatta utat, és ahogy e pártok tömegbázisa nőtt, úgy mind határozottabban egy általános antikommunista propaganda keretében - nem tudva differenciáltan viszonyulni a volt kommunistákhoz, az MSZMP volt tagjaihoz - felléptek azok ellen is, akik a demokratikus Magyarország megteremtésében a szövetségeseik lehettek volna.
Igaz, ez csak a dolog egyik oldala volt; a másik oldal, a reformköri mozgalom többségi irányzata, majd az új baloldali párt, az MSZP sem volt képes felnőni a történelmi szükségszerűség megkívánta helyzethez - melyekről a későbbiek során még bőven lesz szó -; és ezek, a mindkét oldal által elkövetett, egymást kölcsönösen erősítő tévedések-politikai hibák és az ezek által is erősödő kölcsönös félelmek - máig tartó determinációval - együttesen eredményezték azt, hogy a magyar köztársaság Alkotmányának elfogadásában, a parlamentáris demokrácia alapintézményeinek a létrehozásában, majd megszilárdításában nem sikerült minden szükséges jogelvet - intézkedést meghozni, melyek hozzájárulnak ahhoz, hogy napjainkban megkérdőjelezhetővé vált - a sajtószabadság, a kormány parlament általi ellenőrzése, az állam és az egyház következetes elválasztása, stb. terén - a parlamentáris demokrácia intézményeinek szilárdsága.
Az MSZMP KB Grósz-Fejti-vonalának viszonyulása a békés átmenetet előkészítő tárgyalásokhoz a szegedi reformköri tanácskozás után; harcuk a Budapesti Reformkörrel
A szegedi tanácskozás eredményei, mindenekelőtt az előkészítő tárgyalásokkal kapcsolatos állásfoglalásunk nemcsak aggodalommal, hanem felháborodással és dühvel töltötte el Grósz Károlyékat. Hamarosan rájöttek, hogy hibát követtek el, amikor lebecsülték a reformköri mozgalmat; ezért elhatározták, hogy felveszik velünk a kapcsolatot. Ezt a hibájukat Vastagh Pál a május 26-i PB-ülésen, közvetve, a következőképpen ismerte el:
“Önkritikusan meg kell állapítani, hogy ami hát politikai hibaként a tanácskozás előkészítése során kialakult, ehhez én azt a lépést, illetve annak elmaradását tudom sorolni, hogy a rendezők, szervezők nem hívták meg az MSZMP tárgyaló delegációjának akár a szakértőit, akár a képviselőit, és ennek következtében a kérdés vitája az úgynevezett V. szekcióban más irányú fordulatot vehetett volna.”[79]
E kapcsolatfelvételnek volt első lépése, hogy Szántó Györgyöt és engem május 25-én behívattak a Pártközpontba, és ott Forgács Imrével és Tóth Andrással találkoztunk. A következő lépés az volt, hogy május 27-én Fejti György fogadta a “szegedi küldöttséget”: Kerényi Györgyöt, Lovászi Józsefet, Novák Zoltánt és Vajda Jánost.
A közbülső napon, május 26-án volt a Politikai Bizottság ülése, amelyen egyik fő problémaként a reformkörök szegedi tanácskozását vitatták meg. (Mivel ezzel az üléssel már részben foglalkoztam, ezért itt csak annak a szegedi tanácskozás békés átmenettel kapcsolatos állásfoglalásáról szóló vitájáról számolok be.)
A PB-ülésen Fejti György a velünk való kapcsolatfelvételről a következőket mondta:
“Én a Fórum egyik szervezőjétől, Lovászi Józseftől megkaptam az Ellenzéki Kerekasztallal kapcsolatos tárgyalásokra vonatkozó külön álláspontot tegnap, ha jól emlékszem. Én felajánlottam neki, illetve a szerzőknek, hogy célszerű lenne talán konzultálni a dologról, úgy, hogy holnap délelőtt nyolc-tíz reformkörössel erről beszélgetnénk. A munkatársaimnak ugyancsak azt ajánlottam, hogy a Budapesti Reformkörnek a képviselőivel lépjenek kapcsolatba, és hát ajánlják föl, hogy hallgassuk meg egymást. Ez meg is történt az 1. sz. reformkör képviselőjével, Novák Zoltánnal és Szántó Györggyel kapcsolatba kerültek, akik a szerdai gyűlésükön felvetették ezt az indítványt. Ott elég nagy vita bontakozott ki arról, hogy az 1. sz. reformkör igényt tart-e arra, hogy a Központi Bizottság szakértőinek az álláspontját ebben megismerje. És ez a vita úgy zárult, hogy ez időszerűtlen már, tekintettel arra, hogy ők inkább az Ellenzéki Kerekasztallal lépnének közvetlen kapcsolatba. Közben bent járt a Novák Zoltán és a Szántó György is, itt a munkatársaimmal beszélgettek erről. Itt kiderült - csak mint érdekességet mondanám el -, hogy egyikük sem ismerte a Központi Bizottságnak a vonatkozó kérdésre elkészített javaslatát. Tehát nagy nóvum volt, mert a munkatársaim azt mondták, hogy kérem, hát vegyük végig pontonként, hogy mi a baj a KB-állásponttal, ehhez képest a reformkörnek, az 1. sz. Budapesti Reformkörnek mi a javaslata. Hát erre lényegében úgy reflektáltak, hogy ők ezt nem ismerik, de nem is nagyon érdekli őket, mert az MSZMP politikája úgy rossz, ahogy van, tehát itt ilyen nüánszokon nem érdemes vitát folytatni. Hát ezt azért csak az egészében hasznos reformköri törekvéseken belüli árnyalatként szerettem volna elmondani. Végül is aztán abban maradtak, hogy miután holnap én találkozom néhány, a dokumentum szerzésében, elkészítésében részt vett reformköri vezetővel, megvárják és ezek után talán mégis ez az 1. sz. reformkör a fővárosban meghallgatja szakértőinket.”[80]
Fejti György később sem feledte a PB ülésen elmondott bírálatát, még tíz év múlva is - egyik nyilatkozatában - úgy emlékezik vissza a reformköri mozgalomra, hogy folyamatos nyomás alatt állt “azon neofita, túlbuzgó reformkörösök részéről, akik a teljes önfeladást és a naponta megismételt “bűnbánatot” kérték számon rajtunk.”[81]
Fejti rólunk szóló szavait - a tíz évvel későbbieket is - dicséretnek vehetjük, mert az MSZMP politikája valóban úgy volt rossz, ahogy volt, és dicséretes dolog, hogy mi ezt ki is mondtuk. Fejti szövegéből nem derül ki, hogy mi milyen KB javaslatot nem ismertünk; hisz a Budapesti Reformkör május 11-én reagált a KB május 8-i, “Javaslat a politikai egyeztető fórum létrehozására” c. állásfoglalására, és mi azt mondtuk, hogy ez a javaslat valamiféle elmozdulás ugyan az előzőekhez képest, de nem áttörés, és hogy az MSZMP egész tárgyalási taktikája kudarchoz vezetett. Szántó Györggyel május 25-én talán még emlékeztünk erre az állásfoglalásunkra és talán el is tudtuk azt mondani, hogy miért ez a reformkör véleménye?!
Forgács Imrével és Tóth Andrással való találkozásunkon ugyanis részletesen kifejtettük, hogy miért nem értünk egyet az MSZMP tárgyalási taktikájával; elmondtuk, hogy az a véleményünk: az MSZMP az előkészítő tárgyalások érdemi megkezdése helyett csak húzza az időt, holott ez az idő nem az MSZMP-nek dolgozik. Elmondtuk, hogy nem egyeztető fórumra van szükség, hanem érdemi tárgyalásokra; ennek érdekében az Ellenzéki Kerekasztalt egyenlő jogú partnerként kell elfogadni és az EKA tárgyalási feltételeit tudomásul kell venni, mert az érdemi tárgyalást mindenképpen, minden körülmények között el kell kezdeni. Álláspontunk kifejtése során - annak ellenére, hogy Forgács és Tóth ködös határozatlansággal, valamiféle szerepet ajánlott a Budapesti Reformkörnek a tárgyalások során - indulatos vitába keveredtünk a meghívókkal, de nem tudtuk egymást meggyőzni.
Visszatérve a május 26-i PB-üléshez: Grósz Károly, a szegedi tanácskozás 5.-ik szekciójának anyagával kapcsolatban, Jassó által elmondottakhoz kapcsolódva, - hogy ezt az egész “zűrt” csak néhány ember, a Budapesti Reformkör szervezőbizottságának az öt tagja csinálja - azon tanakodik: “Persze felvetődik egy kérdés. Ha ez így van, hogy néhány ember, akkor hogy születhet ilyen okmány? (...) Mert az okmány zavaros, az okmány gyanakvó, és van még egy dolog benne, hogy példátlan a politika történetében, hogy egy párton belüli csoport, mikor a pártokról való tárgyalás folyik, a saját vezető testületének kényszerpályát próbál kiírni és fenyegetőzik. Ez a politika történetében egyedülálló.
Nyers Rezső: Szerintem ez a csoport szerkeszti ezeket.
Grósz Károly: Mert, hogy a gazdaságpolitikai blokk az olyan, amilyen, hát istenem, hát erre mit lehet mondani, hogy a többi, hát az, nem okoz nekem problémát.
Nyers Rezső: Nem, nem az egész rossz, kérem szépen, ez a budapesti 1., ugye, amit elolvastam, hát ez kb. azon alapszik. Abban azért nagyon érdekes gondolatok is vannak, és van olyan csapnivaló párton belüli - mit mondjak? - denunciálás, ezt régen így hívták.
Fejti György: Hát én sem szeretnék egy olyan pártnak hosszú ideig tagja maradni, ahol hát az elemi szolidaritás sem érvényesül, az elemi tárgyszerűség nem érvényesül, sőt kifejezetten durva bizalmatlanság és inszinuáció érvényesül.”[82]
Ezen a május 26-i PB-ülésen a szegedi tanácskozás ötödik szekciójában elkészült anyagot, az Ellenzéki Kerekasztalnak elküldött válaszlevelet a hozzászólók mindennek elmondták, és kijelentették, hogy az a csoport, amely ezt megalkotta, az a politika történetében “példátlan” és “egyedülálló” módon cselekedett: “saját vezető testületének kényszerpályát próbál(t) kiírni és fenyegetőzik”, “denunciált”, és “inszinuált”. És e pártbűnök elkövetői - a hozzászólók szerint - elsősorban mi voltunk, a Budapesti Reformkör képviselői.
E Politikai Bizottsági ülés után, május 27-én Fejti György négyünket, Kerényi Györgyöt, Lovászi Józsefet, Novák Zoltánt és Vajda Jánost fogadott. Négy pártmunkást, akik közül hárman apparátusokban dolgoztak; én voltam a viszonylag függetlenebb értelmiségi, én a Politikai Főiskolán tanítottam. Nekem volt a legkevesebb veszíteni valóm. Naplómban e találkozásról a következők vannak: “Május 27.: Fejti György (és csoportja) fogadja a Pártközpontban (10-13/h) a “szegedi küldöttséget”. Lovászi J., Kerényi Gy., Vajda J. és én. Igazán csak én bíráltam azt, amit Fejti előadott. Lényeg: minden körülmények között tárgyalni!” Ez az utóbbi mondat minden bizonnyal azt rögzíti, hogy az én mondandómnak, mi volt a lényege. (Naplóm bejegyzését csak azzal tudom “igazolni”, hogy nem volt az talán véletlen, hogy a megbeszélésről tudósító újságíró nem ábécé sorrendben sorolta fel a meghívottak neveit, hanem velem kezdte.)
A találkozóról ugyanis Dolecskó Kornélia tudósított a Népszabadság 1989. május 29-i számában. A tudósítás nagyon “fésülten” közölte, hogy mi is történt ezen a találkozón. E szerint: “A megbeszélések középpontjában a “nemzeti kerekasztal”, a politikai érdekegyeztető tanácskozás ügyének a holtpontról való kimozdítása állt. A szegedi reformköri tanácskozás megállapításait értelmezve vetették fel: sürgető, hogy mielőbb asztalhoz üljön az MSZMP tárgyalócsoportja, az Ellenzéki Kerekasztal és a többi, a társadalom jövőjéért tenni kész és felelős szervezet és mozgalom képviselője.
Novák Zoltán, Lovászi József, Kerényi György és Vajda János, a reformkörök képviseletében azt szorgalmazták, hogy a helyi ellenzéki kerekasztalok és a reformkörök között kezdődjön meg a kapcsolatfelvétel: ez ösztönzően hathat a “nemzeti kerekasztal” létrejöttére. Szóltak arról is, bővítsék ki az MSZMP pártdelegációját, (...)
Fejti György a reformköri javaslatokat értékelve azt hangoztatta, hogy az MSZMP szorgalmazza a kerekasztal létrehozását, kész egy méltósággal elfogadható kompromisszumra.”[83]
* * *
Ezek után, 1989. május 29-én ült össze az MSZMP Központi Bizottsága, és a Különfélék résznél, melynek egyik előadója Fejti György volt, foglalkoztak az Ellenzéki Kerekasztallal való tárgyalások kérdésével. E napirendhez kapcsolódva az ülésre, 14. sz. A. függelékként került egy “Jelentés a Központi Bizottságnak a politikai egyeztető fórummal kapcsolatos tárgyalásokról”, amelyet Fejti György írt alá; B. függelékként előterjesztették “Az MSZMP Központi Bizottságának 1989. május 29-i Javaslatait a politikai érdekegyeztető tárgyalások előkészítésére.”[84]
A Jelentés... - többek között - megállapítja, hogy “Az MSZMP reformköreinek országos tanácskozása a társadalmi kiegyezés fontosságát hangsúlyozva a patthelyzet kialakulását az MSZMP halogató taktikájának tulajdonította.”[85] A Jelentésnek e mondata egyértelműen mutatta, hogy a szegedi reformköri tanácskozás állásfoglalását a Grósz-Fejti-vonalnak tudomásul kellett venni és komolyan számolni kellett vele; ezért nem felesleges ismétlés, ha e tény megállapításánál újra hangsúlyozom, hogy a reformköri mozgalom - benne a Budapesti Reformkör - nagymértékben hozzájárult ahhoz, hogy a Grósz-féle vezetés a tárgyalóasztalhoz kényszerüljön.
Sem a jelentést, sem a javaslatot részletesen nem vitatták meg; a 2. napirendi pontnál - amelyben az őszi pártkongresszus összehívásáról döntöttek - voltak néhányan, akik az ellenzékkel való tárgyalások kérdését is érintették. E hozzászólások közül Boros László felszólalására utalnék; ő “az alternatívokkal való tárgyalásról” a következőket mondta: “Szóval, lehet, hogy egy kicsit furcsán fog hangzani, de valahogy úgy tűnik a dolog, hogy szeretnénk szeretkezni, de szűzen akarunk maradni. Szóval nekem az a véleményem, hogy ez a dolog így nem megy. Ezt vagy el kell dönteni, hogy tárgyalni akarunk, és akkor tárgyaljunk, vagy pedig döntsük el, hogy nem, és akkor aszerint kell cselekedni.”[86]
A KB-ülés megítélésénél sokat mondó az a tény, hogy Fejti György, aki a téma előadója volt, nem kívánt szóban semmit sem hozzáfűzni az előterjesztéshez, és még furcsább volt, hogy sem kérdés, sem észrevétel, de egyetlen hozzászólás sem volt e napirendi pont kapcsán; a Központi Bizottság mindkét anyagot egyhangúlag elfogadta. Ezt a helyzetet és az ülésen résztvevők magatartását én nem a KB-tagjai magabiztosságának, az előterjesztésekkel való abszolút egyetértésének, hanem a fásult és rezignált beletörődésnek tudom be; olyan hallgatólagos tudomásulvételnek, hogy nincs mit tenni, e “sorscsapást” el kell fogadni, s majd csak lesz valahogy.
Közben már a KB-ülés előtt - május 27-28-án - a nyilvánosság mellőzésével, az MSZMP képviselőinek kompromisszum-keresési szándékával, folytatódtak az MSZMP-EKA előkészítő tárgyalásai; ezek a KB-ülés után, június 1-2-án is tartottak és elvezettek ahhoz a megegyezéshez, hogy a június 8-ára tervezett, következő megbeszélésen az előkészítő szakaszt lezáró jegyzőkönyv-tervezetet el fogják készíteni. Ez meg is történt, mellyel a tárgyalások előkészítő szakasza lezárult. Az előkészítő tárgyalások sikeres befejezése annak a következménye volt, hogy az MSZMP tárgyalóküldöttsége tartotta magát - a reformköri mozgalom szegedi tanácskozása által kikényszerített és - a Fejti György által először négyünknek bejelentett azon ígéretéhez, hogy az MSZMP “kész egy méltósággal elfogadható kompromisszumra.”
Az Ellenzéki Kerekasztal június 9-i ülése hagyta jóvá a megállapodás-tervezetet, amelyet június 10-én a tárgyalófelek aláírtak.
* * *
Ezzel az aláírással véget ért egy szakasz a parlamentáris demokráciába való békés átmenet érdekében folyó politikai harc történetében; itt a helye, hogy a sikeres előkészítő tárgyalások befejezésének a fényében levonjam a szükséges következtetéseket és hangsúlyozzak néhány - a későbbiek során sokak által elfelejtett, vagy tagadott - történelmi tényt.
Az eddig elmondottakból azt hiszem nyilvánvaló, hogy az MSZMP Grósz-irányította vezetése kezdetben nem akart érdemi tárgyalásokat; olyan politikai egyeztető fórum létrehozását akarták, melynek szerepe kimerült volna a résztvevők véleményének a meghallgatásából, a kölcsönös tájékoztatásból. Amikor kiderült, hogy az ellenzék ezt nem fogadja el, akkor - várva az Ellenzéki Kerekasztal széthullását - az időhúzás taktikáját választották, melynek során azt hitték, hogy az ellenzéket meg lehet osztani és a “kezelhetőbbekkel” majd lehetséges lesz valamiféle különtárgyalásokat folytatni, és a koalíciós szerep ígért mézesmadzagával biztosítani lehet, hogy a létrehozandó politikai pluralizmus “szocialista pluralizmus” legyen, az MSZMP előre biztosított meghatározó szerepével. Tapasztalva a pártvezetés ezen magatartását az ellenzéki pártok alappal kételkedhettek Grószék őszinteségében és jogosan voltak kétségeik, sőt félelmük a “békés átmenet” jövőjét illetően.
A Grósz-Fejti-vonal úgy vélte, hogy ehhez a törekvésükhöz megkapják a párttagság teljes támogatását. Ez azonban nem így történt. Az 1989 márciusában-áprilisában kibontakozó reformköri mozgalom májusra a párton belül komoly tömegmozgalommá vált, és a Grósz-féle vezetéssel mindinkább konfrontálódva, a párton belül mélyen átérezte és tudatosította az ország súlyos válságát; mind erőteljesebben kezdte hangoztatni, hogy ebből a mély válságból csak a legkülönbözőbb politikai erők társadalmi kiegyezésével, a parlamentáris demokráciába való békés átmenettel lehet csak kijutni. Ez a mozgalom azt is tudatosította, hogy e célokat csak az MSZMP állampárti jellegének a megszüntetésével lehet elérni és helyette egy gyökerében megújított, új baloldali pártot kell létrehozni. A Budapesti Reformkör amellett, hogy egyetértett a reformköri mozgalom ezen törekvéseivel, ezen az úton tovább akart menni, az új pártot szociáldemokrata jellegűnek képzelte, és a tulajdonformák egyenjogúságán alapuló szociális piacgazdaságot (amely a rendszerváltást is jelenthette) akart. A reformköri mozgalmon belüli különböző törekvések a szegedi tanácskozáson napfényre kerültek ugyan, de a mozgalmat ez sem akadályozta meg abban, hogy az 5.-ik szekcióban kidolgozott javaslatot elfogadja a parlamentáris demokráciába való békés átmenet programjaként. Az ebben foglaltak egyértelműen elutasították az MSZMP Grósz irányította Központi Bizottságának a szocialista politikai pluralizmussal kapcsolatos elképzeléseit, továbbá a Grósz-Fejti-vonal ellenzékkel kapcsolatos tárgyalási taktikáját és rákényszerítették a pártvezetést az ellenzékkel való tárgyalásra, jórészt az általa kívánt feltételek alapján.
A reformköri mozgalom ezzel a történelmi tettével 1989 május havában az Ellenzéki Kerekasztal partnerévé vált; a Grósz irányította MSZMP-t az ellenzékkel együtt fogtuk “harapófogóba” és együtt kényszerítettük arra, hogy elkezdődhessenek a nemzeti kerekasztal tárgyalások a parlamentáris demokrácia megteremtése céljából.
A reformköri mozgalomnak ezt a történelmi szerepét - és ebben a Budapesti Reformkör kitüntetett helyét - mindkét oldal elismerte: az Ellenzéki Kerekasztal 1989. májusi üléseinek anyagai, különösen a május 24-i, Pető Iván által előterjesztett nyilatkozattervezet, amely szerepünket dicsérőlég méltatta és az ellenzéki pártok nevében tevékenységünket megköszönte; a másik oldal, az MSZMP Grósz-irányította vezetése, pedig a Politikai Bizottság 1989. május 26-i ülésén - a dolog természeténél fogva, ellenkező előjelű értékeléssel - ismerte el azt a szerepet, amelyet a reformköri mozgalom - benne a Budapesti Reformkör - betöltött a pártvezetés céljai megvalósításának a megakadályozásában.
Az Ellenzéki Kerekasztal és a reformköri mozgalom májusi összefogása és ezzel az MSZMP Grósz-vezette törekvései elleni politikai sikere a magyarországi demokratikus erők nagy, közös győzelme volt, amely egyúttal előre vetítette Grósz Károly bukását is; mindez azt mutatja, hogy a rendszerváltozáshoz vezető út, a rendszerváltás feltételeinek a biztosítása már a kezdetekkor is, bár nem tudatosan vállalt, de igazi “csapatmunka” volt, és vissza kell utasítani minden olyan törekvést, amely e történelmi igazságot meghamisítva, a maga számára akarja kisajátítani a rendszerváltoztatás érdemét.
III./ Nagy Imre és mártírtársai temetése és a reformköri mozgalom
Nem kívánom Nagy Imre politikai-erkölcsi rehabilitálását szándékozó törekvések hosszú előtörténetét bemutatni, csak a temetést közvetlenül megelőző eseményeket törekszem felvázolni.
Ennek során elsőként, az 1988. június 5-én kelt, Történelmi igazságtételt! Felhívás a magyar társadalomhoz-t említeném, amely Londonban, a Magyar Októberben jelent meg és melyet több mint harminc személy - a forradalomban részt vett, illetve azok hozzátartozója - írt alá és Nagy Imre kivégzésének 30-ik évfordulója kapcsán tettek közzé.[87]
A felhívás nemcsak az 56-os forradalom utáni megtorlás áldozatainak, halottainak és élőinek, teljes politikai, jogi és erkölcsi rehabilitálását követelte, hanem az 1945 utáni koholt koncepciós perek - így a Rajk-per; Demény Pál és Weisshaus Aladár bebörtönzése; a Magyar Közösség és az úgynevezett kisgazda összeesküvők perei; az FM-per; a Mindszenty- és Grősz-per; a Maort-per és a Standard-per; a szociáldemokrata-perek - felülvizsgálatát és a benne résztvevők politikai, jogi, erkölcsi rehabilitálását, valamint anyagi jóvátételben való részesítését is szükségesnek tartotta.
A felhívás rámutatott arra is, hogy “minimális jogi rehabilitációja is elmaradt” azoknak a több tízezreknek, akiket internáltak, kitelepítettek, illetve kényszermunkára hurcoltak a recski bányába, Hortobágyra és más táborokba.
A felhívásban kinyilvánították:
“A múlttal való becsületes szembenézés, a történelmi igazságtétel az egész nemzettel szembeni erkölcsi tartozása a megújulást hirdető párt- és államvezetésnek. A párttagság ama részét pedig, mely lelke mélyén soha nem értett egyet a jogtipró erőszakkal és véres megtorlással, súlyos lelkiismereti tehertől szabadítaná meg az igazságtalanságok lehető jóvátétele.”[88]
Az aláírók közölték, hogy létrehozzák a Történelmi Igazságtétel Bizottságát, és a magyar társadalomhoz fordultak, hogy az, velük együtt követelje a kivégzettek méltó eltemetését és egy olyan emlékmű felállítását, amely emléket állít a sztálinista önkény áldozatainak.
Az MSZMP KB - e felhívás után - 1988. december 15-én tartott ülésén foglalkozott Nagy Imre perével, valamint az 1956-os elítéltekkel kapcsolatos kegyeleti kérdésekkel. Egyetértett azzal, hogy az illetékes kormányzati szervek hozzanak létre egy munkacsoportot a kivégzett személyek exhumálása és újratemetése feladatai megvalósításának az elősegítésére. Az ülés úgy foglalt állást, hogy “a földi maradványok eltemetéséről az érvényes általános szabályoknak és rendelkezéseknek megfelelően a hozzátartozók gondoskodjanak.”[89]
A Kormány gyorsan lépett; 1989. január 26-án közlemény jelent meg, hogy Nagy Imrét és társait exhumálják és lehetővé válik nyilvános eltemetésük. A Történelmi Igazságtétel Bizottsága a következő nap nyilatkozatban üdvözölte a Kormány elhatározását, de azt is közölte, hogy ezt csupán az első lépésnek tekinti: “1956 forradalmának minden megtorlásul kivégzett áldozatát emberi végtisztesség illeti, megköveteli tehát, hogy a Kormány több mint harminc év múltán tegye végre közzé a kivégzettek teljes névsorát; hogy emléküknek hozzátartozóik emberhez méltó s nevüket viselő sírok előtt adózhassanak; hogy emlékezetüket nyugvóhelyükön valamennyiük nevét feltüntető közös emlékmű őrizze meg az utókor számára.”[90]
* * *
Nagy Imre tevékenysége elválaszthatatlan 1956-tól, ezért 1956 párton belüli újraértékelése is napirendre került; ebben a folyamatban Pozsgay Imre 1989 január végi bejelentése, hogy 1956 népfelkelés volt, csak egy - igen fontos és jelentős - epizód volt. Ennek az újraértékelésnek elkerülhetetlenül el kellett vezetni Nagy Imre szerepének a mérlegre tevéséhez is, ahhoz a kérdéshez, hogy Nagy Imrét, mint 1956 miniszterelnökét, az MSZMP egyik alapítóját rehabilitálni kell-e, vagy sem?
Pozsgay Imre az MSZMP KB 1989. február 10-11-én tartott ülésén - védekező pozícióban - arról beszélt, hogy a többpártrendszerre való átmenet érdekében, a néppel és az ellenzékkel való kiegyezés céljából 1956 ellenforradalomnak minősítése tarthatatlan, forradalomnak nevezése az MSZMP számára elfogadhatatlan, ezért kell népfelkelésnek tekinteni.
A KB-ülés e kérdéssel és a Nagy Imre temetéssel kapcsolatos vitáján Berend T. Iván arról beszélt, hogy “óriási politikai hibát csinálunk, azt hisszük, ha mi kimondtuk, hogy ez egy humanitárius kérdés, akkor ezzel el van intézve, és ezzel mi a magunkét megtettük. Hallatlan politikai hibát követnénk el, ha ennyivel itt megállnánk. (...) Nagy hiba lenne, ha ránk kényszerítenék ezt a dolgot kívülről utólag, anélkül, hogy mi ezt megnéznénk, hogy vizsgálandó-e a kérdés. Én most csak ezt javaslom: úgy látom, hogy feltétlenül vizsgálandó, (...) (továbbá) vajon nem lenne-e időszerű az 56-ban tragikus módon bármely oldalon meghaltak számára is egy emlékmű emelése (...) Ezek mind fel fognak merülni rövidesen szerintem.”[91]
Az előzőekben láttuk, a Budapesti Reformkör platformjának II. részében 1956-ot igyekezett összetett folyamatként bemutatni; elmondtuk, hogy az események egyrészt forradalmi jellegűek voltak, másrészt nemzeti felszabadító harc volt, de az események során a konzervatív, keresztény-nemzeti kurzushoz visszatérni akaró, ellenforradalmi jellegű törekvések is megjelentek. Az összetett jelleg miatt tartottuk megfelelőnek 1956-ra a népfelkelés kifejezést.
Az eseményeknek ez a jellemzése is túl ment az MSZMP ekkor vallott álláspontján.
Még tovább mentünk akkor, amikor elítéltük “a november 4-ét követő véres megtorlást és leszámolást”, továbbá: követeltük “e megtorlások vétlen áldozatainak rehabilitálását, az okozott sérelmek valamilyen formában történő jóvátételét. A fegyveres harcok során a barikádok mindkét oldalán elesetteket egy nemzeti tragédia áldozatainak tekintjük, emléküket kegyelettel őrizzük” - jelentettük ki.
Nagy Imre megítélésében jutottunk legtávolabb a Grósz-féle vezetés álláspontjától; az volt a véleményünk, hogy a Nagy Imre-per, koncepciós per volt, célját tekintve pedig, politikai gyilkosság. Azonosultunk a TIB felhívásában foglaltakkal és mi is kijelentettük, hogy a koncepciós perek valamennyi áldozatával egyetemben Nagy Imre és társai politikai, jogi és erkölcsi rehabilitálását is elengedhetetlennek tartjuk.
Platformunk III. részében Nagy Imrét, mint az MSZMP egyik alapító tagját példaképünknek mondtuk és kijelentettük, hogy a Budapesti Reformkör az általa 1956-ban képviselt reformszellemhez kíván visszatérni, az MSZMP-nek csak ezzel a vonulatával vállalunk kontinuitást, a kádári vonulattal nem, mert csak ez vezethet el a párt teljes megújításához, a többpártrendszeren és az önigazgatáson alapuló jogállamisághoz.
Ezért nem véletlen, hogy Grósz Károly az MSZMP KB 1989. április 12-i ülésén - ahogy ezt már bemutattam - platformunkat elsősorban 1956-tal és Nagy Imrével kapcsolatos felfogásunkért bírálta.
A reformkörök szegedi országos tanácskozása a platformunkban írottak szerint foglalt állást: nyilatkozatunkban kijelentettük, hogy Nagy Imre koncepciós per áldozata lett, a felelősök helyett mi követtük meg az áldozatok hozzátartozóit; kértük az MSZMP Központi Bizottságát, hogy még a június 16-i gyászszertartás előtt ebben a szellemben foglaljon állást; kinyilvánítottuk azon szándékunkat, hogy részt kívánunk venni Nagy Imre temetésén.
* * *
A temetéssel kapcsolatos események eközben mentek a maguk útján. Az Ellenzéki Kerekasztal 1989. május 2-i ülésén Mécs Imre adott tájékoztatót a június 16-i temetéssel kapcsolatos különböző elképzelésekről. Ebből a tájékoztatóból az derült ki, hogy az elképzelések még nagyon cseppfolyósak; különböző alternatívák merültek fel a ravatalozást illetően (Köztemető, Kossuth Lajos tér, Hősök tere), a politikai kérdéseket (különösen a hatalommal való tárgyalást) illetően. Mécs kérte a Kerekasztalban résztvevő szervezeteket, hogy tárgyalják meg e problémákat és alakítsanak ki valamilyen közös álláspontot.[92]
Az MSZMP KB május 8-i ülésén Fejti György tájékoztatást adott arról, hogy a szakértők részlegesen áttekintették Nagy Imre és társai ellen folytatott büntetőeljárás anyagait “és arra a következtetésre jutottak, alapos a gyanúja annak, hogy a nevezett per tényállása nem megalapozott.”[93] Ezek után a per teljes anyagát megkapja a legfőbb ügyész és ezzel megkezdődik a bírósági per felülvizsgálata.
Fejti szükségesnek tartotta nyomatékosan kinyilvánítani, hogy ez kizárólag jogi szempontú felülvizsgálat, amely nem Nagy Imre politikai szerepét hivatott megítélni és előadta, hogy jó lenne, ha ez még június 16.-a előtt befejeződne.
A Magyar Hírlap 1989. május 24-i számában jelent meg Földes Péter interjúja, aki a TIB részéről adott tájékoztatást Nagy Imre és sorstársainak temetésével kapcsolatban. Ez a tájékoztató már az után történt, hogy a TIB, és a hatalom részéről Pozsgay Imre megegyezett a temetéssel kapcsolatos alapvető kérdésekben.
Földes Péter elmondta, hogy a temetés két szakaszból, és ehhez kapcsolódva két helyszínből, áll: a Hősök terén 10 órakor kezdődik, ahol hat koporsó lesz felravatalozva; ismertette, hogy itt kik szólalnak meg. Itt, a téren lesz a nyilvános koszorúzás is. A koszorúzás után a Köztemetőbe, a 301-es parcellához szállítják a koporsókat, ahol csak a meghívottak lesznek jelen.
Földes Péter rövid nyilatkozatában fontosnak tartotta kijelenteni:
“Valami nagyon fontos és nagyon nagy dolog történik ebben az országban. Ehhez kérjük - az áldozatok hozzátartozói nevében is - a magyar nép halk, áhítatos tisztelet adását; (...) Ez a búcsúztatás azonban nem kínálhat alkalmat egyéb politikai célok demonstrálására.”[94]
E napon az Ellenzéki Kerekasztal újra foglalkozott e témával; napirendre került “Nagy Imre és mártírtársai június 16-i temetésének megrendezése, az ezzel kapcsolatos tárgyalások, teendők” kérdése. Az ülésen Mécs Imre arról számolt be, hogy - egyesek ellenzése ellenére - Vásárhelyi Miklós, Újhelyi Szilárd és Erdélyi Tibor elfogadták Fejti György meghívását a temetéssel kapcsolatos kérdések megvitatására; majd Vásárhelyi Miklós Németh Miklóssal is találkozott, s a TIB ezek után véglegesítette a programot, amelyről Földes Péter nyilatkozott. Az ülésen Szabad György érintette a “hivatalos fél” részvételének a kérdését a temetésen. Mécs erre azt közölte, hogy egyelőre a reformkörök vetették fel, hogy koszorúzni akarnak, de “Nem elképzelhetetlen az, hogy ripsz-ropsz rehabilitálják Nagy Imrééket, még a temetés előtt és akkor a kormányzat megkísérli, hogy részt vegyen a temetésen. Én úgy gondolom, hogy mind Nagy Imre saját akaratával ez mérhetetlenül szemben állna, mind pedig az elemi tisztességgel.”[95] Mécs ehhez még azt is hozzátette: egyes hozzátartozók (Szilágyi Juli) azt mondták, hogyha a hatalom is koszorúzni akarna, akkor ők botrányt csinálnának és “elviszik koporsóikat.”
Orbán Viktor - közbevetőleg - megkérdezte, hogy a reformkommunisták koszorúzhatnak-e? Mécs válasza: “Ez az egy, ami határon van (...) hiszen ezek zömmel fiatal emberek. Akik személyesen semmiképp sem vehettek részt a hatalmi struktúrában. Úgyhogy ez sem dőlt el. Hát ugye itt van az, hogy magánszemélyként miért ne koszorúzhatnának. Mert ilyen szempontból tiszták. De hát ők nyilván mint reformkörösök akarnak koszorúzni. Igen. Na most, ott lesz egy szpíker és egy bizottság, amelyhez be fognak futni a koszorúzási bejelentések, hogy mondják, hogy most ez koszorúz, most az. És ezeknek kell majd ott eldönteniük, hogy bemondják-e vagy sem.”[96] Orbán Viktort ez a válasz nem elégítette ki és azt javasolta, hogy kellene hozni egy elvi állásfoglalást, amely kimondaná, hogy a kormány, vagy a reformkörök koszorúzhatnak-e vagy sem?! Mécs Imre: “Igen. Én javasoltam (...) tehát semmiféle hivatalos szerv, vagy pártszerv nem koszorúzhat. Magánemberként részt vehet, ezt nem lehet ellenőrizni, de ott hivatalosan nem vehetnek részt.”[97]
A Kerekasztal ezen május 24-i ülésén, Mécs Imre minden bizonnyal egyéni véleményét mondta el, ami arra utal, hogy a TIB ezekben a kérdésekben ekkor még nem alakította ki álláspontját. Ez azonban hamarosan megtörtént - s nagyon valószínű, hogy nem volt egységes a vélemény, ezért többségi álláspontot fogadtak el, mert - Mécs Imre véleményével szembeni, ellentétes állásfoglalás született. A Népszabadság 1989. június 9-i számában jelent meg a híradás a Történelmi Igazságtétel Bizottság sajtótájékoztatójáról. Ezt a tájékoztatást a TIB-nek a Kormány- és az Országgyűlés elnökével való találkozása után tartották meg és Vásárhelyi Miklós - a TIB elnöke - kijelentette: “A Történelmi Igazságtétel Bizottsága és a hozzátartozók üdvözlik a Kormány és az Országgyűlés elhatározását, hogy a temetésen részt vesznek.”[98] A TIB-nek ez a megbékélést segítő állásfoglalása a reformköri mozgalom törekvésének a helyességét igazolta.
* * *
Nemcsak az Ellenzéki Kerekasztalban tömörült szervezetekben és a TIB-ben volt vita, és fogalmazódtak meg különböző vélemények a temetéssel kapcsolatban, hanem az MSZMP vezetésében is. A Népszabadság 1989. május 22-i száma hírül adta, hogy Szűrös Mátyás, az Országgyűlés elnöke az olasz állami televíziónak adott nyilatkozatában állást foglalt Nagy Imre teljes politikai és jogi rehabilitációja mellett.
A temetés napja gyorsan közeledett és a pártnak még mindig nem volt - a Berend T. Iván által már a februári KB-ülésen nyomatékosan hangsúlyozott, majd a reformkörök szegedi tanácskozása által is kért - Nagy Imrével kapcsolatos álláspontja. A Grósz-féle vezetés az utolsó pillanatig várt e problémával való szembenézéssel, és csak a KB május 29-i ülésén tárgyalta Berecz János előterjesztésében a Nagy Imre temetéssel kapcsolatos MSZMP közlemény tervezetét. Berecz arról tájékoztatta a KB-t, hogy a Politikai Bizottság 1989. május 26-i döntése szerint az MSZMP hivatalosan nem képviselteti magát a temetésen, de azon a párt tagjai résztvehetnek. Berecz ehhez hozzátette, hogy előfordulhat, hogy ez a döntés nem lesz végleges, mert az elkövetkező két és fél hétben még másként is alakulhatnak a dolgok. Arról is tájékoztatott, hogy a hozzátartozókkal és a szervezőkkel tárgyalások folynak a Kormány és az Országgyűlés tisztségviselőinek a temetésen való részvételéről. E kérdés előadása kapcsán is a legnagyobb bizonytalanságot mutatta; azt mondta, hogy a miniszterelnök és az Országgyűlés elnöke, mint magánszemélyek esetleg résztvesznek a temetésen, illetve - tovább fokozva a zavart - azt is elképzelhetőnek tartotta, hogy az Országgyűlés elnöke hivatalosan vesz azon részt.[99]
A Nagy Imre temetés egyik utolsó fordulópont volt az MSZMP történetében: itt volt az a kényszerű lehetőség, hogy a párt a 24-ik órában szembenézzen múltjával és eldöntse, melyik úton akar tovább haladni, az 1956-ban alakult MSZMP Nagy Imre által is képviselt korrektív forradalmat irányító, a demokratikus többpártrendszert elfogadó és a nemzeti függetlenség védelmének a talaján álló úton, vagy továbbra is Kádár Jánossal vállal kontinuitást, őt tekinti példának, aki szovjet segítséggel leverte az 56-os forradalmat és szabadságharcot. Ez volt az utolsó alkalom - s ezt a megváltozott nemzetközi helyzet, főképp Gorbacsov főtitkárrá választása is lehetővé tette -, hogy a pártvezetés külső nyomás és kényszer nélkül 1956 kapcsán történeti önvizsgálatot tartson, netán kollektív megbánást tanúsítva levonja a párt eddigi politikájában szükségszerűen végrehajtandó alapvető változásokat és személyi konzekvenciákat, hisz a temetés után az ellenzéki pártok egyre fokozódó tevékenységük és növekvő tekintélyük következtében - ha el is jutottak volna ehhez a belátáshoz, de nem jutottak el - erre már nem adtak lehetőséget.
Grósz Károly és az őt támogató KB nem értette meg a temetés által létrejövő új politikai helyzet lényegét, azt, hogy ha az MSZMP vezetése nem képes Nagy Imre és mártírtársai teljes rehabilitálására, ha nem képes 1956 forradalommá nyilvánítására, akkor az egyértelművé és visszafordíthatatlanná teszi az MSZMP legitimációs válságát, bármennyire hangoztatja is, hogy szakítani akar a sztálini államszocializmussal és hogy reformpártként meg akar újulni. Ha valaki - olvasva ezeket a sorokat - úgy véli, hogy könnyű most utólag ezekkel a megjegyzésekkel elmarasztalni az MSZMP KB-t és Grósz-féle vezetését, annak azt mondom, hogy én nem kérek rajtuk többet számon, mint amit a május 29-i KB-ülés előtt két hónappal a Budapesti Reformkör platformjában elfogadott és egyértelművé tett: kijelentettük, hogy az 1956-ban alakult MSZMP Nagy Imre által képviselt politikájával vállalunk kontinuitást, és tevékenységünkben ennek megfelelően cselekedtünk.
Grószék súlyos politikai vakságukat tovább fokozták azzal a bután és/vagy cinikusan morbid döntésükkel, hogy Berecz János, az “ellenforradalom” fő teoretikusa előterjesztésében tárgyalták a KB temetéssel kapcsolatos közlemény-tervezetét, amely nem tartalmazta Nagy Imre teljes rehabilitálását, így politikai rehabilitációja szükségességének a kimondását sem.
Grósz Károly ezzel kapcsolatban a részletes vita előtt nem kis szofizmussal úgy érvelt, hogy a jogi rehabilitálással együtt jár a politikai rehabilitáció is, de ez nem azonos a pártpolitikai rehabilitációval, mert - ha arra a következtetésre jutnak, hogy ezt napirendre kell tűzni - ezt csak egy kongresszus végezheti el.[100]
A KB-ülésen ugyan néhányan nem értettek egyet ezzel a Grósz véleménnyel (Ormos Mária, Berend T. Iván, Horváth István, Eötvös Pál), és szükségesnek tartották a teljes politikai rehabilitációt, de ezt nagyon óvatosan, nem kellő eréllyel fogalmazták meg, így határozottan nem álltak ki álláspontjuk érvényre juttatásáért.
Az ülésen hozzászóló KB-tagok jelentős hányada nagyfokú politikai érzéketlenségről és többen tudatlanságról tettek tanúbizonyságot; ez az egész vita újra megmutatta, hogy ez a testület teljesen alkalmatlan a helyzet kikényszerítette történelmi feladatok megoldására.
Az ülés az előterjesztett közlemény-tervezetet nem fogadta el; Nyers Rezső vezetésével egy szerkesztőbizottságot küldtek ki, melynek tagjai: Andics Jenő, Balogh Sándor, Berend T. Iván, Ormos Mária voltak. E bizottság feladata az volt, hogy új közlemény-tervezetet fogalmazzon meg, melyet majd a Politikai Bizottság hagy jóvá.
A KB-ülés végén Grósz Károly felolvasta Kádár János, május 26-án, a Központi Bizottsághoz írott levelét, amely Nagy Imre perével kapcsolatos szerepének a kivizsgálását kérte. A levelet Kádár Jánosné írta, de Kádár írásával oda volt írva, hogy: “Láttam: Kádár János” A levélben - többek között - az volt olvasható, hogy: “Az 1958. évi ítélet 31 esztendeje, az akkori jogi és törvényszerűség alapján folyt le. Kérem vizsgálják felül ez ügyben saját szerepemet, beleszóltam-e a vizsgálatok(ba), beleszóltam-e az ítéletbe stb. Amennyiben a bíróság meghallgat, a legjobb tudomásom szerint minden kérdésre válaszolok. Amennyiben a bíróság bűnösnek tart, úgy ezt mondja ki. Ha nem vagyok (bűnös), úgy kérem a Központi Bizottságot hasson oda, szűnjenek meg a személyemet illető (inszinuálások) célozgatások.”[101]
Kádár János a KB április 12-i ülésén egy megbomlott elme összefüggéstelen, zavaros hozzászólásában már védekezően körbenjárta 1956-os szerepét, kifejezésre juttatva, hogy bűntudat gyötri; tetteinek súlya eljuttatta a pszichés összeomláshoz. Ez a levél Kádár Jánosné megfogalmazásában folytatása volt e védekező törekvésnek.
Grósz Károly a levéllel kapcsolatban kijelentette, hogy semmiféle vizsgálatot nem kezdeményeznek Kádár Jánossal szemben.
* * *
Grósz Károly május 30-án a TV-ben interjút adott Aczél Endrének és ebben Nagy Imre politikai rehabilitációja is szóba került. Grósz itt újra megismételte a KB-ülésen általa mondottakat, azt, hogy az esetleges jogi rehabilitáció - ami szerinte valószínű - az egyúttal politikai rehabilitáció is, de gyorsan hozzátette: “Más kérdés azonban a párt által történő politikai rehabilitálás. Nagy Imre a Magyar Szocialista Munkáspárt alapító tagja. Hogy Nagy Imre párttagsága milyen minősítést kap, az nem a bíróság dolga, hanem a párté. - A mostani ismereteim alapján változatlanul azt tudom mondani - szögezte le a főtitkár -, hogy nem áll rendelkezésünkre olyan információ, hogy az ezzel kapcsolatos korábbi döntést meg kellene változtatni, de nem fejeződött be a Nagy Imre-ügy felülvizsgálata.”[102]
Ezek után, 1989. június 1-jén jelent meg a Népszabadságban “Az MSZMP Központi Bizottságának közleménye Nagy Imre és sorstársainak temetéséről.” Ez a közlemény szinte semmiben sem hasonlított a KB-ülésen előzőleg előterjesztett tervezethez. Elsősorban Berend T. Iván keze nyomát viselte magán, aki már a KB-ülésen azt mondta, hogy nyilatkozatként “a nemzeti megbékélés jegyében egy kis politikai remekművet kellene fogalmazni.”[103]
Ez több okból nem sikerült, egyrészt azért, mert megfogalmazói a lehetetlenre vállalkoztak: úgy méltatták Nagy Imre történelmi érdemeit, hogy nem szakították meg a kádári MSZMP-vel a párt kontinuitását; azt a lehetetlen történetírói bűvészmutatványt akarták létrehozni, hogy egyszerre fogadják el, részletesen taglalva és kimondva, Nagy Imre példamutató örökségét, és lényeges kritika nélkül - a történelmi szükségszerűség kikényszerítette adottságként tényként elfogadva - Kádár János tevékenységét. Továbbá, másrészt azért nem sikerült az igazság teljes és következetes kimondása, mert a pártvezetésben lévő reformerek - itt elsősorban Nyers Rezső felelősségét kívánom kiemelni, aki PB-tag lévén, politikailag tehát legrangosabb tagja volt a Közleményt újrafogalmazó bizottságnak - saját politikai pozícióik megszilárdítása, sőt növelése érdekében szövetséget készültek kötni Grósz Károllyal és az őt támogató KB-val, ami a június végi KB-ülésen be is következett, holott 1956 és Nagy Imre értékelése kapcsán szakítaniuk kellett volna Grósz Károllyal.
Ízelítőül idézek a Közleményből is, amely 1956-hoz kapcsolódva kimondta:
“Nagy Imre nem vállalta az akkori külső és belső körülmények által kikényszerített kompromisszumokat, nem vállalta a régi politikai intézményrendszer részleges megjavításával elérhető reformokat. Ez vezetett személyes tragédiájához, a politikai okokból reá szabott igaztalan halálos ítéletig.
Az MSZMP Központi Bizottsága tiszteletben tartja a pártalapításban résztvevő Nagy Imrének és küzdőtársainak emlékét. A párt megújulása során épít az 1956. október végi megalakulásának elveire, (...)
A temetés legyen mementó: a nemzeti megbékélés jelképe.”[104]
Ezzel együtt is Grósz Károly TV-interjújában és a KB nevében kiadott közleményben annyira ellentétes álláspontok fogalmazódtak meg, hogy ezúton is kiderült: a párt vezetésében 1956 és benne Nagy Imre kapcsán sincs egységes, a történelmi igazságot kifejező álláspont; ami e téren is igazolta, hogy - szemben a Grósz-irányította Központi Bizottsággal - a párttagságnak, jelesül a reformköri mozgalomnak kellett kézbe venni 1956-hoz és Nagy Imréhez kapcsolódó történelmi igazságok kimunkálását és őszinte kimondását. Ez történt meg a Budapesti Reformkör platformjában és a szegedi tanácskozás Nagy Imrével kapcsolatos nyilatkozatában.
* * *
A fentebb elmondottak belátásától vezérelve alakította ki a Budapesti Reformkör Nagy Imre és mártírtársai temetésével kapcsolatos álláspontját és a szervező-bizottság megbízásából Szántó György és én fogalmaztuk meg a Történelmi Igazságtétel Bizottság-nak szóló levelünket, amely a következő volt:
“Történelmi Igazságtétel Bizottsága
Elnökségének
Budapest

Tisztelt Elnökség!
A reformkörök szegedi országos tanácskozása az alábbi nyilatkozatot fogadta el:
“Nagy Imre a Magyar Szocialista Munkáspárt alapító tagja, az ország 1956-os törvényes miniszterelnöke politikai koncepciós per áldozata lett. Az MSZMP reformköreinek országos tanácskozása a felelősök helyett megköveti a hozzátartozókat, egyúttal javasolja, hogy az MSZMP Központi Bizottsága még a június 16.-i gyászszertartás előtt ebben a szellemben foglaljon állást.
A reformkörök képviselői részt kívánnak venni Nagy Imre és társai temetésén és kérik a szertartás szervezőit, hogy helyezhessék el a síron koszorúikat.”
A budapesti reformkör 1989. május 24-i ülésén egyhangúlag azonosult a fenti nyilatkozattal.
Mi, az MSZMP Budapesti Reformköre szervezőbizottságának a tagjai csalódottan értesültünk arról, hogy az MSZMP KB nem tette maradéktalanul magáévá a szegedi állásfoglalást. Kijelentjük egyben, hogy az MSZMP főtitkári nyilatkozat Nagy Imre sorsáról számunkra elfogadhatatlan.
Az MSZMP Budapesti Reformköre megerősíti, hogy szeretné elhelyezni koszorúját Nagy Imre és mártírtársai koporsóinál a gyászszertartás keretében. Kérjük, hogy a lebonyolításról szíveskedjenek értesíteni bennünket.
Őszinte tisztelettel:
Budapest, 1989. június 2.
Kerekes György, Szántó György, Novák Zoltán, Szabó Zoltán, Vajda János
Az MSZMP Budapesti Reformköre szervezőbizottságának tagjai”[105]
* * *
A rehabilitációs folyamat közben haladt előre; a Legfőbb Ügyészség június 10-én befejezte a Nagy Imre ügy vizsgálatát, és törvényességi óvást nyújtott be a Legfelsőbb Bírósághoz. (A Legfelsőbb Bíróság Elnökségi Tanácsa 1989. július 6-án tárgyalta a Nagy Imre-perben a legfőbb ügyész által benyújtott törvényességi óvást, és rehabilitálta a per elítéltjeit.)
Az események során meg kell emlékeznem arról is, hogy a magyarországi egyházak és felekezetek június 13-án ünnepélyes nyilatkozatot tettek közzé a temetéssel kapcsolatban, amely egyebek között hangsúlyozza:
“kössön össze mindnyájunkat a gyász szomorú napjaiban az újat kezdő akarás szent és eltökélt szándéka. Legyen ez a június 16-a a megbocsátásnak és az igazi megbékélésnek a napja. Az indulatok felkorbácsolása és a gyűlölködés csak újabb nemzeti tragédiának mérges magvetése lenne.
Ma országunknak, egész népünknek mindennél inkább higgadtságra, nyugalomra és összefogásra van szüksége, hogy a világ népeinek bizonyítsuk Széchenyi igazságát: “egy népnél sem vagyunk alábbvalók” (...)”[106]
(Most, 2001 novemberében, amikor gépelem ezeket a sorokat, szomorúan konstatálom, hogy e figyelmeztetésnek nem lett foganatja; és ma különösen időszerűek ezek a kívánságok, amelyeket a jobboldali - a vallásos értékeket állítólag mindennél jobban tisztelő és az egyházak támogatását élvező - Orbán-kormány tudomásul vehetne és elfogadhatna. Ez a kormány azonban nem ezt teszi; 1956-ból még most is napi politikai ügyet csinál; Dávid Ibolya, a kormány igazságügyminisztere az Országgyűlésben “magyarázatot” talált a MIÉP-es csőcselék azon viselkedésére, hogy ez a társaság a Nemzeti Sírkertben, a november 4-i koszorúzáson kifütyülte és lehazaárulózva sértegette Mécs Imrét, az 56-os forradalom egyik halálra ítéltjét: ennél nem lehet tovább zülleni, mert ez a kormány már a jövő évi választásokra spekulálva, önző, pártpolitikai érdekektől vezérelve, a politikai alvilág támogatásának elnyerésére sandítva, a történelmet meghamisítva szítja a nemzeti békétlenséget.)
* * *
Így érkeztünk el június 16-ához, a gyászszertartás napjához.
A Történelmi Igazságtétel Bizottságával való megállapodás alapján a temetésen a Kormány- és az Országgyűlés képviseletében Németh Miklós, Szűrös Mátyás, Medgyessy Péter és Pozsgay Imre koszorúzott, illetve álltak díszőrséget a felravatalozott koporsóknál.
A reformköri mozgalom koszorúzásával kapcsolatos egyeztetéseket a TIB-bel a Budapesti Reformkör végezte; a Kör szervezőbizottsága részéről Szántó György feladata volt ennek kézben tartása. (A TIB megkapta a reformköri koszorúzó delegáció névsorát, amely kb. húsz fő volt.) Abban állapodtunk meg, hogy a reformkörök képviselői 10 óra körül helyezhetik el koszorúikat és a TIB gondoskodik arról, hogy a rádió és a televízió tudósítson erről az eseményről. A reformkörök delegációja 10 óra körül koszorúzott, de a TIB előző ígérete ellenére, technikai okokra, a koszorúzó küldöttségek nagy számára hivatkozva, nem vettek fel bennünket a protokoll-listára, így küldöttségünk koszorúzásáról sem a rádió, sem a televízió nem tudósított.
* * *
Nem áll szándékomban itt a gyászszertartáson elmondott beszédeket részletesen ismertetni, az elhangzottakhoz megjegyzéseket fűzni. A beszédek döntő többsége méltó volt az alkalomhoz; különösen igaz ez a 301-es parcellánál elmondott beszédeket illetően.
A Budapesti Reformkör Orbán Viktor és Rácz Sándor megnyilatkozását tartotta méltatlannak a temetési szertartás emelkedett légköréhez. Kettejük megnyilatkozása közül azért kell mégis Orbán Viktort nyomatékosabban elítélni, mert esetében személyes életsorsának tragédiája és ebből származó személyes igazsága fedezetként nem járulhatott hozzá - mint Rácz Sándornál - az általa elmondottak igazolásához.
Orbán Viktor - annak ellenére, hogy a hozzátartozók és TIB nevében Földes Péter “a magyar nép halk, áhítatos tisztelet adását” kérte és azt mondta, hogy “a búcsúztatás nem kínálhat alkalmat egyéb politikai célok demonstrálására”; továbbá, annak ellenére, hogy Vásárhelyi Miklós a hozzátartozók és a TIB nevében üdvözölte a Kormány és az Országgyűlés megbízottainak elhatározását, hogy résztvesznek a gyászszertartáson - nem törődve ezekkel az egyértelmű és határozott kérésekkel, militáns antikommunista beszédet mondott; részigazságok általánosításával a volt kommunistákat, az MSZMP egész tagságát kollektív bűnösként vonta felelősségre; a magyar társadalom különböző rétegeinek egymás elleni uszítására, populista pártpropagandára használta fel az alkalmat, ahelyett - ahogy a szónokok döntő többsége tette -, hogy a nemzeti megbékélést, a demokratikus erők kiegyezését egyengette volna, amely a reformkommunisták, reformszocialisták, szociáldemokraták és az MSZMP-ből kimaradó százezrek nélkül - hisz az egykori “kommunisták” ekkorra már ilyen csoportokra bomlottak - nem valósulhatott meg. Orbán Viktor - fiatal titánként - már ekkor kimutatta foga fehérét, bizonyítva, hogy neki a hatalomhoz vezető út mindenekfeletti akarásán kívül nincs más célja, hogy a hatalmon kívül más értéket nem ismer, hogy éppen ezért a hatalom megszerzéséért mindenre képes. (Ezt igazolja az is, hogy alig három év múlva, 1992 márciusában, a FIDESZ pécsi kongresszusán, a kormányzásra készülő Orbán Viktor - elfelejtve mindazt, melyet a temetésen mondott -, megelőlegezve az MSZP szociáldemokrata párttá válását, jövendő koalíciós partnernek tekintette azt. Később Orbán Pécset is feledte és újra elkezdte a “kommunistázást”...)
* * *
A temetés után, délután ½ 2 órakor, a reformkörök Budapesten lévő képviselői a Politikai Főiskolán találkoztunk véleménycserére, ahol - többek között - érintettük a temetéssel kapcsolatos kérdéseket, továbbá az őszi, budapesti reformköri tanácskozás előkészítését is. Ezen a találkozón közös elhatározás született, hogy reagálunk a reformköri mozgalom temetésen való mellőzésére.
Ennek az elhatározásnak eleget téve a Budapesti Reformkör szóvivői a következő - a Népszabadságban nyilvánosságra hozott[107] - levelet intézték a Történelmi Igazságtétel Bizottságához:
“Tisztelt Bizottság!
Hisszük, hogy a magyar nép döntő többségének a véleményét fejezzük ki, amikor köszönetet mondunk Önöknek a június 16-i gyászszertartás megrendezéséért, azért, hogy a nemzet 31 éve temetetlen holtait végre tisztességgel elhantolva megindulhatott a megbékélés és a kiegyezés bizonnyal rögös, de hazánk felemelkedését egyedül szolgáló útján. Ha - mint hisszük és reméljük - lesz végre magyar újjászületés, annak történetében kitörölhetetlen dátum lesz ez a június 16-a, amelyen a magyar nép a múlt lezárásaként leróhatta kegyeletét mártírjai emléke előtt, és melynek eljöveteléért Önök modern Antigonéként vállalták a reménytelennek tűnő és egyáltalán nem veszélytelen harcot. A nemzet őszinte hálával és köszönettel tartozik ezért Önöknek.
A mi szánkban azonban ez a szertartás, sajnos, keserű ízt is hagyott. Az MSZMP reformkörei közzétett nyilatkozatukban kinyilvánították: részt kívánnak venni a szertartáson és el akarják helyezni koszorújukat az MSZMP politikai koncepciós per áldozatává lett alapító tagjának, az ország 1956-os törvényes miniszterelnökének, Nagy Imrének ravatalánál. Az MSZMP Budapesti Reformkörének szervezői minderről külön levélben is tájékoztatták Önöket, kinyilvánítva sajnálkozásukat, hogy az MSZMP KB nem tette maradéktalanul magáévá a reformkörök állásfoglalását, továbbá, hogy az MSZMP főtitkárának ezzel kapcsolatos, televízióban kifejtett álláspontja számunkra elfogadhatatlan. A levelet a szervezők az Országos Sajtószolgálat útján nyilvánosságra is hozták.
Az ezt követő egyeztető megbeszélések során - melyeken az Önök képviselői részéről mindvégig messzemenő jóindulatot tapasztaltunk - az alábbi megállapodás körvonalazódott:
Az Országgyűlés és a kormány képviselőinek jelentkezése után a TIB további koszorúzni kívánó delegációk jelentkezését már nem tudja elfogadni. A reformköri mozgalom koszorúzási szándékát illetően a TIB-nek semmiféle politikai kifogása nincs, de a program zsúfoltsága miatt ez nem történhet a 11 órakor kezdődő “protokoll” koszorúzások sorában. A TIB azonban gondoskodik arról, hogy a reformkörök koszorúzásáról a rádió és a televízió tudósítson, e célból a Budapesti Reformkör eljuttatja Önökhöz a koszorúzó delegáció névsorát.
A gyászszertartást követően azonban kénytelenek vagyunk megállapítani, hogy: 1. A reformköri mozgalom jelentkezését nem az Országgyűlés és a kormány jelentkezése után kellett volna elfogadni, mivel szándékunkat már május 23-án jeleztük; 2. a “protokoll” koszorúzás 11 óra 55 percig tartott, az ezt követő 35 percből 20 másodpercet vett volna igénybe a mi koszorúnk ünnepélyes elhelyezése; 3. a reformköri mozgalom 10 óra körüli koszorúzásáról - az Önök ígéretével ellentétben - a televízió és a rádió nem tudósított.
Mindebből nem következtethetünk másra, mint hogy bizonyos politikai erők részéről kivédhetetlen nyomás nehezedett Önökre annak érdekében, hogy a mai reformkommunistákat ne engedjék oda (legalábbis a nyilvánosság előtt ne) a tegnapi reformkommunisták ravatalához, hogy az MSZMP-n belüli antisztálinisták egy jelentős csoportját tartsák távol a sztálinizmus elleni harc mártírjainak koporsójától. Azon politikai erők részéről, amelyek fő törekvése, hogy a múltért az MSZMP egész tagságát, kollektív bűnösként vonja felelősségre, hogy a kommunistákat - múltbeli tetteiktől és vállalt politikai programjuktól függetlenül - a nemzeti kiegyezés folyamatából kirekessze. E törekvések eredménye az olyan kegyeletsértő “gyászbeszéd”, amely a kommunista Nagy Imre ravatalánál antikommunista, a Szovjetuniót második hazájának tekintő Nagy Imre ravatalánál szovjetellenes politikai propagandát folytat - egy-két százaléknyi majdani szavazatnyereség reményében.
Hangsúlyoznunk kell: bennünket nem ért veszteség, hiszen másokkal ellentétben mi nem kívántuk ezt az alkalmat politikai korteskedés céljaira felhasználni. Képviselőink így is elhelyezték az MSZMP reformköreinek koszorúját a ravatalnál és meghajtották fejüket a megtorlás valamennyi áldozatának emléke előtt. Veszteség érte viszont a nemzeti megbékélés ügyét, amelyből aligha lehet az MSZMP 700 ezres tagságát kizárni és súlyos veszteség érte a TIB szavahihetőségét. Azt a szavahihetőséget, amelyet éppen a megtorlás tragikus sorsú áldozataira emlékezve teljes joggal kérnek számon Önök is az MSZMP három évtizeddel ezelőtti vezetésén.
Nem kívánunk a fentieknek a ténylegesnél nagyobb jelentőséget tulajdonítani. Számunkra - többek között - Fónay Jenő, Király Béla, Kopácsi Sándor, Mező Imréné, Vásárhelyi Miklós megnyilatkozásai iránymutatóak, akik összehasonlíthatatlanul súlyosabb egyéni sérelmeiken felülemelkedve tudták nyilatkozataikkal és beszédeikkel szolgálni a nemzeti megbékélés ügyét. Köszönet nekik érte.
Budapest, 1989. 6. 19.
Somos Iván, Sóskuti Márta, Szabó Zoltán
az MSZMP Budapesti Reformkörének
szóvivői”[108]

A Budapesti Reformkör 1989. június 21-i összejövetele is foglalkozott a temetéssel, illetve szóvivőink levelével és az alábbi állásfoglalást hozta:
“A Magyar Szocialista Munkáspárt Budapesti Reformkörének 1989. június 21-i gyűlése megerősíti szóvivőinek 1989. június 19-én a Történelmi Igazságtétel Bizottságához intézett levelét.
Sajnálja, hogy a Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottságában nem sikerült elérni Nagy Imre, Gimes Miklós, Losonczy Géza, Maléter Pál és Szilágyi József párton belüli teljes rehabilitációját és felszólítja a Központi Bizottságot, hogy ezt haladéktalanul tegye meg. Ezt annál is inkább fontosnak tartja, mert az egyes külföldi körök részéről hazánkat ért bírálatok elutasításához a nemzet teljes egységére van szükség.
A Magyar Szocialista Munkáspárt Budapesti Reformkörét mélységesen megdöbbentette, hogy a temetési szertartás emelkedett légkörében Orbán Viktor és Rácz Sándor a demokratikus átalakulást akadályozni törekvő, gyűlöletre szító kijelentésekre ragadtatták el magukat. A Magyar Szocialista Munkáspárt Budapesti Reformköre bízik abban, hogy a demokratikus jogállamért küzdő pártok és szervezetek vezetői és tagjai elhatárolják magukat Rácz Sándor és Orbán Viktor kijelentéseitől. Csak remélni tudjuk, hogy a nemzetközi közvélemény magyarországi átalakulásokra szimpátiával tekintő része a nemzeti megbékélés alapján álló szónokok és nem Rácz Sándor vagy Orbán Viktor kijelentései alapján ítélik meg a hazánkban folyamatban lévő változásokat.
Budapest, 1989. június 21.”[109]
* * *
A fentiekben láttuk, hogy mind az MSZMP soraiban, mind az ellenzék képviselői között jelentős felfogásbeli különbségek voltak a Nagy Imre-temetés által felszínre hozott problémák megítélésében. Az MSZMP Grósz-féle vezetése nagyfokú politikai vakságról tett tanúbizonyságot, amikor nem értette meg, hogy a temetéssel új politikai helyzet áll elő, amelyben az MSZMP-vezetésének színt kell vallania, hogy a párt képes-e egy olyan megújulásra, amely egyik biztosítékává válhat a demokratikus jogállamiságba való békés átmenetnek. Az ellenzéki pártoknak pedig arról kellett tanúbizonyságot tenniük, hogy hajlandóak-e - a többpártrendszerű, demokratikus jogállamiság megteremtése érdekében - a nemzeti megbékélésre, mert azt nyilvánvalóan tudniuk kellett, hogy ezt a történelmi jelentőségű átmenetet az összes demokratikus erő, így az MSZMP-ben is létező, e békés átmenetet akaró reformerőkkel együtt, csak közösen, csapatmunkában lehet békésen, vér és erőszak nélkül megvalósítani.
A Grósz-féle vezetés Nagy Imre temetése kapcsán is megbukott a vizsgán: újra beigazolódott, hogy Grósz Károly és az őt támogató Központi Bizottság alkalmatlan a történelmi szükségszerűség által felvetődő feladatok megoldására; csak a párt következetes reformerei, a reformköri mozgalom, mint tömegmozgalom jutott el annak belátásához - ha ez eddig nem történt meg, akkor ez az utolsó alkalom -, hogy 1956 értékelése, Nagy Imre temetése kapcsán részt kell vennie a nemzeti egység megteremtésében, az ellenzékkel való kiegyezésben.
Ezt az MSZMP KB 1989. június 23-24-én megtartott ülésén többen is elismerték; így pl. Horn Gyula kijelentette: “a párt nem állt a helyzete, a feladata magaslatán június 16-a kapcsán.”[110]
Az ellenzék is fordulóponthoz érkezett: míg május végéig - a nemzeti kerekasztal tárgyalások kikényszerítéséig - úgy tűnt, hogy az Ellenzéki Kerekasztal a reformköri mozgalmat partnerének tekinti, addig a temetés teremtette új politikai helyzet, az ott napfényre kerülő disszonáns megnyilvánulások, az ellenzék számára is szükségessé tették álláspontjának megfogalmazását a nemzeti megbékéléssel kapcsolatban.
IV. A nemzeti megbékélés történelmi szükségessége
Azt hiszem nem kell különösebben bizonygatnom, hogy az államszocializmusból a többpártrendszerű parlamentáris demokráciába való békés átmenethez, még inkább e folyamatban létrehozott demokratikus intézmények szilárdságához és megfelelő működésükhöz nemzeti megbékélésre van szükség, és hogy ez a megbékélés a különböző politikai törekvésű felek közös akarata és együttműködése nélkül nem valósítható meg. Az is kétségtelen, hogy ez a nemzeti megbékélés csak bizonyos feltételek teljesülése esetén valósulhat meg, mely feltételek biztosítása elsősorban az uralkodó rezsim feladata, de ebben a folyamatban a sértetteknek is partnerként kell viselkedniük.
E feltételek egyikével, a Nemzeti Kerekasztal létrejöttéhez vezető politikai tárgyalásokkal már foglalkoztam, melynek lényege az volt, hogy az uralkodó rezsimnek tudomásul kellett vennie és el kellett fogadnia az ellenzéki pártok alapvető politikai követelését, azt, hogy az ország társadalmi, gazdasági, politikai válságából egyedüli kivezető út az, hogy az államszocializmusból békés úton el kell jutni a többpártrendszerű parlamentáris demokráciába. A Nemzeti Kerekasztal az egymással azonos jogokkal rendelkező, egyenjogú felek érdemi tárgyalásának a kereteként jött létre, amelyben a felek a tárgyalások befejeződésével e békés átmenet politikai és alkotmányos-jogi feltételeiben való megegyezésre tettek ígéretet.
A nemzeti megbékéléshez legalább ennyire fontos feltétel, hogy a proletárdiktatúra által elkövetett bűnök, törvénytelenségek, az emberi személyiség jogainak megsértéséből és emberi méltóságának megalázásából, valamint a legkülönbözőbb diszkriminációkból fakadó következmények - amelyek a magyar lakosságból milliós nagyságrendű polgártársunkat érintettek - a lehetséges mértékig jóvá legyenek téve, beleértve a bizonyítható elkövetők elsősorban erkölcsi, politikai, de bűncselekmény esetén jogi felelősségre vonását is. E feltétel teljesítésének alapja az elkövetett hibáknak, bűnöknek, törvénytelenségeknek az MSZMP-vezetése általi elismerése és e cselekedetekért a nemzet megkövetése, továbbá a bűnöket elkövetőkkel szemben erkölcsi követelményként az őszinte megbánás elvárása.
És végül, a harmadik feltétel, hogy az addig külön oldalon álló felek, tehát mindkét fél - minden következményével együtt - akarja is ezt a nemzeti megbékélést, melynek során talán fontosabb, mert nehezebb, a volt áldozatok döntése, hogy elfogadják-e a feléjük kinyújtott kezet?
Az 1956-os forradalom rehabilitálásával, továbbá Nagy Imre és mártírtársai újratemetésével a második feltételnek egy fontos része teljesült, de mégis csak egy része; ezért meg kell néznünk, hogy milyen intézkedések kezdődtek el, milyen elképzelések fogalmazódtak meg, hogy a második feltételben foglaltak teljesítésével kapcsolatban mi is volt 1989-ben a helyzet? Továbbá meg kell néznünk, hogy a szembenállók akarták-e és hogyan akarták ezt a nemzeti megbékélést, nem annyira a nyilatkozatok és a kijelentések, mint inkább az első és második feltétel megvalósításában testet öltő tényleges cselekedetükkel.
Mindezt nem tudom valamelyest is kielégítő összegző általánosításként bemutatni, sokkal inkább csak arra törekedhettem, hogy a fentebb megfogalmazott problémákat a Budapesti Reformkör e téren végzett tevékenységének a kereteként rajzoljam meg.
* * *
Az előzőekben már láttuk, hogy az 1988-as májusi országos pártértekezlet után az új vezetés hozzákezdett a “szocialista pluralizmus” megvalósítása feltételeinek a megteremtéséhez, a jogállamiság felé való nyitás bizonyos kezdeti lépéseinek a megtételéhez. Az ennek következtében létrejött szabadabb közállapotok elősegítették a civil társadalom formálódását, az alternatív szervezetek-pártok létrejöttét, majd egyes ellenzéki törekvések élénkülését. Mindez azt mutatta, hogy az uralkodó párt - remélve, hogy kézben tarthatja a változásokat - gesztusokat tesz az ellenzéknek és elindul valami jó irányú változás.
E változások őszinteségét kérdőjelezte meg, hogy Grósz Károly utasítására 1988. november 15-én szétverték a brassói munkástüntetésre emlékező demonstrációt, majd e folyamatba robbant be Grósz Károly 1988. november 29-i, sportcsarnoki beszéde, melyen Grósz az ellenforradalom víziójának felrajzolásával ijesztgette, sőt hergelte az összegyűlt kommunista aktívát. E félelemnek bár volt alapja a kommunisták soraiban, de Grósz Károly e veszély eltúlzásával nem szolgálta a nemzeti megbékélés ügyét, magatartásával hozzájárult ahhoz a jellemzéséhez, hogy kiszámíthatatlan és hajlamos a meggondolatlan, a következményekkel nem számoló cselekedetekre.
Láttuk, ennek ellenére - alig két hét múlva - december 15-én elindult Nagy Imre és mártírtársai exhumálása, majd temetésük előkészítésének a folyamata. Ezt követte a Politikai Bizottság 1989. február 7-i határozata, amely kimondta, hogy “indokoltnak tartja mindazoknak a büntetőpereknek a számbavételét, amelyekről nagy valószínűséggel feltételezhető, hogy koncepciós elemeket tartalmaznak. (...) a büntetőperek számbavételével kapcsolatos pártpolitikai feladatok ellátása céljából bizottság működését tartja szükségesnek. Ennek vezetésével Fejti György elvtársat megbízza.”[111]
Az MSZMP KB 1989. február 20-21-i ülése ezt a PB határozatot vitatta meg és hagyta jóvá; elhatározták, hogy Fejti György vezetésével a koncepciós perek politikai összehangolására a párton belül egy bizottságot hoznak létre, egyúttal felkérik a kormányt, hogy - az igazságügy-miniszterrel egyetértésben - történészekből, jogászokból hozzon létre egy bizottságot, amelynek a perekkel kapcsolatos történeti-jogi problémák megvizsgálása lenne a feladata.
A február 23-i kormányszóvivői tájékoztatón Kulcsár Kálmán igazságügyminiszter már be is jelentette, hogy felülvizsgálják a koncepciós pereket, és közölte, hogy e feladat történeti-jogi alapjainak kimunkálására létrehoztak egy bizottságot és már ki is nevezték a bizottság tagjait.[112]
Ez a bizottság - ahogy erről Dr. Földvári József, büntetőjogász professzor, a bizottság társelnöke nyilatkozott[113] - rendkívül bonyolult és összetett feladatot kellett hogy megoldjon:
“- A mi feladatunk nem a rehabilitáció, hanem e késői igazságtétel tudományos-történelmi-jogi megalapozása. Annak a vizsgálata, hogy a különböző büntetőügyekben volt-e koncepció, s ez hogyan hatott, milyen következményekkel járt. Nekünk tulajdonképpen az igazságszolgáltatási munka átfogó értékelése a dolgunk. (...) A koncepciós pereknek olyan mennyiségét szeretnénk elemezni, ami már megalapozhatja az átfogó következtetések levonását is. Mindez pedig megalapozhat egy törvényi aktust, jogszabályi rendelkezést arról, hogy ezekben az ügyekben az elítéltek ártatlanul elitélteknek tekintendők, e megállapítás minden jogi-, erkölcsi és anyagi következményével együtt.”[114]
A riporter kérdésére, hogy mennyi időre szól a mandátumuk, azt mondta:
“- A minisztertanácsi határozat értelmében 1990. március 31-ig kell letenni javaslatunkat az asztalra. A bizottság tagjai abban a meggyőződésben végzik ezt a felelős munkát, hogy az ártatlanul meghurcoltak számára végre sikerül teljes körű elégtételt szolgáltatni. Olyan törvényt szeretnénk megalapozni, amely a koncepciós perek ügyében mindenki számára megnyugtatóan és végérvényesen képes megfogalmazni az utókor ítéletét.”[115]
A fent nevezett bizottság létrehozása után a Történelmi Igazságtétel Bizottsága is nyilatkozott[116], amelyben egyrészt üdvözölték a Kormány addig megtett lépéseit, másrészt aggodalmukat fejezték ki a bizottság összetétele miatt. Sérelmezték, hogy a bizottságnak olyan tagjai vannak, mint pl. Dr. Szíjártó Károly legfőbb ügyész, aki az 1950-es évek közepén a Legfelsőbb Bíróság Katonai Kollégiumának tagjaként politikai ügyekben maga is ítélkezett.
* * *
Nemcsak az MSZMP és a Kormány, hanem - a TIB mellett - más szervezetek és pártok is foglalkoztak a diktatórikus szocializmus törvénytelenségeivel és ennek során megfogalmazták a nemzeti megbékéléssel kapcsolatos álláspontjukat is.
1989. február 19-én Budapesten megalakult a Magyar Politikai Foglyok Szövetsége; megalakulásuk indoklásaként és céljaikról a következőket mondták:
“A politikai önkény éveiben százezrek járták meg a diktatúra börtöneit, szenvedték el az internálások, deportálások keserveit, vagy vesztették életüket. A konstrukciós és titkos perek, a csöndben megöltek emléke kiált általunk nemzeti és egyéni igazságtételért. Igazságért és nem bosszúért!
Fónay Jenő, a szövetség elnöke céljukról és ennek megvalósítási módjáról közölte:
- Számunkra legfontosabb a nemzeti megnyugvás... Mi bosszúvágy nélkül törekszünk igazságunk kinyilvánítására... Arra, hogy kiderüljön végre az 1956-os teljes valóság. ...még egyszer hangsúlyozom: mi börtönviseltek vagyunk, de nem gondolunk bosszúra és felelősségre vonásra.”[117]
Hogy elkezdődjék a két oldal között a párbeszéd a másik oldalnak, különösen ezen oldal fundamentalistáinak is fel kell nőni ehhez az emberi emelkedettséghez. 1989 tavaszán ezen a téren még nem volt minden rendben. Nagy megdöbbenést keltett és az egész magyar tömegkommunikációt 1989. március végén bejárta a hír, hogy a Munkásőrség szentesi baráti körének alakuló ülésén egyes reformpárti személyekkel kapcsolatban elhangzott, hogy ki kellene őket zárni a pártból, mire az egyik résztvevő közbeszólt: nem kizárni-felakasztani! Keserű Imre, aki tanúja volt e kijelentés elhangzásának, feljelentést tett, majd, amikor ez nem vezetett eredményre, a sajtónyilvánossághoz fordult: “az MSZMP centrumának nyilvánosan el kellene határolnia magát, nemcsak az erőszak alkalmazásától, hanem az azzal való fenyegetőzéstől is. Azt hiszem, ebben a kérdésben közös nyilatkozatot tehetne az MSZMP és az alternatív szervezetek vezetősége. Ez olyan minimális konszenzust jelentene, amely biztosítja az átmenet békés jellegét”- nyilatkozta Keserű Imre.[118]
Amikor ez a híradás a Népszabadságban megjelent (1989. március 29), akkor Keserű Imre éppen vendége volt a Budapesti Reformkör vitaestjének; az esettel kapcsolatban mi is osztottuk az ő felháborodását és a sajtóban megjelent véleményével teljesen egyetértettünk.
Nem mondható ez el a megszólított “centrumról”, az MSZMP Grósz-féle vezetéséről; ez a vezetés ebben az időben még nem nézett szembe a diktatórikus szocializmusból a képviseleti demokráciába való békés átmenet katonapolitikai következményeivel, ezzel is okot szolgáltatva az ellenzéki erők félelmének. Csak ezzel magyarázható, hogy Kárpáti Ferenc honvédelmi miniszter az MSZMP KB 1989. március 29-i ülésén - talán nem függetlenül az aznapi Népszabadságban megjelent Keserű-nyilatkozattól - a következőket mondta:
“Ennek a hadseregnek, ki kell mondjuk - én legalábbis úgy látom, ha kell vitassuk meg - nemcsak a határok védelme a szerepe, hanem ennek a rendszernek a védelme is a feladata. Ez nem azt jelenti, hogy úgy vesz részt a politikai, a pártharcokban, hogy a másikat legyőzi fegyverrel. A rendszert kell, hogy védje. Nem ismerek olyan társadalmat, olyan országot a világon, a történelem során nem ismertem - tanulmányoztam a történelmet -, amely azért tart fenn fegyveres erőt, ha a rendszert meg akarják dönteni, akkor az bezárkózzon valahova és végignézi, hogy hogyan fogják megdönteni a rendszert. Persze lehet vitatni, hogy vajon fenyegeti-e a rendszert valaki valahonnan, és így tovább. Tovább lehet menni, úgy gondolom, nem a mi feladatunk ez. Ezért elkötelezett a hadsereg. Ettől ne féljünk ezt kimondani. Mi a szocialista társadalom, a rendszer mellett vagyunk elkötelezve.”[119]
Ez világos beszéd volt. A kérdés csak az, hogy a hadsereg mily mértékig osztotta minisztere fenti kijelentéseit? Nagyon valószínű, hogy a tisztikar jelentős hányada ekkor még egyetértett miniszterével, de remélhetően nem mindenki, és ami még ennél is fontosabb volt, hogy a helyzet rendkívül gyorsan változott. Ez - ahogy majd látni fogjuk - egyrészt köszönhető a reformköri mozgalomnak, mert a reformkörök itt is alakultak, másrészt a tisztikar józanabb, iskolázottabb és műveltebb részénél a gyors politikai tudatváltozásnak.
Erről a gyorsan változó helyzetről adott hírt Sebők János vezérőrnagy az Országgyűlés márciusi ülésén, illetve - még határozottabb megfogalmazásban - a Magyar Nemzetnek adott, 1989. április 25-i nyilatkozatában. Ez utóbbinak a címe is, Lesz-e katonai diktatúra?, ráirányította e kérdésre a figyelmet. Sebők János véleménye szerint a Magyar Néphadsereg többségében támogatja a reformokat s már csak azért sem fordul velük szembe “mert az ellenálláshoz támogató tömeg is kellene. A fegyver nem elég. Katonáink nem fognak erőszakot alkalmazni.
- A hadsereg közvetlen pártellenőrzés és irányítás alatt állt. De hát többpártrendszer esetén ilyen elképzelhetetlen. Nekünk a népszuverenitás alapján megválasztott Országgyűlés és kormánya által kidolgozott honvédelmi politikát kell végrehajtanunk.”[120]
Ez a Sebők nyilatkozat azért is volt nagyon fontos, mert - ahogy a II. részben erről már részletesen szóltam - néhány nappal előtte Grósz Károly a KISZ kongresszusán elkerülhetetlennek mondta a gazdasági szükségállapot bevezetését. Félő volt, hogy Grósz Károly ilyen indokkal próbálja az erőszakot, esetleg a fegyveres erőket is bevonva, mozgásba hozni s a parlamentáris demokráciába való békés átmenetet lelassítani, esetleg megakadályozni.
A hadsereg mellett legalább olyan fontos volt a Belügyminisztérium állományának a magatartása. Grósz Károly 1989 tavaszán végigjárta az erőszak-szerveket, így járt a Belügyminisztériumban is, ahol a BM pártbizottsági ülésen kijelentette, hogy a párt innét nem fog kivonulni, és ha az MSZMP elveszíti a választásokat akkor polgárháború lesz.[121] A Budapesti Reformkör április 26-i ülésének szünetében - amikor tiltakoztunk Grósz Károly gazdasági szükségállapotot fontolgató nyilatkozata ellen és megvitattuk: politizáljon-e a rendőrség? - a Magyar Nemzet interjút készített Rekvényi László rendőr századossal, Körünk egyik aktív tagjával. Az interjú címe, Miként politizáljon a rendőrség?,[122] a Kör vitájára kérdezett rá. Rekvényi - ismerve Grósz BM pártbizottsági kijelentéseit - interjújában elmondta, hogy a Belügyminisztérium depolitizálását nagyon fontosnak tartja; Bibó István szavait idézte, hogy: “rövidlátó dolog a rendőrséget politikai pozícióként értékelni. Ennek csak a hamarosan bekövetkező polgárháborúra való tekintettel volna politikai értelme.” Elmondta, hogy ő is kilépett a BM pártszervezetből és egy újpesti területi szervezetbe jelentkezett át - majd később Újpesten megalakította a IV/ 19-es reform alapszervezetet -; arról is beszélt, hogy szükségesnek tartja a független rendőrszakszervezet megalakítását, amely hamarosan megalakult és Rekvényi lett az első főtitkára.
Rekvényi Magyar Nemzet-beni nyilatkozatának következményei lettek: “Ezután velem ún. igazoló jelentést írattak, majd elrendeltek egy fegyelmit. Ennek lefolytatásával a közvetlen parancsnokomat bízták meg. Ő egy nagyon rendes ember volt (és még ma is az!), szerencsére az esze is megvolt ahhoz, hogy elsumákolja az ügyet. Mindenféle állásfoglalásokat kért az eset megítélésére vonatkozóan az ügyészségtől. Azok is féltek már, így nem lett semmi az ügyből. Én ezt a főnököm szemére is vetettem, mondván, hogy én lehettem volna az utolsó politikai fogoly. Az biztos, én meg az utolsó vérbíró, válaszolt nevetve.” - írta hozzám intézett levelében 2001 nyarán Rekvényi László.
Az események folyamatában, ha újra visszatérek a hadseregben történtekhez, akkor Kárpáti Ferenc 1989. május 20-i Magyar Nemzet-beni nyilatkozatát kell említenem. Kárpáti e nyilatkozatában “Emlékeztetett azokra a megjegyzésekre, melyek szerint hazánkban fennáll a katonai hatalomátvétel veszélye. A miniszter nyomatékkal kijelentette: ilyen tervek és elképzelések nincsenek, a hadsereg valamennyi tagjának érdeke, hogy a társadalmi átalakulás minél hamarabb, de kizárólag demokratikus folyamat eredményeképpen menjen végbe.”[123] Nyilván, ha voltak is ilyen tervek és elképzelések, azt Kárpáti Ferenc nem ismerte volna be, de az a tény, hogy a fentieket nyilatkozta - a március 29-én, a KB-ülésen mondottakkal ellentétben - az már önmagában is értékelendő; és legyünk jóhiszeműek, fogadjuk el, hogy Kárpáti Ferenc álláspontjában - a valóság kényszerítő nyomására - a katonai doktrínát illetően, két hónap alatt, alapvető változás ment végbe.
* * *
Az ellenzék bizonyos csoportjai is elérkezettnek látták az időt, hogy a demokratikus átmenet folyamatát felgyorsítsák, a nemzeti megbékélés útjában lévő akadályokat - a maguk elképzelése és megítélése szerint - megpróbálják felszámolni.
Ennek a törekvésnek volt egyik korai megnyilvánulása a Magyar Függetlenségi Párt 1989. április 19-i felhívása a Nemzeti Megbékélési és Elszámoltatási Bizottság létrehozására.[124]
A felhívás szövege a következő volt:
“(OS) A működését felújított Magyar Függetlenségi Párt a nemzet sorsa iránt felelősségtől áthatva és történelmi elkötelezettsége tudatában, továbbá
- mert meghirdetett programja a múlttal (különösen az elmúlt 40 esztendővel) való nyílt, igazságos elszámolás és megbocsátás,
- mert mindezek érdekében elengedhetetlenül szükségesnek tartja az ország jelen helyzetének kialakulásáért felelős vezető személyiségek egyéni (de nem büntetőjogi) elszámoltatását,
- az egész magyar társadalomnak, minden politikai szervezetnek javasolja, hogy állíttassék fel egy Nemzeti Megbékélési és Elszámoltatási Bizottság az alábbi feladatokkal:
1. a politikai és egyéb koncepciós büntetőügyek 1945-től kezdődően történő és egy éven belüli felülvizsgálata, az ezen ügyekben megfelelő elégtételt kimondó határozat meghozatala;
2. az 1956-os forradalom és szabadságharc valóságnak megfelelő, történelmi értékelése (ennek körében október 23-a, nemzeti ünneppé nyilvánítása);
3. az Új köztemető 301-es parcellájának Nemzeti Pantheonná nyilvánítása, a parcellában a magyar szabadságért 1956-ban elesett hősök nevének feltüntetésével méltó emlékmű emelése a költségvetésből;
4. az 1956-ot követő időszakban történelmileg, politikailag és gazdasági téren országrontó tevékenységet folytatott vezetők személyi elszámoltatása az általuk a nép terhére szerzett mindennemű előnyökkel, kiváltságaik és erkölcsi alap nélküli anyagi juttatásaik azonnali megvonása (beleértve az alaptalanul magas nyugdíjak megszüntetését);
5. a hatalmat kisajátított, korábbi monolitikus politikai szervezetek tulajdonában vagy kezelésében lévő ingatlanok és egyéb létesítmények feletti jog három hónapon belüli felülvizsgálata, s ezek nemzeti célú hasznosításra való átadása (a helyenként ezekkel megindult “ügyeskedő” átrendezés megakadályozásával).
A Magyar Függetlenségi Párt - történelmi elemző munkája és gyakorlati tapasztalatai alapján is - szilárd meggyőződéssel vallja, hogy az elmúlt negyven évben egy mára végképp meghaladott és történelmileg utópiának bizonyult ideológia és hatalmi rendszer gátlástalan, a hatalom mámorától humanitárius voltából kifordult, józan belátási képességétől saját maga által megfosztott szűk vezető rétegének diktatúrája, alapjaiban téves és nemzetellenes érdekpolitikája juttatta az országot jelenlegi súlyos helyzetébe.
Az említett szűk vezetői réteg ezért felelős tetteiért és a nemzetnek köteles visszaadni mindazokat a társadalmi előjogokat, valamint vagyoni előnyöket, amelyekhez “országlása” alatt jutott.
Nem leszámolást kívánunk és nem büntetőeljárások lefolytatását, hanem tisztességes elszámol(tat!)ást, amely a javasolt bizottság útján a javasolt határidőn belül és a magyar társadalom minden rétegét képviselő szervezetek részvételével történik.
A nemzeti kiegyezéshez elengedhetetlenül szükséges mindezen történelmi vétkek deklaratív (de csak deklaratív!) megállapítása és az okszerű konzekvenciák levonása.
A Magyar Függetlenségi Párt tudatában van annak, hogy ezzel párhuzamosan mielőbb le kell bontani a fejlődést gátló politikai és jogi struktúrákat, amely mögé évtizedeken keresztül eredményesen lehetett elbújni; s ki kell építeni a gazdasági átalakulást is segítő demokratikus jogállamot. Ennek érdekében a Magyar Függetlenségi Párt készségét nyilvánítja a többoldalú tárgyalásokra és kidolgozza kül- és belpolitikai, valamint gazdasági-szociális programját.
Jelen Felhívás - bár a kívánatos politikai-gazdasági kibontakozás gondolatát is magában hordozza - egyelőre a megtisztulás érdekében és a megbocsátás jegyében fogant, illetve tétetett közzé.
A nemzet tárgyalóasztalához leülni ugyanis csak a múltjuktól és felelőtlenségükért felelős politikusaiktól megszabadult szervezetekkel lehet; azokkal, amelyek minden rejtett szándéktól és demagógiától, a hatalom és a gondolat kizárólagos helyességének fikciójától mentesen, progresszív elkötelezettséggel és gyakorlati tettekkel vállalják a nemzet felemelkedéséért az együttműködést és kötelezettségeket.”
Mivel 1989 tavaszára Magyarországon rendkívül kiéleződött a politikai helyzet, ezért a Budapesti Reformkör tisztában volt azzal, hogy előbb vagy utóbb, de ezekkel a problémákkal szembe kell nézni, és hogy a különböző politikai szándékok és indulatok egymásnak feszülő közegében, a baloldalon nem kis félelmet keltő “elszámoltatás” követelése során, a reformköri mozgalomnak több irányban is mérséklő hatást kell kifejteni; ezen belátástól vezéreltetve, amikor az MFP felhívása megjelent, Körünk szervező-bizottsága elhatározta, hogy ki kell alakítanunk álláspontunkat és válaszolnunk kell a felhívásra.
A szervezőbizottság engem bízott meg az előterjesztés elkészítésével, amelyet a Kör 1989. április 26-i vitája előtt a bizottság megvitatott és jóváhagyott. A Budapesti Reformkör április 26-i vitája rendkívül alapos és éles volt; az előterjesztés vitáján több mint százan vettek részt.[125]
Az első nagy kérdés az volt, hogy reagáljunk-e az MFP felhívására? A szervezőbizottságnak az volt az álláspontja, hogy reagálnunk kell! A Kör vitáján 69 szavazat volt amellett, hogy válaszoljunk a felhívásra, és 39 szavazat, hogy ne válaszoljunk.
A másik vitatott kérdés, hogy azonnal reagáljunk-e és elfogadják-e az általam előterjesztett szöveget, vagy várjuk meg április 29-ét, az MFP ugyanis erre az időpontra hívta össze tanácskozását a Nemzeti Megbékélési és Elszámoltatási Bizottság létrehozására. E kérdés szavazásán 41 szavazat volt, hogy elfogadva előterjesztésemet, azonnal reagáljunk, 42 szavazat volt amellett, hogy várjuk meg április 29-ét és az ott történtek figyelembevételével, illetve a Kör vitáján elhangzottakat is felhasználva reagáljunk a felhívásra. Mivel ez utóbbi álláspont volt a többségi, az ülés háromtagú bizottságot választott Benkő Judit, Novák Zoltán és Szabó Zoltán személyében és azzal bízta meg azt, hogy az április 29-e után készítse el az állásfoglalást és ezt a Budapesti Reformkör nevében hozza nyilvánosságra.
Ez a későbbi időpont azért is megfelelőbb volt, mert a felhívás megjelenésekor nem tudtuk, hogy a Magyar Függetlenségi Párt mögött milyen politikai erők állnak, és a többi ellenzéki párt és szervezet időszerűnek látja-e és mennyiben támogatja a felhívásban foglaltakat? E kérdésekkel kapcsolatban hamarosan kaptunk bizonyos információkat. A Nemzeti Megbékélési és Elszámoltatási Bizottság ugyanis 1989. április 29-én megalakult; megalakítását a Magyar Függetlenségi Párt kezdeményezte, 16 pártot-szervezetet - köztük az MSZMP-t és a SZOT-ot is - hívtak meg az alakuló ülésre. Ezek közül megjelentek: a Magyar Függetlenségi Párt, a Bajcsy-Zsilinszky Endre Baráti Társaság, a Fidesz, a Magyar Politikai Foglyok Szövetsége, a Magyarországi Szociáldemokrata Párt; megfigyelőként jelen voltak a Független Kisgazda és Polgári Párt, valamint a Kereszténydemokrata Párt képviselői. Ez a névsor azt mutatja, hogy a meghívottak többsége nem ment el az alakuló ülésre.
Az alakuló ülésen a bizottság megalakulásán túl vitát folytattak a megalakítandó albizottságokról, melyek feladatait abban rögzítették, hogy ezek megyénként állapítsák meg az MSZMP, a KISZ, a Munkásőrség, a Hazafias Népfront, a szakszervezetek vagyonát; elhatározták, hogy vizsgálat tárgyává teszik Magyarország nemzetközi szerződéseit, 1948 óta felvett hiteleit, ezek felhasználási módját, különösen az egymilliárd feletti nagyberuházásokat; továbbá elhatározták, hogy képviselőket delegálnak a koncepciós-pereket felülvizsgáló bizottságokba.[126]
Ezek után hoztuk nyilvánosságra “Az MSZMP Budapesti Reformköre az Elszámoltatási Bizottságról” szóló állásfoglalásunkat:
“A Magyar Függetlenségi Párt 1989. április 19-én felhívásában Nemzeti Megbékélési és Elszámoltatási Bizottság létrehozására hívott fel, majd április 29-én - más szervezetekkel együtt - e bizottságot létre is hozta.
Az MSZMP Budapesti Reformköre a Nemzeti Megbékélési és Elszámoltatási Bizottsággal kapcsolatban az alábbi állásfoglalást hozza nyilvánosságra.
1. Jogosnak ismerjük el azt az igényt, hogy az MSZMP az elmúlt 40 év során gyakorolt egyeduralmáról számoljon el a társadalomnak. E célból az MSZMP, illetve annak vezetése - járuljon hozzá az elmúlt négy évtized történelmének teljes és elfogulatlan feltárásához, hozza nyilvánosságra, tegye mindenki számára hozzáférhetővé ezen időszak politikai, állami és pártdokumentumait, bírósági, rendőrségi aktáit stb.
- a lehető leggyorsabban és leghatározottabban nézzen szembe az elmúlt négy évtizedben folytatott tevékenységével, határolódjék el az elkövetett bűnöktől, az országot másodszor is válságba sodró politikától;
- vonja le a személyi konzekvenciákat, politikailag és erkölcsileg elmarasztalva mindazon párttagokat, akik a bűnök és az országot válságba vivő súlyos hibák felelős részesei voltak;
- nyilvánosan számoljon el a pártvagyonnal.
2. Meggyőződésünk, hogy saját múltjával, negyvenéves kormányzásának eredményeivel - az általunk alapvető fontosságúnak tartott nemzeti megbékélés és a parlamenti demokráciára való békés átmenet első lépéseként - magának az MSZMP-nek kell szembenéznie. Jogosnak tartjuk és elfogadjuk, hogy a nemzeti megbékélés érdekében elvégzendő elszámolásban más politikai pártok, szervezetek megbízottai és független személyiségek is részt vegyenek.
3. Hazánk jelenlegi helyzetében az előrehaladáshoz az egyedüli esélyt a nemzeti megbékélésben, a válságból kivezető minimális program körül kialakítandó nemzeti közmegegyezésben, a fő veszélyt viszont a konfrontációban, az egyik agresszív szélsőség megállíthatatlan spiráljának elszabadulásában látjuk. Éppen ezért elutasítjuk a Nemzeti Megbékélési és Elszámoltatási Bizottság tevékenységének tervezett, a Magyar Függetlenségi Párt április 19-i felhívásában körvonalazott törekvéseit, különösen annak 4. pontját, mert a felhívásban megfogalmazottak - bizonyos részigazságok ellenére - zavaros és egymásnak is ellentmondó állításai, még inkább azok esetleges gyakorlati megvalósítása a nemzeti megbékéléssel ellentétes következményeket, az indulatok felkorbácsolását, parttalan elszabadulását, a társadalom széles rétegeinek meghurcolását, sőt üldözését eredményezhetné.
Ezen álláspontunkat megerősíti az a tény is, hogy a nevezett bizottság létrehozására a Magyar Függetlenségi Párt által meghívottak több mint kétharmada az április 29-i tanácskozáson nem jelent meg, kifejezvén azt, hogy a bizottság létrehozásával nem ért egyet; a távolmaradók felelősségteljes magatartásáért köszönetünket fejezzük ki.
4. A nemzeti megbékélés megítélésünk szerint folyamat, melynek lényege nem a bosszú, hanem a kiengesztelés; nem a vétkesek felkutatása, szégyenpadra ültetése és meghurcolása, hanem az okozott sérelmek lehető jóvátétele. Követeljük ennek megfelelően:
- az igazságtalanul elítélt, meghurcolt személyek rehabilitációját, kártalanítását, a hátrányos jogkövetkezmények alóli mentesítését;
- a közélet porondjáról antidemokratikusan kiszorított politikai szervezetek újjáalakulásának segítését, indulási feltételeik biztosítását, egyenjogúságuk, partneri szerepük elismerését és érvényesítését;
- a nemzet számára intézményes garanciák kimunkálását, amelyek biztosítékot nyújtanak az elmúlt negyven év hibáinak és bűneinek megismétlődése ellen.
Mindehhez elengedhetetlennek tartjuk az ellenzékkel való tárgyalások haladéktalan megkezdését a választások időpontjáról, az átmeneti időszakban a hatalom gyakorlásáról, kormányzati kérdésekről, a gazdasági válságból kivezető útról.
5. Felhívjuk az MSZMP reformköreit és a párt minden tagját, alakítsák ki a fentiekkel kapcsolatos álláspontjukat és keressenek kapcsolatot mindazon szervezetekkel, amelyek a nemzeti megbékélés hívei, a válságból kivezető, közösen elfogadható út megtalálása, történelmi feladataink megvalósítása céljából.”[127]
Az MFP felhívása és a Budapesti Reformkör erre reagáló állásfoglalása alapjában azonos gondolatokat tartalmaz, a két dokumentum azonos feladatok megoldását tartja szükségesnek a nemzeti megbékélés érdekében. Mégis el kellett utasítanunk az Elszámoltatási Bizottság tervezett tevékenységét, mert az általunk is szükségesnek tartott feladatok elvégzése mellett - amelyeket mi az MSZMP önvizsgálataként, önmagával és a múlttal való szembenézésként tartottunk szükségszerűen megvalósítandónak - a Felhívás olyan parttalan “személyi elszámoltatásról” beszélt, amelynek végrehajtása a nemzeti megbékéléssel ellentétes következményeket, az indulatok felkorbácsolását, a lakosság nagy tömegének félelmét, a személyes bosszúállás lehetőségét, ebből fakadóan a társadalom széles rétegeinek meghurcolását, sőt üldözését eredményezte volna.
Azt, hogy az MFP felhívása és az erre reagáló állásfoglalásunk ennek ellenére milyen közel állt egymáshoz, az is mutatja, hogy a Népszabadság 1989. május 6-i számában egymás után két rövid - egymással ellentétes - tájékoztatás jelent meg. Az első arról tudósít, hogy az MSZMP Budapesti Reformköre elutasítja a Magyar Függetlenségi Párt és más szervezetek által létrehozott Elszámoltatási Bizottság felhívásában foglaltakat. A második - közvetlenül az utána következő - tudósítás, s számunkra most ez a fontosabb, az Országos Sajtószolgálat alapján közölte:
“A Magyar Függetlenségi Párt egy lehetséges nemzeti megbékélés csíráját látja abban, hogy az MSZMP budapesti reformkörének vitája állást foglalt az MFP Nemzeti Megbékélési és Elszámoltatási Bizottságának céljai mellett.”[128]
A Magyar Függetlenségi Párt a fentieket azért is nyilatkozhatta, mert a Magyar Hírlap - ellentétben a Népszabadsággal - a következőképpen tájékoztatott állásfoglalásunkról:
“Az MSZMP budapesti reformkörétől származó állásfoglalás mintegy válaszol a Magyar Függetlenségi Párt április 19-én kiadott felhívására, miszerint életre kívánják hívni a Nemzeti Megbékélési és Elszámoltatási Bizottságot. Az állásfoglalás jogosnak ismeri el azt a társadalmi igényt, hogy az MSZMP az elmúlt 40 év alatti egyeduralmáról számoljon el, a lehető leggyorsabban és leghatározottabban nézzen szembe eddig folytatott tevékenységével, határolódjék el az elkövetett bűnöktől, az országot másodszor is válságba sodró politikától, mindezekből vonja le a személyi következtetéseket is. Ebben az állásfoglalásban fejti ki a budapesti reformkör azt az egységes nézetét, miszerint hazánk jelenlegi helyzetében az előrehaladáshoz az egyedüli esélyt a nemzeti megbékélés nyújthatja.”[129]
Szembe kellett állítanom a Népszabadság meg a Magyar Hírlap beszámolóit; a két ellentétes beszámoló azt mutatja, hogy az állásfoglalásunk összetett volta miatt mód volt arra, hogy annak egy-egy oldalát kiragadva, ahogy ezt az említett lapok tették, teljesen ellentétes képet adjanak a történtekről. A napilapok közül a Magyar Nemzet volt az, amely - ha nem is teljes terjedelemben, de - kiegyensúlyozottan, tehát álláspontunk mindkét vonatkozását ismertetve tájékoztatott az eseményről.[130]
Úgy vélem, hogy a Budapesti Reformkör álláspontja megalapozott, a nemzeti megbékélést segítő állásfoglalás volt; úgy utasítottuk el az MFP által létrehozott bizottságot és e bizottság túlzó, félelemkeltő és veszélyeket is magában foglaló célkitűzéseit, hogy az általuk megfogalmazott jogos igényekkel egyetértettünk, azokat méltányoltuk és az MSZMP-vezetésétől ilyen irányú döntéseket követeltünk.
Azt gondolom, hogy állásfoglalásunk nemcsak a mi véleményünket fejezte ki, hanem megértésre talált az ellenzéki pártok többségének a részéről is. E pártok tudták és elfogadták azt, hogy céljaikat csak az MSZMP vezetésével való megegyezés során érhetik el, amely nem teszi lehetővé ezt a fajta számonkérést. Ezt azzal - a közvetett bizonyítékkal - tudom igazolni, hogy az Ellenzéki Kerekasztal hogyan viszonyult az MFP felhívásához. Az Ellenzéki Kerekasztal 1989. május 2-i ülésén Varga Csaba vetette fel kérdésként, hogy “a Hornyákék által rendezett nemzeti - nem tudom én - elszámoló tanácsba, számonkérő székbe a nyolc szervezet elmegy-e vagy nem megy el.”[131] A vita először arról folyt, hogy egyáltalán megtárgyalják-e ezt a kérdést, majd miután elkezdtek róla vitázni Varga Csaba, Orbán Viktor, Vigh Károly, Magyar Bálint, Őry Csaba kijelentették, hogy nem kívánnak részt venni a Magyar Függetlenségi Párt által kezdeményezett bizottságban (holott a Jurta-színházi alakuló ülésen a Bajcsy-Zsilinszky Baráti Társaság és a Fidesz képviselője is ott volt).[132] Úgy vélem, hogy az Ellenzéki Kerekasztal ezzel az álláspontjával azt a véleményét fejezte ki, hogy nem kíván az államszocializmus időszakában politikai szerepet vállaltakkal szemben a lusztráció igényével fellépni! [Csak zárójelben jegyzem meg, hogy az akkori ellenzék a későbbiek során elfeledte ezt a magatartását és különböző osztagai a legkülönbözőbb módon - arra hivatkozva, hogy az államszocializmus nem volt jogállam - akarták a volt kommunistákat, a különböző közéleti - politikai funkciókat betöltőket felelősségre vonni. Volt ellenzéki urak, miért nem akkor álltak elő ezzel a problémával, amikor ott lett volna az ideje?! A Budapesti Reformkör ezzel kapcsolatos magatartása - ahogy ezt bemutattam - az akkori ellenzéknél elvszerűbb volt.]
Nekem most úgy tűnik - melyet akkor nem tudtunk -, hogy az Ellenzéki Kerekasztal, a “számonkérés” kinyilvánított elvi elutasítása mellett (amelyet a szemben álló felek hallgatólagos, közösen elfogadott megegyezésének is tekinthetünk) nemcsak nem tartotta kellő politikai súlyúnak a Magyar Függetlenségi Pártot, hanem kezdeményezését - hozzánk hasonlóan - politikailag veszélyesnek tartotta; számomra ezt jelzi, hogy a vitában, amely arról szólt, hogy részt vegyenek-e az említett bizottságban vagy sem, egy, a Magyar Függetlenségi Párthoz szóló, a számonkérésben való részvételüket elutasító levélben állapodtak meg, és ekkor Magyar Bálint a levél szövegébe azt javasolta: “Szerencsés lincselést kíván önöknek, addig is... (Nevetés.),”[133] - amely egészében minősítette és sommázta az Ellenzéki Kerekasztal elutasító véleményét.
Mindezek ellenére úgy vélem, hogy fontos volt állásfoglalásunk megszületése az MFP felhívására. Fontos volt először azért, mert a Budapesti Reformkör ennek kapcsán szembe kellett hogy nézzen ezekkel a problémákkal és ki kellett alakítanunk az ezekkel kapcsolatos álláspontunkat. A Budapesti Reformkör komolyan vette állásfoglalását, a későbbiek során gyakorlati tevékenységében az ott elfogadott elvekhez tartotta magát; így pl. az 1989. május 10-i ülésünkön követeltük Aczél György, Maróthy László és Sarlós István - akik ekkor még KB-tagok voltak - minden pártfunkciójukból való felmentését, mert 1975 és 1987 között tagjai voltak a Politikai Bizottságnak, és így személyes felelősség terhelte őket is az ország válságba juttatásáért.[134]
Fontos volt állásfoglalásunk másodszor azért, hogy a pártvezetés figyelmét felhívjuk ezekre a kérdésekre. Az MFP felhívása nélkül is az MSZMP vezetésének foglalkoznia kellett volna a nemzeti megbékélés problematikájával. De Grósz Károlyék itt is politikai érzéketlenségről tettek tanúbizonyságot; ők - mivel nem értették meg, hogy a nemzeti megbékélés érdekében az MSZMP-nek milyen súlyos mulasztásai voltak és vannak, ezért - az elhallgatáson kívül nem tudtak mit kezdeni az MFP felhívásával, így nekünk - a KB helyett - kellett állást foglalnunk.
Ezt annál is inkább nyomatékosítani kell, mert a Magyar Politikai Foglyok Szövetsége a Világ 1989. június 1-i számában közzétette a “Nyílt levél az MSZMP centrumához és reformköreihez a koncepciós ügyekről” megnevezésű felhívását. E felhívásban a Szövetség két súlyos problémára koncentrált és marasztalta el mind az MSZMP vezetését, mind a reformköri mozgalmat. Az egyik probléma az volt, hogy a Szövetség úgy érzékelte - s ezt a reformkörök szegedi országos tanácskozása Nagy Imrével kapcsolatos állásfoglalásával vélte igazolhatónak -, hogy a hivatalosság és a reformkörök csak Nagy Imrét és legfeljebb néhány társát gyászolja, holott rajtuk kívül “még a mártírok százai léteznek koncepciós perek áldozataiként.”[135] A másik súlyos kifogásuk az volt, hogy azokat a jogszabályokat, amelyek lehetővé tették a koncepciós pereket miért nem vizsgálták már felül és helyezték hatályon kívül.
Levelüket részben az magyarázza, hogy a Kormány - Kulcsár Kálmán igazságügyminiszter - 1989. február 23-án ugyan bejelentette, hogy történészekből-jogászokból létrehozta azt a bizottságot, amely a koncepciós pereket vizsgálja, de hónapokon keresztül semmiféle tájékoztatást nem adott e bizottság munkájáról. Az első alapos tájékoztatás 1989. június 2-án - talán éppen e Szövetség felháborodásának a hatására - jelent meg, amikor Dr. Földvári József, e bizottság társelnöke, interjút adott a Népszabadságnak.
Ami a reformköröket ért bírálatot illeti, az is információ hiányon alapult. Az ugyan igaz, hogy a szegedi tanácskozás csak Nagy Imre és mártírtársairól beszélt, de pl. a Budapesti Reformkör mind platformjában, mind a Magyar Függetlenségi Párt felhívására adott állásfoglalásában, mind a Nagy Imre-temetés kapcsán a TIB-nek írott levelében “a megtorlás valamennyi áldozatának emléke előtt” tisztelgett és a diktatórikus szocializmus egész rendszerének a bűneit ítéltük el, a koncepciós perek összes áldozatának a teljes rehabilitálását követeltük.
* * *
Az idő múlásával - és talán a fentiekben bemutatott események hatására is - a párt vezetése megmozdult és bátortalanul ugyan, de hozzáfogott a cselekvéshez.
A Politikai Bizottság 1989. június 20-ra összehívta a megyei pártbizottságok első titkárait; az értekezlet témája: a Nagy Imre és társai temetése után kialakult politikai helyzet megvitatása volt.
A Politikai Intéző Bizottság július 11-én foglalkozott az 1956-os népfelkeléssel kapcsolatos megemlékezésről szóló javaslattal; majd e javaslat Barabás János előterjesztésében “Az MSZMP Központi Bizottságának állásfoglalása a nemzeti megbékélés napjáról” címen került a Központi Bizottság 1989. július 28-án megtartott ülése elé.[136] Az előterjesztés vitája során több hozzászóló értetlenségét fejezte ki az anyaggal kapcsolatban. Jól jellemezte a helyzetet Berend T. Iván hozzászólása: “szomorúan hallgattam a vitát ezt meg kell jegyeznem. (Mert) ez a párt a most következő hónapokban és években a nemzeti megújulás élén és egy nemzeti megbékélés jegyében kíván fellépni. És itt százan sem tudunk ilyen fontos politikai kérdésben egyfajta belső megbékéléshez eljutni.
Itt ez a vita mintha két párt vitája lett volna, és nem egy párté, nem egy egységes párté, egy egységesen fellépő párt vezető testületéé, és ez rendkívüli veszélyeket rejt magában.”[137]
A KB-ülés vitáját figyelembe véve a pártvezetés a PIB 1989. augusztus 4-i ülésén az anyagot, mint javaslatot véglegesítette és az Alapszervezeti Tájékoztató 1989/17. számában közreadta. E javaslatot a KB tovább “görgette” maga előtt; legközelebb a KB 1989. szeptember 25-i ülése tárgyalta, egy olyan összefoglalóval együtt, amely áttekintést adott az Alapszervezeti Tájékoztatóban közzétett anyag vitájáról. Ebben az “Összefoglalóban” olvashatjuk, hogy a véleményt-nyilvánítók “többsége elfogadja a KB-kezdeményezés politikai szükségességét, (...)”[138]; bár 192 pártalapszervezet és pártbizottság állásfoglalása, illetve 15 egyéni vélemény, amelyek a vitában megfogalmazást nyertek nem tarthatók a 700 ezres párttagság reprezentatív véleményének.
Ez a KB-ülés az anyagot végül “Az MSZMP Központi Bizottságának javaslata a nemzeti megbékéléssel kapcsolatos kongresszusi állásfoglalásra” címen fogadta el[139]. Ez a javaslat - anélkül, hogy részletesen elemezném és bemutatnám, jelzem - arra a bűvész-mutatványra vállalkozott, hogy egyformán igazolja és pozitívan értékelje Kádár János és Nagy Imre tevékenységét. A javaslat sorsa végül is az lett, hogy párt XIV. kongresszusa e javaslattal nem foglalkozott, így az nem került elfogadásra.
Az MSZMP vezetése és a nemzeti megbékélés kérdésének itt bemutatott folyamata sokfajta tanulsággal szolgál és újólag bizonyít néhány fontos politikai tényt. Ezek közül a legfontosabbak a következők: az MSZMP Központi Bizottságát a konzervatív, politikai vaksággal és érzéketlenséggel bíró többség uralta, amely többség teljesen alkalmatlan volt a történelmi szükségszerűség megértésére és annak megfelelő politizálásra; ennek fényében érthető, hogy képtelenek voltak a nemzeti megbékélésből fakadó kérdésekkel szembenézni, még kevésbé voltak képesek azt mindkét oldal számára elfogadható módon megoldani, olyan helyzetbe került ez a konzervatív többség, hogy saját árnyékát kellett volna átlépnie, vagy a mocsárból saját magukat a hajuknál fogva kellett volna kirántania, s ez tudvalévő, hogy nem megy; továbbá, az MSZMP vezetésében lévő reformerek nemcsak, hogy - az esetek többségében - nem tudták ezt a konzervatív többséget alapvető kérdésekben befolyásolni, hanem a Grósz Károllyal kötött szövetséggel foglyaivá váltak ennek a konzervatív többségnek, mert tőle várták-elfogadták a politikai hierarchiában kiküzdött helyük megszilárdítását és személyes ambícióik teljesülését. Ez azonban nagyon rövidlátó politikai magatartás volt, ezért nem válhatott egyikőjükből sem magyar Jelcin. Ezek és mindaz, ami ebből a helyzetből szükségszerűen következett vezettek az újjáalakult párt 1990-es választási vereségéhez; így a volt MSZMP vezetés reformerei is megérdemelték azt, hogy egyéni ambícióik kudarcot szenvedtek.
És volt még egy tanulság. Annak ellenére, hogy a Budapesti Reformkör számtalan megnyilatkozása - platformja, a Magyar Függetlenségi Párt felhívására közzétett állásfoglalása, a TIB-nek, Mező Imrénének szóló levele stb. - szólt a nemzeti megbékélés fontosságáról és fogalmazta meg e kérdésben az MSZMP kis csapataként a politikailag egyetlen helyes álláspontot, az MSZMP vezetése minderről nem vett tudomást, több hónapon keresztül a legkülönbözőbb fórumokon rugaszkodtak neki eredménytelenül e problémának, PB, PIB, KB-ülések sora tűzte napirendre sikertelenül e kérdést, és egyetlen egy alkalommal sem, egyetlen egy szóval sem történt arról említés, hogy a Budapesti Reformkörnek van kialakult álláspontja erről a számukra megoldhatatlan kérdésről. Történelmi paradoxon, hogy az MSZMP vezetése képtelen volt, a nemzet sorsát és jövőjét ilyen meghatározóan érintő kérdésben, egy szükséges és kölcsönös kompromisszumok kimunkálása által mindkét oldal számára elfogadható álláspontot kialakítani, hogy ez a feladat és ennek társadalom előtti felelőssége az MSZMP-nek egy kis frakciójára, az MSZMP Budapesti Reformkörére várt, amely feladatot Körünk becsülettel megoldotta. Külön hangsúlyozandó, hogy azt nemcsak megoldotta, hanem e kiküzdött igazságot tevékenységében alkalmazni is tudta, bár nem volt képes a felismert igazságait a pártban többségi állásponttá tenni, az MSZMP-vezetésével azt elfogadtatni.
* * *
A nemzeti megbékélés kérdéskörével kapcsolatban eddig bizonyos történéseket és a szemben álló felek kezdeti megnyilatkozásait ismertettem. Ahogy múlt az idő és közeledett június 16-a, majd maga a temetés, az ott elhangzottak felerősítették a közvélemény érdeklődését e kérdéshez tartozó problémák iránt. Az alábbiakban, a teljesség igénye nélkül, elsősorban a Budapesti Reformkörhöz-, illetve az általa is felvetett problémákhoz kapcsolódó kérdésekről, eseményekről kívánok szólni.
A diktatórikus szocializmus évtizedeiben a “másként gondolkodó”, még inkább az “ellenzéki” megnevezés pejoratív értelmű volt. A parlamentáris demokráciába való békés átmenet, az ehhez szükséges nemzeti közmegegyezés, megkívánta ezeknek a fogalmaknak az újraértelmezését is. Ebbe a sorba illeszkedett az az interjú is, amely a Magyar Hírlap 1989. május 6-i számában jelent meg Kerekes Györggyel, a Budapesti Reformkör szervezőbizottsági tagjával. Kerekes itt elmondta, hogy a parlamentáris demokráciában az ellenzék léte a rendszer demokratikus működésének a velejárója; ezért az államszocializmus diktatórikus jellegét az is mutatta, “hogy az ellenzékiek szüntelen üldöztetésnek voltak kitéve: elbocsátották őket állásukból, szakmájukban nem tudtak elhelyezkedni, megakadályozták nyilvános fellépésüket, állandó rendőri zaklatással számolhattak, korlátozva voltak állampolgári jogaik gyakorlásában, nem kaptak útlevelet vagy éppen “eltanácsolták” őket az országból.”[140] Kerekes az interjúban arról is beszélt, hogy Magyarországon a súlyos társadalmi konfliktusok eleddig nagy véráldozatokkal jártak, és ideje lenne, hogy megtörjük ezt a sorozatot, és az MSZMP az Ellenzéki Kerekasztallal a békés tárgyalásokon jutna el a megegyezésig.
Magyarország 1989. június 9-i számában a másik oldalról szólt hozzá ezekhez a problémákhoz Ruttner György, szociáldemokrata érzelmű ügyvéd. Az ellenzéki mozgalmak szükségszerű kialakulásának az okairól szólt; majd elmondta, hogy az ellenzéki pártok teljes joggal bizalmatlanok az MSZMP-vel szemben, mert “a kommunista párt egész eddigi története azt bizonyítja, hogy ha a helyzet úgy kívánta, kíméletlenül leszámolt ellenfeleivel.”[141] Éppen ezért a párton belüli reformereknek sokkal határozottabban el kellene határolódniuk a fundamentalistáktól, hogy az ellenzék számára egyértelművé válhasson, hogy kivel tud együttműködni.
Az ország jelenlegi súlyos válságából való kiútnak különböző feltételei vannak; Ruttner ezek közül legfontosabbnak a következőt tartotta:
“Mindennek azonban az az előfeltétele, hogy létrejöjjön a társadalmi közmegegyezés, a nemzeti megbékélés. Ez azonban nem megy magától, és még csak nem is elhatározás kérdése, nem elegek hozzá - néha egyoldalú - deklarációk. A megbékélés csak kemény, következetes erőfeszítés gyümölcse lehet.
Ma már nincs szükség arra, hogy leszámoljunk a korábbi évtizedekben politikai hibákat, olykor bűnöket elkövetett vezetőkkel. Ugyanakkor az elszámolást meg kell követelni: a társadalmi igazságosság nem teremthető meg, ha a levitézlett politikai kalandorok kiváltságait (kiemelt nyugdíj, mesébe illő villalakások stb.) nem szüntetjük meg. Az lenne a kívánatos, ha a barikádok szemközti oldalán helyet foglalók jelképesen kezet fognának egymással. Erre én október 23-át látom alkalmasnak, ugyanis június 16-án még túlságosan túlfűtöttek lesznek az érzelmek a kívánt megbékéléshez. Küzdeni fogok egy olyan emlékmű felállításáért, mely 1956 valamennyi áldozatának szólna. Csak annyit kellene rávésni, hogy “A hazáért haltak” (...)”[142]
Ruttner György és a Budapesti Reformkör álláspontja a kérdések döntő többségében megegyezett egymással; egy kérdésben, az elszámoltatás kérdésében nem értettünk egyet, ahogy az MFP felhívásában lévő “személyi elszámoltatással” sem. Ezért álláspontunkat bővebben kell indokolnom. Ugyanis hiba lenne azt gondolni, hogy a Budapesti Reformkör tagságának döntő többsége - de elmondható ez a párttagság döntő többségéről is - egyetértett “a levitézlett politikai kalandorok kiváltságaival”; ezeket mi is a társadalmi igazságtalanság megnyilvánulásainak tartottuk. Azzal is egyetértettünk, hogy a kommunista nómenklatúra néhány száz, legfeljebb néhány ezer tagja megérdemelné, hogy csökkentsék kiemelt nyugdíját, az alig lakott nagy villákból kisebb lakásokba költöztessék át őket. De kik azok, vagy mely az az e célra létrehozott bizottság, akik el tudnák dönteni, illetve, amely meg tudná állapítani - újabb igazságtalanságok elkövetése nélkül -, hogy hol az a határ és mi az a mérték, melyek megvalósítása a valóban arra rászolgáltakat sújtja. Hisz magában a Ruttner-szövegben is az általa jogosan sérelmezett kiváltságok felsorolásánál stb. következik, melyet komolyan kell venni, és amely arra utal, hogy teljesen szubjektív megítélés kérdése az, hogy ki mit tart jogtalan kiváltságnak. Ezek egyértelműen azt jelentik, hogy mind a társadalmi retorziók számát, mind azok számát, akikre érvényesíteni akarnák, a szubjektív megítélés alapján parttalanul lehetne szaporítani; és akkor még nem is beszéltem a jogos méltányosság legkülönbözőbb lehetséges formáiról, melyeket figyelembe kellene venni és ennek ellentétéről, az egyesekkel szembeni lehetséges bosszúállás eseteiről, melyeket el kellene kerülni stb.[143]
Az elszámoltatás során - a fentebb elmondottak miatt - lehetetlen lenne elkerülni, hogy tízezrek, esetleg százezrek ne kerüljenek olyan félelmet keltő helyzetbe, amikor védekezve bizonygatniuk kellene, hogy méltatlan és igazságtalan a velük szemben szándékolt társadalmi retorzió. Az a néhány ezer “politikai kalandor” nem érdemli meg, hogy a társadalomban széles politikai együttérzés alakuljon ki körülöttük is; az az erkölcsi-politikai ítélet, és ennek publikussá tétele, amelyet a történelem mért rájuk, az sokkal nagyobb büntetés, mint bizonyos anyagi-jellegű szankciók velük szembeni alkalmazása. Úgy gondoltuk, hogy a társadalmi retorziók alkalmazása, az elszámoltatás, az ennek megvalósítása során elkövethető hibák vagy félelmek a lehetséges hibáktól, sokkal több kárt okozhatnának a nemzeti megbékélés ügyének, mint a társadalmi igazságosság azon kétségtelen sérülése, hogy néhány ezer “politikai kalandor” nem nyeri el, amúgy kétségtelenül megérdemelt büntetését. (Természetes, hogy a bizonyítható és el nem évült bűncselekmények szankcionálása esetében más volt a Kör álláspontja, de ezekkel kapcsolatos kérdések az ellenzékkel való vitában ekkor nem merültek fel.)
Tudtuk, hogy a méltányos elszámoltatás elmaradása ugyan a “mi” oldalunkat kedvezményező kompromisszum, de abban is biztosak voltunk, hogy - az elmondottak miatt - ez egy olyan értelmes kompromisszum, egy olyan rövid távú “társadalmi méltányosság”, amely figyelembe veszi azt, hogy a baloldal is tevékeny részese a parlamentáris demokráciába való békés átmenetnek, mi több a rendszerváltásnak. A rendszerváltásban résztvevő baloldal a maga tevékenységével “vezekelve a múlt bűneiért”, igyekezett valamit jóvátenni az államszocializmus idején elkövetett hibák-bűnök sokaságából; ezért is remélhette, hogy a másik oldal a rendszerváltásban résztvevő baloldal kéznyújtását elfogadja és maga is hozzájárul a társadalmi megbékéléshez. Számunkra egyértelmű volt, hogy e kölcsönös kéznyújtás egy olyan cselekedet, melynek hosszabb távon az egész nemzet élvezheti a hasznát.
Tudom, hogy a másik oldalnak sem volt könnyű e kéznyújtást elfogadni, e gesztust megcselekednie, de a történelmi szükségszerűség mindig nagy úr, melyet Antall József is felismert, és ezért válaszolhatta a későbbiekben az SzDSz-es ügynöktörvény-javaslatnak parlamenti elutasítása kapcsán támogatóinak - azoknak, akik ellenezték e kéznyújtás elfogadását, és akik e helyett “elszámoltatást”, az államszocializmusban politikai-közéleti szerepeket betöltők átvilágítását, lusztrációt s ennek keretében jogaik korlátozását akarták - a “kéznyújtással” szembeni szemrehányásaikra: “Tetszettek volna forradalmat csinálni!”. A polgári ellenzék 1989-ben azonban nem tudott forradalmat csinálni; egyrészt azért nem, mert ebben az időben maga is létrejövőben-alakulóban volt, ezért nem volt kellő támogatottsága és legitimitása, másrészt azért nem, mert a magyar lakosság döntő többsége - mivel a nemzeti történelem részeként elfogadta a Kádár-rendszert, mellyel identitását össze tudta egyeztetni - nem akart forradalmi módon fellépni az államszocializmus ellen, és ezek következtében a polgári ellenzék a magyar lakosságot - ha ez szándékában is állt volna - sem tudta volna forradalomba vinni.
Ugyanakkor azt is fontos hangsúlyozni, mert ide tartozik, hogy a szemben álló politikai erők kölcsönös bizalmatlanságból, egymás iránti félelemből, a közvetlen-napi politikai érdekeik biztosításának igényéből fakadóan a jogállami forradalmat gyorsan be akarták fejezni, ezért bizonyos kérdésekben ezt nem sikerült kellően megalapozni; így ahelyett, hogy a békés átmenet folyamatát szakaszosan vitték volna végbe, megelégedtek a szabad választások feltételeinek a biztosításával és az ehhez kapcsolódó legfontosabb alkotmányos kérdésekben való megállapodással, valamint az államszocializmus jogállamiságot akadályozó törvényeinek a kiiktatásával; ezért nem tűzték ki célul az Alkotmányozó Nemzetgyűlés összehívását, hogy ezt a jogállami forradalmat megalapozottabban-átgondoltabban fejezzék be, ebben az esetben az elfogadásra kerülő új Alkotmány kiegyensúlyozottabb, kevesebb hibával rendelkező, hosszabb távra szóló alaptörvényként jöhetett volna létre (így pl. a hatalmi ágak megosztásánál a törvényhozásnak kisebb, a végrehajtó hatalomnak nagyobb jogosítványokat lehetett volna adni). Ez a tartalma az első részben írott azon megjegyzésnek, hogy az 1989-es jogállami forradalomban elfogadott alkotmány a rendszerváltás történelmi alkotmánya. Ez a helyzet azonban azt is mutatta, hogy az időszak magyar politikai elitje csak a közvetlen politikai érdekei által vezéreltetett és már ekkor sem volt képes távlatosan gondolkodni, a történelmi igazsággal őszintén szembenézni. E hiba elkövetésében mindkét oldalt felelősség terheli, amelyet utólag nem lehet csak a baloldal rovására írni.
Igaz, a fenti kritika élét nagymértékben csökkenti az a tény, hogy Magyarországon békés- konszenzusos rendszerváltás történt, amely azért mehetett békésen végbe, azért “nem volt szükség” forradalomra, mert a jogállami forradalom minimumában való kölcsönös egyetértés és az ennek végrehajtásában létrejövő csapatmunka e forradalmat helyettesítette; hisz a volt kommunisták közül is sokan tevékeny részesei voltak a rendszerváltásnak, akik részvétele nélkül e rendszerváltás sokkal nehezebben, esetleg áldozatokkal is járva valósulhatott volna csak meg. 1989-ben ezt az ellenzék még jól tudta és számított az MSZMP-n belüli reformerők tevékeny együttműködésére. (Az előzőekben láttuk, hogy Kis János a rendszerváltás egyik szükséges feltételének éppen azt tartotta, hogy az MSZMP-ben a reformerők kerekedjenek felül.) A későbbiek során erről megfeledkezni nemcsak politikai cinizmus, hanem “politikai erkölcstelenség” is; e történelmi tények elfeledése jelenleg hatályos történelmi Alkotmányunkban foglaltak negligálási törekvését is jelenti, amellyel a jobboldal a múltat - napi politikai érdekei szerint - szeretné meghamisítani.
A konszenzusos rendszerváltás politikai megegyezésével és intenciójával szembenállónak tartom a lusztráció irányába mutató későbbi törvényeket, különösen a 2000. évi XCIII. törvény-módosítást, amely a bírók, ügyészek, az elektronikus és az írott sajtó esetében parttalanná tette az átvilágítást, kimondva, hogy e terület azon képviselőit, akik “... a politikai közvélemény alakítására közvetve ...befolyást gyakorolnak”, át kell világítani - azaz ebben a körben bárkit, mindenkit át lehet világítani. Az átvilágítandók körének e példátlan kiterjesztését a törvény azzal indokolta, hogy “...tekintettel arra, hogy olyan közbizalmat kívánó tisztséget töltenek be, mely összeegyeztethetetlen a korábbi politikai rendszer gátlástalan kiszolgálásával”. E törvény intenciója szerint a mai magyar társadalmi-, politikai közéletben szereplők jelentős részének az átvilágítása is megindokolható, hisz a lakosság többsége vádolható “a korábbi politikai rendszer gátlástalan kiszolgálásával”, márcsak azért is, mert ennek megítélésére nincs objektív mérce, így az ebben való állásfoglalás - politikai kérdés. Ezzel a törvénnyel a lusztrációt szorgalmazók törekvéseinek - amúgy is ingatag - alkotmányos mércéi teljesen bizonytalanná váltak!
Még anakronisztikusabb, sőt tragikomikus a mai jobboldal azon törekvése, hogy a polgári ellenzék, 1989-ben kényszerűen elmulasztott forradalma után, több mint tíz évvel a rendszerváltás után (amely lényegét illetően forradalom volt), akar forradalmat csinálni! Ne feledjük azonban, hogy a jobboldali forradalom - jobb esetben - a parlamentáris demokrácia kiherélése, esetleg diktatúra; - rosszabb esetben - fehérterror!
* * *
Június 16-a, a temetés napja rohamosan közeledett; nagyon sok helyen fogalmazódott meg az az óhaj, hogy Nagy Imre és társai temetésének napja legyen a kegyelet és a nemzeti megbékélés napja.
A Népszabadság 1989. június 8-i száma tette közzé Mező Imréné levelét, melyet a Budapesti Pártbizottságnak írt; a levél így hangzik:
“Tisztelt Budapesti Pártbizottság!
Nagyon sajnálom, hogy egészségi állapotom miatt a testület legutóbbi ülésén nem tudtam részt venni. Mint kommunistának s mint Mező Imre özvegyének különösen fontos, mélyen megrázó kérdésekről is szó esett ezen a tanácskozáson. A nemzet felemelkedéséért, a szocializmusért sokat szenvedett család tagjaként érzem át mindazok fájdalmát, akiknek szerettei meggyőződésüktől, hitüktől vezérelve küzdöttek 1956 őszén, és vétlenül vesztették életüket.
Férjem és több társa az 1956-os tragikus események áldozatává lett, halt mártírhalált. Az akkor nem velük küzdők közül is sokan tiszta szándékkal, a népért, a nemzetért kívántak cselekedni, az ő haláluk is tragikus. Bízom benne, hogy az áldozat nem volt hiába való. A nemzet akkori tragédiája, családok tragikus sorsa, ha lassan és ellentmondásosan is, az emberséges szocializmus gyakorlatát hozhatja létre, éppen mert örök mementóként figyelmeztet a torzulások következményeire.
Magammal, a világgal megbékültem már, gyógyított az idő is. A megbocsátás útját, azt hiszem, nehezen tudjuk egészen végig járni. Emberileg meg kell érteni azokat, akik nyilvánosan ma gyászolják halottaikat. Meg kell adni az elégtételt, a lehetőséget a megbékélésre.
Egyetértek mindazokkal, akik június 16-át, Nagy Imre és sorstársai temetésének napját a gyász, a megemlékezés, és ezáltal a nemzeti megbékélés napjaként kívánjuk megélni. Azokat támogatom, akik a békesség, a kéznyújtás, az együtt haladás őszinte szószólói. Erre kötelez a gyermekeinkért, unokáinkért, az ország jövőjéért viselt felelősség.
Balatonfüred, 1989. június.
Elvtársi üdvözlettel:
Mező Imréné”[144]

A Népszabadság 1989. június 13-i számában jelent meg Vásárhelyi Miklós levele Mező Imrénéhez:
“Tisztelt Asszonyom!
Mélységesen megrendítettek a Népszabadság június 8-i számában közölt sorai. Engedje meg, hogy kifejezzem Ön iránt érzett őszinte tiszteletemet. Férje, Mező Imre halálával 1956 októberében Önt is súlyos csapás, jóvátehetetlen igazságtalanság érte. Több mint három évtized eltelte sem hozhatott vigaszt szomorúságára és keserűségére. Mint levelében írja: A megbocsátás útját, azt hiszem, nehezen tudjuk egészen végigjárni. Annál megrázóbb gondolkodásának emelkedettsége, lelkének nemessége. Az Ön szívében a múlt harcát - József Attilát idézve - békévé oldja az emlékezés. Felülemelkedve saját fájdalmán, az ország, a nép jelenéért és jövőjéért aggódik. Osztozom fájdalmában, felelősségérzetében és reménykedésében is.
Ismertem, tiszteltem és szerettem Mező Imrét. Tudom milyen humánus volt a Rákosi-rendszer legnehezebb esztendeiben is. Ember maradt az embertelenségben. 1953 után pedig keményen és bátran vívta a harcot a hatalmat minden eszközzel védelmező régi vezetéssel szemben. Rokonszenvezett velünk, Nagy Imrével és harcostársaival, támogatta reformtörekvéseinket, és ez elkötelezettségét több ízben nyíltan is kifejezte. Ő is egy emberséges szocializmusról álmodott már az ötvenes évek közepétől. A sors kegyetlen tragédiája, hogy éppen ez a Mező Imre, a levélben említett sok tiszta szándékú emberrel együtt, a történelem áldozata lett.
Egyetértek Önnel. Legyen június 16-a a gyász, a kegyelet, az emlékezés és a megbékélés napja. És akkor a tisztesség arra kötelez, hogy ezen a napon szívünkben lerójuk tiszteletünket Mező Imre emléke előtt is.
Asszonyom! Köszönöm üzenetét, amely erre a kötelességemre emlékeztetett.
Tisztelettel és nagyrabecsüléssel:
Vásárhelyi Miklós
Budapest, 1989. június 12.”[145]

E két személyiség levélváltása - a kommunista Mező Imre özvegye, és Vásárhelyi Miklós, a Történelmi Igazságtétel Bizottság elnöke -, de méginkább a két levél tartalma egybehangzóan azt mondja, hogy 1956 nemzeti tragédia volt. Azért volt az, mert a Rákosi-Gerő-klikk a szocializmus tömegek számára szép eszméit a sarkából forgatta ki, és ezzel belekényszeríttette a népet a felkelésbe; de voltak-voltunk sokan, akik ezek után is hittünk az eszmében és még egy lehetőséget kívántunk adni - a bűnösök félreállításával, megújult politikával - a szocializmus megvalósításának. De voltak sokan, akik az eszmében már, vagy eddig sem hittek és nem akarták az addig megismert szocializmust. Mindezt a véleménykülönbséget nekünk, azoknak, akik hittek és azoknak, akik nem hittek kellett volna demokratikus módon megoldani - melynek a lehetőségeit a forradalom megteremtette, hisz az újjáalakult párt, az MSZMP elfogadta a többpártrendszert - parlamenti választással, a többség döntésével. 1956 nemzeti tragédiáját betetőzte, hogy a demokratikus megoldás lehetőségét a szovjet katonai beavatkozás kizárta.
A levelekből egyértelműen kiderül, hogy íróiknak nem az a véleményük, hogy a barikád egyik oldalán a jók álltak, a másik oldalán pedig csak a gonoszok; sokszor nem is volt barikád, mert nem tudták, hogy a másik oldalon ki, mit akar; eközben a “történelem áldozataiként” hullottak azok is - mindkét oldalon -, akik hitük és meggyőződésük szerint a magyar nép jobb jövőjéért harcoltak.
Csak így érthető, hogy Mező Imréné azt írhatta, hogy átérzi mindazok fájdalmát, akiknek szerettei 1956 őszén életüket vesztették, valamint az is, hogy Vásárhelyi Miklós szívében lerótta tiszteletét Mező Imre emléke előtt is. Mindez egybecseng Ruttner, az elesettek emlékművére javasolt soraival: “A Hazáért haltak.”
A két levélben egyként kívánták - s ez a két levél végső konklúziója és a magyar társadalomnak szóló legfőbb üzenete -, hogy 1989. június 16-a, Nagy Imre és mártírtársai végtisztességének a napja, legyen a gyász, az emlékezés, a kegyelet és ezáltal a nemzeti megbékélés napja.
Itt kell - éppen Mező Imréné levelére utalva - a nemzeti megbékélés és a megbocsátás kapcsolatáról szót ejteni. Míg a megbocsátás személyes ügy, melyet nem lehet kérni, elvárni, szorgalmazni, azt az egyén önmagától indíttatva vagy képes megtenni, vagy nem, addig a nemzeti megbékélés közösségi ügy, a politikai törekvések, ezáltal a történelmet alakító pártok ügye. Ezért a nemzeti megbékélés érdekében megfogalmazhatóak és elvárhatóak bizonyos politikai törekvésekkel szembeni igények; hisz a nemzeti megbékélés szférája túlemelkedve személyes sorsokon, a nép, a nemzet érdekeit érintő problémákat foglal magába és egyáltalán nem mindegy, hogy ezek a problémák milyen megoldást nyernek. Ugyanakkor a megbocsátás, mint személyes ügy össze is függ a nemzeti megbékélés problematikájával. Mező Imréné esetében láttuk, hogy a megbocsátás útját nehezen tudta “egészen végig járni”, és mégis elfogadta, mi több szükségesnek tartotta a nemzeti megbékélést. Özv. Asztalos Jánosné a megbocsátás útját nem tudta végigjárni, holott férje, Asztalos János honvéd ezredes, Mező Imrével együtt halt meg. Ő, özv. Sziklai Sándornéval együtt intézett levelet az MSZMP Központi Bizottságához, amelyben az őket ért tragédia felidézésével együtt - több vitatható nézetet is előadva - elmondják, hogy számukra miért “nem hozta el a megnyugvás és megbékélés érzését 1989. június 16-a.”[146] Ők nem tudtak megbocsátani, a nemzeti megbékélés szükségességét nem tudták elfogadni; ezért nem marasztalhatjuk el őket: 1956 nemzeti tragédiájában a történelem kegyetlenebbül sújtotta őket, mint másokat.
Mező Imréné és Vásárhelyi Miklós levelei a Budapesti Reformkör tagjait “felzaklatták” és mélyen meghatották; a szervezőbizottság elhatározta, hogy a Kör tagsága ezen érzéseinek hangot kell adni, ezért levelet intéztünk Mező Imrénéhez:
“Mező Imréné elvtársnőnek
Balatonfüred
Kedves Mező Imréné Elvtársnő!
Mély megrendüléssel olvastuk a Népszabadságban közzétett levelét. Most, amikor népünk 1956 őszének polgárháborúba torkolló napjaira, véres tragédiájára emlékezik, amikor megkerülhetetlen a történelmi felelősség kérdése, amikor a kommunisták soraiban szégyenérzet és elbizonytalanodás uralkodik el, felemelő érzés volt megismerkedni az Ön nyilatkozatával. Erkölcsi nagyságról és elkötelezett felelősségérzetről tanúskodó bátor kiállása teljes összhangban van feledhetetlen elvtársunk, Mező Imre mártírhalállal megpecsételt hősi, önfeláldozó életútjával.
Köszönjük Önnek, hogy a mai nehéz pillanatban, amikor a koncepciós per áldozatául esett Nagy Imre és társai temetésére sor kerül, állásfoglalásával példa-értékűen hozzájárult a nemzeti megbékélés ügyéhez.
Fogadja nagyrabecsülésünket és őszinte jókívánságainkat.
Tisztelettel:
az MSZMP Budapesti Reformköre
Budapest, 1989. június 14.”[147]

Az itt közölt három levél, a levelekben foglaltak kifejezik 1956 rendkívül összetett, sok vonatkozásban ambivalens-paradox jellegét. A levelekből az derül ki, hogy Nagy Imre és Mező Imre - akik annak ellenére, hogy mindketten ugyanazért, a szocializmus megújításáért, azaz a korrektív forradalomért küzdöttek - a történelem áldozatául válva a barikád két különböző oldalán estek el, haltak mártírhalált. A történelmet itt mindenekelőtt Jalta, és annak minden következménye testesítette meg: a Szovjetunió által ránk kényszerített szocializmus-modell, amely szükségszerűen vezetet el az 1956-os népfelkeléshez, szabadságharchoz, korrektív forradalomhoz, majd a forradalomhoz, és benne vétlen áldozatként Mező Imre és mások halálához. Ez a történelem folytatódott a november 4-i szovjet beavatkozással, amely megakadályozta, hogy a polgárháború küszöbén lévő ország demokratikus módon oldja meg az államszocializmus felszámolását, a többség akaratának megfelelő rendszer megteremtését. E beavatkozás következménye volt az a politikai gyilkosság, amely Nagy Imrével végzett. A Szovjetunió által ránk kényszerített történelemnek voltak magyar végrehajtói: Rákosi Mátyás, Kádár János és támogatóik, akiket hol csak a szovjet szuronyok tartottak hatalomban, hol az időleges társadalmi béke és ehhez kapcsolódó szerény életszínvonal emelkedés legitimált. Hisz tudnunk kell, hogy a magyar nép döntő többsége békében, biztonságban és jobban akart élni, és amikor ez megadatott számára, akkor meg volt békélve a rendszerrel. Ezért a magatartásáért a népet sem akkor, sem később nem lehetett elítélni, még kevésbé “leváltani”. És ebben a ránk kényszeríttet történelemben itt voltunk mi, az MKP, az MDP, majd az MSZMP tagjai, akik - amíg reménykedhettünk - hosszú időn keresztül hittünk a szocializmus jövőjében, ha jelenével kapcsolatban mind többen és mind erőteljesebben kritikával is éltünk; így érkeztünk el 1989-hez, amikor - mert ezt az emlegetett történelem is lehetővé tette - mind a múlttal, mind a jelennel el kellett végeznünk a végelszámolást. Ezt az elszámolást a Budapesti Reformkör is elvégezte: ennek volt a következménye - amit Mező Imrénének is írtunk -, hogy a történelmi felelősség miatti szégyenérzet volt sorainkban, vallottuk, hogy mint az MSZMP tagjai - ugyan elhatárolódva a múlt bűneitől, benne az 1956-os forradalom leverésétől és az utána következő megtorlásoktól - mi is felelősek vagyunk ezért a múlttért, már csak azért is, mert a Kör idősebb generációja közül többen hosszabb-rövidebb ideig számosan támogattuk és egyetértettünk a Kádár-rendszer politikájával; ezért megkövettük a magyar népet és elhatároztuk, hogy tevékenységünkben annak az MSZMP-nek a politikáját kívánjuk folytatni, amely megalakulásakor 1956-ot forradalomnak tartotta, amely elfogadta a többpártrendszert és amely párt adott irányvonalát Nagy Imre neve szimbolizált; ezzel együtt megtagadtuk mindazt, melyet a Kádár János képviselte MSZMP irányvonalának, még inkább ezen irányvonal bűnöket elkövető gyakorlati megvalósításának tartottunk.
Úgy gondolom, hogy az 1945 utáni magyar történelem, benne 1956 összetetten ellentmondásos jellegének és a Budapesti Reformkör e történelemhez való viszonyának a megértéséhez, továbbá a három levélben foglaltak magyarázatához e lecsupaszított történelmi vázlatra szükség van. Mert csak ezek fényében érthető, hogy Nagy Imre és Mező Imre hogyan lehetett egyaránt 1956 mártírja Mező Imréné, Vásárhelyi Miklós és a Budapesti Reformkör számára, hogy 1956 történelmi igazságnak megfelelő értékelése nem lehetett akadálya a nemzeti megbékélésnek, és hogy ezt a megbékélést a különböző irányból érkezők - legyenek bár egyaránt a történelem áldozatai, ha volt bennük a magyar nemzet sorsa iránt érzett felelősség, akkor - szükségesnek tartották és elfogadták.
A temetés és az ott elhangzott beszédek a nemzeti megbékélés szempontjából
Elkövetkezett június 16-a, a temetés napja. Nem kívánom a gyászszertartáson elhangzott beszédeket újra ismertetni, az ott elhangzottakra csak a nemzeti megbékélés szempontjából kívánok utalni. Ami első szempillantásra egyértelmű, hogy a hozzászólók nagy többsége beszélt a nemzeti megbékélés szükségességéről, arról, hogy a temetés váljon a megbékélés napjává. Ha részleteiben szemlélem a gyászszertartást, akkor azt mondhatom, hogy a 301-es parcellánál mindenki, míg a Hősök terén Vásárhelyi Miklóson, Zimányi Tiboron, Király Bélán kívül - akik szintén szükségesnek mondták a megbékélést - egyedül Orbán Viktor volt az, aki olyan beszédet tartott, amely egyértelműen a nemzeti megbékélés ellen volt, de Rácz Sándor és Mécs Imre beszédeiben is voltak olyan elemek, amelyek nem segítették elő a nemzeti megbékélést.
Nem véletlen, hogy a Hősök terén és a 301-es parcellánál elmondott beszédek a nemzeti megbékélés szempontjából különböztek egymástól: a Hősök terén a szónokok a nagyvilágnak szóltak, politizáltak, míg a 301-es parcellánál - ahol a családtagok kérték fel a gyászbeszédet mondókat - sokkal személyesebb, a kegyeleti aktust inkább figyelembe vevő, a megbékélést hangsúlyozó nézetek fogalmazódtak meg. Ez a különbség különösen Orbán Viktor esetében volt tetten érhető, aki - nem törődve a TIB és a hozzátartozók kérésével - a gyászszertartást csak apropónak használta fel arra, hogy a Fidesz-t és saját magát a politikai érdeklődés centrumába helyezze; ezért nem túlzás azt mondani, hogy Orbán Viktor populista antikommunista retorikával ekkor kezdte el a következő választás szavazat-gyűjtő akcióját. Ezért nem is szándékozom az általa mondottakkal részletesebben foglalkozni.
Nem tehetem ugyanezt Mécs Imre következő mondataival:
“A lelkiismeret-vizsgálat napja van, amikor mindenki magába néz: hogyan élt 32 évig, hogyan tudott úgy élni? Szabadság nélkül. Nézzenek magukba a gyilkosok, az őket segítők, a passzív gyilkosok, a mindent elnézők, a semmit sem tudni akarók, a beletörődök, a fejüket igába hajtók, a kényelmesek, tunya lelkűek, a posvány jelleműek, a hazát pusztítók, az árulók, a semmi emberek.”[148]
Furcsa ez a felsorolás: a politikailag-jogilag jellemezhető magatartások - gyilkosok, segítőik, passzív gyilkosok(?), fejüket igába hajtók, hazát pusztítók, árulók - mellett, bizonyos erkölcsi-politikai személyiségjegyekkel jellemezhetők - mindent elnézők, beletörődök, kényelmesek, tunya lelkűek, posvány jelleműek, semmiemberek -, továbbá erkölcsi és kulturális szintet jelez a semmit sem tudni akarók csoportja; majd a következő szakaszban a “tiszta” embereket is elmarasztalja, hogy “Miként tűrhették mindezt évtizedekig.”[149]
Mivel a felsorolásban semmiféle logikailag elfogadható felosztási alapot nem találok, de a téma és az alkalom nem engedi, hogy analizáljam a mondottakat és ennek során élcelődjek Mécs Imre szavain, ezért csak megkockáztatom azon benyomásom jelzését, hogy bizony a magyar lakosság döntő többsége beletartozik a Mécs Imre által elmarasztaltak sorába. Ha igaz ez a feltételezésem, akkor őszintén szembe kell nézni azzal, hogy a magyar nép döntő többsége elmarasztalható-e azért - ahogy ezt Mécs Imre tette -, hogy nem volt polgári forradalmár, hogy nem volt a szocializmusnak nevezett rendszerrel szemben ellenzéki, hogy - amikor a Kádár-rendszer ezt lehetővé tette - megalkudott a rendszerrel és elfogadta azt, mert egyszerűen élni akart. (Most nem beszélek azokról a jelentős tömegekről, akik nemcsak elfogadták a rendszert, hanem - Mécs Imre minden felháborodása ellenére - jól is érezték magukat e rendszerben.)
Mécs Imre sommás elmarasztalását nem lehet elfogadni; egy nép többségétől nem lehet elvárni, hogy a Mécs Imre által felállított mércének tegyen eleget, és azért, mert nem tesz ennek eleget, ezért kollektív bűnösnek tartani. Nem lehet egy nemzetet súlyosan elítélni azért, mert élni akart; az általa - az adott időben - megváltoztathatatlan körülményeket tudomásul vette, a rendszert elfogadta és jelentős többsége nemcsak megbékélt vele, hanem egyet is értett vele.
Alaposabb vizsgálatot igényel azok magatartása, akik egyetértettek és jól érezték magukat a szocializmusnak mondott rendszerben. A Történelmi felvezetőben már bemutattam, hogy a Kádár-rendszer egyik legitimációs tényezője a szerény, de folyamatos életszínvonal emelkedés volt, és hogy ez mit eredményezett. A magyar lakosság jelentős többségének rendszert elfogadó magatartása megítélésekor ezt nem szabad figyelmen kívül hagyni és ezért a népet elítélni. Azt, hogy a Kádár-rendszer a széles tömegek számára nem volt “egy eleve rossz” rendszer (Mécs Imre), az is mutatja, hogy tíz évvel a rendszerváltás után az Élet és Irodalomban (és nem a Munkáspárt lapjában!) a következőket olvashatjuk: “Napjainkban a lakosság kétharmada többé-kevésbé egyetért azzal, hogy a rendszerváltás több kárt okoz az országnak, mint amennyi hasznot hajt, négy emberből három legalább részben egyetért azzal, hogy a Kádár-rendszer igazságosabb volt a jelenleginél, és ennél is többen osztják azt a véleményt, hogy a múlt rendszerben többet törődtek a kisemberek gondjaival.”[150] Ezért el kell gondolkodnunk - mert sok igazságot rejt magában - azon a paradoxonon, hogy a magyar szocializmus 1962 utáni időszakában a dogozó tömegek számára e szocializmusban az volt a legrosszabb, ami utána következett.
Az ilyen és ehhez hasonló megállapításokat csőstől idézhetném - beleértve alapos szociológiai kutatások megállapításait is, pl. Ferge Zsuzsa kutatásait -, én azonban messzemenő következtetéseket ezekből itt nem kívánok levonni, csak arra szorítkozom, hogy Mécs Imre temetésen mondott differenciálatlan, sommás rendszer-kritikája és a nép döntő többségének ennek során való elmarasztalása tarthatatlan magatartás, hibás álláspont volt, ami eltorlaszolta a nemzeti megbékélés irányába vezető utat.
A magyar nép fentiekben bemutatott elmarasztalását a Kádár-rendszer időleges elfogadásáért könnyen vissza lehetett utasítani, de mi a helyzet a volt párttagok megítélésével, amely csoport a hozzátartozókkal együtt a lakosságnak szintén egy jelentős hányadát jelentette. Mécs Imre nem fogalmazott pontosan, helyette Orbán Viktor és mások mondták ki: a múlttért a kommunista diktatúrát, a kommunista politikusokat, a kommunistákat kell felelősségre vonni, így általában, a tényleges történelmi folyamatok figyelembevétele, minden differenciálás és minden egyéni mérlegelés nélkül. Mivel mi, a Budapesti Reformkör tagjai is a múltban hosszabb-rövidebb ideig kommunisták voltunk, szembe kell nézni ezzel a problémával is, méghozzá a legélesebben, legkritikusabban megfogalmazott formájában.
Viták a volt kommunisták felelősségéről
Ungváry Rudolf - tíz évvel a rendszerváltás után, a Magyarországon éppen megjelent, francia szerzők által írott, Kommunizmus fekete könyve vitája idején - Tar Sándor író ügynökmúltjának lelepleződése kapcsán a következőket írta:
“Tar Sándor iránti megbocsátás mintha jelképpé vált volna mindazok számára, akik egykor, 1945 után szégyenteljes dolgot cselekedtek (ők, vagy szüleik): a világ baloldali megváltásának illúziójától hajtva, vagy egyszerűen csak félelmükben odaálltak a kommunista rendszerhez. Akik közül sokan előbb vagy utóbb rájöttek, hogy nem ilyen lovat akartak. Akik “hittek”, és ma felmentésként abba kapaszkodnak bele, hogy aki hitt, annak nincs miért szégyenkeznie. (Ezzel a hittel nem állt egészen máskép a sok millió egykori náci párttag sem.)
Akármennyire is hittek akkor: azt pontosan tudniuk kellett, hogy diktatúrával értenek egyet. Ezt a “hit” talán jóvá teheti? Miben hittek? Hogy “keresztül hazudják magukat az igazságig”? Abban, hogy mégse proletárdiktatúra lesz? De hiszen éppen ezt helyeselték. Akkor meg nem állíthatják, hogy nem tudtak az elnyomásról, a kommunista ideológia bikacsökjéről, melyet folyton felmutattak, biztatva mindenkit: no, ugorj, elvtárs (mert ugye te is elvtárs vagy, nem?), ez itt a haladás mércéje; és hát ugye, ki ne akarna haladó lenni, ha ennyire kötelező. Ennek a szörnyű mércének a fenntartásához mindenki hozzájárult, aki lélekben nyitott volt a rendszer politikai alapja iránt. Éppen azzal értettek egyet, hogy jobboldaliaknak “kuss”. Mindenkinek, aki helyeselte a rendszert, tudnia kellett, hogy “kuss” volt minden más politikai irányzatnak, függetlenül attól, hogy fasiszta volt-e vagy demokrata (...) Nehéz lehet tudni és elfojtani, hogy szégyenteljes volt a kommunista diktatúrát támogatni, de még csak lélekben egész picit helyeselni is.”[151]
Ungváry Rudolf az általánosításokat illetően egyrészt nagyvonalúbb még Mécs Imrénél is, hisz a gyermekeket is elmarasztalta “szüleik” esetleges kommunistaságáért, továbbá mindazokat, akik akár csak lélekben, “egész picit” is helyeselték a kommunista rendszert; másrészt szűkebb, mert alapjában főként a kommunistákról akart ítéletet mondani. Ungváry általánosításának abszurditásaival nem kívánok foglalkozni, mert Mécs Imre beszéde kapcsán az ide tartozó valóságos problémákról már elmondtam véleményemet.
Az alábbiakban - Ungváry Rudolf fentebb idézett véleménye kapcsán - azzal a kérdéssel kívánok szembenézni, hogy az MKP, az MDP, majd az MSZMP volt tagjai szégyelljék-e magukat, elmarasztalhatóak-e azért, mert kommunisták voltak és “odaálltak a kommunista rendszerhez.” Ezt a szembenézést azonban messze kezdődő történelmi tanulságok figyelembevételével kell kezdenem éppen azért, mert Ungváry Rudolf véleményének megfogalmazásában teljesen eltekintett ezektől a tanulságoktól általában, a kommunizmus történetének tényeitől és e rendszer elfogadásának okait illetően pedig különösen.
Ha ugyanis a történelmet tanítómesterül hívjuk - nem tehetünk mást, nincs ennél jobb eszközünk a történelmi folyamatok igazságának a megállapításához -, akkor azt látjuk, hogy az emberiség történelmében jól ismert törésvonalak voltak, melyek hagyományosan a vallások, osztályok, fajok vagy nemzetek határvonalain jöttek létre és e törésvonalak keretében az egész világtörténelem során a történelmi változások egyik legfőbb bábája az erőszak volt. Különösen így volt ez - Európában is egészen a múlt század végéig, amely részleges megszorítás világtörténeti okait a magyarországi rendszerváltás bemutatása során próbálom vázolni - az osztályok közötti törésvonalak esetében, amikor egy-egy társadalmi rendszer megváltoztatása során a meglévő rendszer alapjait, lényegét érintették ezek a változások. Ezekben az esetekben a történelmi erőszak egyik fő formája, a forradalmi erőszak és az általa létrehozott diktatúrák nemcsak a meglévő politikai intézményeket és tulajdonviszonyokat semmisítették meg, hanem magát az addig fennálló jogrendszert is felfüggesztették, a meglévő erkölcsi magatartások érvényességét tolták félre azért, hogy szabad teret nyissanak e diktatúrák céljai megvalósításának, egy új, fejlettebb társadalmi rendszer megteremtésének.
Igaz, a mai posztmodern társadalminak nevezett történetfelfogás divatos szemléletrelativizmusa elveti a történelmi értékítéletek lehetőségét és tagadja a megkülönböztetést a fejlett és fejletlen társadalmak között, ezzel azonban kihúzza a talajt a történelmi folyamatok objektív megítélése alól, így a történelmi erőszak - benne a forradalmi erőszak - valóságos szerepét sem tudja értékvonatkozások szerint minősíteni; én azonban bevallottan továbbra is az objektíven megismerhető és értékvonatkozások alapján minősíthető történelmet fogadom el tanítómesternek és tanúságait kívánom az alábbiakban érvényesíteni.
Ugyanakkor nem lehet célom a történelmi erőszaknak - benne a forradalmi erőszaknak - az emberiség történetében játszott szerepének részletes, történelmi tényekkel való bizonyítása, csak néhány történelmi példát, illetve hozzájuk kapcsolódó történetfilozófiai megfontolást kívánok felidézni Ungváry Rudolf nézetei bírálatának előfeltételeként.
* * *
Közismert, hogy a római birodalom, a rabszolgatartó rend bukásának egyik fő oka a szabadok és a rabszolgák egymás elleni harca volt, amely kiegészült a hódító háborúkkal, illetve a szabadok különböző rétegei közötti érdekellentétekkel és az ezekből fakadó polgárháborúkkal; majd az ennek folytán meggyengült római birodalomra a barbár törzsek támadása adta meg a kegyelemdöfést. Az évszázadok során ezekben a harcokban milliók pusztultak el; a rabszolgalázadások leverése során százezreket öltek meg (így csak a Spartacus rabszolgalázadás leverése után, az elfogott rabszolgák közül 6 ezret feszítettek keresztre; azt, hogy a 70 ezer fős rabszolgaseregből a harcban hányan estek el, nem tudjuk). A milliós nagyságrendű elpusztultakra kell gondolnunk, amikor a római jog azon klasszikus tételére emlékezünk, hogy az állam java (érdeke) a legfőbb törvény. (Az itt jelzett társadalmi-történeti konfliktusok vezettek el milliók pusztulásán keresztül a feudalizmus társadalmi rendszerének a kialakulásához.)
* * *
Nem kisebb vérben-erőszakban született és szilárdult meg maga a kapitalista társadalmi rendszer sem. Nem kívánom részletezni az eredeti tőkefelhalmozás folyamatát: az Újvilág őslakossága többségének a kiirtását; az európai tőkés országok gyarmatosításban játszott szerepét, a gyarmati háborúkat és áldozatainak a sorsát; az újkori rabszolgaság kialakulását és áldozatait; a volt jobbágyok proletársorba süllyesztését és nyomorát, stb. Ezek kapcsán csak azt jegyezném meg, hogy mindezek, annak a történelemben szerepet játszó erőszaknak a megnyilvánulásai voltak, amelyről eddig is beszéltem. A polgári forradalom néhány, a történelmi erőszak szerepét egyértelműen bizonyító jellemvonását azonban Anglia és Franciaország kapcsán érinteni kívánom.
A XVII. századi Angliában az új, árutermelő nemesség, a kialakuló burzsoáziával szövetségben, felhasználva a paraszti és plebejus tömegek antifeudális tömegmozgalmait, megdöntötte a feudális abszolutista monarchiát, és győzelemre vitte a polgári forradalmat. Ez a győzelem azonban nem ment egyik napról a másikra, a harc - a szemben álló felek váltakozó sikerével - közel ötven évig tartott.
A polgári forradalom az 1640 végén tartott parlamenti választással kezdődött, melyen az abszolút monarchia ellenzéke döntő győzelmet aratott, és tartott 1689-ig, III. Vilmos királlyá választásáig, akinek első tette a Bill of Rights, az alkotmányos királyság alapokmányának az elfogadása volt.
I. Károly 1642 elején megpróbálja letartóztatni az ellenzék vezetőit, de azok elmenekültek és ezzel megkezdődött a polgárháború, amely 1648 végéig tartott. A polgárháborúban az ellenzék győzött, melyben kiemelkedő szerepe volt Cromwell Olivérnek, aki megszervezte a forradalom hadseregét; I. Károlyt 1649 januárjában a bíróság halálra ítélte és lefejezték.
A forradalomban résztvevő különböző politikai törekvések közötti harc 1653 végén Cromwell katonai diktatúrájához vezetett, amely 1658 szeptemberében bekövetkező haláláig tartott. Az angol burzsoázia a katonai diktatúrával elégedetlen volt, ezért a régi földbirtokosokkal átmeneti szövetséget hozott létre: bekövetkezett a Stuart-restauráció, és 1660-ban II. Károlyt királlyá választották. Uralkodása alatt a wighek (a burzsoázia képviselői) és a toryk (földbirtokosok) váltakozó sikerrel folytatják egymás ellen a harcot; II. Károly 1681-ben a toryk mellett beavatkozik a harcba és a wigh vezetők többségét kivégeztette.
Ezt a rövid vázlatot a közel ötven évig tartott polgári forradalomról azért adtam, hogy lássuk: ezekből az évekből 7 év polgárháború, 5 év katonai diktatúra, és 28 év restauráció volt; és e harcokban I. Károly lefejezése, a wigh politikusok kivégzése az erőszak megnyilvánulásának a szempontjából csak a jéghegy csúcsa volt.
Ennek ellenére vagy tán éppen ezért úgy tűnik, hogy az angol forradalom hosszantartó időszaka előnyökkel is járt, a szemben álló felek ez idő alatt “összecsiszolódtak”, volt elég idejük a kölcsönös kompromisszumok megkötésére és elfogadására, ezért tudták együttesen 1689-ben III. Vilmost meghívni a trónra, elfogadni a Bill of Rights-t és ezzel megteremteni egy máig tartósan jól működő demokrácia intézményrendszerét.
Az angol polgári forradalom alapvető változásokat eredményezett mind a mezőgazdaságban, mind az iparban, mind a szellemi élet területén. A mezőgazdaságban a XVIII. században a parasztság mint osztály megszűnik, helyébe a tőkés bérlők és a mezőgazdasági munkások lépnek. A felszabadult munkaerő az iparba áramlott, ahol a természettudományok rohamos fejlődésének a segítségével, a gépek feltalálásával (pl. Watt gőzgépe) a meginduló ipari forradalom forradalmasította a termelést és ezzel hosszú időre megalapozta Anglia vezető helyét a világgazdaságban. De nemcsak ezt eredményezte: egyértelművé tette, hogy a tőkés társadalom termelési kultúrája, a termelő erők olyan mennyiségi és minőségi fölényét hozta létre, amilyennel eddig egyik létező társadalmi rendszer sem rendelkezett. Ez a termelési kultúra a kapitalizmusnak az egész világ gazdaságát átformáló nagy győzelme volt.
E fejlettebb, produktívabb társadalom létrejötte annak a következménye volt, hogy a szemben álló britek képesek voltak olyan osztály és nemzetiségi kompromisszumokat kötni, hogy annak alapján megfelelő állami-politikai kereteket hozhattak létre a győztes polgári forradalom adta lehetőségek kihasználásához. Tanulhatnánk az angoloktól a nemzeti megbékéléshez elengedetlenül szükséges kompromisszumkészséget - amely feltétele egy ország, egy nép alkotóképessége és ezzel teljesítménye kibontakozásának -; bár - ha őket vesszük példának - még ehhez van közel negyven évünk.
* * *
A francia polgári forradalom a párizsi kézművesek és a francia gárda felkelésével, Bastille 1789. július 14-i bevételével kezdődött és tartott 1794. június végéig, a jakobinus diktatúra bukásáig.
A nemzetgyűlés 1789. augusztus végén fogadta el politikai nyilatkozatát, az Emberi Jogok Kiáltványát, amely felszámolta a feudalizmust és alkotmányos monarchia keretében erősítette meg a kapitalista rendszert. A király, XVI. Lajos - aki, míg élt, végig kétkulacsos politikát folytatott - elfogadta a változásokat.
1789 szeptemberében a monarchisták jobboldali csoportja megkezdte az ellenforradalom szervezését; ez a belső ellenforradalom, kiegészülve a külső ellenforradalommal, az Anglia által szervezett Franciaország-ellenes koalícióval, katonai lázadásokat, vidéken kirobbant royalista felkeléseket jelentett, és a forradalom egész időszaka alatt váltakozó sikerrel tartott, de végül is a köztársaságiak győzelmével fejeződött be.
1789 novemberében - a forradalom támogatására - elkezdődött a jakobinus klubok szervezése; ezek terjedése miatt a monarchisták 1791 júliusában megkezdték a köztársaságiak üldözését (a Mars mezőn tüzet nyitottak rájuk).
Egy évre rá, 1792 júliusában a törvényhozó gyűlésben a jakobinus baloldal többségbe került, XVI. Lajost megfosztották trónjától, majd börtönbe zárták; és az általános választójog alapján összehívták a konventet, az új alkotmányozó gyűlést. A megválasztott konvent 1792 szeptemberében ült össze és eltörölte a királyságot, kikiáltotta a köztársaságot. Ez év végén megkezdődött XVI. Lajos pere, a konvent halálra ítélte és 1793 januárjában a királyt kivégezték.
1792 szeptemberében a külső ellenforradalom (a porosz katonai sikerek) és a vidéki royalista felkelések ellensúlyozására a jakobinus baloldalt támogató sans culotte-ok lemészárolták a párizsi börtönök 1100 royalista foglyát, az akció egyik vezetője Danton volt.
1792 decemberében a konvent Franciaországot forradalmi hatalommá nyilvánította és szövetséget ajánlott mindazon országoknak, melyek elfogadják a köztársaság forradalmi diktatúráját.
1793 márciusától megkezdték a forradalmi törvényszékek felállítását, halálbüntetés várt mindazokra, akiket fegyverrel a kézben fogtak el.
1793. június 2-án Párizs népe felkelt; a konvent elfogadta a felkelők követeléseit. A hatalom a sans culotte-okra és a szegény- és közép-parasztokra támaszkodó jakobinus baloldal kezébe került; kezdetét vette a jakobinus diktatúra, amely 1794. július 27-ig tartott.
1793 nyarán fokozódtak az ellenforradalmi-föderalista lázadások a jakobinus uralom ellen; ennek ellensúlyozására Robespierre javaslatára a konvent általános népfölkelést rendelt el, majd szeptemberben felállították a forradalmi hadsereget. A teljes hatalmat a Közjóléti Bizottság diktatúraként gyakorolta, megszervezte a forradalmi kormányzatot, melynek alapja a forradalmi terror volt.
Az egész országra kiterjesztették a párizsi Forradalmi Törvényszék hatáskörét; az esküdtek erkölcsi bizonyítékok alapján is ítélkezhettek, eltörölték a vádlott előzetes kihallgatását és védekezési lehetőségét, a nép ellenségeinek fogalmát jelentősen kiterjesztették. A külföldre emigrált és az ellenforradalmi lázadásban résztvevők földbirtokait elkobozták, a katolikus egyház birtokait kártalanítás mellett felosztották; az egyházak, mindenekelőtt a katolikus egyház és papság tevékenységét és a szabad vallásgyakorlást jelentős mértékben korlátozták. Robespierre javaslatára a köztársasági erkölcs alapjává - amely a vallást és annak erkölcsi értékeit volt hívatva helyettesíteni és ezzel az egész valláshoz kapcsolódó erkölcsöt hatályon kívül helyezni - rendeletileg a Legfelsőbb Lény kultuszát és a közerkölcs megingathatatlanságát tették.
1793 októberében a konvent 136 tagját a konventből eltávolították, közülük 41 girondistát forradalmi törvényszék elé állítottak és kivégeztek; 1793 októberében a volt királynő, Marie Antoinette pere és kivégzése volt. 1794 márciusában a héberista anarchisták, majd a terror gyengítését kívánó Danton és társai kivégzésére került sor.
Mivel a jakobinus diktatúra elsősorban a francia kis- és középburzsoázia törekvéseit képviselte és több esetben sértette a nagyburzsoázia érdekeit, ezért az szembefordult a diktatúrával és az általa megvalósított terrorral; 1794. július 27-én a konvent többsége Robespierre ellen fordult, másnap 21 társával együtt letartóztatták és a párizsi községtanács 70 tagjával együtt minden bírósági ítélet nélkül mindnyájukat kivégezték. Ez a jakobinus diktatúra bukását és a thermidoristák győzelmét jelentette, mellyel a hatalom a francia nagyburzsoázia kezébe került; akik első intézkedéseikkel megkezdték a forradalmi kormányzat likvidálását, rendelkezéseinek hatályon kívül helyezését (pl. 1795. május 20-án megnyíltak a jakobinus diktatúra által bezárt templomok, stb.).
Ez a fordulat szintén az erőszak és a terror eszközeinek alkalmazásával valósult meg és a konventben a jobboldal felülkerekedésével járt együtt; ez a folyamat felerősítette vidéken a fehérterrort, mely tömeges gyilkosságokkal és kivégzésekkel járt, továbbá a sans-culotte-ok lefegyverzésével és szétzúzásával.
1795. október elején a királypártiak felkelést kíséreltek meg, melyet a konvent Napóleon tábornok segítségével vert le; a konvent ezek után feloszlott és egy direktórium jött létre, amely az alkotmányos polgári köztársaság megszilárdítására és a háború befejezésére törekedett - sikertelenül. A mintegy négy éves átmeneti időszakban - a háborús sikerek következtében - Bonaparte Napóleon szerepe a köztársaság katonapolitikai életében mind jelentősebbé vált.
Napóleon e tekintélyét felhasználva 1799. november 9-én a hadseregre támaszkodva államcsínyt hajtott végre és katonai diktatúrát hozott létre, majd 1804 decemberében császárrá koronáztatta magát.
Úgy vélem, hogy a francia polgári forradalom eseményei egyértelműen bizonyítják a forradalmi erőszak szerepét egy új társadalmi rend megszületésében, és jelentőségét a világtörténelem folyamatainak alakításában. Mert ha dióhéjban összegezni akarom az elmondottakat, azt kell mondanom, hogy a francia forradalom terrorral és diktatúrával elért győzelme, köztársasági hadseregének háborúi, majd a napóleoni háborúk hozzájárultak a feudalizmusnál fejlettebb kapitalista társadalmi rend európai létrejöttéhez-megszilárdításához, ezáltal a polgári Európa megteremtődéséhez, és ezzel a kapitalizmus világméretű győzelméhez.
* * *
Az európai történelemből a történelmi folyamatokban megnyilvánuló erőszaknak három olyan esetét mutattam be, melyek egyértelműen új, fejlettebb társadalmi rendszerek megszületését segítették elő. A történelem során azonban nemcsak ilyen erőszakkal találkozhattunk. A teljesség minden igénye nélkül csak utalni kívánok az i.u. IV. évszázad második felében kezdődő, a népvándorlás különböző hullámaihoz kapcsolódó, barbár-, majd később a nomád törzsek zsákmányszerző rablóháborúira (az V. században a hun Attila, vagy a magyarok IX. századi kalandozásai) vagy a jellegében teljesen azonos XIII. századi nomád mongolok rablóháborúira, melyek jellemzői a rablás, a foglyok ejtése, a városok kifosztása mellett a szervezett pusztítás volt, a lehetséges ellenállók tudatos és tömeges kiirtásával együtt. Nem sokban különböztek ezektől a XI-XIII. századi keresztesháborúk sem; az első keresztes háborúban, 1099-ben pl. a keresztesek nemcsak kifosztották Jeruzsálemet, hanem a várost el is pusztították, és lakóit kiirtották.[152]
A sztálini önkényt - és nem a “létező szocializmus” Szovjetunióbeli létét és értelmét -, továbbá Hitler fasiszta rendszerét, a holokauszttal együtt, a történelmi erőszak e formájánál tartom számon.
* * *
Ungváry Rudolf idézett sorai kapcsán azt is szóvá tettem, hogy ő a kommunizmust és e rendszer évtizedeken keresztül történő százmilliók általi elfogadását is teljesen történetietlenül szemléli; azt, az egyes országokban létrejött lényeges különbségeik mellőzésével bírálja. Ezért kénytelen vagyok, Ungváry állításának konkrét bírálata előtt, röviden ezzel is foglalkozni.
Az Európában megvalósulásra kerülő proletárforradalommal kapcsolatban Marx és Lenin forradalom-elméletét kell megemlítenem. Marx a proletár forradalmat a legfejlettebb tőkés országokban vélte megvalósíthatónak, melyekben a proletariátus és lehetséges szövetségesei a lakosság többségét teszik ki. Nézeteit a történelem addigi, és az 1871 tavaszán két hónapig fennállt párizsi Kommün tapasztalataival igyekezett megalapozni, és a proletariátus diktatúráját a lakosság többségének a diktatúrájaként tartotta megvalósíthatónak; melynek szükségességét azért is tartotta elkerülhetetlennek, mert a Kommün leverése után a francia burzsoázia, 30 ezer párizsi kivégzésével és 40 ezer elítélésével és deportálásával, kegyetlenül bosszút állt a Kommünért.[153] Ha a Kommün képes lett volna a lakosság többségét maga mellé állítani, ha képes lett volna a forradalmi terrorral és az általa megteremtett proletárdiktatúrával a tőkés termelési módot felülmúló eredményeket produkálni, és a szabadság, egyenlőség, testvériség jelszavában foglaltakat a széles tömegek számára valójában megvalósítani, akkor nem történt volna más, mint ami a történelem során eddig már többször is megvalósult: a forradalmi erőszak, jelen esetben a proletariátus diktatúrája egy új, a megelőző rendszert felülmúló, társadalmat hozott volna létre. Mivel a Kommün ennek megvalósítására nem volt képes - most ne vizsgáljuk azt, hogy miért nem -, a Kommünnek szükségszerűen el kellett buknia.
Lenin forradalomelmélete a kapitalizmus megváltozott természetéből indult ki; úgy vélekedett, hogy az imperializmus időszakában a proletár forradalom nem a legfejlettebb országokban fog győzni, hanem ahol az imperializmus lánca megszakad. Mivel ezekben az országokban a proletariátus a lakosság jelentős kisebbsége volt, ezért nem lehetett a proletárdiktatúrát a lakosság többségének a diktatúrájaként tételezni. E kisebbség diktatúrájának a hatalmi bázisát éppen ezért a munkás-paraszt szövetség megvalósításával akarták szélesíteni. Lenin úgy vélte, hogy a szocializmus építésének előrehaladási folyamatában ez a bázis állandóan szélesedni fog és idővel a proletárdiktatúra a többség diktatúrájává válik. Ezt a bolsevik felfogást sokan bírálták és nem fogadták el. Ezt tette Lukács György is, A bolsevizmus mint erkölcsi probléma, 1918 októberében írott tanulmányában. Lukács elutasításának lényege az volt, hogy számára a szocializmus és demokrácia egymástól elszakíthatatlan entitások voltak és nem fogadta el Dosztojevszkij Bűn és bűnhődés c. regénye ajánlását, hogy a rosszból jó származhat, ahogy ezt Razumihin mondta: ha az igazsághoz keresztül hazudjuk magunkat.
Lukács néhány hónap múlva, miután jobban megismerte az oroszországi helyzetet, alapvetően megváltoztatta álláspontját, elfogadta Lenin forradalomelméletét. Oroszországban az 1917-es februári forradalom ugyan elsöpörte a cárizmust, de Kornyilov tábornok 1917. júliusi ellenforradalmi lázadása azt mutatta, hogy az oroszországi változások alternatívája nem a polgári demokratikus berendezkedést megteremtő klasszikus kapitalista fejlődés, vagy a bolsevizmus, hanem az egyedüli reálisan megvalósítható alternatíva a bolsevizmus, vagy az ellenforradalmi feudálkapitalista diktatúra. Ezt igazolták a később történt események is: 1918 tavaszán a belső ellenforradalom támadásba ment át a szocialista forradalom ellen és több évig tartó véres és kegyetlen polgárháború folyt az országban, majd 1919 tavaszán az antant hadjáratot indított Szovjet-Oroszország ellen.
Lukács e két rossz véglet közül a bolsevik diktatúra elfogadása mellett döntött az 1918 decemberében írott, Taktika és etika c. tanulmányában. Döntését nagymértékben elősegítette az, hogy a hamarosan megvalósuló világforradalomban reménykedett, melyet a bűnös polgári világ utolsó ítéletének tartott. Ennek a világforradalomnak a győzelméhez, az ehhez való átmenethez Lukács időlegesen szükségesnek ismerte el a proletárdiktatúrát, mint elkerülhetetlen eszközt, amely azonban a rövidesen bekövetkező világforradalom győzelme után átnő proletár demokráciába, amely hamarosan megteremti az osztálynélküli társadalmat. (Lukács e világforradalom első fecskéit látta nem sokkal később a magyar-, illetve a bajor tanácsköztársaságokban. És ahogy a Francia Köztársaság forradalmi hatalommá nyilvánította magát és szövetséget, ezzel segítséget ígért minden országnak, amely forradalma érdekében a polgári köztársasági diktatúra megvalósításának az útjára lép, a szocialista forradalom elkötelezettjei ugyanúgy elfogadták és történelmi szükségszerűségnek tartották Szovjet-Oroszország világforradalmat támogató szerepét, mert e forradalmárok úgy gondolták - a római jog egyik, már bemutatott alaptételét úgy módosították és ezt őszintén hitték -, hogy a forradalom érdeke a legfőbb törvény.)
Lukács a szocialista forradalmat, a bolsevizmust és vele a társadalom kisebbségét képviselő proletárdiktatúrát azonban csak úgy tudta elfogadni, hogy egyúttal tudatosította: a forradalmakban elkerülhetetlenné váló terror alkalmazása óriási erkölcsi felelősséget igényel, ami szükségessé teszi a forradalmi időszak etikájának a kidolgozását. Lukács erre vállalkozott a Taktika és etika c. művének megírásával. Anélkül, hogy ismertetném Lukácsnak ezt az írását azt azért jelzem, ő megtette az első lépéseket a felé a helyes belátás felé, hogy a politika és az etika viszonya kettős szempontú, kölcsönös meghatározottságon alapul úgy, hogy a helyes politikai gyakorlat - rendelkezvén bizonyos viszonylagos önállósággal - bizonyos határokon belül független az etikai megítéléstől, sőt egy világtörténeti mértékkel mért szükségszerűség esetén - mint például láttuk ezt az angol és a francia polgári forradalmak esetében - szembe is kerülhet bizonyos létező etikai normákkal, etikai értékekkel, létrehozva a forradalmi politika és az egzisztáló erkölcs konfliktusait; de ennek a szembekerülésnek történelmi perspektívában - és itt van a meghatározottság másik oldala - egy, az emberi képességek kibontakoztatását jobban lehetővé tevő s ezért fejlettebb, hatékonyabb társadalmat-, benne az emberiség nembeli fejlődését reprezentáló, új erkölcsi értékeket, magasabb rendű erkölcsi normákat kell eredményeznie.
Lukáccsal együtt sokan hittek-hittünk abban, hogy a Nagy Októberi Szocialista Forradalommal egy ilyen új társadalom születése kezdődött meg az emberiség XX. századi történelmében. A későbbiek során azonban - ki előbb, ki később, de - mind többen szembesültünk azzal a ténnyel, hogy ez a forradalomban való hit egy világtörténeti tévedés, amellyel le kell számolni.
Nem kívánok azzal foglalkozni, hogy melyek voltak az okai annak, hogy az Októberi Forradalommal nem kezdődött új szakasz az emberiség történetében, de azzal röviden igen, hogy százmilliók - köztük az európai baloldali értelmiség százezrei, sőt milliói - miért voltak évtizedeken keresztül foglyai ennek a világtörténeti tévedésnek. Az egyik fő ok kétségtelenül a polgári társadalommal szembeni elégedetlenség volt, a vele szembeni elvárások teljesülésének az elmaradása, a francia forradalom által meghirdetett szabadság, egyenlőség, testvériség ígéreteinek teljesületlensége; a nyugat-európai munkásosztály és a baloldali értelmiség jelentős része kiábrándult a kapitalizmusból és ezért a szocialistának nevezett forradalmat szimpátiával fogadta és saját boldogabb jövőjét vélte megtalálni a szovjet kísérletben. A szocialista forradalom által meghirdetett célok és megvalósításuk ugyanis az emberiség évezredes álmainak a beteljesülését ígérték. Ugyanakkor a szocialista világforradalom elmaradása, a többéves polgárháború és külföldi intervenció, a szocializmus egy országban, méghozzá egy elmaradott országban való felépítésének nehézségei, majd a második világháború a maga pusztításaival és áldozataival, mindezek hosszú időn keresztül kéznél lévő magyarázatul szolgáltak ezen álmok beteljesülése elmaradásának és megakadályozták a szovjet szocializmussal kapcsolatos világtörténeti tévedés felismerését. Az sem vitatható, hogy e tévedésre való ráeszmélést akadályozták a Szovjetunió e nehézségek ellenére elért kétségtelen sikerei is. (Bármi legyen is e sikerekkel kapcsolatosan egyesek véleménye, azt senki sem tagadhatja, hogy a Szovjetuniónak - a Hitler-ellenes koalíció tagjaként - világtörténeti jelentőségű érdemei voltak a fasizmus szétzúzásában, s ezzel az egész emberiség progresszív továbbélése lehetőségeinek a biztosításában.) Még inkább élt ez a Szovjetunió iránti szimpátia és hatott ez a tévedés a kapitalizmus perifériáin, a kelet-európai államok lakosságának jelentős részében már csak azért is, mert ezen országok többsége a második világháborúban a Szovjetuniónak köszönhette a fasizmus, valamint az ezen országok többségében a háború előtt létező reakciós-konzervatív rezsimek alóli felszabadulását. Továbbá e világtörténeti tévedést szolgálta - melynek rendkívül összetett, szerteágazó részleteit és szörnyűségeit itt nem tudom taglalni -, hogy 1956-ig, az SzKP XX kongresszusáig a világ közvéleménye nem ismerte a Sztálin által létrehozott rendszer, a szocializmus hirdetett értékeivel teljesen összeegyeztethetetlen, elfajult diktatórikus jellegét, az általa megvalósított önkény valóságos méreteit; vagy amit ezekkel kapcsolatban addig hallott, mert annyira irracionális volt, azt nem hitte el.
Az SzKP XX. kongresszusának anyagaival való megismerkedés a világtörténeti tévedésre való ráeszmélésnek azonban csak az első, igaz a legdöntőbb, lépése volt: nyilvánvalóvá vált, hogy az, ami a Szovjetunióban az Októberi Forradalommal kezdődött, az valahol utat tévesztett, hogy ami ott volt és van, az nem szocialista forradalom, az általa létrejött rendszer nem szocializmus, hogy a szovjet modell világtörténeti zsákutcának bizonyult. A világtörténeti tévedés felismerésének a második lépését is meg kellett azonban tenni; ennek bemutatásához vissza kell térnem Ungváry Rudolf által mondottak közvetlen bírálatához.
Ungváry Rudolf írásának legjellemzőbb vonása, hogy képtelen volt a szocialista forradalmak születését, az általuk létrehozott kommunista rendszereket belehelyezni egy valóságos történelmi folyamatba és azokat tényleges cselekedeteik, általuk megvalósított teljesítményeik alapján objektíven értékelni; számára a kommunista rendszerek mind egyformák, a Gonosz megtestesülései: így nem lát semmi különbséget a fogolytáborokat tömegesen létrehozó sztálini önkény rendszere és a Kádár-rendszer 1962 utáni időszaka között, vagy a Pol-Pot-ista, több millió embert megsemmisítő, népirtó-rendszer és a Föld lakosságának kb. 20%-át kitevő, jelenleg gazdaságilag a világ egyik legdinamikusabb fejlődését biztosító, kínai kommunista rendszer között. Ennek következtében Ungváry arra még képtelenebb volt, hogy egy-egy kommunista rendszert a maga változó, történeti alakulásában minősítsen, holott - éppen a magyar államszocializmus történetének, a Történelmi felvezetésben bemutatott bírálatánál mutattam meg, hogy - az egyes rendszereken belül is, azok különböző szakaszai között, óriási különbségek voltak. Úgy vélem, hogy Ungváry kommunista rendszereket egyenlősítő nézeteinek bírálatára nem kell sok szót vesztegetnem. Megteszi ezt helyettem a szovjetológia un. revizionista iskolája is.
Ungváry Rudolf nemcsak a különböző kommunista rendszereket azonosítja, hanem a kommunistákat is, és ezért minden differenciálás nélkül mond súlyos ítéletet róluk. A kommunistáknak ez az általában való elmarasztalása ugyanakkor azt is jelenti, hogy a kommunista mozgalomhoz tartozókat személyiségüktől, egyéni jellemvonásaiktól, tényleges céljaiktól és cselekedeteiktől fosztják meg, és ezt az embercsoportot olyan tömegként kezelik, akiket, mint a Gonosz képviselőit megvetéssel sújthatnak. Történelmi tények azt is bizonyítják, hogy ennek során a kommunistákat úgy általában elmarasztalni volt állítólagos cselekedeteikért gyakran nem más, mint primitív antikommunista fecsegés, amelynek sanda napi politikai céljai vannak.
Ungváry, a kommunista rendszereket és a kommunistákat egy kalapba helyező és differenciálatlanul elítélő, történelemszemlélete elvont moralizálás, amely nem alkalmas a történelmi folyamatok objektív megítélésére. E szemlélet bírálataként ezért voltam kénytelen egyrészt az előzőekben megrajzolt történelmi vázlat adására, másrészt Lukács György kapcsán a politika és az erkölcs valóságos viszonya lényegének rövid bemutatására, (no meg azért is, mert Ungváry Razumihint idézve, maga is utalt Lukács vonatkozó tanulmányára, tevékenységére).
Ezek előrebocsátása után kell szembenéznem Ungváry Rudolftól hozott idézetben foglalt állításaival.
Az első ilyen állítása, hogy a kommunisták állítólag azzal védekeznek, hogy ők “hittek” és hogy, “aki hitt, annak nincs miért szégyenkeznie.” Ungváry ezt a maga állította érvet azután azzal cáfolja, hogy az egykori náci párttagok is hittek, tehát a kommunisták olyanok mint a nácik, vagy legalábbis éppen annyira elfogadhatatlan a hitre hivatkozó védekezésük, mint a náciké. Ungváry nem gondolhatja komolyan, hogy a kommunistákat azért azonosíthatja a nácikkal, mert mindketten “hittek”. Ezen az alapon szinte mindenkit azonosítani lehetne a nácikkal.
Az esetleges azonosítás lehetséges alapja ugyanis nem a hit általában, hanem a hit tartalma lehetne, az, hogy miben hittek a kommunisták és miben hittek a nácik?! Ungváry ezek után felteszi ugyan a kérdést, hogy miben is hittek a kommunisták (és ad egy maga kreálta, hamis választ), de arról meg mélyen hallgat, hogy miben hittek a nácik, hisz ha egymás mellé állítaná a két hit tartalmát, kiderülne, hogy nincs tartalmi azonosság közöttük.
Mivel a kommunisták és a nácik ilyen primitív antikommunista azonosítása nemcsak Ungváry Rudolf sajátja, ezért idéznem kell - a kommunistasággal egyáltalán nem vádolható - Timothy Garton Ash, neves angol történészt, aki ezzel kapcsolatban a következőket mondta: “A kommunizmus rendelkezett egy alapvetően humánus utópiával. A nácizmus pedig alapvetően embertelen, hegemonikus elképzelésekre épült.”[154]
Ungváry a kommunistáktól éppen ezt, az “egy alapvetően humánus utópiát” akarja elhazudni és ezért ő akarja megmondani, hogy miben is hittek a kommunisták!? Nem azt mondja, hogy egy olyan új társadalom megvalósításában hittünk - amelynek a jelen korban való megvalósítása ugyan világtörténeti tévedésünk volt, de -, amely az emberiség évezredes vágya volt, hanem azt állítja, hogy a proletárdiktatúrában hittünk, melyről tudnunk kellet, hogy az elnyomás volt, hogy az a jobboldalnak azt jelentette, hogy “kuss”. Ungváry tehát itt is ködösít, csúsztatással meg akarja hamisítani a kommunisták igazi célját, szándékosan összekeverve a célt (az új társadalom) és megvalósítása eszközét (proletárdiktatúra).
Az igazság ezzel szemben az, hogy ha figyelembe vesszük a történelem eddigi tanulságát, akkor a kommunisták hosszú időn keresztül hihették, 1956-ig mindenképpen, és ezért utólag sem kell szégyenkezniük, hogy a szocialista forradalommal egy új, az emberiség progresszív fejlődését elősegítő, társadalmat fognak létrehozni, melynek létrehozásához szükség lehet a proletárdiktatúrára; mert a kommunisták e proletárdiktatúrát az új társadalom megteremtésének érdekében ugyanúgy vállalhatták (és ennek vállalásáért sem kell szégyenkezniük), mint az angol burzsoák Cromwell katonai diktatúráját, vagy a francia burzsoák a jakobinus diktatúrát. (Láttuk, hogy ezekben a polgári forradalmakban az azzal szembeszegülőknek nemcsak “kuss”, hanem “nyissz” is volt.) A proletárdiktatúra lehetséges történelmi szükségességének a kimondásával ugyanakkor nem akarom az ún. szocialista forradalmakban megnyilvánuló erőszakot általában igazolni, különösen nem a sztálini önkényt és az elfajult állami terrornak hozzá hasonló megnyilvánulásait, mert ezek nem egy új, fejlettebb társadalomért való, történelmileg szükségszerűvé váló forradalmi terrort valósítottak meg, hanem a repressziók-bűnök tömegméretű alkalmazását. E helyzet történetfilozófiai megértése miatt kell figyelembe venni a Lukács kapcsán bemutatott politika és erkölcs kölcsönös meghatározottságáról mondottakat; továbbá azt is tudatosítani kell, hogy a kommunista rendszerek között alapvető különbségek voltak és ezeket, beleértve az általuk alkalmazott erőszakot is, csak a maguk konkrét történetiségükben szabad megítélni. Ugyanakkor e konkrét vizsgálat igényének a hangoztatása mellett is el kell ismerni, hogy mivel a szovjet típusú szocialista forradalom Európában való XX. századi történelmi szükségszerűségének a vélelmezése a kommunisták világtörténeti tévedése volt, ezért e nem létező forradalom érdekében a proletárdiktatúra által elkövetett tényleges bűnökért a kommunistáknak szégyelniük kell magukat és mindent meg kell tenniük, hogy e bűnök következményeit a lehetséges mértékig jóvá tegyék és hogy e bűnök elkövetésének lehetősége többé ne fordulhasson elő.
A magyar 1956 egyik kirobbantója az a világtörténeti felismerés volt, hogy mindaz, ami a Szovjetunióban végbement az nem volt szocialista forradalom, hogy a szovjet modell, a sztálinizmussá torzult leninizmus, az világtörténelmi zsákutca, amellyel a szocialista forradalmat akaró kommunistáknak szakítani kell. Az 1956-os forradalomban megszülető MSZMP - amely az eseményeket kezdetben korrektív forradalomnak minősítette, majd a nemzeti demokratikus forradalom folyamatában elfogadta a többpártrendszert, ezzel a szocializmus megvalósításának szándékát csak a parlamentáris demokrácia alapján tartotta kitűzhetőnek, amivel lemondott a proletariátus diktatúrájáról - volt az elsők egyike, amely ezt a szükséges második lépést megtette a világtörténeti tévedés felismerése érdekében. De a nyugat-európai országok legjelentősebb kommunista pártja, az Olasz Kommunista Párt is ezt az irányt választotta, amikor meghirdette “történelmi kompromisszumát”, a szocializmus megvalósításának “demokratikus alternatíváját.” Ezek a tények egyúttal azt is bizonyítják, hogy a volt kommunisták egy jelentős része a történelmi szükségszerűséget képes volt felismerni és ennek hatására az e csoporthoz tartozók képesek voltak politikai nézeteiket-törekvéseiket lényegileg megváltoztatni, melyet a későbbiek során nem észrevenni, nem elfogadni, méginkább tagadni, nem más mint napi politikai érdekeket szolgáló antikommunista magatartás.
A november 4-i szovjet beavatkozás után, annak következményeként a Kádár János vezette MSZMP “visszavette” ugyan a második lépésben elért felismeréseket - tehát azt, hogy a szocializmust csak demokratikus keretek között lehet megvalósítani -, de az első lépés felismeréseit - azt, hogy a szovjet modell nem alkalmas a magyarországi szocializmus építésére -, sokszor ugyan csak hallgatólagosan, de elfogadta, nem tagadta meg. Ez a Kádár irányította MSZMP-nek azt a történetfilozófiai elképzelését testesítette meg, hogy a szocialista forradalom - szakítva a személyi kultusszal és a proletárdiktatúra ehhez kapcsolódó elfajulásával, valamint az ebből származó hibákkal, bűnökkel - folytatható. Ezt a törekvést gyakorlatban mutatta a Történelmi vázlatban bemutatott általam konzervatív reformnak nevezett folyamat meg-meginduló és jelentős eredményeket felmutató politikája is, melynek centrumában az 1968-as gazdasági reform állt, mely kétségtelenül túlmutatott a szovjet típusú szocializmuson. Ezt a meggyőződést - a magyar politikai gyakorlaton kívül - az a történelmi tapasztalat is megerősíteni látszott, hogy a kommunista rendszerek eddig is különböztek egymástól, és ami az egyiknek nem sikerült, azt más módon, más történeti feltételek közepette, a másik sikerre viheti. (Az itt elmondott történetfilozófiai okfejtés pl. Ázsiában továbbra is valóságos lehetőséget jelent, amit a kínai kommunista rendszer jelentős sikerei napjainkban is bizonyítanak. Mondom ezt annak ellenére, hogy tudom: Kínában a proletárdiktatúra alkalmazásának következtében a demokratikus szabadságjogok, benne az emberi személyiségek jogai, súlyos torzulásokat szenvednek, de az egymilliárdot meghaladó kínai lakosság életének, létfeltételeinek növekvő színvonalon való biztosítása fontosabb pozitívum, mint a szabadságjogok korlátozásának kétségtelen negatívuma.) E közbevetett történelmi példa után visszatérve a Kádár-rendszerhez: a magyar kommunisták e rendszerben való felelősségéről a Történelmi vázlatban már szóltam, azt itt újra nem akarom megismételni.
Kádár bukása utáni időszakot tekintve és továbbra is Ungváry Rudolfnak válaszolva, a magyar kommunisták felelősségéről a következőket kell elmondanom. Az MSZMP Grósz Károly irányította Központi Bizottsága 1989. február 20-21-i ülésén, amikor elfogadta a többpártrendszert, akkor elvileg lemondott - a már amúgy sem létező - proletárdiktatúráról. Az ebben az időszakban megszülető reformköri mozgalom - benne a Budapesti Reformkör - egyértelműen nemcsak elítélte a kommunista mozgalom addigi tevékenységének jelentős hányadát - benne az elfajult proletárdiktatúrát -, világtörténeti zsákutcának minősítve a szovjet típusú diktatórikus szocializmust, hanem az MSZMP-n belül a legfontosabb nyomásgyakorló-csoportja volt annak, hogy a Grósz-féle vezetést az ellenzékkel való tárgyalóasztalhoz kényszerítse és elkezdődjenek a tárgyalások a demokratikus jogállamba való békés átmenetről.
Mindez azért történhetett meg, mert - s ez nem volt véletlen, hogy - a kelet-európai kommunista pártok közül egyedül az MSZMP-ben jött létre egy tömegmozgalom, a reformköri mozgalom, amely vállalta a múlt bűneivel való őszinte leszámolást, a parlamenti demokráciába való békés átmenettel együtt. Igaz, e mozgalomhoz tartozók többsége nem tudta saját árnyékát átlépni, továbbra is hitt a kapitalizmus nélküli demokratikus szocializmus utópiájában, de ezt a hitét, a demokratikus szocializmust, a többpártrendszerű parlamenti demokráciában akarta megvalósítani, amelyre legfeljebb azt lehet mondani, hogy ezzel a hitükkel nagyfokú politikai naivitásról tettek tanúbizonyságot.
A reformköri mozgalom kisebbsége volt az - benne motorként a Budapesti Reformkör domináns irányzata -, amely saját jószántából képes volt, ha nem is azonnal, hanem fejlődése során, a harmadik lépést is megtenni és tudatosítani, hogy az európai fejlődés jelenlegi szakaszában nem lehet a kapitalizmus nélküli demokratikus szocializmust társadalmi célként kitűzni, hogy éppen ezért rendszerváltásra van szükség és a dolgozó tömegek érdekeit ennek keretében kell képviselni; ezért a mozgalom kisebbsége e rendszerváltás érdekében - az ellenzéki pártok által is elismerten - mind tudatosabban tevékenykedett, ezzel részesévé vált annak a csapatmunkának, amely elvezetett a rendszerváltáshoz. (Történelmi példaként el kell mondani, hogy az Olasz Kommunista Párt utódpártja is képes volt erre a harmadik lépésre, miniszterelnököt is adva a polgári Olasz Köztársaságnak, míg az MSZMP utódpártja az MSZP csak a történelmi kényszer és nem az önként vállalt elhatározás következtében helyezkedett erre az álláspontra.)
A reformköri mozgalom azért csak a Magyar Szocialista Munkáspártban jöhetett és jött létre, mert a Kádár-rendszer 1962 után alapvetően különbözött a többi, kelet-közép-európai szovjet típusú szocializmusoktól; a Kádár-rendszer 1962 után inkább tekintélyuralmi rendszer, mint kemény diktatúra volt, annak minden jellemzőjével és sajátosságával együtt. Ezért ebben a pártban százezrével lehettek és voltak tisztességes, becsületes, hazájukat szerető és azért tenni akaró emberek, akik úgy gondolták, hogy párttagként többet tehetnek ezért az országért és ezzel együtt családjuk jobb jövőjéért. A reformköri mozgalomhoz tartozók és a vele szimpatizálók ezekből a százezrekből kerültek ki, akik párttagságának fő motívuma nem az önző, egyéni karrier könnyebb megvalósítása volt, hanem párttagként is képességeik-tehetségük-munkás életük által megvalósítható értelmes élet, mellyel mind a maguk érdekét, mind a haza és a remélt haladás szolgálatát megvalósíthatták. Nem volt az véletlen, hogy a magyar értelmiség jelentős hányada volt az MSZMP tagja, majd ez az értelmiség hozta létre a reformköri mozgalmat.
Mindezeket Ungváry Rudolfnak és a hozzá hasonlóknak tudomásul kellene vennie, mielőtt hozzákezdenének általában fecsegni a kommunisták felelősségéről és arról hogy a kommunistáknak - úgy általában - mennyire kell szégyenkezniük a múlt történései miatt.
Ugyanakkor nem akarom azt állítani, hogy az MSZMP volt tagjainak - ahogy erről már az előzőekben is részletesen beszéltem - nem kell önvizsgálatot tartani, a mozgalom által elkövetett bűnökért szégyenkezni és ennek során a szükséges következtetéseket levonni, mivel a párttagok között is voltak szép számmal olyanok, akik a magyar államszocializmus különböző időszakaiban súlyos bűnöket, a haza érdekeivel ellentétes, súlyos hibákat követtek el; továbbá, azt sem állítom, hogy ne lettek volna a pártban sokan karrieristák, akik előnyökért, érdekből lettek az MSZMP tagjai. De minden politikai mozgalom, méginkább az uralmon lévő párt felhígul olyan emberekkel, akik csak hasznot akarnak húzni a párttagságból. Azt is el kell mondanom, hogy nem egy ún. “pártonkivüli bolsevikot” ismertem, akik nem léptek ugyan be a pártba, de legalább annyira, vagy még inkább kihasználták a pártot, mint a pártban lévő karrieristák. Sőt, azt is tudom, hogy egyesek, megbízhatóságukat bizonyítandó, még jobban kiszolgálták a rendszert, mint a párton belül lévő, annak különböző szintű vezetőivel vitázó párttagok, akiket nyugodtan nevezhetek párton belüli ellenzékinek. Ezen volt “pártonkívüli bolsevikok” közül, a rendszerváltás után ma nem egy - volt pártonkívüliségük dicsfényében tetszelegve és arra hivatkozva -, a legkülönbözőbb magas tisztségeket töltötték-töltik be, egészen a legmagasabb állami méltóságokig.
A fentebb elmondottak azt jelentik, hogy a volt kommunistáknak, a kommunista-szocialista mozgalomnak önvizsgálatot kell tartania. Ennek kapcsán újra utalni szeretnék a Budapesti Reformkör Elszámoltatási Bizottsággal kapcsolatos állásfoglalására, melyben jogosnak ismertük el azt az igényt, hogy az MSZMP a nyilvánosság előtt számoljon el a társadalomnak az elmúlt 40 év során gyakorolt egyeduralmáról, határolódjon el az elkövetett bűnöktől és ennek során kövesse meg a nemzetet; a bűnöket elkövetőket politikailag-erkölcsileg ítélje el és várja el tőlük, hogy megbánást tanúsítsanak; majd az MSZMP működjön közre abban, hogy a lehetséges mértékig tegyék jóvá az elkövetett törvénytelenségeket.
Jólesően kell megállapítanom, hogy az elszámoltatással és az önvizsgálattal kapcsolatban a Budapesti Reformkör és Timothy Garton Ash neves angol történész álláspontja a lényeget illetően megegyezett egymással, hisz már a vele készült riport címe is azt állította: “A történelmi leckék a pereknél jobbak arra, hogy szembenézzünk a múlttal.”
A történész ennek során a riportban a következőket mondta: “Az utolsó módszert tartom a legfontosabbnak, azt, amit úgy nevezek, hogy nyilvános társadalmi és magán történelem órák. Az összehasonlító irodalom is ezt nevezi a múlttal való leszámolásnak, vagy ahogy mások mondják, ezek az igazságkeresések vagy igazságkimondások.”[155]
A Budapesti Reformkör - tíz évvel a történészt megelőzve és az általa mondottaknál egy konkrétabb és pontosabb megfogalmazásban - a Magyar Függetlenségi Párthoz intézett, már idézett állásfoglalásában, ezzel kapcsolatban a következőket mondta: az MSZMP múltjával számoljon el a nyilvánosság előtt, “járuljon hozzá az elmúlt négy évtized történelmének teljes és elfogulatlan feltárásához, hozza nyilvánosságra, tegye mindenki számára hozzáférhetővé ezen időszak politikai, állami és párt dokumentumait, bírósági, rendőrségi aktáit stb.”
Így nem alaptalanul hibáztatom mindenekelőtt az MSZMP vezetését, de az Ellenzéki Kerekasztalban tömörült pártokat is, hogy a Nemzeti Kerekasztal tárgyalásain nem néztek szembe megfelelően ezekkel a kérdésekkel és nem fogadtak el megfelelő törvényeket annak érdekében, hogy elfogulatlanul fel kell tárni a múltat; ez elkerülhetetlen részét képezte volna a rendszerváltásnak, mert ezáltal rendelkezhetett volna az utókor hiteles történelmi ismeretekkel a múltról, és a diktatórikus szocializmus áldozatai ezáltal kaphattak volna információs elégtételt. Ez az őszinte szembenézés a múlttal, a létrejövő konfliktusok katarzisa által, hozzájárult volna a nemzeti megbékéléshez és elejét vehette volna a később bekövetkező azon eseményeknek, hogy a múltat a különböző politikai erők egymás zsarolására, aktuálpolitikai harcokra használják fel. Több mint tíz évvel a rendszerváltás után a mai napig e kérdés megnyugtatóan nem lett megoldva, bár ezt a történelmi önvizsgálatot konszenzussal ma már sokkal nehezebb megvalósítani, ennek ellenére nyilvánvaló - ahogy ezt a Budapesti Reformkör egykor felismerte -, hogy a történelemmel való őszinte szembenézés nélkül nem lehet a múltat lezárni.
Igaz, a múlttal való szembenézésnek és a bűnöket-hibákat elkövetők felelősségre vonásának a formája szerintünk nem azonos az ún. lusztrációs céllal való felelősségre vonással. De az eddig előadottakból is kiderül, hogy a Budapesti Reformkör miért tartotta e helyett elégségesnek és a nemzeti megbékélés szempontjából alkalmasabbnak “a történelmi leckéket” a múlt lezárására. Ha a különböző politikai irányból jött erők - a történelmi szükségszerűség által determinálva, a rendszerváltás békés megvalósításának érdekében - kimondva-kimondatlanul megegyeztek abban, hogy a múltért jogi felelősségre vonás csak köztörvényes bűncselekmények esetén történhet, és szó sem lehet arról, hogy a későbbiek során bárkit bármiféle hátrány érhet csak azért, mert az államszocializmus idején politikai vezető szerepet játszott, akkor ezt a helyzetet el kell fogadni, akkor a későbbiek során ezt a hallgatólagos megegyezést, mint a békés, konszenzusos rendszerváltás “árát” tudomásul kell venni. Azért is tudomásul kell e helyzetet venni, mert a rendszerváltás lényege a jogállami forradalom olyan értelmezése volt, hogy szabad választások lesznek, melynek során a szavazók (a magyar nép) eldönthetik, hogy kiket választanak, kiket juttatnak a hatalomba és ezzel ítéletet mondhatnak az államszocialista rendszerben politikai szerepet betöltő személyekről is. (A magyar választópolgárok - ellentétben a polgári jobboldal és a doktriner jogi dogmatizmus későbbi képviselőivel - fel tudtak nőni e történelmi szükségszerűségből adódó megegyezés tudomásul vételéig-elfogadásáig: a második szabad választáson úgy juttatták be a hatalomba abszolút többséggel az MSZP-t, hogy miniszterelnök jelöltje az 1956-os karhatalmista Horn Gyula volt.)
Igaz, ezt a jogállami forradalmat szilárdabban, hosszabb távra szólóan lehetett és kellett volna megalapozni; a Budapesti Reformkör ezért javasolta, hogy a békés átmenetet több lépcsőben kell megcélozni, amelynek a befejeződése a mi javaslatunk szerint az Alkotmányozó Nemzetgyűlés megválasztásával és az új rendszer általa való jogi megalapozásával ért volna véget. A későbbiek e javaslatunk helyességét is igazolták, de az adott időben - a különböző politikai erők közötti bizalom hiánya és a közvetlen politikai érdekek túlsúlya miatt - e hosszabb távú szempontok mérlegelése elmaradt. Ami akkor, mindkét oldal hibájából elmaradt, azt ma, semmiféle doktriner jogi dogmatizmus hangoztatásával kikényszerített lusztráció követelésével nem lehet helyettesíteni. Hogy miért nem, erre már Antall József annak idején megadta az ismert választ: “Tetszettek volna forradalmat csinálni!”
Visszatérve Mécs Imre-Ungváry Rudolf történelmietlen, elvontan moralizáló antikommunista álláspontjához, a rendszerváltás után eltelt időszak történései nem igazolták nézeteiket sem a Kádár-rendszer, sem a volt kommunisták általában való elítélésének vonatkozásában. Az elmúlt tíz év történetéből csőstől idézhetném az ezzel kapcsolatos tényeket (bár tudom, hogy az antikommunista urak ezen nem gondolkodnak el, úgy vélik, hogy ha ez így is van, akkor annál rosszabb a tényeknek). Néhány jellemző példát azért mégis idézek.
1999-ben a prágai közvélemény-kutató intézet (IVVM) magyar és lengyel partnereivel együtt készített egy felmérést a rendszerváltással kapcsolatban; ennek során a rendszerváltást a lengyelek 67%-a, a csehek 55%-a, de a magyaroknak csak 46%-a helyeselte, értékelte pozitív változásként. Ennek ellenpróbájaként a szocialista rendszer bukását a lengyelek 22%-a, a csehek 32%-a, de a magyarok 40%-a sajnálta.[156]
A volt szocialista országokban azóta megtartott választásokon a volt kommunista pártok utódpártjai nem egy választáson győztek; így pl. 1994-ben abszolút többséget szerzett az MSZP, a volt karhatalmista Horn Gyulával az élen, vagy Lengyelországban már kétszer köztársasági elnökké választották (először Lech Walesá-val szemben) Aleksander Kwasniewski-t, a volt kommunista minisztert, a volt kommunista párt elnökét.
Az az Orbán Viktor, aki a temetésen vad antikommunista beszédet mondott, az 2000-ben a jobboldali kormány fejeként kijelentette: “Én bízom minden miniszteremben, függetlenül attól, hogy tagjai voltak-e 1990 előtt az MSZMP-nek.”[157] Ezt igazolja, hogy Stumpf István, aki a Budapesti Reformkör körül is forgolódott, ma a kormányban a kormányfő helyettese; hogy Martonyi János, (aki Németh Miklós kormányának privatizációs kormánybiztosa volt akkor, amikor a kommunista nómenklatúra tagjai állítólag - ezt is az antikommunista urak állítják, hogy - politikai hatalmukat gazdaságira váltották át, ellopva az ország vagyonának egy jelentős részét) - külügyminiszter stb. De hogyan lehet ezt összeegyeztetni azzal, hogy Kövér László, a 2002-es Fidesz választásokat irányító elnök, Medgyessy Pétert, az MSZP pártonkívüli kormányfőjelöltjét, kommunista kutyának titulálta, akiből nem lesz nemzeti szalonna. Csak úgy, hogy az “én volt kommunistám, az jó kommunista volt”, az ellentáborban lévő volt kommunista, pedig gazember!
Mécs Imre, Ungváry Rudolf, Orbán Viktor, Kövér László urak és a hozzájuk hasonlók tanulhatnának Adam Michnik-től - aki egyedül több érdemet szerzett az ellenzéki mozgalomban, mint ezek az urak együttvéve -, amikor a következőket írja:
“Lengyelország, és talán egész Európa szerencséjére a lengyelek képesek voltak a tárgyalásra és kölcsönös megértésre. Ebben nagy érdeme volt annak a két férfinak, akik nem sokkal korábban még halálos ellenségek voltak: Lech Walesanak, a Szolidaritás vezetőjének, és Wojciech Jaruzelski tábornoknak, a diktátornak, aki bevezette a rendkívüli állapotot, de aki később a kommunista diktatúrát is lerombolta. Lengyelország köszönettel tartozik ennek a két férfinak, akik nélkül a “kerekasztalnál” létrejött kompromisszum nem lett volna lehetséges.”[158]
Fentebb említett és hozzájuk hasonló antikommunista urak: a történelmi folyamatokat így is lehet, pontosabban, ha igényt tartunk a történelmi igazságra, csak így lehet szemlélni és értékelni.
* * *
Ne legyünk azonban igazságtalanok. Nagy Imre és mártírtársai temetésén meghatározó többségben voltak azok a beszédek, amelyek a nemzeti megbékélést hirdették. A Budapesti Reformkör a Történelmi Igazságtétel Bizottságához intézett levelében köszönetet mondott a gyászszertartás megrendezőinek azért, hogy a temetés megszervezésével hozzájárultak ahhoz, hogy a nemzet megindulhatott a kiegyezés és megbékélés útján.
A gyászszertartáson ennek adott hangot - többek között - Vásárhelyi Miklós, a TIB elnöke; Zimányi Tibor, aki az internáltak, recski rabok és a kitelepítettek nevében szólalt meg; Király Béla, aki az 1956-os Nemzetőrség parancsnoka volt.[159]
E gyászbeszédekből kiderült, hogy a történelmi változásokat befolyásolni akaró politikai elit többsége a nemzeti megbékélés szükségességének elismerése alapján áll, amely szükséges, de nem elégséges feltétele a demokratikus jogállamba való átmenetnek. E nemzeti megbékélést megteremtő politikai erőknek az együttműködés folyamatában ki kell alakítani az egymás iránti politikai bizalomnak azt a minimumát is, amely elengedhetetlenül szükséges a demokratikus rendszer jogi megalapozásához, kialakuló intézményeinek működéséhez. E bizalmi “rádiusz” nélkül a társadalom intézményei, gazdasága nem tud megfelelően működni; különösen így volt ez a rendszerváltozás folyamatában, amikor a békés átmenet során kellett megteremteni a jogállamiságot. A Budapesti Reformkör ettől a felismeréstől vezérelve kereste a kapcsolatot az ellenzéki pártokkal és ezért örült az e téren elért minden kis eredménynek.
* * *
A fentieken túl a nemzeti megbékélés kérdéseit általánosabb dimenzióba-, és a mát megelőlegező közegbe helyezve, a későbbiek igazolták Budapesti Reformkör tagságának azt a meggyőződését, hogy az államszocializmus múltjával a megújuló baloldalnak szembe kell nézni, és a volt kommunistáknak az elkövetett hibákért-bűnökért az erkölcsi és politikai felelősséget azért is kell vállalni, hogy a múltat le lehessen zárni. Ez a lezárás nem jelentheti - már csak a tanulságok állandó figyelembevétele miatt sem - a múlt elfeledését, de jelentheti és kell, hogy jelentse azt, hogy a múltat ne a mindenkori napi politikai érdekek igazolására, esetleg a politikai ellenfelek zsarolására használják fel; a pártokat ne elődpártjaik alapján, hanem saját, valóságos tevékenységük figyelembevételével ítéljék meg. A megbékélés érdekében meg kell szüntetni az antikommunista propagandának olcsó és napi politikai érdekeket szolgáló azon tevékenységét, hogy a szocialista-szociáldemokrata baloldal elleni harcában a múlt olyan felemlegetésével rágalmazzák e megújult és alapjában megváltozott baloldal jelenkori tevékenységét, amelyhez a jelenben lévő politikájának semmi köze. A baloldal is találhatna a jobboldal “eszménykép-előd-pártjainál” éppen elég bírálni valót, elég ha csak a volt jobboldali pártok és a fasizmus kapcsolatára utalok (arról nem is beszélve, hogy e mai jobboldali pártok a napi politikai érdekeik miatt nemcsak nem hajlandók elhatárolódni a szélsőjobb törekvéseitől, hanem jelentős részben fel is vállalják ezeket a törekvéseket).
A nemzeti megbékélés nem valósulhat meg a múlt hibáinak-bűneinek bevallása, lehetséges jóvátétele és ezzel lezárása nélkül; ez a lezárás egyúttal azt is jelenti, hogy tudomásul kell venni a különböző politikai-ideológiai törekvések legitim létét: így pl. a konzervatív jobboldalnak és a liberális, illetve szociáldemokrata baloldalnak - “váltógazdálkodásban” - egymás mellett kell élni, mivel egymást nem tudják a politikai életből “kiküszöbölni”. Ezért tudomásul kell venni és kölcsönösen el kell fogadni, hogy az egymással szemben állók nem egymás ellenségei, hanem ellenfelei, vitáik-ellentéteik mellett is mindkét oldalnak vannak értékei, amelyek együtt jelentik a magyar nemzet értékeit; éppen ezért a köztük lévő politikai harcban meg kell találni és el kell fogadni azt a közös nevezőt (a politikai értékeknek az egymás által kölcsönösen tudomásul vehető és veendő azon körét), amelyen munkálkodva mindkét politikai törekvés a maga értékeivel közösen járul hozzá a demokratikus, köztársasági Magyarország felvirágoztatásához.
A politikai értékeknek ez a legkisebb “közös többszöröse” megfogalmazást nyert a negyedik Magyar Köztársaság Alkotmányában, amelyet mindkét oldalnak mind betűjében, mind szellemében tudomásul kell venni és el kell fogadni, és politikai-törvényhozói tevékenységüket szigorúan erre az Alkotmányra támaszkodva szabad csak folytatni. Azzal együtt is így kell cselekedni, hogy ez az Alkotmány a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások bizalmatlan légkörében született, és ebből fakadóan a napi politikai érdekek a kelleténél jobban rányomták bélyegüket erre az Alkotmányra. A későbbi események egyértelműen igazolták, hogy e kérdésben is messzebbre látó volt a Budapesti Reformkör platformjának azon javaslata, hogy a parlamentáris demokráciába való békés átmenetet szakaszosan kell megvalósítani, és annak befejező szakaszát az általunk javasolt Alkotmányozó Nemzetgyűlésnek, a jogállami forradalmat kiteljesítő törvényalkotó tevékenységével kell befejezni.
E hiátussal együtt is a jobboldalnak tudomásul kell vennie és el kell fogadnia, hogy ez az Alkotmány köztársasági alkotmány, melynek keretében az a politikai pluralizmus és ebből fakadóan a különböző politikai értékek egyenjogúságának az elismerésén, az állampolgárok lelkiismereti szabadsága elfogadásának az alapján áll, melynek egyik fontos eleme hogy az állam és az egyház egymástól való szétválasztását képviseli, és mindazt, ami ebből következik. Így pl. a lelkiismereti szabadság következtében, saját döntése folytán, bármelyik magyar állampolgár bekapcsolódhat a Vatikán által meghirdetett és a magyar katolikus egyház által is kívánatosnak tartott “újraevangélizációs”-nak nevezett folyamatba, de ennek szorgalmazása, támogatása nem lehet a magyar állam ügye, ahogy a keresztény Magyarország célkitűzése meghirdetésének a támogatása sem, még kevésbé e célnak a kormányzati politika rangjára való emelése. A Magyar Köztársaság számára a keresztény Magyarország olyan történelmi értékek foglalata, amely Magyarország múltjához (és nem jelenéhez!) kapcsolódik, amely kellő megbecsülést és tiszteletet érdemel.
Bármelyik oldal sérti meg a köztársasági Alkotmányban foglaltakat az csak a köztársasági intézmények gyengítését, rosszabb esetben működésképtelenségét eredményezheti; olyan “kultúrharcot” teremthet, amely lehetetlenné teszi a különböző politikai törekvések együttműködéséhez elengedhetetlenül szükséges “bizalmi rádiusz” kialakulását és hatékony működését.
Hogyan tovább?
1989. május 29-e és június 16-a közötti időszak sajátos fordulópont volt a magyar politikai életben; több területen is új szakasz kezdődött a békés átmenet feltételeinek megteremtéséhez vezető úton.
Az MSZMP KB 1989. május 29-i ülése fogadta el az őszi, rendkívüli pártkongresszust, amelyet a reformköri mozgalom oly kitartóan szorgalmazott: ezzel megkezdődött a kongresszusra való felkészülés, a platformok-programok alapján célul kitűzött küldöttválasztás. E KB-ülés után gyorsult fel Grósz Károly bukásának folyamata, ekkor vált nyilvánvalóvá, hogy a főtitkár nem képes megbirkózni a párt előtt álló feladatokkal és hogy a párt irányítása átszervezésre szorul, ami a KB következő ülésén be is következett.
1989. június 10-én megszületett a megállapodás a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások megkezdéséről, amelyek június 13-án el is kezdődtek. Itt említendő június 16-a, Nagy Imre és mártírtársai temetésének a napja, amely lezárt egy szakaszt a nemzeti megbékéléshez vezető folyamatban.
A reformköri mozgalom is hozzákezdett II. országos, szeptemberi budapesti tanácskozásának a megszervezéséhez, amely céljában a pártkongresszusra való felkészülést szolgálta.
Ezek a politikai folyamatok nemcsak egymással párhuzamosan, hanem sokszor egymásra hatva, egymást keresztezve haladtak előre, megoldva és létrehozva újabb és újabb konfliktusokat az MSZMP-vezetése, az ellenzék és a reformköri mozgalom között.
Ebben a bonyolultan összetett, az egyes szálakat sokszor szétválasztani sem lehetséges folyamatban a reformköri mozgalomnak - benne a Budapesti Reformkörnek - meg kellett próbálni létrehozni saját platformját, ennek során meghatározni az MSZMP-n belül létező többi platformhoz (így a pártvezetés programjához) való viszonyát; meg kellett szerveznie a platformját támogató küldöttek megválasztását, egyúttal kialakítani a küldöttválasztás egész rendszerével kapcsolatos álláspontját; közben figyelemmel kellett kísérnie a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások menetét és egy-egy vitatott kérdésben állást kellett foglalnia.
Mindezek mellett szerveznünk, majd meg kellett tartanunk a reformköri mozgalom budapesti tanácskozását, továbbá saját arcunk megőrzésére törekedve részt kellett vennünk a párt rendkívüli kongresszusán.
A továbbiakban az itt felsorolt feladatok megoldásában való részvételünkről kívánok szólni. Ezek előadását nagymértékben megnehezíti, hogy a párhuzamosan futó, sokszor egymásba gabalyodó problémákat egymástól elválasztva, egymás után kell elmondanom, ami kénytelen ismétléseket is eredményez; továbbá elkerülhetetlenül sérül a történeti-logikai egység megvalósítása, mert az események előadása folyamán hol az egyik, hol a másik rovására kell kompromisszumot kötnöm.

Ötödik rész
A Budapesti Reformkör a mozgalom két országos tanácskozása között. 
Az MSZMP platformjai, és küzdelem a platformok alapján 
demokratikusan megválasztott kongresszusi küldöttekért. 
A párt Elnökségének létrejötte: új kompromisszum a párt vezetésében. 
A Budapesti Reformkör harca a Grósz-Jassó-vonallal
E résszel hozzákezdek az MSZMP KB 1989. május 29-i ülésétől szeptember végéig, a budapesti pártértekezletig tartó időszak problémái egy jelentős részének az áttekintéséhez. Ebben az időszakban a KB június 23-24-i ülésén bukott meg Grósz Károly, mint első számú vezető és jött létre a pártvezetés új kompromisszuma. Ekkor kezdődött az állampárt lebontásának és az új párt megteremtése soron következő fő harci feladatának, a kongresszusi küldöttválasztásnak az elindulása. Erre az időszakra esett a reformköri mozgalom II. budapesti tanácskozásának a megszervezése. Ebben az időszakban folytak a Nemzeti Kerekasztal tárgyalások, melyeket állandó figyelemmel kellett kísérnünk, mert ezek a tárgyalások a pártállam lebontását szolgálták.
A budapesti tanácskozás sikeres megvalósítása érdekében június 7-én a budapesti tagok megválasztásával létrehoztuk a tanácskozás Előkészítő Bizottságát és szorgalmaztuk a vidéki tagok delegálását; június 23-án hoztuk létre az MSZMP Budapesti Reformkörök és reformalapszervezetek Koordinációs Tanácsát.[1a] (A Budapesti Reformkörnek mindkét szervezet megteremtésében kezdeményező szerepe volt; a Koordinációs Tanácsot a Budapesti Reformkör szervezőbizottsága irányította, mondhatom azt is, hogy a Tanács, a szervezőbizottság fedőszerve volt. Állandó tagjai a Budapesti Reformkörből kerültek ki, ezenkívül a budapesti reformkörök és alapszervezetek egy-egy tagot delegálhattak a Tanácsba.)
Május végén a XIII. kerületben néhány párttag (Bacsák Gábor, Kispál Zoltán, Dr. Kiss István, Szécsényi Tibor) létrehozta XIII/31. számú reformalapszervezetét; a Budapesti Reformkör ezzel az alapszervezettel együttműködve teremtette meg a budapesti reformkörök és alapszervezetek információs szolgálatát és a Koordinációs Tanácsot is ezen a bázison, minden páratlan hét péntekjén, 17 órakor kezdődő ülésekkel, a XIII. ker. Rajk László u. 40-ben működtettük. Ez az együttműködés rendkívül termékeny volt; ezzel a munkával oldottuk meg azt a feladatot, melyet eredetileg a budapesti II. sz. Reformkörnek szántunk.
Dr. Somos Iván, Sóskuti Márta, Szabó Zoltán, Szántó György személyében szóvivőket választottunk.
Folytatódott a reformkörök és reformalapszervezetek létrehozása; ebben a Budapesti Reformkör tagjai meghatározó szerepet játszottak: nem egy tag több helyen is - munkahelyi, területi, kerületi reformkör, vagy alapszervezet, Budapesti Reformkör - tevékenykedett, pártszervezetekben előadásokat tartott, sajtómegnyilvánulásokban vett részt. (Ezek konkrét és részletes bemutatása nagymértékben kitágítaná a vizsgálódás kereteit és átvezetne a budapesti reformkörök történetéhez, melynek tárgyalására a jelen munka nem vállalkozik.)
A Budapesti Reformkör szokásos és eddig hetente szerdán rendszeresen megtartott összejövetelei-vitái fellazultak, rendszerességük valamelyest csökkent.
Az MSZMP vezetésében lévő Grósz-Jassó-vonal és a Budapesti Reformkör közötti konfrontáció ebben az időszakban nemcsak folytatódott, hanem ki is éleződött és a Budapesti Pártbizottsággal való nyílt sajtópolémiába torkollott. A Kör tovább élte a párton belüli frakció-jellegű életét, és rendkívül élesen bírálta mindazt, amellyel a párt vezetésében nem értett egyet. Ez nemcsak a pártvezetésnek nem tetszett, a reformköri mozgalomban is voltak olyanok, akik ezzel nem értettek egyet.
Az egyik ilyen megnyilvánulás Szenes Imrének, Körünk reformkommunista tagjának a véleménye volt, aki 1989. június 14-én kelt naplófeljegyzésében a következőket írta: “A budapesti reformkör szokásos szerda esti összejöveteléhez hasonlóan a fő téma mellett ma is napirendre kerültek az aktuális politikai kérdések. Ezek vitája során néhányszor már korábban is szembe kerültem egyes hangadók “ultrareformerkedő” nézeteivel. Ezek jellemzője az, hogy lehetőleg mindig a nyilvánosság felé is dokumentálni, bizonygatni akarják, hogy mi mennyire szemben állunk a Grósz-féle pártvezetéssel. Erőltették ezt olyankor is, amikor bár igazuk volt, de taktikai okok miatt én nem tartottam célszerűnek a nyilvános polémiát, csak a párton belülit; például nem sajtónyilatkozattal, hanem a pártvezetéshez intézendő határozott hangvételű kritikai levéllel. Taktikai szempontként az olyan nyilvános vitát tartottam elkerülendőnek, amelynek témáját az ellenzék az egész párt ellen kihasználhatja.”[1b]
A másik megnyilvánulás Nagy Mihály, Új Fórumban megjelent írásából való:
“A mozgalom belsőleg megosztott lett. Néhány reformkör vezetősége szinte a kezdetektől arra törekedett, hogy a megújulás bizalmi és mozgalmi tőkéjét egy önálló pártidentitás megteremtésére és nem elsősorban az MSZMP-n belüli folyamatok befolyásolására fordítsa. Ennek szerves része a mai vezetés lejáratása. Hangzatos nyilatkozataik, kérlelhetetlen arroganciájuk mögött nem áll ott a reformköri mozgalom egésze.”[2]
Nagy Mihály bár itt nem nevezi meg név szerint a Budapesti Reformkört - más írásaiban, felszólalásaiban ezt nem egyszer megtette -, de megjegyzéseit minden bizonnyal nekünk (is) adresszálta, melyek egy részét el kell fogadnom: valóban egy önálló párt megteremtésére irányult tevékenységünk és már az MSZMP-n belül létrehozott frakcióval e célból tevékenykedtünk.
* * *
E részben - a Kör heti összejöveteleinek bemutatása és az azokon tárgyalt témák mellett - négy nagyobb kérdéskörrel fogok foglalkozni. Először is be akarom mutatni az MSZMP-n belül létrejött platformok döntő többségét: mikor és kik hozták őket létre, melyek a legjellemzőbb tulajdonságaik. Ha ugyanis a reformköri mozgalom a kongresszusi küldöttek választását platformok szerint kívánta megvalósítani, akkor ismernünk kell ezeket a platformokat. De ismernünk kell őket azért is, hogy lássuk: milyen törekvések voltak az MSZMP-n belül a párt megújítására, milyen összecsapások voltak várhatóak a kongresszuson a jövendő párt politikájának kialakítására?
Másodszor foglalkozni kívánok azzal, hogy mi jellemezte ezt a kongresszusi küldöttválasztást, hogy sikerült-e elérnünk a platformok alapján álló demokratikus küldöttválasztást vagy sem, hogy a reformköri mozgalom milyen eredményt ért el a küldöttválasztáson, sikerült-e a delegálható küldöttek többségének a megnyerésével belülről elfoglalni a pártot?
Harmadszor meg kell vizsgálni a párt legfelsőbb vezetésében ezen időszakban létrejött hatalommegosztás természetét, célját, jelentőségét és ennek programatikus eredményét, a Pozsgay bizottság által előkészített: Az MSZMP programnyilatkozat-tervezeté-t; továbbá, negyedszer, ennek az új vezetésnek az idején a Budapesti Reformkör harcát a Grósz-Jassó-vonallal szemben.
A Budapesti Reformkör 1989. május 31-i ülése
A Budapesti Reformkör tevékenységében e szakasz nyitánya a Kör 1989. május 31-i ülése volt: ezen Kerekes György számolt be a helyi ellenzéki szervezetekkel való tárgyalásokról (elmondta, hogy az ellenzék bizalmatlan velünk szemben; a helyi kerekasztalokkal kellene hatni a csúcson lévő tárgyalásokra); Szántó György javaslatot terjesztett elő a Budapesti Reformkör munkamódszerére; én a Tóth Andrással, Forgács Imrével és Fejti Györggyel való találkozásunkról adtam tájékoztatást; az ülés legfontosabb témája a kongresszusra való felkészülés vitája volt, mellyel kapcsolatos javaslatokat Szabó Zoltán terjesztette elő.
Az ülés vitáján a következő előterjesztéseket fogadtuk el és állásfoglalásokat hoztuk:
Szántó György javaslata az MSZMP Budapesti Reformkörének munkamódszerére és az elkövetkező legfontosabb feladatokra a következőket foglalta magában:
“A Kongresszusra való felkészülés is szükségessé teszi, hogy energiáinkat a kerületi, lakóterületi és munkahelyi tevékenységre összpontosítsuk. Ezzel párhuzamosan kell megszerveznünk az MSZMP-reformkörök országos tanácskozását Budapesten.
Mindannyian tevékenyen vegyünk részt egy kerületi reformkör munkájában, illetve alakítsunk ilyeneket. Haladéktalanul létre kell hozni a budapesti és országos Információs Szolgálatot, megszervezni a hírláncot, mindenki kapjon listát a résztvevőkről.
Sokszorosítani és terjeszteni szükséges saját platformunkat, a szegedi platformtervezetet, valamint eddigi állásfoglalásaink teljes szövegéből egy összeállítást. Alakuljanak a feladatokra munkacsoportok.
A szerdai ½ 6-os összejövetelek a Villányi úton Reformklubként folytatódjanak. Legfeljebb kéthetente rendezzünk itt nyilvános vitákat, előre meghirdetve. Ha állásfoglalást kívánunk kibocsátani, annak tervezetét előzetesen hozzáférhetővé kell tenni, vagy a vita alapján utólag szövegezzen egy közzétételre is felhatalmazott szerkesztőbizottság. Az összejövetelek időtartamát szavazással előre ésszerűen korlátozzuk. Szavazáshoz a nyitólétszám fele szükséges.
A reformkör 3 szóvivőt választ. Ők - e minőségük feltüntetése mellett - nyilatkozhatnak. A maga nevében a Szervező Bizottság is nyilatkozhat.
Javasoljuk a budapesti reformkörök összehívását, június 6-án ½ 6-ra a Villányi útra.
Az összejövetelen javasolni fogjuk az MSZMP Bp.-i reformkörei Koordinációs Bizottságának a létrehozását. A Koordinációs Bizottság nem irányít, hanem koordinál és képvisel. A reformkörök teljes önállóságát a Koordinációs Bizottság nem korlátozhatja.
1989. május 31.
Szántó György”[3]

A javaslatot az ülés elfogadta, de ennek ellenére a későbbiek során a benne foglaltaknak csak egy része valósult meg.
Az ülésen Szabó Zoltán a kongresszussal kapcsolatban két javaslatot terjesztett elő - állásfoglalás a pártkongresszusról és határozati javaslat a pártkongresszus megrendezéséről -, melyeket alapos vita után elfogadtunk és felkértük az Országos Sajtószolgálatot, hogy bocsássa azokat a sajtó rendelkezésére.
Ez meg is történt és a Népszabadság 1989. június 12-i számában közölte mindkét anyagot:
“Az MSZMP Budapesti Reformkörének állásfoglalása a pártkongresszusról
Az MSZMP Budapesti Reformköre üdvözli az MSZMP KB május 29-én elfogadott határozatát, miszerint - korábbi döntését megváltoztatva, a párttagság kívánságának megfelelően - 1989 őszére összehívja a párt kongresszusát. Megítélésünk szerint e kongresszus és az azt megelőző viták történelmi jelentőségű feladata az MSZMP megújítása, korszerű, a többpártrendszerű, szabad választások követelményeinek megfelelő, baloldali politikai párttá alakítása. A kongresszus előkészítésével és lebonyolításával kapcsolatos, nyilvánosságra került elképzelések azonban azt az aggodalmat alapozzák meg, hogy ez csak részleges és időleges megújulás lesz, s abban döntően nem a párttagság, hanem az apparátus akarata fog tükröződni.
Véleményünk szerint a kongresszus demokratikus előkészítését az szolgálja, ha a párttagság egészének módot adunk a párt megújításával kapcsolatos álláspontok, elképzelések megismerésére, megvitatására és arra, hogy küldötteit az e vitákban kifejtett vélemények alapján válassza meg. Nem a csúcson folyó előkészületekbe kell tehát a tagság előre megválasztott képviselőinek egy részét bevonni, hanem a tagság egészével kell párbeszédet folytatni és ennek alapján küldötteket választani. Ilyen szemszögből viszont a küldöttek minél későbbi megválasztása volna kívánatos.
Éppen ezért a jelenleg is folyó küldöttválasztó pártértekezletek megtartása elsietett, ebben a formában nem szolgálják a demokratikus megújulási törekvéseket. Megítélésünk szerint ezt a folyamatot a Központi Bizottságnak le kellene állítani, a már megválasztott küldöttek mandátumát pedig megsemmisítenie. Ennek elmaradását kénytelenek lennénk olyan kísérletnek tekinteni, mellyel a reformszólamokat hangoztatók, de a valódi reformtörekvéseket tetteikben nem vállalók a reformszárny megszerveződését kívánják meggátolni.
Nem értünk egyet azzal az elképzeléssel, hogy a platformok képviselői saját alapszervezetükben harcolják ki küldötti mandátumukat. Az alapszervezeteknek ugyanis csak egy töredéke delegálhat küldöttet, így a kongresszus részvevőit csak további, indokolatlan szűrők beiktatásával lehet az alapszervezetekben megválasztott párttagok közül kiválasztani. Ezzel szemben a közvetlen küldöttválasztást támogatjuk.
Vitatjuk a párt vezető testületeinek megválasztására vonatkozó, eddig körvonalazott alternatív elképzeléseket is. A nagy létszámú, de ritkán ülésező választmány nem tudna érdemi demokratikus ellenőrzést gyakorolni az operatív irányító szervek munkája felett, így súlyos politikai kérdésekben az elnökség és apparátusa döntene. A túlnyomó részt megyei testületek által delegált KB-ban viszont a központi és megyei apparátusok együttes befolyása válna meghatározóvá.
Mindezen megfontolások alapján a mellékelt határozati javaslatokat bocsátjuk vitára a párttagság körében. Kérjük a párt tagjait és szervezeteit, támogassák javaslatunkat. Egyetértő nyilatkozatukat a budapesti XIII/31. reform-alapszervezet információs irodájába (Bp. XIII., Rajk László utca 40.) várjuk.
Határozati javaslatok
az MSZMP KB-nak a pártkongresszus megrendezéséről
1. Az MSZMP KB 1989. november 16-ára összehívja az MSZMP kongresszusát. A kongresszus feladata:
- a pártállamból a jogállamba vezető útra vonatkozó politikai program megalkotása;
- a gazdasági válságból kivezető program kidolgozása;
- a párt új működési szabályzatának elfogadása;
- a párt (új szabályzat szerinti) vezető testületeinek megválasztása.
A kongresszus munka- és ügyrendjére a KB javaslatot fogad el, amelyet pártvitára bocsát.
2. A kongresszusi küldötteket a tagság közvetlenül, a jelöltek által képviselt platformok alapján, körzeti listás választással delegálja. A KB és a KEB tagjai szavazati joggal vesznek részt a kongresszuson.
3. Kongresszusi választókörzetet alkotnak:
- Budapesten a kerületek;
- azon települések, amelyek pártbizottsága által irányított pártszervezetek összesített taglétszáma az ezer főt meghaladja;
- az egy országgyűlési választókerületet alkotó, a fenti két kategóriába nem tartozó települések összevontan.
A választókörzetbe az annak területén működő pártbizottságok által irányított pártszervezetek, továbbá az annak területén működő közvetlen irányítású alapszervezetek tagsága tartozik. A körzet minden (megkezdett) ezer fő után egy küldöttet delegálhat.
4. A választás megszervezéséért és lebonyolításáért a területileg illetékes pártbizottság felelős.
5. Az adott körzetben küldötti mandátumra pályázó párttagok körzeti listákat állítanak össze. A listán - rögzített sorrendben - annyi névnek kell szerepelnie, ahány küldöttet az adott körzet delegálhat. Egy párttag egy körzetben csak egy listán szerepelhet. Egy párttag legfeljebb két körzetben: a munkahelye és a lakóhelye szerinti körzetben pályázhat mandátumra.
6. A közös listán szereplő pályázók a kongresszusi dokumentumokra vonatkozó közös tézisrendszert, platformot, programot állítanak össze, amelyet szeptember 15-ig, a listával együtt be kell nyújtani az illetékes pártbizottsághoz. A listákat és a hozzájuk tartozó platformokat a pártbizottság szeptember 20-ig közzéteszi.
7. A választási kampány szeptember 18-tól október 29-ig tart. A platformok képviselőit a körzetben ez idő alatt tartott minden pártrendezvényről értesíteni kell, ahol azok megjelenhetnek, vitákat folytathatnak, kifejthetik saját álláspontjukat. Nézeteik ismertetésére, népszerűsítésére az egyes platformok képviselői gyűléseket rendezhetnek. Az ezek lebonyolításával kapcsolatos technikai feladatokat az illetékes pártbizottságok vállalják.
8. A választási kampány alatt az egyes platformok szabadon, de egyenlő mértékben vehetik igénybe az illetékes pártbizottság rendelkezésére álló sajtó- és propagandalehetőségeket.
9. A választásokat október 30. és november 2. között a körzethez tartozó pártszervezetekben, titkosan kell lebonyolítani. A párttagok a körzetben megalakított listákra adhatják le szavazatukat. A szavazatokat a - pártbizottság pecsétjével és az egyes listák képviselőinek aláírásával - lezárt urnákban a pártbizottságra kell szállítani. November 3-án, a körzet valamennyi listája képviselőjének jelenlétében kell az urnákat felbontani és a szavazatokat megszámolni. A körzet mandátumain a listák a rájuk leadott szavazatok arányában osztoznak. A töredékmandátumok a legerősebb listát illetik. A listákra jutó mandátumokat a listák élén álló párttagok kapják. Ha egy párttagot két listán is megválasztanak, szabadon dönthet, hogy melyik listán szerzett mandátumáról mond le a sorban utána következő javára.
10. A választások tisztaságával és szabályosságával kapcsolatos panaszokat első fokon az illetékes pártbizottság végrehajtó bizottsága, másodfokon a KEB bírálja el.
11. A KB május 8-i, pártértekezlet összehívásáról szóló határozata nyomán esetleg már megválasztott küldöttek mandátuma semmisnek tekintendő.
12. A párt vezető testületeit és tisztségviselőit a kongresszuson elfogadott működési szabályzatnak megfelelően kell megválasztani.

Az MSZMP Budapesti Bizottságának és a kerületi pártbizottságok újjáválasztásáról
1. Az MSZMP Budapesti Bizottságát és kerületi bizottságait a kongresszusi küldöttek megválasztásával együtt kell újraválasztani.
2. Az egyes kerületi (körzeti) listákon a kerületi pártbizottság létszámának megfelelő számú párttagnak kell szerepelnie.
3. A kerületi pártbizottságokat e listák alapján, közvetlenül választja a kerület párttagsága.
4. A kerületi pártbizottságokban az egyes listák képviselői a rájuk leadott szavazatok arányában foglalnak helyet. A pártbizottsági helyek elosztására nézve a kongresszusi mandátumok elosztásának elveit értelemszerűen kell alkalmazni.
5. Az MSZMP Budapesti Bizottságának tagjait a megválasztott pártbizottságok a kerületek párttaglétszámával arányosan delegálják.”[4]

Ezeknek az anyagoknak a megjelentetését minden bizonnyal nagy hezitálások előzték meg; erre enged következtetni, hogy megjelenésük - május 31-e után - mintegy két hetet váratott magára; továbbá, hogy egy lényeges kérdésben nem a reformköri mozgalom álláspontja látott napvilágot.
A Népszabadságban megjelent határozati javaslat 2. pontjában ugyanis a következő olvasható: “A KB és a KEB tagjai szavazati joggal vesznek részt a kongresszuson.” Ma már nem lehet kideríteni, hogy e passzus hogyan került a publikált határozati javaslatba? Lehet, hogy ez volt a feltétele az anyagok közlésének, vagy a szerkesztőség megváltoztatta szövegünket? Tény azonban az, hogy 1989. július 18-án a budapesti reformkörök és reformalapszervezetek koordinációs tanácsa, majd szeptember 9-én a reformkörök országos koordinációs tanácsa is kijelentette, hogy nem tartaná demokratikusnak, ha a KB és a KEB tagjai - anélkül, hogy megválasztották volna őket kongresszusi küldötteknek - a pártkongresszus munkájában szavazati joggal rendelkezve vennének részt.[5]
Az MSZMP Grósz-féle vezetése nyilvánosan nem reagált javaslatainkra, egyszerűen nem vett róluk tudomást. Azon, hogy mind Grósz Károly, mind Jassó Mihály hallgatással mellőzték javaslatainkat azért sem kell csodálkoznunk, mert majd a későbbiekben láthatjuk, hogy mindazokat a hibákat a küldöttek választása során elkövették, melyektől javaslatainkban óvtuk a pártvezetést. Így azt kell előre bocsátanom, hogy a kongresszusi küldöttválasztás során nem sikerült elérnünk a platformok alapján megvalósuló demokratikus küldöttválasztást. Ezért nemcsak Grósz Károlyt és - a budapesti választásokat illetően - Jassó Mihályt kellett hibáztatnunk; szintén súlyos felelősség terhelte ez ügyben a hamarosan megválasztásra került elnökség minden tagját, közülük is különösen Nyers Rezsőt, a párt megválasztott elnökét, illetve Vastagh Pált, a Mandátumvizsgáló Bizottság elnökét, aki e posztján is szervilisen kiszolgálta Grósz Károlyt.
* * *
Az előzőekben láttuk, hogy a kongresszusi küldöttek megválasztásával kapcsolatban a Budapesti Reformkör javaslatának sarkpontja a platformok szerinti küldöttválasztás volt, ezért szemügyre kell vennünk az MSZMP-n belül létrejött legjelentősebb platformokat, köztük a reformköri mozgalom platformjait is.
A./ Platformok az MSZMP-n belül
Elöljáróban arra kell utalnom, hogy az MSZMP válsága programválságban is testet öltött. A válság hatására megszülető reformköri mozgalom e programválság kiküszöbölése céljából fogott hozzá a reformszárny platformjának a létrehozásához. E pártválság megoldására ezek után az MSZMP-ben más csoportosulások is megjelentek, amelyek szintén megteremtették saját platformjaikat. Valóságos platform-létrehozási láz tört ki, melyben egyes személyektől kezdve (pl. Dr. Jávorszki András, Kaposvár), pártszervezeteken keresztül (pl. a Németvölgyi úti általános iskola pártszervezete, Budapest), a párton belüli csoportosulásokig (pl. Összefogás...) és egyes csoportosulásokon belül is (pl. a reformköri mozgalomban) különböző platformok születtek; majd egyes kongresszusi küldöttek a kongresszus ideje alatt is - egyesek naponta változtatva hovatartozásukat - létrehozták platformjaikat, miközben létezett a Pozsgay-féle munkabizottság által elkészített és a párt vezetése által javasolt program-tervezet is.
Ez a platform dömping - s majd látni fogjuk, hogy -, az egymással össze nem egyeztethető platformok születése mutatta az MSZMP programválságának a mélységét, melynek előbb vagy utóbb el kellett vezetnie egy szervezeti patthelyzethez, a párt bénultságához, melyet csak egyetlen egy módon lehetett volna értelmesen feloldani: a különböző politikai erők törekvéseinek olyan konfrontálásával, amely szétválásukhoz vezet.
Tudjuk, hogy a reformköri mozgalom a Grósz-vezetés elleni harcában meghirdette a párt elfoglalását, ami azt jelentette, hogy a mozgalom törekvéseit szándékoztunk a pártban győzelemre vinni: ezért is kell ismernünk a pártban lévő különböző platformok jellegét, hogy milyen ellentétek voltak e különböző platformok között és ennek fényében milyen lehetőség kínálkozott a reformköri mozgalom párton belüli győzelmére.
Azt is látjuk majd, hogy a mozgalom reformszocialista többségi irányzata - feladva a párt belülről való elfoglalásának célkitűzését - az őszi budapesti tanácskozás után stratégiát váltott és a pártot - Nyers Rezső hatására - az áramlatok szövetségeként tételezte, ami szintén szükségessé teszi, hogy megvizsgáljuk ezeket az áramlatokat, hisz csak ismeretükben lehet eldönteni, hogy lehetséges-e közöttük a szövetség, vagy sem?
Nincs terem az összes platform részletes bemutatására. Azt a néhány legjelentősebb platformot-programot szándékozom csak szemügyre venni, amelyek a későbbiek során meghatározták az MSZMP sorsát, illetve, melyekkel össze kívánom hasonlítani a Budapesti Reformkör platformját.
* * *
Ízelítőül azonban felsorolom a megszületett platform-, illetve program típusokat a létrejöttük sorrendjében:
- 1989. április 5.: a Budapesti Reformkör platformja; javaslat a megalakítandó reformszárny platformjára, (majd a különböző reformkörök több platformja és a reformköri mozgalom platformtörekvései);
- 1989. május 6.: Felhívás a Magyar Szocialista Munkáspárt marxista egység-platformjának a létrehozására; a platform a június 10-12.-i ülésen jött létre;
- 1989. június 8.: “Népi demokratikus” platformfelhívás; június 29-én megalakul az MSZMP Népi Demokratikus platformja;
- 1989. július 1.: Összefogás az MSZMP megújításáért;
- 1989. július 26.: Mit képviseljünk? Az MSZMP Budapesti Bizottsága Végrehajtó Bizottságának anyaga;
- 1989. augusztus 19.: Történelmi utunk tanulságai. Az MSZMP programnyilatkozata (tervezet);
- 1989. október 5-7.: az MSZMP/MSZP kongresszusán született platformok:
- 1989. október 5.:
Küldöttek szövetsége a tagság pártjáért;
Platform az MSZMP - ért;
Platform a vidék esélyegyenlőségéért;
- 1989. október 6.:
Fiatal küldöttek csoportja;
- 1989. október 7.:
Agrár és élelmiszer-gazdasági platform;
Egészséges Magyarországért platform;
Ifjúságért platform;
Munkás tagozat.
E platformokon kívül még meg kell említenem az MSZMP-vel érintkező, azon belül is, meg kívül is levő két mozgalmat: a Baloldali Alternatíva Egyesülést (1988. szeptember 28) és a Münnich Ferenc Társaságot (1988. november 11), melyek tagságának jelentős része az MSZMP tagja is volt, és tagságukon keresztül igyekeztek törekvéseik szellemében befolyásolni az MSZMP-t.
Ez a felsorolás is sokatmondó: egyrészt jelzi a párton belüli különböző partikuláris érdekek artikulálódását, másrészt a zavarosban halászni akaró karrieristák hatalmat megcélzó talpra ugrását.
I. Az MSZMP reformköreinek platformjai
Az előzőekben jelzett platform-dömping írásban is megfogalmazott produkcióit jórészt a reformköri mozgalom szolgáltatta. Ez egyrészt pozitív folyamat volt, mert megmutatta, hogy a párttagság aktív csoportjainak van véleménye az ország és a párt helyzetéről, s ezt a véleményét tevékenyen, a történelmi folyamatokat befolyásolóan képviselni akarja; másrészt a reformköri mozgalom sokszínűségét is jelezve egyúttal a mozgalom azon gyengeségét is kifejezte, hogy az nem volt képes egy önálló, az egész reformköri mozgalom - vagy annak többsége - által elfogadott platform kidolgozására.
Ez a helyzet azt a paradoxont eredményezte, hogy miközben a reformköri mozgalom által kiharcolt kongresszusra platformok alapján történő demokratikus küldöttválasztást követeltünk, ugyanakkor nem volt országosan elfogadott platformunk.
Több kísérlet is volt e közös platform létrehozására, de e kísérletek mindegyike elbukott a mozgalomban lévő - egyes esetekben kívülről is szított - ellentétek miatt.
Az MSZMP Budapesti Reformkörének platformját szerettük volna - vita után - a reformszárny platformjaként elfogadtatni; bár a platformhoz több reformkör csatlakozott, még több fejezte ki a benne foglaltakkal való egyetértését, egyesek kiegészítő javaslatokkal is élve, de - ahogy már bemutattam - sem a kecskeméti, sem a szegedi tanácskozás nem mutatott hajlandóságot platformunk elfogadására.
A reformkörök II. országos budapesti tanácskozásának előkészítő bizottsága Vass Csaba vezetésével egy dokumentum-előkészítő, szerkesztőbizottságot küldött ki a reformköri mozgalom közös platformjának a kidolgozására; ez sem vezetett azonban eredményre, mert a késve elkészített javaslat nem kerülhetett a tanácskozás plenáris ülése elé, így az nem került megvitatásra és elfogadásra. Ennek ellenére a tanácskozás után megjelent Állásfoglalás a párt programtervezetéről azt mondja, hogy az országos tanácskozás kialakította álláspontját a Pozsgay vezette bizottság által készített dokumentumokról, és azokat pártvitára elfogadhatóknak tartja; egyúttal - annak tételes megjegyzésekkel, kiegészítésekkel, módosításokkal való kritikája mellett - saját platformjukat is közreadják törekvéseik részletesebb bemutatása végett. A nagy kérdés azonban az volt: hogyan tudtak olyan platformot közreadni, amelyet az arra illetékes grémium (a budapesti tanácskozás) nem fogadott el, tehát közös platformként nem létezett?
Mindebből, a rendkívül zavaros, összekuszálódott és nehezen átlátható helyzetből az következett, hogy a reformköri mozgalom képviseletét vállalni szándékozó kongresszusi küldöttek nem támaszkodhattak a mozgalom által közösen elfogadott platformra, amelyet képviselhettek volna; tovább tetézte a bajt, hogy a mozgalom Országos Koordinációs Tanácsa lényegében elfogadta a Pozsgay-bizottság által elkészített programtervezetet, ezzel feladta a mozgalom önálló arculatát, ami oda vezetett, hogy lemondott a párt belülről való elfoglalásáról és e helyett a pártot az áramlatok szövetségeként képzelte el, ezzel nemcsak hozzájárult, hanem elő is segítette a kongresszuson létrejött elvtelen kompromisszumot.
Az alábbiakban meg kell vizsgálni és be kell mutatni azt, hogy hogyan jöhetett létre ez a helyzet és e folyamatban kell megvizsgálni a Budapesti Reformkör platformját - és a Körben született más törekvéseket -, valamint a szegedi, a kecskeméti reformkörök platformjait, továbbá ezeket a platformokat és a szegedi és budapesti országos tanácskozások anyagait kell egymással, illetve az MSZMP-n belül született más platformokkal (különös tekintettel a Pozsgay-bizottság anyagával) összevetni, figyelembe véve, hogy a rendkívüli kongresszuson milyen politikai törekvések határozták meg a kongresszus menetét.
1. A Budapesti Reformkör platformjáról
Ugyan a Csongrád megyei reformkör alakult meg elsőnek, és az 1988. november 29-i nyilatkozata, Reformköröket a pártban is! volt az első reformköri felhívás, de a 2-3 flekkes szöveget még nagy túlzással sem lehet platformnak tekinteni. A reformköri mozgalom első - és minden bizonnyal legjelentősebb - platformja az MSZMP Budapesti Reformkörének 1989. április 5-én elfogadott platformja volt.
Ez sem volt egy tökéletes, minden kérdésben helyes álláspontot képviselő platform, bár a Kör későbbi állásfoglalásai egyes részeit konkretizálták-pontosították, mégis egyes megállapításait az évek múlásával túlhaladta az idő; de emellett is nem kis büszkeséggel állapíthatom meg, hogy a platformban kifejeződő állásfoglalás megállapításainak döntő többségét az elmúlt történelmi változások hitelesítették.
Melyek e platform legáltalánosabb jellemzői?
a./ A magyarországi kommunista mozgalom valóságnak megfelelő, igaz jellemzése; az MSZMP Nagy Imre által képviselt irányvonalának, mint követendő példának az elfogadása; az új párt legfőbb jellemzőinek a felvázolása;
b./ a kommunista mozgalom pártjai által elkövetett bűnöktől-súlyos hibáktól való következetes és radikális elhatárolódás és ezzel együtt a diktatórikus szocializmus történelmi zsákutcának való minősítése;
c./ a különböző tulajdonformák egyenjogúságát elismerő, tehát szektorsemleges, vegyes tulajdonon alapuló, a piac által vezérelt és a tőke-hatékonyság dominanciáját elfogadó gazdaság megteremtésének a célul kitűzése, melynek elkerülhetetlen modernizációjával leszünk csak képesek létrehozni a szociális piacgazdaságot és csatlakozni az európai gazdasági integrációhoz;
d./ a demokratikus jogállamba való békés átmenet többlépcsős útjának a felvázolása, melyben a jogállami forradalmat az Alkotmányozó Nemzetgyűlés megválasztásával és ennek törvényalkotó tevékenységével fejeznénk be, amely eredményezheti akár a rendszerváltást is;
e./ a társadalom felkészítése a fentiekből fakadó szükségszerűen bekövetkező változásokra (pl. a munkanélküliségre; ennek kezelésére kapcsolatos javaslatok kidolgozása); ezzel a rendszerváltás hallgatólagos tudomásul vétele és elfogadása;
f./ a platform célul tűzte ki az MSZMP-n belül a reformszárny, mint frakció létrehozását, ezáltal az MSZMP elfoglalását, amely elvezethetett volna a politikai pluralizmus keretei között működő szocialista-szociáldemokrata jellegű párt megteremtéséhez, az esetleges rendszerváltásban való aktív részvételhez.
Platformunk történeti helyzetelemzése alapján a Budapesti Reformkör a parlamentáris demokrácia, a jogállamiságba való békés átmenet feltételeinek a megteremtését tartotta a közeljövő legfontosabb megoldásra váró feladatának. Ezért nem volt véletlen, hogy a szegedi tanácskozás 5.-ik szekciójában eredményt elérő nagy munkát végeztünk platformunk ezzel kapcsolatos állásfoglalásának kifejtése és a tanácskozással való elfogadtatása érdekében.
A fentiek miatt ezért platformunk nemcsak a modellváltás keretében megvalósuló demokratikus szocializmusról nem beszélt, hanem a demokratikus szocializmust közvetlen célként ki sem tűzte; ugyanakkor felvázolta - a gazdaság teljesítőképessége növekedésének arányában -, hogyan lehet a parlamentáris demokrácia társadalmát szociális piacgazdasággá tenni; így platformunk a rendszerváltás kimondása nélkül egész szellemében, a kifejtett problémák és javasolt megoldások jellegében a rendszerváltás szükségességének az alapján állt.
Így elmondhatom, hogy platformunk hídként kötötte össze a régi világot az új világgal: a múlt ismert történeti igazságait kifejezve belőle próbálta kitapogatni a bizonytalan jövőt.
Ez a platform tehát némi pontosítással - a benne ugyan csak implicite létező, de koherensen és egyértelműen a rendszerváltást tételező, majd a Kör későbbi állásfoglalásaival ezt kimondva konkretizáló álláspontjával - egy nyugati típusú szociáldemokrata párt platformjának az előképét jelentette.
2. A Csongrád megyei Reformkör platformjáról
Lovászi József megőrzött anyagaiban található a Milyen pártot akarunk! (Platformjavaslat) c. írás, amelyet ő írt, és ami 1989. április 10-i dátummal van ellátva. Ez a javaslat - amely sehol sem jelent meg - rendkívül kritikusan minősíti az 1956 utáni MSZMP tevékenységét és jószerével csak a párt megújításának a kérdésével foglalkozik. A II/4. pontjában mondja ki, hogy a létrehozandó párt “szövetséget keres és köt a demokratikus szocializmus eszményének megvalósítását támogatni kész baloldali pártokkal.” Nem tudom, hogy ezt a javaslatot a szegedi reformkör megvitatta-e és milyen álláspontot alakított ki az anyaggal kapcsolatban?
Ugyanakkor nagyon valószínű, hogy Lovászi javaslata előmunkálat volt ahhoz az anyagukhoz, amelyet a szegedi tanácskozás kapcsán kiadott Platform újság közölt “Az MSZMP reformja és a társadalom” címen. Ez a szegedi platformjavaslat három fő részből állt: I. Múltunk a jelenben. II. Kinek fontos az MSZMP reformja? III. Milyen pártot akarunk? (E harmadik részen belül van egy kiemelt alrész: Az átmenet MSZMP-n belüli kérdései.)
Ez a szegedi reformköri platform nem adott egy általános áttekintést és ehhez kapcsolódó elemzést sem a magyarországi kommunista mozgalomról, sem az ország társadalmi-gazdasági folyamatainak a helyzetéről, és nem volt érvelően megindokolt javaslatuk az itt felvetődő problémák megoldásáról sem. A vitaanyag részletesen nagyrészt csak a megteremtendő új párttal foglalkozott.
A platformnak - az új párttal kapcsolatos álláspontján kívül - csak egyes kijelentései voltak: így kijelentették, hogy az államszocialista modell modernizációs zsákutcába torkollott; a múlttal el kell számolni, a hibákat-bűnöket fel kell tárni. A sztálini modell lebontását és helyette - már a parlamentáris demokráciába való békés átmenet előtt - egy új modell megteremtését és vele a demokratikus szocializmus célkitűzését szorgalmazták, mert: “A társadalom nagy többségének, szemben bizonyos politikai spekulációkkal, elemi érdeke, hogy a modellváltás itt és most érzékelhető módon beinduljon. A nemzetgazdaság összeomlása túlságosan nagy ár a politika reformjáért, a többpártrendszerért. A radikális átépítés megkezdése nem halasztható a választások utánra.”[6]
A modernizációval kapcsolatban azt mondták, hogy: “a modernizáció nem merülhet ki a többpártrendszerben, és a bürokratikus tulajdon reprivatizációjában. Az egyének szabadságának szerves része a közösségek önkormányzata, valamint a vegyes tulajdonú gazdaság közegében a közösségi tulajdonlás változatos formáinak a megjelenése.”[7]
Kijelentették, hogy ki kell szabadulni az adósság-csapdából, de ez ne jelentse “a nemzetközi tőkés és pénzügyi köröknek való egyoldalú alárendelődést”[8]
Az új párttal kapcsolatos elképzeléseik jelentős részével egyet lehet érteni, de itt is vannak vitatandó mozzanatok: pl. 1956 értékelésének a megkerülése; a párt programatikus céljának olyan meghatározása, hogy “Végcélként vallja a magántőkés elsajátítás történelmi meghaladását (...)”[9]; továbbá az általuk vázolt jövőképükbe nehezen illeszthető be az az elképzelésük, hogy a párt “választási vereség esetén ellenzékbe vonul. (...)”[10] (Ekkor mi lesz a modellváltás eredményeként létrehozott demokratikus szocializmussal és a közösségi tulajdonlás változatos formáival?)
Egészében a platform jellegét, irányvonalát azért nehéz egyértelműen és pontosan értelmezni, mert kijelentéseinek egy része egymásnak is ellentmondó, kifejtetlen és néhol zavaros szöveg. Az, azért nyilvánvaló, hogy a parlamentáris demokráciába való békés átmenet politikai jelentőségét, annak az ország válságából való kiútban játszott szükségszerű szerepét, lebecsülték. Az is kiderül, hogy a demokratikus szocializmust megteremtő modellváltást a polgári társadalom megteremtése, azaz rendszerváltás nélkül is elképzelhetőnek tartják, mert úgy vélik, hogy a gazdaság összeomlása nagy ár a többpártrendszerért; továbbá, ha mégis létrejön a többpártrendszerhez való békés átmenet, akkor is a “közösségi tulajdonlás változatos formáinak” a megjelenésére számítanak. A platform egésze alapjában két egymásnak ellentmondó és össze nem illeszthető elgondolásból áll: a modellváltás következtében megteremthető demokratikus szocializmus célkitűzéséből és a parlamentáris demokrácia többpártrendszerének az elfogadásából, de a domináns mozzanat - ahogy ezt a létrehozandó párt céljával kapcsolatban ki is mondják - egy antikapitalista irányultság; ezért sorolom e platformot is jellegében a reformszocialista irányzat platformjai sorába.
3. A kecskeméti reformkör platformjáról
A kecskeméti reformkör 1989. augusztus 1-jén tette közzé - sokszorosított formában - platform téziseit a pártkongresszusra. Az anyagot nem annyira önálló platformnak tekintették, mint inkább a Pozsgay-bizottság számára készített javaslatnak, ahogy ez a Népszabadság 1989. augusztus 31-i számában megjelent Brúszel László és Kerényi György által írott beszámolóból kiderül. Ezt igazolja az 1989. augusztus 26-i hajósi találkozójukon kiadott Felhívás is, amelyben az MSZMP Bács-Kiskun megyei reformköreinek és reform-alapszervezeteinek a képviselői kijelentették, hogy az új párt létrejöttéhez “a Pozsgay Imre vezette munkabizottság által közreadott programnyilatkozat-tervezet fő vonalaiban alkalmas.”
A fentiek miatt ezért a tézisek taglalásába nem is szándékozom belebocsátkozni, csak néhány általános jellemzőjét kívánom megemlíteni. A tézisek bevezetőjében elmondták, hogy azok több mint húsz összejövetelükön kialakított vitáik szintézise, amelyben a legnagyobb teret ők is a párt reformjának szentelték. A tézisek terjedelme 14 oldal és az a következő részekből áll: Bevezető. Milyen pártot akarunk? (1-5 old.) Rövidtávú gazdaságpolitikai tézisek (6-8 old.). A politikai intézményrendszerről (9-10 old.). Művelődéspolitikai gondolatok (11-12 old.). Elgondolások a szociális és egészségügy területén (13-14 old.).
A platform gondolatisága teljesen elrugaszkodott a magyar valóságtól és meg sem kísérli az országot gyötrő valóságos problémák felvázolását; az egyes témákban megmarad az absztrakt általánosságok szintjén és megelégszik a remények, a vágyak és az óhajok felsorolásával.
Egyetlen egy példán mutatom be az anyagnak ezt a fő jellemző vonását; a megújuló párt céljáról a következőket írják: “A megújuló MSZMP legfontosabb célja az, hogy működése mindenkor a közjót szolgálja. Ezt pedig egy olyan társadalomban látja lehetségesnek, amelyet az egyének szabad akaratán nyugvó közösségek, erős önkormányzatok, az emberi, politikai, gazdasági, kulturális jogok legszélesebb skálája jellemez, ahol esélyegyenlőség van a társadalmi munkamegosztásban és a javak megszerzésében, ahol a társadalom jóléte nem szakad el az egyének boldogulásától.”[11] Mindez nagyon szép és jó, csak az a kérdés, hogy mikor, milyen politikai és gazdasági feltételek között, kik és hogyan teremtik meg ezt a tejjel-mézzel folyó Kánaánt, amelyben a megújult MSZMP képes a közjót szolgálni. Ezekről a kérdésekről a tézisek bölcsen hallgatnak!
Mivel a kecskeméti reformkör lényegében elfogadta a Pozsgay-bizottság program-javaslatát és téziseit csak annak kiegészítésének szánta, ezért téziseit szintén a reformszocialista irányzatosságú törekvések közé sorolom.
4. Az Új Fórum-ban megjelent vitaanyagok
A Harmadik részben ismertettem a szegedi tanácskozás platformtervezetét, amely nem vált a mozgalom elfogadott platformjává, de azt azzal az igénnyel fogadtuk el, hogy a budapesti tanácskozáson ennek továbbfejlesztéséből kell megszületnie a reformköri mozgalom platformjának. Ezért ennek érdekében egy vitaanyag tervezet előkészítése várt a budapesti tanácskozás szervezőbizottságára.
A tanácskozást Előkészítő Bizottság budapesti tagjai első ülésüket június 12-én tartották és ezen létrehoztak egy dokumentum-előkészítő albizottságot, melynek vezetőjévé Kerekes Györgyöt, tagjaivá, Novák Zoltánt és Szabó Zoltánt választották.
Ez a csonka Előkészítő Bizottság első levelét június 14-én intézte a reformkörökhöz és reform-alapszervezetekhez, amelyben - többek között - azt kérte, hogy azok “a szegedi platformtervezetből kiindulva fogalmazzák meg megvitatásra szánt elgondolásaikat, javaslataikat és juttassák el anyagaikat az előkészítő bizottság címére.
Kérünk minden érdeklődőt, hogy kísérje figyelemmel az Új Fórumban megjelenő előzetes vitaanyagokat és megjegyzéseit, gondolatait írásban küldje el címünkre.”[12]
Ez a dokumentum-előkészítő albizottság feladatainak megbeszélésére és a munka megosztására először június 16-án ült össze és abban állapodott meg, hogy a budapesti tanácskozás számára négy témában készít elő vita-anyagokat: a./ Valóságlátásunkról (Ideológiánk újrafogalmazásának feladata) - felelős: Kerekes György; b./ Teremtsük újjá pártunkat! (Változatok) - a felelős később lett kijelölve: Benkő Judit; c./ Tézisek az MSZMP reformszárnyának választási programjához-felelős: Szabó Zoltán; d./ Demokratikus műhelymunkát! - felelős: Novák Zoltán.
Az elkészülő anyagokat az Új Fórum augusztusi különszámaként kívántuk megjelentetni, így nagyon kevés idő - szűk három hét - állt rendelkezésünkre, hogy megfelelő vitaanyagokat készítsünk elő. A megjelentetést illetően a határidőt tartani tudtuk,[13] de az anyagok színvonala egyrészt egyenetlen volt, másrészt a Benkő-Kerekes-Patkós anyag nem kapcsolódott a Szegeden kimunkált platform-tervezethez, valamint irányultságában szemben állt a Budapesti Reformkör platformjával.
A Budapesti Reformkör szervezőbizottsága augusztus első hetében - a Különszám megjelenése előtt - ismerkedett meg a megjelenő anyagokkal.(Ez alól talán Szántó György volt a kivétel, aki előbb megkaphatta a Benkő-Kerekes-Patkós tanulmány gépírásos formáját, mert Szántó iratanyagában ezt a példányt megtaláltam.) Az előzőekben már adtam tájékoztatást a szervezőbizottság munkájáról, a viták hangneméről, stb. Ez a szervezőbizottsági ülés volt az egyetlen kivétel, amely rendhagyóan különbözött az addigi ülésektől; ezen az ülésen ugyanis Szántó György rendkívül élesen, sőt durván rátámadt Kerekes Györgyre, hogy az a megjelenő Különszámot saját ambíciói kiélésére használta fel, megtöltve azt saját és közeli barátai-munkatársai (Benkő Judit és Patkós János) írásaival.
Szántó György kritikájának tartalmában sok igazság volt. A Különszám reformkörökre jutó 40 oldalából 11 oldal volt a három említett szerző írása. Az albizottság másik két tagja nem avatkozott be a személyeskedéstől sem mentes vitába; én is inkább csak csitítottam Szántó Györgyöt, annak ellenére, hogy Kerekes György aktivitása az én területemet is elérte, ugyanis ő írta meg annak a résznek a bevezetőjét is, melynek az összegyűjtése az én feladatom volt.
E hiúsági kérdésnél a Budapesti Reformkör szociáldemokrata irányzatosságú többségét sokkal kényelmetlenebbül érintette a szerzőhármas által írott Valóságlátásunkról (Ideológiánk újrafogalmazásának feladata) c. rész, amelyben a szerzők egy új platformjavaslattal álltak elő, amely a demokratikus szocializmus magyarországi megvalósításának szükségességét és lehetőségét fogalmazta meg; ez a vitaanyag nem kapcsolódott sem a szegedi tanácskozás platformtervezetéhez, sem a - sok szempontból ehhez hasonlatos - budapesti Reformkör platformjához. A probléma nem az volt, hogy a szerzőknek nem lett volna joguk egy új platformjavaslat létrehozására, hanem az, hogy bár mindhárman a Budapesti Reformkör tagjai voltak, mégis a Körön kívül, anélkül, hogy a Kör vitáján igyekeztek volna megmérni álláspontjuk támogatottságát, álltak elő a Budapesti Reformkör többsége által (Kerekes György által is) 1989. április 5-én elfogadott és azzal ellentétes, új platformmal; ezzel akarva-akaratlan azon szándékukat nyilvánították ki, hogy a Budapesti Reformkörön belül egy új platformot akarnak létrehozni. Továbbá a szegedi tanácskozás azon intencióját is figyelmen kívül hagyták, hogy az ott jóváhagyott tervezetet kell továbbfejleszteni és ennek alapján kell a mozgalom platformjavaslatát előkészíteni.
Szabó Zoltánnal érzékelve ezt a helyzetet - és ahelyett, hogy beszálltunk volna Szántó György mellé Kerekes György bírálatába -, elhatároztuk, hogy gyorsan cselekszünk és a Népszabadságban népszerű formában újra megfogalmazzuk a Budapesti Reformkör platformjának fő gondolatait; ez meg is történt és írásunk már augusztus 14-én meg is jelent.
Visszatérve a trió-által készített anyagra, nézeteik gerince a következők voltak:
a./ Azt állították, hogy a “létező szocializmus” válsága nem rendszerspecifikus válság; válságok mindig voltak és lesznek is, és ezek sorába tartozik a magyarországi válság is. Ezzel az állításukkal tagadták a válság sajátos, a diktatórikus szocializmushoz kapcsolódó jellegét, így akarva-akaratlan csökkentették a kommunista mozgalom súlyos hibáit-bűneit és nem ismerték el, hogy a “létező szocializmus” világtörténeti zsákutcának bizonyult. Ezzel a véleményükkel egyedül álltak a reformköri mozgalomban és a legélesebben szembekerültek a Budapesti Reformkör platformjával;
b./ kimondták ugyan, hogy a mi korunk a “tőke kora”, de érveket próbáltak felsorakoztatni annak igazolására, hogy Magyarország jövője nem a rendszerváltás. Érveik:
- “egy tőkés restaurációs kísérlet alighanem polgárháborúba torkollna”[14];
- “nincs meghatározó súlyú tőkés magántulajdon (...) nem lehet komolyan gondolni, hogy az (...) állami tulajdont a káderoligarchia magántulajdonába adjuk”[15];
c./ a válságból való kiutat a demokratikus szocializmus megteremtésében látták, mert:
- benne ötvöződnek a szocialisztikus értékek a tőke által létrehozott civilizációs értékekkel;
- benne, a fejlett árutermelés keretei között a “személyes köztulajdon” a tőkés magántulajdonnal versenyképessé válhat;
- ez a személyes köztulajdon változatos tulajdonformák együttese: munkásrészvényes tulajdon, kommunális és községi tulajdon, szövetkezetek és szövetkezeti gyárak-tulajdon, de ide sorolják a bérbeadást, a használati vagy rendelkezési jogot is;
- ez a személyes köztulajdon a meghatározó súlyú, de társadalmi ellenőrzés mellett a magánszektornak is lehetőséget kell biztosítani a gazdasági életben.
d./ elfogadják a politikai pluralizmust, a többpártrendszert, de nem vizsgálják, hogy mi lesz a demokratikus szocializmussal, ha a párt ellenzékbe kerül; illetve - s ez a platform végső intenciója - úgy gondolják, hogy a társadalom egy olyan “társadalmi kémcső”, amelyben a baloldali mozgalmak “legtávlatosabb feladata hazánkban tehát az, hogy a társadalmi együttműködés demokratizálódása közepette bátran kísérletezzenek olyan közösségi tulajdonlási, társulási formákkal, amelyek racionalitásukat, termelékenységüket, a társadalmi viszonyok szüntelen megújítására való képességüket tekintve illeszkedőképesek - és versenyképesek - a modern magántőke viszonnyal.”[16]
Ez utóbbi gondolatukhoz kapcsolódva rendkívül nehéz elképzelni, hogy a személyes köztulajdon alapján álló demokratikus szocializmus hogy tudna “illeszkedőképessé” válni a magántőke viszonnyal; még nehezebb - a sztálini koncentrációs táborok -, a magyarországi államszocializmus általános kudarca, valamint a Pol Pot-i népirtás -, Orwell 1984-e és Állatfarm-ja, stb. után - az általuk javasolt “társadalmi kémcsőre” és a benne lefojtatásra javasolt mégoly demokratikus kísérletekre gondolni. A magyar társadalom megszenvedte és érthetően belefáradt a “létező szocializmus” addigi kísérleteibe; ezért a szerzők felelőtlen gondolatjátéka, az általa szükségszerűen kiváltott asszociációkkal együtt, párosulva a kommunista mozgalom bűnei elsúlytalanításával, csak a baloldali mozgalmak diszkreditálásához vezethet el.
Az itt elmondottak alapján a szerzőhármas platformjavaslatát is a reformszocialista irányultságú platformok közé sorolom.
* * *
A Különszámban megjelent összes anyagot nem kívánom ismertetni; egyről szólok még, a Szabó Zoltán által írott “Tézisek az MSZMP reformszárnyának választási programjához”-ról.
A szerző Néhány előzetes megjegyzéssel kezdi, amelyben elmondja, hogy miért szükséges kialakítani a választásokra való felkészülés koncepcióját, kiemelni a választási propaganda központi témáit, megvonni “a vállalható politikai kiállás határait.”
A Tézisek I/2. pontjában - mintegy az előzőekben bemutatott szerzőhármassal is feleselve - olvashatjuk:
“Az MSZMP-nek úgy van esélye a sikerre, ha elméletileg és gyakorlatilag egyaránt szakít ezzel a visszavonhatatlanul történelmi zsákutcának bizonyult, a magyar népre kívülről ráerőszakolt gazdasági-társadalmi berendezkedéssel; ha leszámol az e fejlődési modellhez korábban fűzött illúziókkal, megtagadja az ennek nevében korábban elkövetett bűnöket és hibákat, de vállalja az ezért óhatatlanul reá háruló politikai felelősséget, miközben maga is szorgalmazza a tevékeny részvevők megbélyegzését, politikai felelősségre vonását, félreállítását.”[17]
A választási program középpontjába - a Tézisek szerint - a “nemzeti újjáépítési programot” kell állítani, melynek három kulcseleme van: a demokratikus intézményrendszer kiépítése, a piacgazdaság megteremtése és a nagy hatásfokú oktatási, képzési, továbbképzési, művelődési rendszer kimunkálása. (Ez utóbbiról az Új Fórum e számában - Szabó anyagához kapcsolódva - tőlem egy rövid írás jelent meg.[18]) Ezeken a területeken vissza kell helyezni jogaiba az egyéni teljesítményt, melynek az állampolgári szabadságon, a piacgazdaságon és a szakértelmen kell nyugodnia.
A Tézisek... II. része a demokratikus intézményrendszer néhány fő problémáját, mindenekelőtt az önkormányzatiság kérdéseit tárgyalja.
A Tézisek... III. része vizsgálja meg a piacgazdaság kérdéseit és ennek keretében, az itt felvetődő társadalmi szükségletek fényében elemzi az oktatás, képzés, továbbképzés, stb. feladatait.
A piacgazdaság kapcsán foglalkozik az elbürokratizálódott állami tulajdon felszámolásának a szükségességével, ennek során a különböző tulajdonformák egyenjogúságának a biztosításával, valamint azzal, hogy meg kell akadályozni, hogy “jelenlegi bürokratikus hatalmi pozícióját bárki gazdasági előjogok megszerzésére használja fel akár tulajdonosként, akár vagyonkezelőként.”[19]
A Tézisek... III/6. pontja foglalkozik a piacgazdaságban elkerülhetetlen munkanélküliség kérdésével; ennek kapcsán olvashatjuk, hogy a strukturális munkanélküliség elkerülhetetlen, de a tömeges munkanélküliség elfogadhatatlan. Ezért az új pártnak a munkanélküliség humánus és komplex kezelésére kell felkészülnie. Ez a következőket jelenti:
- A munkanélkülit saját és családja eltartását biztosító munkanélküli segélyben kell részesíteni;
- az oktatásban és a szakképzésben, valamint az át- és továbbképzési rendszerben a regionális igényeknek megfelelő képzési struktúrákat kell kialakítani;
- különböző segélyekkel - pl. letelepedési segély - kell támogatni a munkaerő piaci igények szerinti térbeli mozgását;
- nagy élőmunka és alacsony eszközigényes közhasznú munkák szervezésével - pl. útépítés, csatornázás stb. - kell biztosítani a szakképzetlen munkaerő foglalkoztatását;
- végkielégítéssel, újrakezdési segéllyel, kedvezményes vállalkozói hitellel kell ösztönözni a vállalkozóvá válást;
- a nyelvoktatás színvonalának emelésével meg kell könnyíteni a külföldi munkavállalást.
Szabó Zoltán Tézisei... a Budapesti Reformkör platformjában foglaltakat konkretizálja a várható hazai viszonyokra; ezért e “választási propagandának” nincsenek délibábos ígéretei, nincs itt szó a tejjel-mézzel folyó Kánaán demokratikus szocializmusáról, hanem csak arról, hogy a tőkehatékonyság dominanciáján alapuló piacgazdaság megteremtésével és modernizációjával, ennek igényeit kielégítő képzési rendszer kialakításával, a munkanélküliség humánus és komplex kezelésével, hogyan lehet a dolgozó tömegek életfeltételeit mind színvonalasabban biztosítani.
Ez a választási program ily módon egy rendszerváltást tudomásul vevő, azt elfogadó és ezekre a viszonyokra kidolgozott szociáldemokrata irányultságú párt programja, amelynek megalapozottságát a rendszerváltás óta eltelt időszak minden vonatkozásban igazolt.
* * *
A Különszámban számtalan más, de különböző színvonalú írás jelent meg; ezek közül említésre méltóak az új szervezeti szabályzattal kapcsolatos javaslatok, a tulajdonreformról szóló írások és a Pénzintézetek MSZMP Reformköre által készített “A talpraállás tennivalói” c. anyag, amely Bokros Lajos irányításával készült.
A Különszámban megjelent az MSZMP Zala megyei reformköreinek a “Javaslat az MSZMP zalai választmányának és koordinációs irodájának a létrehozására” tett július 10-i előterjesztése, amelyet a Zala-megyei pártértekezlet elfogadott és ennek alapján a párt megyei struktúráját - megfosztva a pártbürokráciát hatalmától - alapvetően átalakították.
Az Új Fórum különszámában megjelent anyagokkal kapcsolatban összegzésként el kell mondanom, hogy azok nem váltak a budapesti tanácskozás tényleges vitaanyag tervezetévé; annak bemutatása, hogy mi volt ennek az oka, az a budapesti tanácskozás platformtervezete hamvába holt születésének a tárgyalásánál kerül sorra.
5. Az MSZMP Budapesti Reformkörének többségi irányzata megerősíti platformját
Az Új Fórum Különszámában megjelent Kerekes- trió platformja az őszi, budapesti tanácskozás vitaalapja rangjára tartott igényt, ahogy ezt Kerekes György az Előkészítő Bizottság augusztus 12-i ülésén bejelentette, továbbá ahogy a Különszámban a Szerkesztőség az anyagot bemutatta.
Mi, a Budapesti Reformkör többségi irányzatának képviselői, nem értettünk ezzel egyet és rendkívül gyorsan cselekedtünk. Szabó Zoltán, Kékesi Katalin és kritikai megjegyzésekkel részben én elkészítettük platformunk népszerűen újrafogalmazott változatát, amelyet még az Új Fórum Különszámának megjelenése előtt - hála Kékesi Katalin ügybuzgóságának - a Népszabadság augusztus 14-i számában megjelentettünk.
Az elkészült anyag aláírásához megnyertük még Hazai Istvánt és Vajda Jánost, így az, “Honnan jöttünk, merre tartunk? Néhány gondolat a budapesti reformkörből” címmel, Hazai István, Novák Zoltán, Szabó Zoltán, Vajda János, az MSZMP budapesti reformkör tagjai aláírással jelent meg. Szerettük volna, ha Szántó György is nevét adja az íráshoz, de az kitért ez elől; ezzel megkezdődött Szántó György triumvirátusból való kivonulása. Ennek valószínűsíthető oka az volt, hogy a II. kerületben pályázott a kongresszusi küldöttségért és úgy vélte, hogy az írásban megfogalmazott nézetek ennek sikerét csökkenthetik. (Vajda János megnyerése után - mivel így a szervező-bizottság három tagja is vállalta az írást és ezáltal a szervezőbizottság álláspontjává vált - úgy is aláírhattuk volna, hogy a Budapesti Reformkör szervezőbizottsága, de Szántó György ellenében nem akartunk élni a formális többségből adódó lehetőséggel).
A reformköri mozgalomban kialakult platformvita keretében, a Budapesti Reformkör törekvéseinek bemutatása folyamatában, ezt az írást dokumentum értéke miatt teljes terjedelmében közlöm:
“Az MSZMP válaszúthoz érkezett: vagy saját, szűken értelmezett pártérdekeit követi, vagy szándékait és tetteit alárendeli a nemzet általános érdekeinek. Vagy taktikai megfontolásokból hátrál, és kényszerből adja fel egyeduralkodói pozícióit, vagy mélyen átérzett történelmi-erkölcsi felelősségtudattal és őszinte elszántsággal munkálkodik a békés átmenetért, a nemzet felemelkedéséért.
Kedvező döntésének az ad majd hitelt, ha önként és a nyilvánosság előtt néz szembe saját múltja elbizonytalanító, elrettentő tényeivel. Ha fenntartások nélkül vet számot ideológiai tabuival, ha végérvényesen lemond az egypártrendszerű uralomról, a “vezető szerepről” és a kommunisztikus elképzelések egyedül üdvözítő, népboldogító dogmáiról, továbbá a pártbürokrácia kiváltságairól és tejhatalmáról. Akkor, de csak akkor lesz jogosult arra, hogy kérje a majdan megvalósítandó szocializmus híveinek bizalmát, az állampolgárok egy részének rokonszenvét és egyetértő támogatását a jövendőről alkotott elképzeléseihez.
Elszámolás a tegnappal
A múlt árnya rávetül a mai MSZMP-re. Az elhatároló nyilatkozatok és a tegnap történtek önkritikus feltárása nem mentesíthetik a posztsztálinista struktúra továbbviteléért viselt szinte kizárólagos felelősség terhétől. Mindazoknak osztozniuk kell a felelősségben, akik hatalmuk érdekében e rendszer éltetői voltak. De a helyeslő vagy rezignáltan hallgató tagság - bár bűntudatra nincs oka - sem vonható ki a morális tehertétel alól. A politikai és gazdasági hatalom összefonódásából monopolisztikus előnyöket kovácsoló új “uralkodó osztály” a történelem előtt kell számot adjon tetteiről; arról, hogy az országot gazdasági-politikai csődbe juttatta, hogy a progresszív erőket morálisan szétzilálta, egzisztenciális hátránnyal sújtotta, hogy asszisztálásra szorított párttagságát és támogatóit lelkiismereti válságba sodorta. Magának a rendszernek a működési mechanizmusa emelte ki és juttatta e réteg tagjait társadalmi szolgálatuk mértékét messze meghaladó hatáskörhöz, javadalmazáshoz, privilégiumokhoz. Ezért bizalomra méltatlannak ítéljük őket és távozásukat szorgalmazzuk. Sokan közülük egyben áldozatai is lettek ezen “uralkodó elit” munkastílusának, életmódjának, mentalitásának.
Az autokratikus-paternalista uralom keményebb és enyhébb változataiban megélt évtizedeink mára végérvényesen bebizonyították: ez a szisztéma a társadalomépítésre alkalmatlan. Egyre messzebbre, a homályos jövőbe utalja a közjó elérését. E sikertelen történelmi kísérlet örök tanulsága, hogy semmilyen, mégoly vonzó társadalmi cél sem közelíthető méltatlan, embertelen vagy álhumánus eszközökkel. A demokrácia, mint a népakarat folyamatos megnyilvánulása és érvényesítési módja a leghaladóbbnak vélt eszmék megvalósítása során sem nélkülözhető vagy korlátozható büntetlenül. Ezért a tanulságért ma mindannyian drága árat fizetünk. Nemcsak az államadósság forint milliárdjaiban mérhető árat. A bizalomvesztés, az erkölcsi alapértékek inflációja révén óriási a nemzeti “tőkeveszteségünk”. Mindezért egész népünk, sőt az új generációk is kénytelenek törleszteni. Talpon maradásunk, esélyünk a sorsfordító jövőre a nemzet egészének vállalásától függ. Teljesíthető-e a feladat?
Egyedülálló esély
Minden jel arra mutat, hogy egyedülállóan kedvező nemzetközi helyzetben és jó irányba ösztönző hazai kényszerfeltételek között kezdhetünk az új jövő tervezéséhez. Korábbi kudarcaink nyilvánvalóvá tették, hogy nem egyszerűen a rendszer működését kell korrigálni, hanem egy merőben új gazdasági-politikai-társadalmi rendszert kell felépíteni. A létező szocializmus modellváltással sem igazítható az egyének, a közösségek igényeihez, a modernizáció szükségszerűen érvényesülő követelményeihez. Alkalmatlan a szabadságjogok, a jólét folyamatos gyarapítására.
Az országnak vissza kell térnie a fejlődés azon útjára, amelyet - noha ezt az utat korántsem tekintjük az egyedül üdvözítőnek - 1948-ban a párt, politikai-hatalmi elhivatottságtól vezérelve, nemtelen eszközöket is igénybe véve, megszakított. E mesterséges kitérő idején a világ fejlett régiói folyamatosan javították működésüket. Az egyéni teljesítmények mind hatékonyabb társadalmi hasznosításának újabb és újabb lépcsőfokain jutottak túl. A fejlődés meggyorsítása érdekében s a munkásmozgalmak elemi erejű gazdasági, társadalmi követeléseinek hatására. Mellőzhetetlen tapasztalatokat halmoztak fel a közjó ésszerűbb érvényesítésének különböző módozatairól, az előnyökről és a mindezzel óhatatlanul együtt járó hátrányokról. Valamennyi eddig sikeres gazdaságmegújító és társadalomjobbító modell közös vonása a piacgazdaság működtetése. Ez kikényszeríti az egyéni teljesítményt, a szakértelem megbecsülését, magas szintű teljesítmény elérésére ösztönöz. A korszerű intézményrendszer kiépítésével elérhetővé teszi az állampolgári szabadság fokozatos kiteljesítését, a jólét növelését.
Nemzeti programunk sem nélkülözhet három tartópillért: a következetes piacépítést; a demokratikus érdekérvényesítés és érdekegyeztetés plurális rendszerét; jó hatásfokú, az európai kultúrkör hagyományos és újabb értékeire alapozó, az ország egészét arányosan behálózó képzési-művelődési intézményeket.
Az állampolgár szabadsága az államhatalom korlátozásával és ellenőrzésével valósul meg. Erre csak az alulról építkező, a népszuverenitást korszerű, hatékony önkormányzati szervekben megtestesítő, a hatalmi ágakat következetesen szétválasztó, s az állampolgárok érdemi kontrollja alatt működő, erősen leszűkített hatókörű állam alkalmas. A szuverenitás alapja a történelem folyamán mindig az anyagi javak birtoklása vagy a velük, illetve a jövedelmükkel való rendelkezés joga volt. Ebből következően az önrendelkezés alapja csak a tulajdon lehet, a közösségek esetében éppúgy, mint az egyéneknél. A területi, szakmai, érdekszövetségi stb. alapon szerveződő önkormányzatok hozzá kell férjenek a bürokratikus állami tulajdonba vont javakhoz, ha célszerűbb működtetésüket biztosítani képesek, ha az ebből keletkező hasznot autonóm módon s racionálisan értékesítik. A népi kezdeményezésnek is teret szükséges kapnia a gazdaság “üzemeltetési módjának” kialakításában. Az egyenrangú tulajdonformák lehető legszélesebb választéka alakuljon ki, amiből kizárólag a piac választja ki az életképeset és ítéli - akár csak időlegesen is - életképtelennek a gyarapodásra alkalmatlant.
A felzárkózás stratégiája
A modernizációnak, mint a fejlett gazdaságú régiókhoz való felzárkózás stratégiájának kulcseleme az információs forradalom. A mikroelektronika, valamint az infrastrukturális-kommunális- környezetvédelmi ágazat izmosítása, piacának élénkítése nélkülözhetetlen a gazdaság felzárkóztatásához. Az állam gazdaságszervező és irányító szerepének visszaszorításával, a működő tőke számára kedvező közgazdasági és infrastrukturális feltételek megteremtésével, a vállalkozói tehetség méltó rangra emelésével elérhető, hogy társadalmunk “vállalkozásbarát” legyen. Előrelépésünk további feltétele, hogy a követendő és érvényesítendő értékek rangsorában elsőséget kapjon a szaktudás, a műveltség, létrejöjjön az oktatás, a kultúra önálló anyagi alapja.
A demokratizálás általános igénye a gazdaságban is meg kell jelenjen. Az esélyegyenlőség a mai bürokratikus tulajdonú termelő-szolgáltató javakhoz való hozzájutásban többféleképpen érvényesülhet. Ez az egyéni vállalkozói tehetség és képesség révén éppúgy elképzelhető, mint az úgynevezett népi részvények, avagy egy-egy közigazgatási egység vagyonának közös kezelésével, esetleg bérbeadásával vagy más módon.
A modernizálás ára
Mint minden ismert és működőképes gazdasági szisztémának, természetesen a most formálódónak is lesznek nyertesei és vesztesei. A sikeresen megújuló nemzetgazdaságok a tudásban és a jó üzletmenetben jeleskedő rétegek számára nyújtanak többletelőnyöket. Ezek a középrétegek stabilizáló és egyben lendítő szerepet játszanak a társadalom életében. Más rétegek azonban elveszítik korábbi pozíciójukat, társadalmi státusukat, és többnyire elszegényednek. Míg egyes, többé-kevésbé népes csoportok képtelenek felzárkózni, alkalmazkodni a követelményekhez, a perifériára szorulnak, megint mások elveszítik munkájukat, kiszolgáltatottá válnak. A szociálpolitika elsőrendű feladata e kedvezőtlen hatásokat mérsékelni, minimalizálni azt az emberi árat, melyet az ország a modernizációért fizet. A normatív, tehát az állam polgárainak szükséglete szerint az adott lehetőségek határain belül juttatott szociális támogatás enyhíthet a gondokon. A társadalmi célok által korlátozott piac érvényesülése a szociálpolitika eszköz- és intézményrendszerében az átalakulás veszteseinek is biztosítékot nyújthatnak az emberi életre. A munkanélküliség orvoslására a segélyezés tartósan nem alkalmas. A szakmai átképzés, továbbá a vállalkozási hitel vagy a tisztes munkáltatói végkielégítés révén születő kisvállalkozások viszont távlatot adó megoldást kínálnak.
Átmentett értékek
Az elképzelések csak a nemzet jóváhagyásával válhatnak nemzeti programmá. De ki szólaltassa meg a népet? Hol és hogyan gyűjthetők össze a jövőre vonatkozó “szavazatok”? A többpártrendszer révén a politikai szándékok összegeződhetnek, egy valóságos választás után a parlamenti képviselet a népakarat letéteményese lesz. Félő azonban, hogy a politikai csatározások porondjáról kiszorulnak a nem közvetlenül politikai akaratok, a holnapi élet megszervezésére vonatkozó javaslatok. A helyi lakossági, szakmai, vallási, kultúrörökséget ápoló vagy bármely más alapon álló, önszervező közösség tűnik a legalkalmasabbnak arra, hogy közvetítse az állampolgári szándékokat, helyi akaratokat. Ezek azután politikai állásponttá transzformálódhatnak és alakíthatják az országos politikát. Arra is alkalmasnak tűnnek, hogy felszínre hozzák azokat a hagyományos értékeket, melyek az elmúlt négy évtizedben többnyire rejtve éltek.
A népi-nemzeti, a keresztény, a liberális és nem utolsósorban a szocialisztikus eszmevilág mély gyökereket eresztett Magyarországon, s ma föléleszthetőnek látszik. A nemzeti érzés és azonosságtudat a nemzeti önérzetet és önbecsülést, a különböző, élesen szemben álló érdekek konszenzusát és kohézióját segítheti megteremteni. A kereszténység - más vallásokkal együtt - évezredek óta sikerrel őrzött, az emberi együttélés alapértékeit képviselő normarendszerével a morális újjáépülés egyik pillére, a maradandóság reményének és az emberi szolidaritásnak ihletője. A liberalizmus az állampolgári méltóság, a civil társadalom olyannyira szükséges felértékeléséhez, a polgári szabadságjogok kivívásához szolgál vezérfonalul. A szocialisztikus eszmekör, amely az anarchisztikus, a szociálliberális elképzelésektől a szociáldemokrácián át az eurokommunizmusig, a kommunizmusig terjed, sok áramlatot foglal magában. Olyan aktív utópia, amely az egyéni és a közösségi célok legkedvezőbb ötvözését ígérő, a szabadságon, esélyegyenlőségen, önszerveződésen és szolidaritáson alapuló társadalmi ideál elérésére mozgósít.
Egy, a radikális megújulást vállaló, új MSZMP-ben mindezen eszmei áramlatok értékeiből lehet és kell építkezni. Újrafogalmazva a célokat és változtatva az eszközökön, egy valódi politikai párt arculatát öltheti. Állampártból a politikai szintéren kizárólag politikai eszközökkel küzdő, mélységesen demokratikus, progresszív, baloldali szervezetté lenni - ezt az egyedülálló történelmi leckét kapta az MSZMP.
Mindenkor nyitott
A pártban a progresszió vállalható eszmei közösségén alapuló közmegegyezés csak tartalmas, a nézeteket tiszteletben tartó viták nyomán alakulhat ki. Az eljövendő párt nem kényszerítheti többé tagságát egységes ideológia elfogadására. Csupán rövidebb-hosszabb távú céljainak követését, aktív támogatását várhatja el. Az öntisztulás eredményeként könnyebben köthetők a nemzet javát szolgáló stratégiai vagy taktikai szövetségek más politikai szerveződésekkel, pártokkal. Az új problémák iránt mindenkor nyitott, a legkorszerűbb tudományos eredmények, elemzések, a társadalmi jelzések hasznosítására mindig kész, önkritikus és kritikus, nyitott, alulról építkező mozgalomként érdemelheti ki a baloldali, a szocialista jelzőt. Felhatalmazást a demokratikus, többpárti választásokon kaphat a választási küzdelemben meghirdetett célok követésére. Befolyásának mértékét az ország ügyeiben politikájának és az azt képviselőknek hitelessége, reális céljai, valamint az elért szavazatok szabják meg. A radikálisan megújult párt csak úgy szerezheti vissza hitelét, ha a múlt őszinte, tényszerű feltárása után olyan elveket fogalmaz meg, olyan erkölcsi kritériumokat állít maga elé, amelyek követőiben öltenek testet. Mindez együtt ad garanciát arra, hogy a múlt bűnei nem ismételhetők meg.
A szándék bizonyítékaként az MSZMP lemond valamennyi privilégiumáról. Korlátozza jelenlétét a munkahelyeken, a lehető legkisebb mértékre csökkenti fizetett apparátusát, a költségvetésből származó ingó és ingatlan vagyonát pedig visszaszármaztatja. Egyszer s mindenkorra lemond az erőszakosan manipulatív eszközök alkalmazásáról, mindenkor aláveti tevékenységét a nyilvános megmérettetésnek. Küzd minden, a társadalom védelmére szoruló kisebbség jogaiért, az előítélet-mentességért. Fellép a határainkon túl élő magyarság nemzetiségi jogainak érvényesítéséért, az emberi jogok csorbítása ellen és szolidáris az ezekért harcoló egyénekkel, szervezetekkel, nemzetekkel. Az MSZMP-t minden döntésében egyetlen, megfellebbezhetetlen elv kell vezérelje: a haza és haladás szolgálata.
Hazai István, Novák Zoltán, Szabó Zoltán, Vajda János
az MSZMP budapesti reformkör tagjai”[20]

Ez az írásunk - amelyet a Budapesti Reformkör szervezőbizottsága álláspontjának is nevezhetek - a platformunkban implicite elfogadott rendszerváltást explicitté változtatva kimondta, hogy a létező szocializmus modellváltással sem korrigálható, hogy helyette “egy merőben új gazdasági-politikai-társadalmi rendszert kell felépíteni”, hogy e rendszerváltás során a párt befolyása, a hatalomban való részesedése csak a többpárti szabad, demokratikus választásokon elért szavazatok arányában érvényesíthető; ezzel nyíltan állást foglalva tettünk hitet a rendszerváltás- és egy ezt célkitűző új párt szükségessége mellett. Írásunk egész szellemisége, a benne megfogalmazott problémák és ezek megoldására szolgáló javaslataink is a rendszerváltás szükségszerű bekövetkezésének a tényéből indultak ki, ami egyértelművé teszi, hogy mi a rendszerváltás szükségességét nem ködös és zavaros, többféleképpen értelmezhető kijelentések szintjén fogadtuk csak el, hanem egész jövőképünket, politikai törekvéseinket mind tudatosabban erre alapoztuk.
Platformunkban és ennek népszerű összefoglalásában kifejtett álláspontunk a párt belülről való elfoglalásának a módját és e folyamatban megvalósítandó értékeket fejezte ki, mellyel az új, szociáldemokrata jellegű párt fő jellemvonásait fogalmaztuk meg, amellyel egyúttal a reformköri mozgalom rendszerváltást elfogadó álláspontjának általunk szorgalmazott pártprogramját is képviseltük.
* * *
Az itt elmondottak egyik legékesebb bizonyítéka dr. Somos Iván és Szabó Zoltán a Budapesti Reformkör szóvivőiként adott válasza a budapesti küldöttek munkásszekciójának a felhívására. E válasz is egyértelműen mutatja, hogy mi nem a demokratikus szocializmus szépeket ígérő mézesmadzagját kínáltuk, hanem az elkövetkező polgári Magyarország várható realitásaiból kiindulva őszintén beszéltünk az ország jövőjéről az egyik legtömegesebb dolgozói rétegnek, a munkásoknak a képviselőivel. Szóvivőink válaszlevele a következőképpen hangzott:
“Elvtársak! Örömmel olvastuk felhívásotokat. Üdvözöljük, hogy a munkásság is hallatja hangját, megfogalmazza érzéseit, törekvéseit.
Kételkedtek az ígéretekben, és okkal. Egy emberöltőn át ígértek nektek szebb, igazságosabb jövőt, miközben pártunkat egy szűk réteg uralma eszközévé silányította. Ugyanakkor a proletárdiktatúrát a munkásosztályon, sőt ellenében gyakorolták, a szocializmus az elnyomással, az elszegényedéssel, a tehetetlenséggel rokon fogalommá lett, a kommunista minősítés megtiszteltetésből már-már becsületsértéssé vált. A nektek ígért jobb jövő álmából ébredve érthetően keserű a csalódás.
Ígéretekben persze ma sincs hiány. Önjelölt csodatévők, politikai mágusok, közgazdasági sarlatánok ígérnek nektek politikai szabadságot, abszolút demokráciát, boldog, békés, biztonságos és bőséges jövőt, és mindent már holnapra, ha ma rájuk szavaztok.
A reformerők szerényebbek ígéreteikben. Ha nem is követik Churchill példáját - aki megválasztásakor könnyeket, vért és verítéket ígért az angoloknak - csak annyit mondanak: tudni fogják a módját, hogyan lehet a vért és a könnyeket verítékkel pótolni. Ma ennyi lehet a reális ígéret!
Nélkületek, ellenetekre valóban nem lehet a jövőt felépíteni. Éppen ezért nem csak magatoknak, gyermekeiteknek, unokáitoknak, hanem az egész nemzetnek tartoztok felelősséggel, hogy ezekben a napokban hová álltok, kit támogattok!
Álljatok a reformok mellé, a párt és a társadalom radikális megújítása mellé! Ne hallgassatok az országot csődbe juttató elit szirénhangjaira, amely veletek kiegyezve, a Ti érdekeitekre hivatkozva a társadalom legvédtelenebbjeivel akarja megfizettetni a Ti helyzetetek valamelyes javulása mellett saját hatalma átmentésének árát is! 1972-ben egyszer már szolgáltatok hivatkozási alapul a konzervatív erőknek a reformok leállításához. Az eredmény ismert: az ő uralmuk, jólétük töretlen maradt, de ennek árát a magyar társadalom - és benne Ti is - még sokáig fizetni fogja. Ne hagyjátok ismét becsapni magatokat, ne adjatok nekik még egy esélyt!
Ha valaha volt értelme a közvetlen és a távlati érdek szembeállításának, most van. A Ti igazi érdeketek nem az, hogy sztrájkkal harcoljatok a piaci árak ellen, hanem, hogy kialakuljon végre a piac, hogy a Ti munkaerőtök árát is annak objektív ítélete és ne a vállalatvezetők önkénye szabja meg. Nem az, hogy a gazdaságot végképp csődbe vigye veszteséges munkahelyeitek fenntartása, hanem hogy az általános gazdasági fellendülés biztosítson munkát valamennyiőtöknek. Nem az, hogy béretek automatikusan kövesse az inflációt, hanem hogy a kormány végre hatékony lépéseket tegyen az infláció megfékezésére.
Szervezkedjetek! Hozzatok létre olyan szervezeteket, amelyek a Ti ellenőrzésetek alatt állnak, és válasszatok olyan képviselőket, akik valóban a Ti érdekeitekért küzdenek, nem csupán adunak tekintenek benneteket egy hatalmi játszmában.
Szövetkezzünk! A jobb jövő a Ti kezetekben, mindannyiunk kezében van! Ne hagyjuk, hogy újra kivegyék belőle!!!
Budapest, 1989. szeptember 12.
Szabó Zoltán, Dr. Somos Iván
Budapesti Reformkör szóvivői”[21]
II. Az MSZMP marxista egységplatformja
1989. május 6-án a Bányaipari Dolgozók Szakszervezetének a székházában rendezett munkásgyűlésen a megjelentek Felhívást fogadtak el az MSZMP egységplatformjának a létrehozására. E Felhívásban tiltakoztak az 1988-as májusi pártértekezlet utáni politika ellen, mert - szerintük - a pártvezetés, a párttagság és a dolgozók háta mögött, enged a társadalmi-politikai rendszer megváltoztatására irányuló jobboldali törekvéseknek, a szocialista tulajdonviszonyok teljes megsemmisítésére irányuló cselekedeteknek, az 1956-os ellenforradalom népfelkeléssé minősítésének; álláspontjuk szerint a pártértekezlet utáni politika ezek jegyében deklarálta a többpártrendszer elfogadását. Ezért a létrehozandó platformjuk fő célja az ellenforradalmi veszélynek az elhárítása és ennek érdekében az MSZMP marxista egységének és cselekvőképességének a helyreállítása.
A következő munkásgyűlés június 3-án a Danúvia Művelődési Központban volt, ahol Állásfoglalást fogadtak el, amelyben a szocialista építés demokratikus reformjáért szálltak síkra és tiltakoztak a reprivatizáció ellen; követelték, hogy a termelőeszközök kerüljenek “a dolgozók valóságos közösségi tulajdonába”.
A következő Meghívójukban - amely a június 10-i, angyalföldi kommunisták munkásgyűlésére invitál - a következőt olvashatjuk: “Dolgozzunk ki - a párttagság részvételével és támogatásával - alulról kiinduló és szerveződő marxista platformot, amely a szocializmus ügyének feladása és a tőkés visszarendeződés helyett valódi szocialista reformot kíván megteremteni. Erre szólítunk fel minden kommunistát, minden párttagot és minden pártonkívülit, mindenkit, aki felelősséget érez a magyar szocializmus sorsáért.”
Platformjukat a június 10-12-i ülésükön vitatták meg és hagyták jóvá.[22] Egy névtelen nyilatkozó - aki az ülésen részt vett - elmondta, hogy Ribánszki Róbert a szocializmus három kritériumát fogalmazta meg; ezek a következők: a mindenki létbiztonsága, a termelőeszközök társadalmi tulajdona és a marxista-leninista párt vezető szerepe. E névtelen azt is elmondta, hogy nagy hangsúlyt kapott a vitán Jánosi Ferenc azon koncepciója, hogy a világon - bizonyos értelemben - minden társadalom a szocializmus felé való átmenet korszakában van. Az ülés elhatárolta magát a reformköröktől és kifejezte szimpátiáját a Münnich Ferenc Társaság iránt, melynek több vezetője is részt vett a platform alakuló ülésén. Ez mutatja, hogy a marxista egységplatform és a Münnich Ferenc Társaság között a szellemi- és személyi szövetség és összefonódás már kezdettől fogva kialakult; ezért nem volt véletlen, hogy Berényi Ferenc a Társaság ügyvezető titkára a Reformpárti est ’89. szeptember 21-i számában bírálta “az MSZMP budapesti reformkörének platformját, amely szerinte polgári restaurációs törekvéseket tartalmaz.”[23]
Az elfogadott platformot “A dolgozó népért, a hazáért” megnevezéssel illették és a következő jelszavakkal indították: “Demokratikus néphatalmat. Köztulajdoni többséget. Stabilizációt. Válságmentes szocialista fejlődést. Növekvő életszínvonalat. Létbiztonságot. Békés jövőt a dolgozóknak.”
A platform négy fő részből áll; terjedelme 43 gépelt oldal. Részei a következők:
I. Amiért cselekedni kell
II. Elveink
III. Programunk
IV. Közvetlen feladatok
Nincs terem a platform részletes ismertetésére; a demokratikusan megreformált szocializmust a szocialista országok közösségének keretében képzelték el, olyan szocialista gazdasági modell létrehozásával, amely a dolgozók valóságos köztulajdonán és a társadalom szükségleteinek a kielégítését szolgáló szabályozott termelésen és e “tervcélokat” biztosító ellenőrzött piacon alapszik. Nézeteik a társadalmi-gazdasági realitásoktól elszakadó utópikus - messianisztikus elképzelések összessége, bár a Közvetlen feladatokban elmondják, hogy Magyarországon ma nincsenek meg a feltételei ennek a szocialista modellnek; a marxista egységplatformnak éppen ezért fő célja a “tudatos és szervezett harc” e társadalmi feltételek megteremtéséért.
A marxista egységplatform eszmei irányultsága - a bemutatott törekvései alapján is egyértelműen megállapítható - ortodox kommunista irányultság.
* * *
E platform bemutatásánál el kell mondanom azt is, hogy a Népszabadság 1989. szeptember 13-i számában megjelent Görög Tibor és S. Horváth Jenő nyilatkozata, amelyben azt sérelmezték, hogy “Az önazonosulás zavarai” című, a Népszabadság 1989. szeptember 5-i számában megjelent írásukat - melyben a Pozsgay-bizottság programtervezetét bírálták - ismeretlenek sokszorosítják és azt az MSZMP marxista egységplatformja aláírással terjesztik.
* * *
A marxista egységplatform tagjairól, reprezentánsairól - noha nem vonultak illegalitásba - a nyilvánosság nem sokat tud. Így nem tudható, hogy a platformnak volt-e tagsága, voltak-e vezetői, ki vagy kik készítették platformjukat, stb. Egyes sajtó-megnyilvánulások apropóján tudom csak, hogy Makai Mária[24], Maróti Imre[25], Ribánszki Róbert[26], Dóczé Kálmán[27], Jánosi Ferenc[28] e platformhoz tartoztak. A későbbiekben majd láthatjuk, hogy Grósz Károly, az MSZMP főtitkára, a marxista egységplatformban jelölte meg a párton belüli azon végletetek egyikét, a baloldali végletet, amelynek a törekvéseit a pártvezetés nem fogadhatja el.
III. Az MSZMP Népi Demokratikus platformja
Az MSZMP Bp.-i XII. ker.-i Bizottsága 1989. június 8-i aktíva értekezletén a Németvölgyi úti Általános Iskola pártvezetősége “Népi demokratikus” platformfelhívást tett közzé.
A felhívás megjelenése után számos támogató észrevételt és üdvözlő biztatást kaptak - melyek között volt Jassó Mihály PB-tag, a budapesti pártbizottság első titkárának a megnyilvánulása is[29]; ezek hatására június 29-én egy vita-ülés végén megalakították az MSZMP Népi Demokratikus platformját.
Az ülés Ideiglenes Egyeztető Bizottságot hozott létre és megbízta azt, hogy a platformfelhívást téziseknek értelmezve, dolgozza ki a platform részleteit, képviselje a platformot és szervezze támogatóit. Az alakuló értekezleten egyetértésre jutottak abban, hogy a jelenlegi viszonyok között a megerősödés útja csak a párton belül kialakuló platformok szövetsége, az áramlatok közötti összhang megteremtése, a politikai szintézis alkotás lehet.[30]
Mivel az MSZMP XIV. Kongresszusán a reformköri mozgalom képviselői a Népi Demokratikus platformhoz tartozókkal együtt alkották a küldöttek döntő többségét és az általuk kialkudott kompromisszumok hozták létre a Magyar Szocialista Pártot, ezért e platformmal részletesebben kell foglalkoznom, valamennyi fontos megnyilvánulását figyelembe kell vennem.
A június 8-i platformfelhívásuk a következő volt:
“A népi demokratikus alternatíva (Platformtervezet)
Az eddig kialakult és nyilvánosságot kapott platformok sok támogatásra méltó elemet tartalmaznak, de megítélésünk szerint olyan megfogalmazásokat is, amelyekkel nem értünk egyet. Úgy véljük, a párttagság viszonylagos passzivitásának ez az ellentmondásos helyzet az oka. Alapszervezetünk vitái alapján, pártvezetőségünk az alábbiakban kísérletet tesz egy népi demokratikus platform megfogalmazására.
1. A magyar társadalom a szocializmus építésében korszakváltáshoz érkezett. A történelmi szükségszerűségként kialakult túlközpontosított társadalomfejlesztési gyakorlat a többszöri változtatási, reformálási kísérletek ellenére alapvetően nem változott, mára a fejlődés gátjává vált. Mindennek oka nem a dolgozó emberekben, munkájukban van. Nehézségeinket a társadalom működési mechanizmusának hibái, a gazdasági és a politikai mechanizmus hibái okozták.
A magyar társadalom e válsághelyzetből a szocializmus modernizációja révén kerülhet ki. A társadalom döntő többségét kitevő, bérből és fizetésből élő dolgozók e modernizációtól várhatják személyes sorsuk javulását is, a modernizációban tehát objektíve érdekeltek.
2. A szocializmusnak nem megváltoztathatatlan lényege a tulajdon állami monopóliuma, sőt átmeneti társadalom jellegéből adódóan a vegyes tulajdon alapvető jellegzetessége. Ez azt jelenti, hogy igent mondunk a vegyes gazdaságra, melyen belül a közösségi tulajdonformák dominanciája mellett helye van a magánvállalkozásnak, a magántulajdonnak is.
Jelenti továbbá a tulajdonformáktól függetlenül a fejlett árutermelés viszonyainak kiépítését, a piaci viszonyok melletti elkötelezettséget. Jelenti egyben mindezek mellett a szociális biztonságot a társadalom minden dolgozója, önhibáján kívül dolgozni nem tudó, illetve munkájával a szociális biztonságra jogot nyerő tagja számára.
3. A szocializmus politikai rendszere csak demokratikus alapokon épülhet. Ez a hatalom ágainak megosztását, a jogállamiság érvényesülését jelenti. Egyben azt is, hogy a politikában az erőszak, a hatalomgyakorlás monopolisztikus formái nem érvényesülhetnek.
4. A szocializmustól idegen mindennemű embertelenség, jelenjék meg az nemzeti, vallási vagy bármilyen más formában. Fellépünk az emberek közötti ellenérzések szítása, a hátrányos megkülönböztetés, a szabadságjogok korlátozása, a személyiség fejlődésének akadályozása ellen. Mindebből következik, hogy egyetértünk és támogatjuk az alkotmányosság alapján önigazgató közösségek működését, általában az elidegenedés ellen fellépő, az emberi értékek, az elesettek felemelése érdekében tett társadalmi kezdeményezéseket.
5. Következetesen képviseljük, hogy a szocializmus a történelmileg kialakult értékeket megbecsülő, s egyben értéktermelő és -teremtő társadalom. Emberközpontú társadalomeszményünk része az egyének és közösségeik tisztelete, szociális védelme, a műveltség és a kultúra tisztelete, ennek megfelelő elosztási-finanszírozási rendszer kialakítása, az emberi értékek - becsület, szeretet, család, barátság, egészség, szolidaritás - tisztelete, a társadalom többségével együttműködő kisebbségek védelme, a társadalmi tolerancia képviselete.
6. A fejlett árutermelő szocializmus viszonyainak megteremtése érdekében szövetségi viszonyt kell kialakítani minden olyan társadalmi erővel, társadalmi szervezettel, amelyek akár csak részletkérdésekben is készek az együttműködésre, a közös cselekvésre.
7. A fejlett árutermelő szocializmussal nem fér össze a nemzetközi elzárkózás. A magyar társadalom boldogulása a világ haladó erőivel való összefogás, a nemzetközi munkamegosztásba való bekapcsolódás révén valósulhat meg. A világgazdaság, a világközösség részeként feladatunk a nemzetközi bizalom erősítése, a népek közötti megértés, a politikai és gazdasági együttműködés kibontakoztatása.
8. Meggyőződésünk, hogy a válságot csak egy,
- a dolgozó emberek érdekeit következetesen érvényesítő,
- szervezetileg egységes,
- a legalapvetőbb kérdésekben egyetértő,
- a társadalom minden részét egyaránt tömörítő,
- a párttagságot és az ezzel járó jogokat és kötelezettségeket önként vállaló, szuverén gondolkodású, a pártprogram megvalósításában aktív cselekvő részt vállaló emberekből álló Magyar Szocialista Munkáspárt képes megoldani, a dolgozó emberek boldogulásának megfelelő társadalmat, gazdasági és politikai modellt létrehozni. Ez a párt csak akkor lehet hiteles, ha vezetői is azok.
9. Mit tartunk a pártegység legalapvetőbb kérdésének?
a./ Az MSZMP alapvetően a magyar társadalom dolgozó osztályainak és rétegeinek érdekeit hivatott érvényesíteni. Meggyőződésünk, hogy ez egyben a nemzeti érdekek érvényesítését is jelenti.
b./ Az MSZMP filozófiai bázisa a marxizmus.
c./ Az MSZMP egy demokratikus társadalomban maga is demokratikusan működve érvényesítse törekvéseit.
d./ Az MSZMP működése, az egyes emberek boldogulása és a nemzet boldogulása egymást feltételező, egymással kölcsönhatásban lévő viszonyok.
Budapest, 1989. június 8.
MSZMP XII. ker., Németvölgyi Úti Általános Iskola alapszervezetének vezetősége”[31]

E platformtervezet irányultságát egyaránt minősíti az is, ami benne van, és az is, ami hiányzik belőle. A valóságos szocializmus válságát a szocializmus modernizációjával remélik felszámolni; ennek során a közösségi tulajdonformák dominanciája alapján akarják a piaci viszonyokat megteremteni és ezek segítségével a “fejlett árutermelő szocializmust” létrehozni.
Kijelentik, hogy a szocializmus politikai rendszere csak demokratikus alapon épülhet fel, ami számukra azt jelenti, hogy a politikában az erőszak és a hatalomgyakorlás monopolisztikus formái nem érvényesülhetnek és megvalósul a hatalmi ágak megosztása, valamint a jogállamiság. Az itt elmondottak jelentik a “fejlett árutermelő szocializmus” gazdasági-politikai rendszerének az alapját. Ezek a kellően nem konkretizált tartalmak sokféleképpen magyarázhatók s ezért önmagukban lényeges kérdésekben nem igazítanak el; értelmezésükhöz és megértésükhöz mindenképpen szükség van annak a figyelembevételére, amiről a platform nem beszél.
A platform a szocializmus válságát nem tudja történelmi folyamatban szemlélni, ezért sem jut el ahhoz a következtetéshez, hogy a valóságos szocializmus világtörténeti zsákutcának bizonyult, amelyet nem lehet “modernizálni”. E valóságtól elszakadt felfogásuk miatt nem vetődik fel számukra a többpártrendszerű, parlamentáris demokráciába való békés átmenet kérdése sem, ami tartalmatlanná teszi a jogállamiságra való hivatkozásukat. A közösségi tulajdon dominanciája mellett elfogadják ugyan a magántulajdon létét, de a tulajdon működtetésében való érdekeltség, a tőke-hatékonyság kérdése, a két tulajdonforma piaci versenyképességének a problémája fel sem vetődik számukra; ezért evidenciaként számolnak azzal, hogy a közösségi tulajdon dominanciáján alapuló, vegyes tulajdonú piacgazdaság - “a tulajdonformáktól függetlenül” - “fejlett árutermelő szocializmust” hoz létre. Holott az államszocializmus egész eddigi története egyértelműen igazolta, hogy valóságos tulajdonosok nélkül nincs hatékonyan működő, fejlett árutermelő piacgazdaság!
A platform ezen tulajdonságai miatt, szerzőinek az emberközpontú társadalommal és a dolgozók szociális biztonságával, szabadságjogaival, “megfelelő elosztási-finanszírozási rendszerével” stb. kapcsolatos kijelentéseit - mivel ígéreteik mögött nem állt teljesítőképes, hatékony gazdaság -, nem lehet komolyan venni; ezek a kijelentések egyúttal a magyarországi politikai-, gazdasági-, társadalmi válság ismeretének teljes hiányáról és szerzőik emberbaráti szeretetükkel takargatott politikai naivitásáról tanúskodnak.
A platformnak e sajátosságai (a hiányosságaival együtt) azt jelentik, hogy politikai irányultsága, jellege az MSZMP 1988. májusi pártértekezlete állásfoglalásának a keretében mozgott, amely meghirdette a “szocialista pluralizmus”-t, és hozzáfogott az ún. szocialista törvényesség jogi alapjainak a megteremtéséhez; de e platform - azzal, hogy hallgat a többpártrendszerről - visszalépést jelentett az MSZMP 1989. februári állásfoglalásától is, amely a jogállamiság alapjának elfogadta a politikai pluralizmust, a többpártrendszert.
Mindezek alapján a platformot induló formájában utópikus kommunista irányzatosságú platformnak minősíthetem.
* * *
A platform megalakulása után, hónapokon keresztül nem volt különösebben aktív. Így képviselői nem szerepeltek a Népszabadság 1989. szeptember 9-i “Platformteszt”-jében sem. Majd Fábry Béla, az MSZMP Budapesti Pártértekezletének küldöttei részére a platform Ideiglenes Egyeztető Bizottságának nevében írott szeptember 4-i levelében, szeptember 14-re hívott össze egy megbeszélést, a platform budapesti küldöttcsoportjának a megalakítása céljából. E levél mellékleteként a fentebb közölt platform-téziseket küldték el, de annak margójára hozzágépeltek egy rövid szöveget, amely tömörítve a platformban foglaltakat ismételte meg azzal a különbséggel, hogy itt “békés átmenetnek” nevezték a “dirigáló-bürokratikus szocializmus viszonyainak meghaladását”.
Ezek után az történhetett, hogy a budapesti pártértekezlet kapcsán megalakult küldöttcsoportba bekerülő neves értelmiségiek (mint pl. Krausz Tamás) nemcsak aktivizálták a platformot, hanem annak egy minőségileg alapvetően más folytatását hozták létre. Ez a metamorfózis azért valósulhatott meg, mert az induló platform kellően nem konkretizált tartalmai éppen ürességük miatt tudták különösebb ellentmondás nélkül magukba foglalni az új törekvéseket; egy kis túlzással az mondható, hogy az induló és a folytatódó platform kontinuitását csak a névazonosság jelentette.
Ez a fordulat alapvető változást hozott a megújult platform aktivitásában és a nevében nyilvánosságra hozott állásfoglalások színvonalában is. E változás első - és talán legjelentősebb - elméleti megnyilatkozása a platform szervezői által közzétett “A stratégiáról, a taktikáról és a taktikázás csapdáiról” megnevezésű állásfoglalás volt.[32] Az a véleményem, hogy ez az anyag tekinthető a csoportosulás igazi elméleti (történetfilozófiai) platformjának, ezért az alábbiakban részletes kritikai bemutatására törekszem.
A szerzők abból indulnak ki, hogy az MSZMP a szétesés előtti állapotba került és szervezetlenül vonul vissza; a platformot ez a helyzet arra készteti, mint írják: “hogy határozottan és egyértelműen állást foglaljunk eme visszavonulás stratégiájáról, a hatalommegtartás, illetve átváltás taktikájáról”, és ezért az MSZMP vezetésének e visszavonulásával szemben kívánják megfogalmazni “az elméleti és politikai megújhodás stratégiájának fő irányát, (...)”[33]
Az írás első fő része “A pártvezetés és a tagság” címet viseli. Itt megállapítják, hogy a politikai erők között egyetértés van abban, hogy az országban több mint egy éve “sajátos forradalom” van, amelynek fő célja a régi modell, a sztálinizmus felszámolása; de abban nincs egyetértés, hogy ez a forradalom hova vezessen. A szerzők ezt a forradalmat - általunk vitatott módon - alapvetően az 1988-as pártértekezlet által, “fölülről indított folyamatként” értelmezik és csak felgyorsulásában veszik számításba a külső tényezőket. Ezzel az állásponttal a Budapesti Reformkör - mint azt az előzőekben láthattuk - nem értett egyet.
Ez az első rész nagy teret szentelt a pártvezetés - és részben a kormány - bírálatának. Előadták, hogy a vezetés továbbra is a tagság megkérdezése nélkül dönt minden lényeges kérdésben; a vezetésben kiéleződött a “pártvezérek torzsalkodása”, amely “alig leplezett törekvés a párt szétverésére, szervezetének megbénítására.”[34] Ez a vezetés csak a túlélésre és hatalmának “átmentésére” és “átváltására” gondol. Ez utóbbival kapcsolatban a későbbiekben majd részletesen foglalkozom és megmutatom, hogy ennél a helyzet sokkal bonyolultabb volt; amit mondtak az elsősorban Pozsgay Imrére volt igaz, de Nyers Rezsőre és Grósz Károlyra, valamint a Központi Bizottság döntő többségére nem, mert ők a meglévő hatalom megtartásában voltak érdekeltek.
A pártvezetés, szerintük, az alsó pártszervezeteket teljesen magára hagyta és “(...) a tudományosan megalapozott önkritikát a kommunisták vég nélküli moralizáló önmarcangolásával helyettesíti, s a vereségtudatot azzal is erősíti, hogy már előre beharangozza a kudarcot, ijesztget és zsarol a pártszakadással.”[35] A valóság e téren is bonyolultabb volt, mert a tudományosan megalapozott önkritika valóban hiányzott, de a vezetés a pártmozgalomban semmiféle “moralizáló önmarcangolást” nem szorgalmazott; és a pártszakadást sem a vezetés, hanem elsősorban a reformköri mozgalom fontolgatta, nem a zsarolás, hanem a fundamentalistáktól való megszabadulás céljából.
E rész az elkövetkezendő kongresszus feladatainak felsorolásával fejeződik be.
Az állásfoglalás második - legfontosabb - részében a szerzők “A stratégiáról” fejtik ki álláspontjukat. Az a véleményük, hogy a pártvezetésnek a jövőről és az ahhoz vezető útról az elképzelései “(...) meglehetősen sokfélék, de mindenekelőtt homályosak.”[36] Szerintük ez jellemző a közzétett programtervezettre is, “(...), amelyben a kompromisszumkészség diktálta taktikázás miatt hiányoznak az egyértelmű állásfoglalások, elhatárolódások, a lehetséges jövő tartalmának egyértelmű kifejtései.”[37] Ez a helyzet szerintük azért van, mert a pártvezetés “(...) nem meri vállalni az egyértelmű állásfoglalást, mert attól fél, hogy azzal veszélyezteti valóságos stratégiáját: hatalmának átmentését, átváltását.”[38] Álláspontjuk e kérdésekben sem eléggé konzisztens: ha ugyanis - helyesen - abból indultak ki, hogy a pártvezetésben (és tegyük hozzá a párttagságban még inkább) sokféle elképzelések vannak a jövőt illetően, akkor nyilván a pártvezetés tagjai nem tudták, de nem is akarták vállalni az egyértelmű állásfoglalást, így nem rendelkezhettek közös stratégiával sem. Amit ugyanis ők e stratégiáról kritikusan mondtak az nagyjából egyfelől igaz volt az “átmenteni” akaró Berecz Jánosra, másfelől az “átváltani” akaró Pozsgay Imrére, de nem volt igaz Nyers Rezsőre és Grósz Károlyra (mert ők sem az “átmentésben”, sem az “átváltásban” nem gondolkodtak, ők egyszerűen meg akarták őrizni hatalmukat).Továbbá a stratégiára vonatkozó “homályosság” igaz volt a reformköri mozgalom reformszocialista irányzatára, de nem volt igaz pl. a Budapesti Reformkör platformjára, vagy a marxista egységplatformra. A népi demokratikus platform szerzői szembetalálták magukat a pártban lévő program-válsággal - amelyről az előzőekben már szóltam -, de ennek lényegét félreértve hamis általánosításokkal akartak e jelenségre magyarázatot adni. Mindez azért történt, mert az MSZMP-ben létező csoportosulások és törekvéseik sokkal bonyolultabb és ellentmondásosabb helyzetet hoztak létre, mint ahogy azt e platform leegyszerűsített gondolatisága megmagyarázhatta volna, ezért általánosításaik sokszor nem fejezték ki igaz módon a bonyolultan összetett, konkrét valóságot.
A pártvezetés ezen elnagyolt kritikájánál sokkal fontosabb annak rögzítése, hogy mit akart maga a népi demokratikus platform? Az erre adott válaszuk adja meg ennek az állásfoglalásnak az igazi jelentőségét. Abból indítottak, hogy már a 60-as években látszott, a 80-as években pedig nyilvánvalóvá vált, hogy a sztálini modell kimerítette történelmi lehetőségeit, csődbe jutott. Ezt tudomásul véve a platform szerzői a történelmet hívták tanítómesterül és azt mondták: a szocialista rezsimnek ebből a válságából - ahogy az 1789-es nagy francia forradalmat és válságait, az utána következő többi (1830, 1848) polgári demokratikus (korrekciós) forradalom követte, úgy - egy újabb, korrekciós szocialista forradalommal lehet kikerülni.
E tetszetősnek tűnő analógiából következően kijelentették, hogy Magyarországon “(...) az új forradalom célja a tőkés restauráció - és persze a sztálini restauráció - megakadályozása, a dolgozók szélesebb rétegeinek a hatalom gyakorlásába való bevonása kell hogy legyen.
Ezt a forradalmat - ha a felülről való kezdeményezést sikerül párosítani nagyarányú tömegmozgalommal - nevezhetjük a dolgozók demokratikus forradalmának.
Ha az MSZMP nem akarja megtagadni forradalmi hagyományait, akkor stratégiája nem lehet más, mint a dolgozók demokratikus forradalmának győzelemre juttatása.
E forradalom tartalma: a dolgozók termelési és lakóterületi önkormányzatának megteremtése-felhasználva a polgári demokrácia vívmányait is; a termelőeszközök és az infrastruktúra modernizációja a dolgozók maguk választotta szervezeteinek ellenőrzése mellett a társadalmi tulajdon régi és új formáinak túlsúlyával, a magántulajdon és a magántőke bevonásával és annak gazdasági, politikai ellenőrzésével.”[39] A platform szerzői úgy vélték, hogy e “(...) stratégia és a hozzá kapcsolódó program kidolgozása lenne az MSZMP feladata, méghozzá úgy, hogy részletesen megvizsgálja e forradalom győzelemre juttatásának hazai és nemzetközi feltételeit, tartalékait, lehetséges szövetségeseit, eszköztárát és jelszavait.”[40]
Kezdjük az analógiával. Az analógiájuk azért hamis és használhatatlan, mert már a kiinduló pontja is egy (világtörténeti) tévedésen alapszik. Míg ugyanis az 1789-es francia forradalom - ahogy ezt Ungváry Rudolffal vitázva már bemutattam - az őt megelőző feudális társadalmi rendnél valóban teljesítőképesebb, az emberi képességek kibontakoztatását sokkal jobban lehetővé tevő, az emberek sokkal szélesebb körére kiterjedő szabadságjogokat biztosító új társadalmat, a kapitalizmust hozta létre, amelynek a létezéshez való jogát az is bizonyította és bizonyítja, hogy történelmileg rövid idő alatt a fejlett világ egyedüli uralkodó társadalmává lett; addig az oroszországi októberrel kezdődő társadalmi átalakulás Európában a mai napig a polgári társadalom meghaladására való képességének a lehetőségét - ismert, a történelmi gyakorlatban szükségszerű válságokhoz vezető, lényegét illető attribútumai miatt - nem tudta hiteltérdemlően igazolni. Mindez azt jelenti, hogy ez a folyamat, amely a szovjet típusú szocialista rezsimeket létrehozta nem nevezhető új, fejlettebb társadalmat létrehozó forradalomnak, ezért az semmiféle korrekciós forradalommal nem korrigálható, ahogy ez már az 1956-os magyar forradalomban is kiderült. Az orosz Októberrel kezdődő változások - ahogy erről Ungváry Rudolffal folytatott vitában már részletesen szóltam - tehát egy olyan világtörténeti tévedést eredményeztek, amely eleve kizárja azt, hogy ezt a történeti folyamatot az 1789-es francia forradalommal analógiás viszonyba hozzuk.
A népi demokratikus platform stratégiájának alapja - tehát az, hogy az 1989-es magyar változásokat korrekciós forradalomnak tekintik - a történelem által igazoltan hibás, mert Magyarországon sokan voltunk, akik a magyar 56-ot, Nagy Imrével és/vagy Kádár Jánossal egyszer már szintén korrekciós forradalomnak tekintettük; történeti tévedésünk itt is kiderült: a Kádár János vezette MSZMP is csődbe vitte Magyarországot. Ezek után a platform szerzőinek jogosan lehet feltenni a következő kérdést: meddig és hányszor lehet egy nemzet sorsával kísérletezgetni, meg-megpróbálni korrigálni a korrigálhatatlant?!
A népi demokratikus platform stratégiája továbbá azért is elfogadhatatlan volt, mert a második világháború után Európában a kapitalizmus nem egy országban szociális piacgazdasággá vált, és e szociális piacgazdaság néhány országban mindinkább alapjává vált a demokratikus szocializmus létrejöttének. Így történelmi tapasztalatok bizonyították, hogy a kapitalizmus keretében létrehozható a szocializmus. Ezzel nem akarom azt állítani, hogy a kapitalizmus a társadalmi változások utolsó stádiuma, hogy ez a társadalmi rendszer mindenütt és mindenben a lehető legtökéletesebb társadalom, és hogy belső fejlődése szükségszerűen és automatikusan elvezet a demokratikus szocializmushoz. Azért van szükség baloldali, szociáldemokrata jellegű és törekvésű pártra, hogy tevékenysége következtében a kapitalizmus szociális piacgazdasággá alakítása, majd ennek alapján a demokratikus szocializmus megteremtése valóságos történeti folyamatként mind több országban megvalósuljon. 1989-ben Magyarországon a demokratikus szocializmus célkitűzéséhez a rendszerváltozáson keresztül, a kapitalizmus megteremtésének útján indulhattunk csak el; a Budapesti Reformkör - a szovjet típusú államszocializmus történelmi csődjét szembeállítva a nyugat-európai országok némelyikében megvalósuló demokratikus szocializmus sikereivel - e történelmi tényekből fakadó szükségszerűség tudatosításával jutott el a rendszerváltozás szükségességének az elfogadásához. Az egységesülő Európa, amely a XXI. század elején a megvalósulás stádiumába lépett, melynek során Magyarország is az Európai Unió tagjává válik, ezeket a reményeinket teljesítheti be.
Visszatérve a népi demokratikus platform szövegéhez, láttuk, hogy a szerzők a “dolgozók demokratikus forradalmának” két feltételét - a felülről való kezdeményezés párosítását összekötni egy nagyarányú tömegmozgalommal - tartották különösen fontosnak. Az MSZP létrejöttével az egyik feltétel valamilyen mértékig teljesült, hisz a platform képviselői tagjai lettek az új párt elnökségének; a dolgozó tömegek azonban nem mutattak nagy hajlandóságot a második feltétel teljesítésére, “demokratikus forradalmuk” megvívására. Ez a helyzet azt mutatta, hogy a magyar lakosságot nemcsak a polgári ellenzék nem tudta forradalomba vinni, hanem a baloldal sem. Ez a tény minden elméleti bírálatnál határozottabb kritikáját adta a platform elhibázott voltának, bizonyítva a szerzők politikai naivitását, realitás érzékük hiányát, akik a magyarországi államszocializmus kudarcai után is föltételezték, hogy a fásult, a sokszor becsapott és csalódott tömegek belevihetők egy újabb kísérletbe. Ezért Antall Józsefhez hasonlóan a népi demokratikus platform képviselőinek is joggal mondhatjuk programjuk bírálataként: “Tetszettek volna forradalmat csinálni!”.
A platform harmadik - befejező - része “A taktikáról” értekezik. A pártvezetést elmarasztalja azért, hogy hatalma átmentése érdekében elvtelen kompromisszumokat köt, ennek során a kommunista alapértékek lejáratása, illúzióvá nyilvánítása folyik; a vezetés kész helyzet elé állítva a tagságot, igyekszik ellenőrzésétől megszabadulni és reformterrort alkalmaz, továbbá pártszakadással fenyegetőzik arra az esetre, ha a tagság nem hagyja jóvá az elitekkel kötött megállapodását. A pártvezetés ilyen bírálata az absztrakt általánosság szintjén való bírálat, melynek jó néhány állítása egyszerűen nem igaz (pl. hogy a vezetés “reformterrort” alkalmaz és hogy “pártszakadással fenyegetőzik”; hisz a Grósz-féle vezetés minket vádolt reformterrorral, továbbá a reformköri mozgalom volt az, amely fontolgatta a pártszakadást, még Pozsgay Imre is ellene volt a pártszakadásnak), továbbá a pártelnökség tagjai valóban kötöttek elvtelen kompromisszumokat, de politikailag nem egy irányba mutatót (pl. az elnökség tagjainak Grósszal kötött kompromisszuma kifejezetten “balos” kompromisszum volt), és így tovább; a bírálatukban tehát nincsenek konkrét igazságok, nincsenek megnevezve a tényleges címzettek (pl. a Budapesti Reformkör és a reformköri mozgalom, melyek jelentős mértékben járultak hozzá az “elitek” megállapodásának a kikényszerítéséhez), stb.
Saját platformjuk taktikájáról a következőket írták: “A dolgozók demokratikus forradalma stratégiájához kapcsolódó taktika ezzel szemben a következő lehet: a tagság kényszerítse rá a vezetést, a platformokat és az ellenzéket, hogy fejtsék ki részletesen konkrét terveiket a válságból való kilábalásra - szociális következményeivel együtt!”[41]
Megelégedve nyugtázhatom, hogy a baloldalon egy ilyen konkrét reális tervvel egyedül a Budapesti Reformkör tett eleget a népi demokratikus platform ezirányú kérésének!
E népi demokratikus platform jellege reformkommunista irányultságú.
* * *
A Népszabadság, 1989. szeptember 25-i számában megjelenő “Platformbörze a Politikai Főiskolán” c. riportban már szerepelt Fábry Béla a népi demokratikus platform képviselőjeként; hozzászólásában a Pozsgay-bizottság programtervezetét bírálta, az abban lévő demokratikus szocializmus koncepcióját elosztási szocializmusnak nevezte. Itt is előadta, hogy Magyarországon az árutermelésnek nem a tőkés, hanem a szocialista viszonyait kell kiépíteni.
* * *
Másik jelentős elméleti megnyilatkozásuk - melyet a Népi Demokratikus Küldöttcsoport nevében Iklódi László, Fábry Béla, Krausz Tamás írt alá - “Felhívás a kongresszusi küldöttekhez” volt.[42]
Ezen állásfoglalásuk kapcsán csak néhány programatikus kérdést érintek. Abból indítanak, hogy a párt vallja magáénak a marxi örökséget és jelentse ki, hogy történelmi célja a szocializmus; ezt a polgári demokráciát meghaladó népi demokratikus jellegű fejlődéssel kívánták megvalósítani. Elfogadták ugyan a többpártrendszert, de az anyag V/14. pontjában azt mondják: “A szocialista beállítottságú hatalom tiszteletben tartja a gazdaság törvényeit, de a jövedelemelosztás szabályozása révén csökkenteni igyekszik a társadalmi egyenlőtlenségeket.”[43] (Fábry a Politikai Főiskolán, mintha ezért bírálta volna a Pozsgay-bizottság demokratikus szocializmus koncepcióját, azt elosztási szocializmusnak nevezve.) A V/ 16. pontban kijelentették: “A plurális tulajdonviszonyok és -formák hatékonyan működő társadalmi tulajdon dominanciája alapján alakuljanak ki.”[44]
Állásfoglalásuk belső ellentmondásai nincsenek feloldva: egész koncepciójuk egy “szocialista beállítottságú politikai hatalom” esetére vonatkozik, de nem tudjuk például, hogyan jön létre, illetve hogyan marad meg a társadalmi tulajdon dominanciája, ha a többpártrendszer folyamán olyan párt kerül többségbe, amelyik nem fogadja el a társadalmi tulajdon dominanciáját, vagy mi történik, ha nem ért egyet az általuk jelzett jövedelem szabályozással, vagy még inkább a hatalom szocialista beállítottságával???
IV. Összefogás az MSZMP megújításáért mozgalom
Berecz János, Kemény László, Szabó Gábor és mások kezdeményezésére 1989. június elején az MSZMP Politikai Főiskoláján létrehozták az Összefogás... koordinációs munkacsoportját. A csoport június 7-i dátummal tette közzé - belső, sokszorosított anyagként - az “Összefogás a Demokratikus Szocializmusért!” felhívását. Az anyag a programjuk előkészítéshez törekedett iránymutatást adni; felhívás része pedig hozzákezdett az Összefogás... szervezéséhez.
Az Összefogás... 1989. július 1-jén, a Pest Megyei Pártbizottság Oktatási és Propaganda Központjában tartotta első országos tanácskozását. Ezen megjelent és felszólalt Barabás János, Hámori Csaba, a PIB tagjai, Berecz János, a KB tagja, Andics Jenő, a KB osztályvezetője, és ... Szabó Zoltán, a Budapesti Reformkör részéről. A tanácskozást üdvözölte Boros László, Burgert Róbert, Iványi Pál, Kovács Jenő, a PIB tagjai, Lukács János, a KEB elnöke, Szűrös Mátyás, az Országgyűlés elnöke. A vitában 58-an szólaltak fel. E protokollt azért is ismertettem, hogy lássuk: nagy ambícióval és jelentős felső támogatással kezdtek a mozgalom szervezéséhez.
A tanácskozásról megjelent egy “Tartalmi összefoglaló az Összefogás az MSZMP megújításáért mozgalom országos tanácskozásáról.”[45] Ugyanebben a kiadványban jelent meg egy Nyilatkozat is. Ez az összefoglaló tekinthető az Összefogás ... platformjának; az anyag hat fejezetből áll és választ próbált adni a pártválságból kivezető út legfontosabb kérdéseire.
Előadták, hogy fő céljuk a párt cselekvési egységének a helyreállítása, ezért hirdették meg a párttagság összefogásának a szükségességét: “Mozgalmunkban mindenkivel összefogunk és együttműködünk, aki céljainkat elfogadja, vállalja törekvéseinket, azok megvalósításában részt kíván venni.”[46]
Mozgalmuk nem akart pártszakadást, az MSZMP-t együtt akarták tartani, azt a “maga egészében” akarták megújítani. Úgy vélték, hogy a “kialakult helyzetért, a hibás döntésekért az egyszerű párttagokat és a mai tisztségviselők nagy részét személyes felelősség nem terheli.”[47] A múlthoz való viszonyuk kapcsán kijelentették: “vállaljuk az MSZMP három évtizedes múltját is (a személyekhez kötődő hibák nélkül!)”[48] A jövőt illetően a modellváltás során demokratikus szocializmust akartak és el akarták kerülni “mind a kapitalista restaurációt, mind a sztálini modellre való visszarendeződést”[49]
Tragikomikus és felháborító mindaz, ami ezekben az idézetekben (és ezzel a platformban) található: hisz könnyű azokkal összefogni, akik egyetértenek velünk, még inkább, akik elfogadják a mi céljainkat és beállnak a zászlónk alá; könnyű úgy a pártot a “maga egészében” megújítani, ha a pártban mindenki jó fiú, hisz még a mai tisztségviselők nagy része sem felelős semmiért (Berecz János sem?); könnyű úgy az MSZMP múltját vállalni, hogy válogatunk a kendermagban és a pártot csak a hibák nélkül vállaljuk (no, és hol maradnak a bűnök, azokat még kevésbé vállalják?!) stb.
Az itt bemutatottak is bizonyítják, hogy ezt a társaságot nem lehetett komolyan venni, ezért nem volt érdemes a jövővel kapcsolatos elképzeléseikre sem odafigyelni, mert amit csináltak az nem volt más, mint politikai bohózat, saját hatalmuk átmentésének tragikomikus kísérlete, s benne az a szomorújáték, hogy voltak, akik a mozgalmat komolyan vették. Éppen ezért voltak ugyanakkor veszélyesek is; így a Budapesti Reformkör megkülönböztetett figyelemmel kísérte tevékenységüket.
A Népszabadság 1989. július 3-i száma számolt be a tanácskozásukról és ennek kapcsán közölt interjút Berecz Jánossal. Ebben az interjúban a riporter Berecztől megkérdezte - de a kérdésében foglaltakkal egyben a tanácskozást is minősítette -, hogy a “tanácskozáson többször szóba került Berecz János 1956-ot taglaló Ellenforradalom tollal és fegyverrel c. könyve. A legmarkánsabb vélemény szerint a könyvet ma is maradéktalanul el kell fogadni. Mi a véleménye ma a könyvéről?
- Nem vagyok felkészülve rá, hogy az egész könyvet most újólag értékeljem, és aligha mondhatnék néhány rövid mondatban véleményt róla. A megírás óta több olyan tény került elő, aminek - ha most kezdenék a könyv megírásához - feltétlenül bele kellene kerülnie.”[50] - mondta Berecz János. Ez a válasz nem volt más, mint mellébeszélés, az igazság megkerülése, ami mutatta, hogy Berecz képtelen volt az önvizsgálatra. Az Összefogás... atyja ezzel is minősítette a mozgalmat.
A Népszabadság beszámolójában az is olvasható volt: “Nagy volt a felzúdulás, amikor a budapesti 1. sz. Reformkör meghívottja mondta el felszólalását, s azt hangsúlyozta, hogy “balról” fenyeget ma nagyobb veszély, nem pedig jobbról, illetve amikor ugyanő a fő feladatnak az Európához való csatlakozást jelölte meg.”[51]
A Mai Nap, 1989. július 5-én közölte Szabó Zoltánnal való interjúját az Összefogás... országos tanácskozásával kapcsolatban. Szabó itt megismételte: “Szombaton is elmondtam alapelveinket: ne a párt sorsa legyen a központi kérdés, hanem az országé. Az ország megújulása a lényeges. A jövőhöz csakis a piacgazdálkodás és a demokrácia megteremtése vezethet. Akik ezt vállalják, azokkal együtt tudunk működni.”[52]
A Népszabadság, 1989. július 26-i számában jelent meg egy interjú Kemény Lászlóval; ő rendkívül magabiztosan nyilatkozott mozgalmukról, kijelentette, hogy az Összefogás ... “a párt gerince kíván lenni” kettős értelemben is: egyrészt, tagsága a párt derékhada, a “csendes többség”, másrészt, “politikai vonala tartalmazza azokat az alapelveket, amelyekért az emberek ebbe a pártba beléptek. Tehát az alapvető értékek megőrzésén van a hangsúly, s erre azért van szükség, mert a nagy hangerővel fellépő platformok, amelyek a korábbiaktól túlzottan is eltérő módszereket alkalmaznak, bizalmatlanságot kelthetnek a tagságban.”[53]
Kemény nem kis magabiztossággal erősítette meg a riporter által szájába adott kérdésben foglaltakat: “Ezek szerint az Összefogás ... a többséget tudná maga mögött?
- Ennek már vannak jelei is: támogató levelek, telefonhívások sokasága érkezett a koordinációs bizottsághoz; továbbá, területi és üzemi pártszervezetek tárgyalták meg és támogatták a mozgalom felhívását.”[54] - jelentette ki Kemény László.
1989. szeptember 5-én az Összefogás... aktivistái összegyűltek, hogy előkészítsék szeptember 24-i, második országos gyűlésüket a kongresszusi dokumentumok megvitatására. Az ülésen nem tudtak megegyezni abban, hogy elfogadják-e vitaalapnak, jobboldali hibái miatt, a Pozsgay-bizottság által elkészített MSZMP programtervezetet; volt, aki Pozsgay Imre magán-programjaként aposztrofálta az anyagot. Az elhangzott referátumok élesen bírálták a kormány politikáját is.
Berecz János szólt a II. országos reformköri találkozóról is; visszautasította a reformköri mozgalom azon értékelését, hogy az Összefogás... a konzervatív erők gyűjtőhelye, továbbá méltánytalannak tartotta, hogy a reformköri tanácskozáson szavazást rendeztünk a KB tagjairól. Ugyanakkor kijelentette: “az Összefogás... mozgalomnak elhatárolnia magát csak a reformkörök radikális szárnyától kell, hiszen tisztességes párttagok által indított reformköri mozgalommal lehetséges együttműködni, az összefogáshoz rájuk is szükség van.”[55] Ezt a kijelentését nagy tiltakozó morajlás fogadta a hallgatóság soraiból.
Eközben Kemény László mindinkább aktivizálta magát; a Népszabadság, 1989. szeptember 8-i számában is szerepelt, Körkérdésre válaszolt. Itt ugyan elsősorban az ellenzékre lövöldözött csúzlijából, de azért sunyin, nekünk szóló üzenetet is megeresztett: “S ha mi, az MSZMP tagjai nem készülünk fel a küzdelemre, hanem ehelyett politikai mazochizmussal foglalkozunk, akkor bizony ki is leszünk ütve, s ebben nagyobb részünk lesz nekünk önmagunknak, mint ellenfeleinknek. Fontosnak tartom megemlíteni: folyik a párt tudatos szétzilálása, kívülről és belülről egyaránt.”[56] Ez utóbbi állítása kétségtelenül igaz volt, csak arról hallgatott, hogy az állampárt szétverése volt folyamatban, amelynek szétverésére elkerülhetetlenül szükség volt a parlamentáris demokráciába való békés átmenet biztosításához.
Ezek után - talán felpiszkálva az Összefogás... és különösen Kemény László aktivitása által - a Népszabadság, 1989. szeptember 18-i számában jelent meg a “Gyanús kompromisszum” c. írás, amelyben a Szabolcs-Szatmár Megyei Reformműhely két tagja, Juhász Ferenc és Kántor Csaba Áron bírálták az Összefogás... platformot, mert szerintük az a “se hús, se hal” politikáját folytatja, elvtelen kompromisszumokat szorgalmaz és ezek mentén akarja a párttagságot összefogni.
A Népszabadság, 1989. szeptember 23-i számában a “Ki kit címkéz?” főcím alatt közölt három levélhez a Szerkesztőség a következő megjegyzéseket fűzte: “Amikor közreadtuk a Szabolcs-Szatmár Megyei Reformműhely két tagjának a levelét az Összefogás... platform munkájáról, annak kritikájáról, nem gondoltuk, hogy szelet vetünk, s vihart aratunk. A hozzánk érkező levelekből azonban kitűnik, hogy vihar lett belőle, s nem is kicsi.”[57]
E levelekből adtak közre hármat: Dobszay Károly, Soó László és Szombath József levelét, melyekben visszautasították az őket ért bírálatokat.
1989. szeptember 24-én tartotta az Összefogás... a II. országos konferenciáját. A napi sajtó részletesen beszámolt az eseményről[58]; közreadták Berecz János tanácskozáson tartott felszólalását.
Berecz János fontosnak tartotta az elhatárolódást a pártot reformanarchiába süllyesztőktől; továbbá “azoktól, akik a szocialista értékeket fel akarják adni. Akik úgy gondolják az újraépítkezést, hogy az egész 40 évünket el kell vetni. Hiszen akkor miért éltünk és hogyan éltünk?”[59]
Az Összefogás... konferenciáján elhangzottak és különösen a Berecz János által mondottak miatt a Budapesti Reformkör szóvivői nyílt levelet intéztek az Összefogáshoz, amelyben sajnálatukat fejezték ki, hogy képviselőink nem vehettek részt a mozgalom szeptember 24-i konferenciáján és így csak a sajtóból értesülhettünk az ott történtekről. Ezek után a levél a következőket tartalmazta:
“Örülünk, hogy Önök is azt kívánják, amit mi: a párt győzelmét. A kérdés csak az: hogyan?
Önök élesen bírálták a kormányt liberális, monetarista gazdaságpolitikája miatt. Tudomásunk szerint a monetarista gazdaságfilozófia receptje: a kiadások csökkentésével egyensúlyba hozni a költségvetést, mérsékelni az adókat és visszafogni a pénzkibocsátást. Önök tehát azt kívánják, hogy a kormány növelje a költségvetési hiányt (még feljebb hajtva ezzel a hitelek kamatait), emelje az adókat, és a bankóprés három műszakos működtetésével szabadítsa el még inkább az inflációt? Gondolják, hogy ez nyerő program?
Önök felháborodottan tiltakoznak, amiért a kormány “hitszegő módon” leállította a bős-nagymarosi építkezést. A közvélemény-kutatási adatok szerint viszont éppen ezt a döntést követően kezdett a kormány (az MSZMP kormánya!) és a miniszterelnök népszerűsége meredeken emelkedni. Eltekintve most a környezetvédelmi és gazdaságossági megfontolásoktól, Önök szerint elég jól állunk ahhoz, hogy erről a politikai tőkéről lemondjunk?
Önök nem kívánják a párt vezetőjének Nyers Rezsőt. Azt a Nyers Rezsőt, akit a dühös reformdemagógiával egyáltalán nem vádolható budapesti pártértekezlet az érvényes szavazatok több mint 90 százalékával választott kongresszusi küldötté. Hol van hát az a derékhad, amelyre Önök hivatkoznak? Kivel akarnak összefogni?
Önök nem kívánják továbbá a párt vezetőinek pártunk két legnépszerűbb politikusát. Németh Miklóst és Pozsgay Imrét, valamint egyetlen “sikerágazatunk”, a külpolitika egy évtizeden át legfőbb irányítóit, Horn Gyulát és Szűrös Mátyást. Szabad kérdeznünk, kit kívánnak Önök köztársasági elnökké jelölni? Kivel kívánják választási győzelemre vezetni a pártot?
Önök úgy gondolják: a párt gerincét kell megerősíteni, megszabadulva a “szélsőségesektől”. Az MSZMP-n belül azonban valójában két ellentétes koncepció létezik. Külön-külön mindkét politikai koncepció jelentős választói támogatásra számíthat: együtt viszont, egymás vonzerejét kioltva, megismételhetik a LEMP hatszázalékos szavazati arányát a választásokon. Akkor pedig az MSZMP nem kettéválik, hanem eltűnik a politika színpadáról. Ki akarja ezt? Mi nem, s bízunk benne, Önök sem.”[60]
Szóvivőink levelében - a néhány nap múlva kezdődő kongresszusra tekintettel - jó néhány taktikai elem is volt; az igazi probléma az utolsó bekezdésben fogalmazódott meg, melyet a kongresszusnak kellett eldönteni: azt, hogy az új párt a jelzett két koncepció közül melyiket vállalja fel?
Nyílt levelünkre a válasz már a következő nap megérkezett, de - minden bizonnyal ők is a kongresszusra gondolva - érdemi válasz nélkül:
“A Budapesti Reformkör - felületes információk alapján - nyílt levelet intézett hozzánk. Miközben mi mind a reformkörökkel, mind az MSZMP valamennyi áramlatával elvi alapokon álló összefogást hirdetünk, lealacsonyító “címkézés” áldozatai nem akarunk lenni - sem a reformkörök, sem más áramlatok részéről.”[61]
* * *
Azért foglalkoztam részletesebben e mozgalommal, mert bennük láttuk az új párt létrehozásának, a békés átmenet feltételei biztosításának egyik legfőbb akadályát. Számunkra kezdettől fogva nyilvánvaló volt - ehhez Berecz János és Kemény László[62] személye elégséges alapot szolgáltatott -, hogy e mozgalom a konzervatív-retrográd pártapparátus mozgalma. Bizonyosak voltunk abban, hogy számukra a legfőbb cél saját hatalmuk, politikai egzisztenciájuk átmentése és hogy ennek érdekében a populista demagógiától a legösszeegyeztethetetlenebb elvek elvtelen hirdetéséig mindenre képesek. Attól féltünk - nem alaptalanul, ennek voltak riasztó jelei -, hogy a királyválasztó pártoligarchák (megyei és városi titkárok, nagyvállalati vezérek, az államhivatalnokok felső rétege, a tömegkommunikáció kinevezett főnökei stb.) bennük látják és találják meg érdekeik képviselőit, és mögéjük sorakoznak fel. Kezdetben voltak is erre utaló jelek, de végül is az oligarchia - valószínű azért, mert nagy tömegtámogatásra az Összefogás... nem számíthatott - nem zárkózott fel mögéjük.
Ez a pártapparátus - látva az Összefogás ... sikertelenségét, melynek létrejöttében a reformköri mozgalomnak jelentős érdemei voltak - újabb vasat is a tűzbe tett; a budapesti pártértekezlet után létrehozták a Platform az MSZMP-ért csoportosulásukat, és szeptember 29-re összehívták első megbeszélésüket: “a pártot nem egyes platformoknak, hanem végre a tagságnak kell elfoglalnia” - szólt a populista szirénhangjuk.[63] (A kongresszus alatt alakultak platformmá, de hangzatos céljukat a küldöttek egy másik csoportja platformnevévé választotta.)
V. Előzetes megjegyzések a platformok összehasonlításához
A különböző platformok bemutatása eddig is végigkísérte munkámat: kezdtem a Budapesti Reformkör platformjának közreadásával, majd a szegedi tanácskozás platform-javaslatának a közlésével; ezek után került sor két reformkör platformjának az ismertetésére, majd az MSZMP-n belüli néhány csoportosulás platformjának a bemutatására. A platformokkal való foglalkozásom azonban ezzel nem fejeződött be.
A következőkben foglalkoznom kell az ún. Pozsgay-bizottság által előkészített, “Az MSZMP programnyilatkozat-tervezeté”-vel; erről az eddigiekben azért nem szólhattam, mert előzőleg meg kell ismerkednünk az MSZMP KB 1989. június 23-24-i ülésével, amelyen a pártvezetés új kompromisszuma alakult ki, ugyanis csak ennek fényében válik érthetővé ez a programnyilatkozat-tervezet. Ezen a KB-ülésen a reformerek - más és más okok miatt - szövetséget kötöttek az újrendpárti Grósz Károllyal és ennek a szövetségnek szolgált elméleti alapjául a tervezet.
Foglalkoznom kell továbbá majd a budapesti reformköri tanácskozásra készülő újabb platformtervezetünkkel is. Ennek az anyagnak az előkészületeit, majd elkészítésének folyamatát nem lehet elválasztani a reformköri mozgalom II. budapesti tanácskozásának a megszervezésétől, majd megtartásától. Hiába tartozna ez a platformtervezet is - a Pozsgay-bizottság tervezetével együtt - az MSZMP-n belül létrejött platformok társaságához, de mivel ezek az anyagok időben egy későbbi szakasz termékei és megértésükhöz a későbbiekben tárgyalt problémák ismeretére is szükség van, ezért a történeti folyamatok figyelembevétele ezekben az esetekben fontosabbnak bizonyult, mint a logikai egység biztosítása.
És csak ezután - minden platform és platformtervezet bemutatása után - vállalkozhatom arra, hogy összehasonlítsam az MSZMP-n belül megszületett platformokat és- tervezeteket, megvizsgáljam közös- és egymástól megkülönböztető sajátosságaikat, mert csak ezek ismeretében válik érthetővé, hogy az MSZMP/MSZP kongresszusán milyen törekvések-célok ütköztek össze és eredményezték azt, ami az MSZP I. Kongresszusán létrejött.
A platformokat és- tervezeteket nemcsak egymással, hanem - a bennük megfogalmazott törekvéseket - a korabeli magyar valóság igényeivel is megpróbálom összehasonlítani, hogy választ kapjunk arra a kérdésre is: az MSZMP-n belüli különböző törekvések mennyire fejezték ki a kor igényeit és milyen válaszokat, megoldásokat kínáltak a magyar politikai, gazdasági, társadalmi válság megszüntetésére.
Az MSZMP Budapesti Reformkörének platformjában megfogalmazott törekvéseit, ezeket megvalósítani akaró tevékenységét, majd elért eredményeit egy ilyen koordináta rendszer keretében szándékozom minősíteni.
B./ Küzdelem a demokratikus kongresszusi küldöttválasztásért
Nem tudom élesen elválasztani a kongresszusi küldöttválasztásban játszott szerepünk bemutatását a Grósz-Jassó-szárnnyal való harcunktól, hisz a pártvezetéssel való vitánk ebben az időszakban elsősorban a küldöttválasztással kapcsolatos kérdésekben éleződött ki. Ezt az elválasztást részben mégis meg kell tennem, mert a küldöttválasztási harcot - kiemelten fontos volta miatt - összefüggéseiben, részletesen kell bemutatnom. Továbbá e témák mellett - mivel a Kör ebben az időszakban más kérdésekkel is foglalkozott - másokat is jeleznem kell.
* * *
A Budapesti Pártbizottság a KB 1989. május 8-i ülése után - amely úgy döntött, hogy 1989 szeptember végén országos pártértekezletet kell tartani - elkészítette a budapesti pártszervezetek e feladattal kapcsolatos ütemtervét. Bár a KB május 29-i ülése a pártértekezlet helyett - a párttagság nyomására - kongresszus mellett döntött, ez azonban semmiféle változást nem eredményezett a Budapesti Pártbizottság előzetes elképzelésében.
A Budapesti Reformkör már május 31-i ülésén kialakította és a sajtónak 1-2 nap múlva átadta a kongresszus megrendezésével kapcsolatos álláspontját, de a Népszabadság azt - alaposan feltételezhető, hogy nem véletlenül - csak június 12-én közölte, időt adva a Budapesti Pártbizottságnak, hogy állásfoglalásunk megjelenése előtt saját kezdeményezésével állhasson elő.
Ez a saját kezdeményezés 1989. június 6-án meg is történt: a Budapesti Pártbizottság három titkára - Barabás János, Katona Béla és Steiner Arnold - a Villányi úti Propaganda és Művelődési Központban találkoztak a fővárosi reformkörök képviselőivel és ismertették a Budapesti Pártbizottság elképzeléseit-javaslatát a kongresszusi felkészüléssel kapcsolatban.
Az itt előadott javaslatuk egyáltalán nem különbözött az országos pártértekezlet kapcsán kialakított állásfoglalásuktól és semmiben sem vették figyelembe a Budapesti Reformkör határozati javaslatait. A két felfogás között a leglényegesebb különbségek a következők voltak:
- a Budapesti Pártbizottság július 15-ig kívánta megválasztani a kongresszusi küldötteket, és szeptember végi kongresszusi időponttal számolt; a Budapesti Reformkör október 30-a és november 2-a között javasolta megválasztani a küldötteket, és november közepei kongresszusi időpontot akart;
- A Budapesti Pártbizottság a kerületekre bízta a választás lebonyolításának konkrét módját-szabályait, de “előírta”, hogy mindenütt biztosítani szükséges:
a./ minden párttag maga által választott, saját küldöttjére javaslatot tehessen és küldöttnek jelölhető legyen;
b./ minden párttag - közvetlenül, vagy az általa közvetlenül ellenőrizhető megbízott útján - részt vehessen pártértekezleti küldötte megválasztásában;
c./ a párttagság előzetesen megismerhesse a küldöttjelöltek politikai nézeteit és közülük ennek alapján választhasson;
d./ a párton belül létrejött platformok támogatottságuknak megfelelő képviselethez jussanak.[64]
A Budapesti Pártbizottság e javaslatainak több, egymást kizáró és ezért együttes teljesítését nem biztosító sajátossága van:
Az első - és legfontosabb - ilyen sajátosság a küldöttek megválasztásának július 15-i időpontja volt. Ugyanis, még ha a legjobb szándékot és a javaslatok megvalósítása érdekében a legnagyobb erőfeszítések megtételét tételezzük is fel a kerületi pártbizottságok részéről, július 15-ig, tehát alig több mint egy hónap alatt a Budapesti Pártbizottság “előírt feltételeit” nem lehetett teljesíteni. Ennek következtében e feltételeket senki nem vette komolyan és nem is törekedett azok biztosítására, ahogy majd az ezzel kapcsolatos vizsgálataink ismertetésénél ezt bizonyítani is fogom.
Továbbá, az a kiskapu, hogy a kerületeknek mérlegelési joguk volt, hogy a párttagok közvetlen vagy közvetett módon választhatják meg küldötteiket, ez eleve lehetővé tette az apparátusok beavatkozását, egyúttal nem biztosította, hogy platformok szerint történjék a küldöttek megválasztása.
A Budapesti Pártbizottság azon “előírását”, hogy a platformok támogatottságuknak megfelelő képviselethez jussanak az általuk elfogadott rendszer eleve azért nem tette lehetővé, mert a kisebbségi szavazatok minden szinten elvesztek (és ne feledjük, két jelölt esetén a 49% is kisebbségi szavazat); tehát ez a rendszer eleve nem tudta a támogatás arányosságát érvényesíteni. (Igaz, ez az igazságtalanság különböző irányokban is érvényesülhetett, de mindig az új törekvések azok - különösen ha erre nincs elég idő -, amelyek a meglévő “tehetetlenségi nyomatékot” nehezebben tudják leküzdeni, illetve az apparátusoknak a különböző szinteken módjuk volt befolyásolni az igazságtalan választási rendszer “érvényesülési irányát.”)
Ezzel szemben a Budapesti Reformkör javaslatai - melyeket e rész elején teljes terjedelmükben közöltem - mind az időpontokkal, mind a körzeti listás választás megvalósításával, egyértelműen biztosították volna a kongresszusi küldötteknek a platformok támogatottsága alapján való, arányos, demokratikus megválasztását. A június 6-i találkozón Steiner Arnold vázolta a Budapesti Pártbizottság elképzeléseit; ezután csaknem öt órán keresztül éles és szenvedélyes vita folyt, ahogy erről a korabeli sajtó is beszámolt:
“a reformkörök álláspontját tolmácsolók bírálták a pártbizottságnak a kongresszus előkészítéséről vallott felfogását, s szembe állították vele saját koncepciójukat.
A budapesti reformkörök képviselői, Kerekes György, Szántó György, Novák Zoltán, Kürti Judit, Benkő Judit, Nádor György és mások azt indítványozták, hogy a kongresszus előkészítése a különféle platformok összevetésével, megmérkőzésével történjék. (...) Mindehhez azonban idő kell. Ezért a reformkörök nevében felszólalók helytelenítették a Budapesti Pártbizottságnak azt az elhatározását, hogy a küldötteket július 15-ig meg kell választani. (...)
A Budapesti Pártbizottságnak a megbeszélésen résztvevő titkárai, a tanácskozást vezető Steiner Arnold, valamint Katona Béla és Barabás János viszont annak a meggyőződésnek adtak hangot, hogy éppen a küldöttek viszonylag gyors megválasztása teszi lehetővé a kongresszus valóban demokratikus előkészítését. Ily módon ugyanis az előkészítés nem a vezetés, az apparátus, hanem maguknak a küldötteknek a dolga lehet.”[65]
A titkár elvtársak bölcsen csak arról hallgattak, hogy ezek a gyorsan, az apparátus tevékeny közreműködésével választott küldöttek nem a tagság többségének a véleményét fogják képviselni, hanem a pártvezetését, de hát ők éppen ezt akarták, melyet mi visszautasítottunk.
A június 6-i tanácskozást és a hozzá kapcsolódó sajtónyilvánosságot igyekeztünk maximálisan felhasználni a reformköri mozgalom törekvéseinek, a küldöttválasztással kapcsolatos céljainak a megismertetésére, hogy ezzel is támogassuk a reformköri küldöttjelöltek hátrányos helyzetének oldását, elősegítsük a választásokon való sikeres szereplésüket.
A budapesti tanácskozás kapcsán az Esti Hírlap a következő napon megszólaltatta Kerekes Györgyöt és Katona Bélát a kongresszusi előkészületekkel kapcsolatban. Kerekes György a Budapesti Reformkör álláspontját képviselve nyilatkozott; Katona Béla viszont világosan és egyértelműen megmondta, hogy rövid az idő a platformok szerinti választáshoz.[66]
Az éppen elkezdődő viták miatt és a küldöttválasztás ellenőrzése érdekében a Kör június 7-i, szokásos szerdai ülésünkön létrehoztunk egy munkabizottságot, hogy az a lehető leggyorsabban tekintse át a Budapesti Pártbizottság küldöttválasztással kapcsolatos javaslatainak a végrehajtása során előálló helyzetet és a tapasztalatokról mielőbb készítsen jelentést. A munkabizottság tagjainak megválasztottuk: Benkő Juditot, Hazai Istvánt és Valér Évát.
Ezen az ülésen voltak a vendégeink a KB tanácsadó testületének a tagjai: Halmai Gábor, Petschnig Mária Zita, Randé Jenő és Romány Pál. A beszélgetésnek két témája volt: tájékoztattak bennünket a testület munkájáról és véleményt cseréltünk a kongresszusi előkészületekről.
Ezen az ülésünkön választottuk meg az őszi budapesti reformköri tanácskozás Előkészítő Bizottságának budapesti tagjait; a szervezőbizottság öt tagja mellett megválasztottuk még Kékesi Katalint, Szécsényi Tibort, Szűcs Attilát és Wilk Jánost tagoknak.
Június 12-én megjelenő, a küldöttválasztással kapcsolatos javaslatunk utáni napon a Népszabadság Jassó Mihállyal közölt egy riportot, amely érintette a küldöttválasztás kérdését is. Jassó előző nap megjelent javaslatunkra és a Budapesti Pártbizottság küldöttválasztással kapcsolatos tevékenységének általunk adott kritikájára úgy válaszolt, hogy megérti a reformköröket, amikor megfelelő számmal akarják képviseltetni magukat a kongresszuson, de tegyék magukat szimpatikussá a saját alapszervezetükben és akkor majd megválasztják őket küldöttnek. “A reformerek a tagság meggyőzésével vegyék át a hatalmat a pártban, ne külön utakat keressenek”[67] - okított bennünket Jassó Mihály.
Jassó véleménye nemcsak sántított, hanem cinikus is volt, hisz az alapszervezetek döntő többsége önmagában nem választhatott kongresszusi küldöttet, és az itt megszerzett kisebbségi szavazatok már ezen a szinten elveszhettek, majd a közvetett küldöttválasztás különböző csatornáin ezek a megszerzett támogató javaslatok egy része tovább szóródott és szintén elveszhetett és az esetek jelentős részében el is veszett; így ebben a rendszerben nem beszélhetünk támogatás-arányos képviseleti rendszerről.
Ennek következményeit egy budapesti felméréssel is be tudom mutatni.[68] Budapesten, a XIV. kerületben a platformok megmérkőztek egymással. Ezen a mérkőzésen a reformköri platform a szavazók több mint 49%-nak a támogatását megszerezte, ugyanakkor a 18 küldöttből - 11 ezer párttag után ennyi küldöttet delegálhatott a kerület - mindössze négyen voltak a reformköri platform kongresszusi küldöttei: Doubravszky Sándor, Kárpáti Zsuzsanna, Kósa Ferenc, Lévai Zoltán. Ez az eset egyértelműen mutatja, hogy a szavazatok szétszóródása, valamint a közvetett választás manipulálhatósága miatt a kongresszusi küldöttválasztás során a zuglói reformköri platform támogatói több mint felének a szavazatai elvesztek, mert a támogatás-arányos választás esetén a zuglói reformköri platformnak 9 kongresszusi küldöttet lehetett volna delegálni. Ennek ellenpróbája is megerősítette az igazságtalan eredményt: a szervezők a már megválasztott 18 kongresszusi küldöttnek is átadták a kérdőíveket, de azok többsége - mivel volt mit takargatniuk - értékelhető módon a kérdésekre nem válaszolt.
Ez az eredmény egyértelműen bizonyította, hogy a Budapesti Pártbizottság által elfogadott választási rendszer velejéig antidemokratikus volt, a párttagság akaratát kiszolgáltatta az igazságtalan választási rendszernek és az apparátus kénye-kedvének.
Jassó megjegyzése a “külön utakkal” kapcsolatban - különösen a zuglói példa fényében - azért is cinikus, mert a mi javaslatunk egy valóban demokratikus, igazságos küldöttválasztási rendszert akart, ahol a rendszer minden politikai irányzatot egyformán kezel és ahol az apparátus nem manipulálhatta volna a választásokat; a Budapesti Pártbizottság választási rendszere volt a “külön út”, mert ez biztosított jogtalanul “zsákmányolt” küldött helyeket az apparátus támogatottjainak.
Ha a “külön úttal” kapcsolatban Jassó arra gondolt, csak nem mondta ki, hogy a Budapesti Pártbizottság a budapesti reformköröknek 5-6 kongresszusi küldött-helyet ígért, melyeket a Budapesti Reformkör által választott személyekkel tölthettünk volna be (ahogy az előzőekben az ezzel kapcsolatos szavazást már bemutattam), akkor ezzel kapcsolatban a következő megjegyzéseket teszem: nem mi kértük ezeket a helyeket; azokat a Budapesti Pártbizottság ajánlotta fel, arra hivatkozva, hogy a küldöttek 10%-nak a választását központilag végzik s nekünk ezekből a helyekből biztosítják a keretet. Ez azonban - mint később kiderült - csak mézesmadzag ígéret volt, mikor ugyanis látták, hogy mi tovább járjuk a magunk útját, azonnal megváltoztatták ígéretüket. Az, hogy a Budapesti Reformkör által megválasztott 5 fő, szeptember végén bekerült abba a kb. 110 - 120 fős keretbe (úgy emlékszem, hogy én például a 88. helyen voltam a sorban), amelyből a budapesti pártértekezlet kb. 20 főt megválasztott kongresszusi küldöttnek - akik közül egyetlen egy sem volt az általunk javasoltak közül -, nem minősíthető az eredeti ígéretük teljesítésének.
A Budapesti Reformkörből öten lettek kongresszusi küldöttek: Benkő Judit, Hörich Ferenc, Nádor György, Szabó Zoltán, Szántó Miklós; mindegyikőjüket a kerületekben választották meg kongresszusi küldöttnek. A Kör tagjaiból többen próbálkoztak még, hogy területen válasszák meg őket küldöttnek - pl. Dr. Somos Iván[69], Szántó György -, de törekvésük nem járt sikerrel.
A kongresszusi küldöttválasztással kapcsolatos vitának ez volt az induló helyzete. Amikor meggyőződtünk arról, hogy a Budapesti Pártbizottság nem törődik a küldöttválasztás módjával kapcsolatos javaslatunkkal és nem is hajlandó tárgyalni valamilyen közösen elfogadható álláspont kialakítása érdekében, akkor 1989. június 14-én, - szokásos szerdai ülésén - a Budapesti Reformkör a következő Állásfoglalást fogadta el a pártkongresszus budapesti előkészületeiről:
“Az MSZMP Budapesti Bizottságának határozata alapján megkezdődött a küldöttválasztás. Ezzel kapcsolatos eddigi tapasztalatok megerősítik a már jelzett aggályunkat: az a módszer, ahogyan a kongresszust előkészítik, a régi struktúra konzerválását segíti elő.
A reformköri mozgalom nem mandátumokért, hanem a demokratikus pártélet feltételeinek kialakításáért harcol. Vagyis azért, hogy a párttagság által kezdeményezett platformok alapján menjen végbe az elvi-politikai tisztázódás, és hogy a platformok támogatottságuk arányában jussanak - titkos szavazással - kongresszusi, stb. képviselethez. A választások most keresztülhajszolt módja viszont valójában a bürokratikus centralizmust csempészi vissza, az apparátus igényeinek megfelelő küldöttek kiválogatását eredményezi.
Meggyőződésünk: pártunk tagsága eléggé érett ahhoz, hogy a következő hónapokban kezébe vegye az MSZMP demokratikus megújítását, és hatályon kívül helyezze a kongresszus antidemokratikus előkészítésére vonatkozó döntéseket.
Budapest, 1989. június 14.
MSZMP Budapesti Reformköre”[70]
Ez az Állásfoglalás rendkívül súlyosan marasztalta el a Budapesti Pártbizottságot, egyik-másik kijelentése már-már fenyegetésnek hangzik, de még csak az általánosságok szintjén fogalmazta meg kifogásainkat. Szenes Imre előzőekben idézett június 14-i naplóbejegyzése ezen állásfoglalásunk kapcsán, ezzel egyet-nem-értve született.
* * *
Ezen az ülésen újra foglalkoztunk a reformköri mozgalom budapesti tanácskozása megszervezésének előkészületeivel; megvitattuk a tanácskozással kapcsolatos legfontosabb kérdéseket; tudomásul vettük az Előkészítő Bizottság reszort-megosztását és a reformkörökhöz intézet levelének tartalmát.
Szó volt még Mező Imréné és Vásárhelyi Miklós Népszabadságbeli levélváltásáról; e levelekről való beszélgetés kapcsán határoztuk el, hogy mi is levéllel fordulunk Mező Imrénéhez és fogalmaztuk meg hozzá intézett levelünket.
* * *
A Budapesti Reformkör által június 7-én kiküldött bizottság, amely a kerületi pártbizottságok elképzeléseit, a küldöttválasztások beindulását ellenőrizte, rendkívül intenzív munkával, szűk két hét alatt, június 20-ra elkészítette jelentését. Ez a jelentés a Budapesti Pártbizottság, valamint 11 kerületi és 1 kerületi jogú pártbizottság írásos végrehajtási feladattervének áttanulmányozása alapján készült; szövege a következő volt:
“Az MSZMP Budapesti Reformkörének munkabizottsága áttekintette a Budapesti Pártbizottságnak a kongresszusi előkészületekre vonatkozó javaslatát, valamint 11 kerületi és 1 kerületi jogú PB (I., II., V., VI., VII., VIII., XI., XII., XVIII., XX., XXI., illetve BME) írásos végrehajtási feladattervét.
Legfőbb következtetéseink a következőkben foglalhatók össze:
1. A Budapesti Pártbizottság javaslata elébe megy a Központi Bizottság döntésének, mintegy kész helyzet elé állítva azt a kongresszus tervezett időpontjára és az előkészületek konkrét módjára vonatkozólag. Ezzel feszített munkatempót kényszerít a kerületi és az alsóbb pártszervekre, szervezetekre, mégpedig olyan helyzetben, amikor nem adottak a párttagok érdemi felkészülésének a feltételei, illetve nem zárható ki, hogy a párt felső vezetésének eltérő döntése értelmében az eddigi erőfeszítések hiábavalónak bizonyulnak. Elég arra emlékeztetni, hogy az első kongresszusi dokumentum, az új működési szabályzat tervezete június 19-én jelent meg a Népszabadságban. (A VI. ker. PB például június 5-30 közöttre ütemezte a kongresszusi dokumentumok alapszervezeti szintű megvitatását.)
Az általunk megismert feladattervek közül csak az V. kerületi rögzíti írásban, hogy a PB elfogadhatatlannak tartja a budapesti pártértekezlet küldötteinek program nélkül, június végéig való megválasztását, és csak ez az anyag utal rá, hogy a kerületi pártbizottság javaslatait “befolyásolhatja vagy semmissé teheti” a KB utólagos határozata a választási eljárási szabályzatra vonatkozólag.
2. Az előkészületek rendjének meghatározásában önállósított kerületi és kerületi jogú pártbizottságok változatos, sok tekintetben egymástól is eltérő elképzeléseket alakítottak ki mind a kerületi pártértekezletre, mind a budapesti és kongresszusi küldöttek megválasztására vonatkozólag. Ami ez utóbbit illeti: örvendetes, hogy a koncepciók némelyikében megjelennek a közvetlen, demokratikus küldöttválasztás fontos elemei. Például több kerületben jelezték, hogy minden párttag, alapszervezet, kommunista közösség állíthat jelöltet, sőt önjelöltek is pályázhatnak a mandátumokra. A XX. kerületben pedig a lényegileg platform szerint induló jelöltek “választási küzdelmének” forgatókönyvét is körvonalazták.
Általános tapasztalatnak tekinthető azonban, hogy még az ilyen ígéretes kezdeményezések is elakadnak legkésőbb a kerületi pártértekezlet szintjén belépő ismert régi mechanizmusok korlátján. Így a XX. kerületben a PB elképzelése szerint a februári (!) pártértekezlet küldötteiből összeálló új pártértekezlet hagyja jóvá a kerület kongresszusi álláspontját; mindössze annyi mozgásteret hagyva a közvetlenül, demokratikusan, alulról megválasztott küldöttjelölteknek, hogy visszaléphetnek mandátumuktól, ha a kerületi állásponttal nem értenek egyet. (Helyükre a kerületi pártértekezlet jelöl - majd választ - új küldötteket.)
3. Általános tapasztalatnak tekinthető az is, hogy a budapesti és a kerületi PB-anyagokban deklarált szándék ellenére nem platformok szerint megy a küldöttek kiválasztása: erre sem a szakmai, sem a regionális elv szerinti küldöttcsoportok tevékenysége nem ad biztosítékot. Számos anyagban tételesen is megfogalmazódik a “kerületi álláspont” kialakításának a szükségessége. S különösen elfogadhatatlan e tekintetben az a több helyütt előforduló eljárás, hogy automatikusan a korábbi pártértekezleti küldöttek alkotják a kongresszust előkészítő pártértekezletet.
4. A rendelkezésünkre álló anyagok tanúsága szerint a felkészülési terv értelmében a küldötteknek később sincs módjuk rá, hogy platform szerinti csoportokba tömörüljenek a kongresszusi felkészülés időtartamára. Ilyen formán reálisan számolni kell azzal, hogy a mégoly demokratikusan megválasztott egyes küldöttekkel szemben számszerű arányánál jóval nagyobb súllyal érvényesül a szavazati joggal bíró párttestületek, apparátusok akarata a pártértekezleteken.
A rendelkezésre álló, korántsem teljes anyagból levont első következtetések természetesen nem pótolják a későbbi alapos elemzést. A fentiekben jelzett követelmények és fogyatékosságok azonban - véleményünk szerint - lehetetlenné teszik, hogy a párt megújításra képes, operatív munkakongresszust készítsünk elő. (Ugyancsak erre engednek következtetni az alapszervezeti szintű végrehajtásról szóbeli információk alapján vagy személyesen szerzett, itt nem részletezett ismeretek, tapasztalatok.)
Mindezeket figyelembe véve, ismételten az elvtársak figyelmébe ajánljuk az MSZMP budapesti reformkörének a kongresszusi felkészülésre vonatkozó határozat-tervezetét.
Budapest, 1989. június 20.
Benkő Judit, Hazai István, Valér Éva”[71]
A Jelentést június 21-i ülésünkön vitattuk meg és fogadtuk el; elmondtuk, hogy a Jelentés már a küldöttválasztás beindulásakor igazolja előzetes aggodalmainkat. Különösen elfogadhatatlannak tartottuk, hogy sok helyen a korábbi pártértekezleti küldöttek alkotják a kongresszust előkészítő új pártértekezlet tagságát, és hogy ezek az illegitim testületek még “kerületi álláspontokat” is létrehoznak. A Jelentés egyértelműen igazolta azt a véleményünket, hogy a Budapesti Pártbizottság küldöttválasztási instrukciója nem teszi lehetővé a platformok alapján történő, demokratikus küldöttválasztást.
* * *
Ülésünkön megtárgyaltuk még Nagy Imre és mártírtársai temetésén elhangzott beszédeket és elfogadtuk az ehhez kapcsolódó szóvivői nyilatkozatot.
Az ülésen megválasztottuk a Budapesti Reformkörök és Reformalapszervezetek Koordinációs Tanácsába Körünk delegáltjait: Kerekes György, Molnár Károly, Novák Zoltán, dr. Somos Iván, Szabó Zoltán, Szántó György, Vajda János, Wilk János személyében. (A Koordinációs Tanácsnak több olyan tagja volt, pl. Benkő Judit, Monostori Ildikó stb., akik a Budapesti Reformkörnek is tagjai voltak, de a Tanácsban területi reformkörüket képviselték.)
* * *
Az MSZMP Központi Bizottságának 1989. június 23-24-i ülése is - a kongresszusi előkészületek kapcsán - foglalkozott a küldöttválasztás kérdéseivel. Az ülés - az előterjesztéssel ellentétben - egy lényeges kérdésben módosította a pártvezetés álláspontját: megváltoztatta a küldöttválasztás befejezésének az időpontját, annak végét augusztus 27-ében állapította meg. Ez a módosítás másfél hónappal hosszabbította meg a küldöttválasztásra fordítható időt és ezzel a Budapesti Pártbizottság legfőbb érve alól húzta ki a talajt, amely úgy szólt, hogy azért nem lehet platformok alapján küldötteket választani, mert arra rövid az idő. A választási idő jelentősen meghosszabbodott, de a Budapesti Pártbizottság ennek ellenére nem változtatta meg eredeti álláspontját, nem módosította a budapesti küldöttválasztás befejezésének határidejét, legfeljebb elnézte az ettől való eltérést.
A KB-ülés ugyanakkor számunkra kedvezőtlen döntést is hozott, azon álláspontját újra megerősítette, hogy elutasítja a körzeti-listás választási rendszert.
A Budapesti Reformkör ebben a helyzetben nem tudott mást tenni, mint folytatni a budapesti küldöttválasztás vizsgálatát és ezek eredményéről állandóan tájékoztatni a közvéleményt és a pártvezetést.
* * *
E mellett fokozni kívántuk a reformköri mozgalom céljainak, törekvéseinek megismertetésével kapcsolatos tevékenységünket. Elhatároztuk, hogy ennek érdekében nagygyűlést tartunk a Villányi úti Propaganda Központban, hogy ezzel is szolgáljuk a reformköri mozgalom képviselőinek küldötté választását.
A Koordinációs Tanács már június 23-án elkészítette a nagygyűlés megtartását bejelentő Felhívását és azt átadtuk a sajtónak, remélve a Felhívás szövegének gyors és teljes terjedelmű közlését; egyúttal a szöveget sokszorosítottuk és igyekeztünk azt eljuttatni minél több pártszervezethez. A sajtó-nyilvánosságban csalódnunk kellett, mert csak a találkozó előtt egy nappal, egy rövid hírben adtak hírt az országos napi lapok az eseményről. A Felhívás szövege a következő volt:
“Az MSZMP budapesti reformköreinek koordinációs tanácsa találkozóra hívja az MSZMP valamennyi reformelkötelezett fővárosi tagját.
Kongresszusra készülünk. Pártunk és elődpártjai történetében először saját kezünkbe akarjuk venni a párt ügyét. A pártot megalakulása óta kétszer is kisajátította az apparátus, a tagságot megfigyelői szerepre kárhoztatva. Hódítsuk vissza pártunkat!
A pártot kisajátító vezetés bűneit és hibáit megtagadjuk, de nem tagadjuk le. A lengyel választások eredményéből levontuk a tanulságot: ha nem válunk hiteles reformpárttá hiteles vezető testületekkel és személyekkel, ha a demokráciához vezető úton minden lépést fogcsikorgatva, engedményként tesszük meg, akkor a választók ítélete el fog söpörni bennünket. Ne engedjük!
Büszkén vállaljuk előzményként azokat az időszakokat, amikor pártunk, önérdekén túllépve, a munkásság és a polgári baloldal hagyományos szervezeteivel szövetségben a haladás élén járt. Vállaljuk a szociáldemokrácia küzdelmét a választójogért és a társadalmi igazságosságért, a Tanácsköztársaság honvédő harcait, a két munkáspárt küzdelmét az országot a nácizmusnak kiszolgáltató úri Magyarország ellen, a földosztást, a falujáró és a népi kollégiumi mozgalmat, az 1953-56-os reformkommunista koncepciót, a 60-as évek második felének reformgondolatait.
Hagyományainkat őrizzük nem, rítusainkat.
Elődeink, sajnos, csaknem valamennyien mártírok, akik gyakran saját elvbarátaik áldozatává váltak. Mi nem akarunk mártírok lenni! Olyan pártot akarunk, amelyben nem fenyeget többé a mártírrá válás veszélye. Olyat, amelynek központi értéke a haladás, amely mércének a nemzet boldogulását, a szocialista értékek érvényre jutását tekinti. Olyat, amelynek alapelvei a közösségiség, a társadalom kisemmizettjeivel vállalt szolidaritás, a kisebbségek védelme, az emelkedett európai értékekhez igazodás, a környezetünkhöz fűződő barátság.
Célunk: saját moralitásunk erejével gyarapítani, ha kell, visszaszerezni a szocialista mozgalom becsületét egy sokszínű, de erős baloldallal rendelkező új Magyarországban.
Várjuk mindazokat
- akik továbbra is emelt fővel akarnak járni, vállalva a szocialista mozgalomhoz tartozásukat. Akik nem érzik “különös embernek” magukat. Akik párttagságukkal korábban sem hivalkodtak és ugyanezért most sem hajlandók szégyellni magukat;
- akik korábban is az országért dolgoztak, s nem páholyból nézve az eseményeket maradtak tiszták és bűntelenek. Akik “nehéz emberek” voltak, akik európai módon gondolkodtak, gyakran az ár ellen úsztak, akik nem csak maguknak éltek;
- akik most kifosztva érzik magukat, mert ismét elvették tőlük a pártjukat, de akik el vannak szánva azt visszavenni és többé a kezükből ki nem adni;
- akik most a kilépés gondolatával foglalkoznak, vagy már ki is léptek. Akik most nem lépnek át más pártba divatból vagy érvényesülési vágyból, mert be sem ezért léptek;
- akik nem akarnak tovább egy pártban lenni azokkal, akik a párttagságukat nem így élték, élik meg;
- akik egy erős baloldalon belül szeretnék tudni pártjukat, hogy a több évtizedes vargabetű után új fejezetet nyithassunk a szocialista mozgalom magyarországi történetében.
Elvtársak!
Várunk benneteket július 5-én, 17, 30-kor az MSZMP Budapesti Bizottsága Politikai Propaganda és Művelődési Központjában (Bp. XI., Villányi út 11-13.).
Olvassátok és adjátok tovább!
Bp., 1989. 6. 23.
az MSZMP budapesti reformköreinek és reform alapszervezeteinek
Koordinációs Tanácsa”[72]

A július 5-i találkozón több mint hatszázan vettek részt; tőlünk felszólalt Dr. Somos Iván, Szabó Zoltán, Szántó Miklós, Vajda János, a pártvezetés részéről Nyers Rezső. A nagygyűlés meghallgatta és elfogadta az “Üzenet pártunk tagjaihoz” szóló anyagát:
“Elvtársak!
Sorsdöntő pillanatban fordulunk Hozzátok. Azokhoz, akik a májusi pártértekezletből erőt merítve, személyes felelősségérzettől áthatva fáradoznak az MSZMP megújításán. Azokhoz, akik tudják, hogy csak a múlt bűneivel őszintén szembenéző és szakító MSZMP válhat a demokratikus szocializmusért, hazánk felvirágoztatásáért vívott harc meghatározó erejévé. Azokhoz, akik nem tekintik önmagában értéknek az MSZMP létét, odatartozásukat, hanem aszerint ítélnek, hogy a párt és saját munkálkodásuk sikeresen szolgálja-e nemzeti felemelkedésünket. A párt egyre terebélyesedő reformszárnyához, amely el van szánva, hogy a pártot kezébe vegye és hiteles reformpárttá alakítsa.
A reformköri mozgalom is a párt megújításának a reményében és a változtatás igényével szerveződött. Tagjai arra szövetkeztek, hogy annyi évi hallgatás után, végre szembenézzenek az ország valóságos helyzetével, az MSZMP történelmi felelősségével. Arra szövetkeztek, hogy kimondják igazságkereső értékeléseik következtetéseit, bármilyen fájdalmasak is legyenek azok, és keressék a cselekvés lehetőségét. Felismerték, hogy, bár nélkülük, de nevükben is hoztak döntéseket az elmúlt évtizedekben, és ezek erkölcsi terheit viselniük kell. Igaz: a párttagok túlnyomó többsége előjogok nélkül, ugyanolyan körülmények között élt és él, mint saját társadalmi rétegének többi tagja. Igaz: többségük tisztességes emberként, jobbító szándéktól áthatva, nem kevés áldozatot hozva dolgozott, tevékenykedett. Igaz: legtöbbünknek nem volt szerepe nagy horderejű döntések meghozatalában, a hatalom mesterkedéseiről csak annyit tudtunk, mint a párton kívüliek. Mégis: túl sok mindent szavaztunk meg az elmúlt időszakban. Túl gyakran adtunk felhatalmazást olyan döntésekhez, amelyek tartalmáról, következményeiről mit sem tudtunk. Túl sok haladó gondolat, értékes kezdeményezés elfojtásához, túl sok tehetségtelen vagy becstelen ember kinevezéséhez adtunk kézfelnyújtással támogatást. A felelősséget mindezért vállalnunk kell.
A reformköröket a társadalom, a nemzet jövőjéért érzett felelősségük késztette saját platformjuk megfogalmazására. E platformok a párt múltbeli egyeduralkodó szerepének kudarcából a többpártrendszer létrehozásának, a bürokratikus állami tulajdon csődjéből a vegyestulajdonon alapuló piacgazdaság megteremtésének, a párttagság nevében, de annak feje felett folytatott kamarillapolitika katasztrofális következményeitől a párt demokratikus és nyilvános működésének szükségességére következtettek.
A reformkörök nem pártreformot sürgetnek, hanem az MSZMP reformpárttá válását. Nem csupán a vezetés reformszárnyának győzelméért politizálnak, hanem azért, hogy a párttagság többségét megnyerjék a radikális reformok ügyének. Olyan pártot akarnak, amelyben a társadalom érdeke mindenkor előbbre való a szűk pártérdeknél. Olyat, amely tudatában van az állampárt szerep tarthatatlanságának és maga is küzd ennek felszámolásáért. Olyat, amelyik a többi párttal szigorúan egyenlő esélyekkel mérkőzik meg a politika porondján. Olyat, amely tevékenységével képes visszaszerezni a nemzet bizalmát.
A reformkörök mozgalma a haladó, korszerű baloldali eszmék és értékek elkötelezettje. A szavak és tettek hazánk javát szolgáló egységével, minden progresszív szellemi áramlat iránti nyitottságával szeretné példázni megújulási készségét.
A pártközvélemény rokonszenvvel figyeli e törekvéseket, a reformszárny előretörését a pártvezetésben, sok azonban a kétkedő, az ellentétes vélemény is. A tagság az új szellemiséggel legfeljebb viselős, de eszméit még nem hordta ki, nem szülte meg. Nem kötött egyezséget önmagával, saját áramlataival, a maga harcát még nem vívta meg. Sokan el is fáradtak, csalódottak, elhagyták, vagy elhagyni készülnek sorainkat. A budapesti reformkörök mégis arra kérik a párt tagjait: aktívan vegyenek részt a válság mielőbbi leküzdését célzó erőfeszítésekben. Ki-ki a maga felelősségét vállalva, önmarcangolás nélkül tegyen meg mindent az MSZMP demokratizálásáért, gyökeres megújításáért, az állampolgári jogok és a közösségi érdekek érvényesítéséért.
A reformkörök ehhez a küzdelemhez ajánlkoznak társul. Azért, hogy ne csak egy pártnak legyünk a tagjai, de elveinkben is társak legyünk. Azért, hogy a közelgő kongresszus a reformgondolat győzelmeként nyisson új szakaszt pártunk történetében. Azért, hogy új értelmet nyerjenek az elkoptatott szavak: szolidaritás, esélyegyenlőség, szabadság.
A reformköri mozgalom Szegeden ezen elvek és célok mellett tett hitet, ezek részletesebb, program-értékű kimunkálására tesz kísérletet szeptemberi, budapesti tanácskozásán. Így készülünk pártunk XIV. kongresszusára, mert valljuk, hogy hazánk ritka történelmi esély előtt áll, s akik ezt meg akarják ragadni, azoknak sorainkban a helyük.
Bp., 1989. 7. 5.”[73]

Ezt az Üzenetet is sokszorosítottuk és szétosztottuk a találkozó résztvevői között. A sajtó itt sem teljesítette várakozásainkat, az egész szöveget egyik lap sem közölte. Ezzel együtt is ez a nagygyűlés jelentős eseménye volt a budapesti reformköri mozgalomnak, bizonyítéka volt annak, hogy e mozgalom tömegeket tud megmozgatni és rendkívül aktívan dolgozik céljai megvalósításáért.
Mind a Felhívás, mind az Üzenet... a Budapesti Reformkör szervezőbizottságának a munkája volt és funkciójuknál fogva bizonyos taktikai elemeket is tartalmaztak, továbbá azért is, mert a Koordinációs Tanács hagyta jóvá őket; így a Felhívás - bár sokat átvett platformunkból - alapjában reformszocialista jellegű volt.
A nagygyűléshez tartozó esemény volt, hogy Kékesi Katalin ismertette a Koordinációs Tanács azon elhatározását és az ehhez kapcsolódó felhívást, hogy július 10-én, George Bush amerikai elnök Magyarországra látogatásának előestéjén, a Szovjetunió és az USA budapesti nagykövetségeit - nemzetközi politikai akció keretében - “élő-lánccal” kívánjuk összekötni. E nap este nemzetközi sajtótájékoztatót tartottunk, amelyen Kékesi Katalin ismertette tervezett akciónkkal kapcsolatos elképzeléseinket.
* * *
Eközben a Koordinációs Tanács állandóan napirenden tartotta a küldöttválasztás ügyét. Július közepétől kezdve mind a Tanács, mind az általa kiküldött munkabizottság - a küldöttválasztás menetéről alapos és részletes információkkal rendelkezve - többször is megvitatta a választással kapcsolatos helyzetet és mind súlyosabbá váló aggodalmait tárta a nagynyilvánosság elé.
A Népszabadság, 1989. július 19-i számában a következők olvashatók:
“Az MSZMP budapesti reformkörök és reformalapszervezetek koordinációs tanácsa a budapesti kongresszusi küldöttválasztás eddigi tapasztalatai alapján állásfoglalást adott ki, amelyben a következőket szögezte le:
1. A budapesti kongresszusi küldöttek megválasztása előtt számos helyen nem nyílt lehetősége a tagságnak, hogy megismerje a jelöltek politikai álláspontját. Ezért a Központi Bizottság június 23-24-i ülésének határozata alapján megkérdőjelezzük az e helyeken már megválasztott küldöttek legitimitását.
2. Felhívjuk a budapesti és az érintett kerületi pártbizottságokat, biztosítsák, hogy a határozat szellemében a már megválasztott küldöttek ismertessék a tagság előtt politikai álláspontjukat. A tagság ennek alapján erősítse meg a mandátumát, vagy szükség esetén éljen visszahívási jogával. Ahol még nem történt meg a küldöttválasztás, ott követeljük a jelöltek politikai bemutatkozását, és lehetőséget arra, hogy azok platformok szerint szerveződjenek.
3. Az előbbi feltételek teljesíthetősége érdekében javasoljuk a küldöttválasztás határidejének megváltoztatását. Csatlakozunk a dél- és nyugat-dunántúli reformkörök regionális tanácskozásának felhívásához, melyben a pártkongresszusi küldöttválasztás határidejének szeptember 15-re való halasztása mellett álltak ki.
4. Álláspontunk szerint a kongresszus megkezdésével a Központi Bizottság és a Központi Ellenőrző Bizottság mandátuma szűnjön meg. Nem tartjuk demokratikusnak ugyanis, hogy a KB és a KEB azon tagjai, akiket nem választottak küldötté, a pártkongresszus munkájában teljes joggal vegyenek részt.(OS)”
Állásfoglalásunk megjelenése utáni napon, július 20-án tették közzé a budapesti Mandátumvizsgáló Bizottság jelentését a budapesti küldöttválasztásról; a jelentés megállapította, hogy a kerületi és a kerületi jogú szervezetek több mint felében befejeződött a küldöttválasztás, s addig a küldöttek 65%-át választották meg. A jelentés azt is közölte, hogy a választások eddig az előírásoknak megfelelően, rendben zajlottak.[74]
A jelentés cinizmusa mélyen felháborított bennünket és a Koordinációs Tanács július 21-én ismét megvitatta a küldöttválasztás állását és elhatároztuk, hogy a helyzet súlyossága miatt nyílt levelet intézünk az MSZMP Elnökségéhez. A Népszabadság, 1989. július 22-i számában közreadta nyílt levelünket:
“Reformkörök levele az MSZMP Elnökségéhez
A Budapesti Reformkörök és Reformalapszervezetek Koordinációs Tanácsa pénteki rendes összejövetelén ismételten megvitatta a kongresszusi küldöttek megválasztásának eddigi tapasztalatait. Erről a témáról egyébként a hét elején állásfoglalást bocsátottak ki, amelyet lapunk szerdai számában közöltünk. Ma a Koordinációs Tanács kérésére közreadjuk ugyane témában elfogadott nyílt levelet, amelyet - ugyancsak a héten - eljuttattak az MSZMP Elnökségének.
“Az MSZMP budapesti reformköreiben és reformalapszervezeteiben tevékenykedő párttagokat mély aggodalommal tölti el az a módszer, ahogy a fővárosi pártbizottságok jelentős része - nem követve a KB erre vonatkozó határozatának szellemét - a területi pártértekezletek küldöttválasztását szervezi és végrehajtja.
A régi beidegződések még mindig érvényesülnek. A centralizmus jegyében igyekeznek megválasztatni mindazokat, akik létszámfölényük tudatában biztosítani tudják a kongresszusi küldöttek számukra “megfelelő” összetételét.
Az eddigi tapasztalatok szerint a leglényegesebb tünetek a következők:
1. A küldöttválasztó taggyűléseket - a tagságnak gondolkodási időt sem hagyva - szinte azonnali hatállyal kellett megtartani, melyeken sok esetben kész listákat terjesztettek elő.
2. A hajszolt ütemű menetrend miatt nem volt mód arra, hogy a választó tagság a jelöltek nézeteit megismerje, így többnyire automatikusan szavaztak arra, akinek a nevét felolvasták.
3. A taggyűlések határozatképességének a megállapítását a legtöbb helyen mellőzték. Gyakran (elsősorban a körzetekben) összevont taggyűléseket tartottak, mert az egyes alapszervezetek jelen lévő taglétszáma legfeljebb 30-40 százalékot képviselt.
4. Azok a jelöltek, akik nyíltan vagy burkoltan a visszarendeződés hívei, olcsó szociális demagógiával és elavult frazeológiával könnyen keltenek pozitív visszhangot azok körében, akik idegenkedve és nyugtalanul szemlélik az MSZMP megújulási törekvéseit.
Összefoglalva: olyan tendenciákat tapasztalunk, melyek a mindnyájunk által oly sorsdöntőnek ítélt kongresszus sikerét és azon keresztül pártunk új, vonzó, a párton kívüli tömegek előtt is bizalmat ébresztő arculatának kialakítását veszélyeztetik.
Az előbbiek miatt javasoljuk és kérjük a következőket:
a/ Az Elnökség soron kívül értékelje (szúrópróbaszerű vizsgálat nyomán) a küldöttválasztás eddigi tapasztalatait, és szerezzen érvényt a KB június 23-24-i határozatának.
b/ A kongresszusi küldöttek a választásra jogosult párttagság előtt széles körben (sajtó, rádió, tv, közvetlen előadások) ismertessék politikai koncepciójukat.
c/ A választó párttagságnak jogot kell biztosítani a jelölt visszahívására és új jelölt állítására.
d/ A párton belül megállapítható konkrét politikai áramlatok (platformok) befolyásuknak megfelelően kapjanak képviseletet a kongresszuson.
Amikor az előbbieket javasoljuk, akkor a kongresszuson túlra, a parlamenti képviselőválasztásokra is gondolunk, pártunk jövőjéért, vezető szerepének megőrzéséért aggódva.”[75]

Nagyfokú politikai felelőtlenség és cinizmus kellett ahhoz, hogy az MSZMP Elnöksége nem méltatta figyelemre levelünket, még csak a levél vételét sem nyugtázta. Nem menti az Elnökség tagjainak - Grósz Károlynak, Németh Miklósnak, Nyers Rezsőnek és Pozsgay Imrének - a súlyos felelősségét az sem, amiről jóval később, Németh Miklós egyik nyilatkozatából szereztünk tudomást, hogy a pártelnökség abban állapodott meg: döntéseik csak teljes egyetértés esetén érvényesek. Így az Elnökség ez esetben is Grósz Károly foglyává vált, aki minden bizonnyal ellenezte hozzájuk írott levelünk megválaszolását.
Ugyanezen, a július 21-i ülésén, a Koordinációs Tanács egy - az elfogultság látszatát is kizáró - újabb három tagú bizottságot küldött ki azzal a feladattal, hogy folyamatosan kísérje figyelemmel a budapesti kongresszusi küldöttválasztás menetét és rendszeresen, konkrét ügyek alapján számoljon be a Tanácsnak a helyzetről. A Tanács a bizottság tagjainak D. Füzesi Györgyit, dr. Hörich Ferencet és Molnár Károlyt választotta meg.
Ez a bizottság - felhasználva a Koordinációs Tanács addig összegyűlt rendkívül gazdag és konkrét tapasztalatait -, mivel sürgetett az idő, rendkívül rövid idő alatt, már július 25-én asztalra tette jelentését.
A bizottság jelentését eljuttattuk a Népszabadsághoz és azt kértük, hogy azt teljes terjedelemben közöljék[76], de erre a Népszabadság nem volt hajlandó; helyette D. Füzesi Györgyivel, a bizottság tagjával interjút készített.
Nézzük először a bizottság jelentését:
“Felmérés a kongresszusi küldöttválasztásról a fővárosban
1989. július 20-án a Népszabadságban megjelent egy rövid cikk az MSZMP Budapesti Bizottsága Mandátumvizsgáló Bizottságának megállapításairól, mely szerint “a küldötteket a Központi Bizottság június 23-24-i határozatával összhangban jelölték és választották meg”.
Az MSZMP Budapesti Reformköreinek és Reformalapszervezeteinek Koordinációs Tanácsa 1989. július 21-i ülésén három tagú bizottságot küldött ki, mely feladatául kapta, hogy kísérje figyelemmel a kongresszusi küldöttválasztás tapasztalatait Budapesten. A vizsgálat fő szempontja az volt, hogy a küldöttválasztás rendje megfelel-e az MSZMP KB 1989. június 23-24-i határozat 3. pontjának.
A tapasztalatokat - melyet 11 kerületből gyűjtöttünk össze a küldöttértekezleteken részt vett személyek által adott interjúk alapján - ezúton összegezzük:
- A 3/a. pont kimondja: “minden párttag tehessen javaslatot saját küldöttjére és küldöttként jelölhető legyen.” Ez a követelmény érvényesült a II., III., VI., XIV., XVIII., és a XX. kerületben. Az I. kerületben azonban ez az elv nem érvényesült maradéktalanul, ugyanis hiányosan tájékoztatta az alapszervezeteket a pártbizottság, mert kísérőlevél nélkül küldték ki a küldöttválasztásra szolgáló nyomtatványokat, valószínűleg ennek következtében az alapszervezetek közel harmada nem tudott élni a küldöttjelölés lehetőségével. A XIII. kerületben a párttagságnak nem volt lehetősége javaslatot tenni a kongresszusi küldöttekre. A IX. kerületben csak 3 nappal a kerületi pártértekezlet előtt tájékoztatták a küldötteket, hogy van lehetőségük a párttagoknak kongresszusi küldöttekre javaslatot tenni a jelölőbizottságnál.
- A 3/b. pont szerint “minden párttag - közvetlenül, vagy az általa közvetlenül ellenőrizhető megbízott útján - részt vehessen kongresszusi küldöttje megválasztásában.”
Ettől nem tapasztaltunk eltérést a XX. kerületben, ahol pártszavazás történt és a XVIII. kerületben, ahol szintén ezt tervezik. Nem felel meg ennek az elvnek a XIII. kerület, ahol a küldöttek megválasztását az 1989. áprilisi pártértekezlet még februárban megválasztott küldötteiből alakított küldöttcsoportok végzik. Így a kerületi küldöttek nem rendelkeznek azzal a mandátummal, hogy kongresszusi küldöttet válasszanak. A IX. kerületben kerületi küldöttválasztást írtak csak ki és csak nem sokkal a küldöttválasztás határidejének lejárta előtt derült ki, hogy ezek a küldöttek fogják megválasztani a kongresszusi küldötteket is.
- A 3/c. pont meghatározza, hogy “a párttagság előzetesen megismerhesse a küldöttjelöltek politikai álláspontjait és ezek alapján választhasson.” E pont szerint jártak el a II., XVIII. és XX. kerületben, ahol előzetesen bekérték a küldöttjelöltek rövid politikai programját és ezt megismertették az alapszervezetekkel. Ezenkívül a küldöttjelöltekkel fórumokat is szerveztek. A IX. kerületben - ahol egyelőre csak budapesti küldötteket választottak - a pártbizottság felkérte a jelölőbizottságot arra, hogy szervezze meg a 17 budapesti küldött találkozóit a párttagsággal, hogy lehetőség szerint ebből a körből kerüljenek ki a kongresszusi küldöttek. Ez a módszer nem biztosít azonos esélyeket az esetleg még felmerülő küldöttjelölteknek. A III. kerületben megválasztott küldöttek politikai véleményét - egy eset kivételével - a tagság nem ismerhette meg. Hasonló eset fordult elő a VIII/14-es régióban is, ahol a jelölőbizottság döntött arról, hogy a beérkezett 9 javaslatból csak az általa javasolt két jelölt nevét és platformját ismertette. Az I., VI., XI., XIII., XIV. kerületekkel kapcsolatban is kaptunk olyan jelzéseket, hogy a jelöltek platformját a párttagság nem ismerhette meg.
- A 3/d. pont: “a párton belül létrejött nyilvánosan működő platformok támogatottságuknak megfelelő képviselethez jussanak.” Ezzel kapcsolatosan meg kell jegyeznünk, hogy a platformok támogatottságának felmérése hiteltérdemlően nem történt még meg. A XX. kerületben ezt a problémát jelöltekhez kötött platformokra történt pártszavazással oldották meg. Ezt az optimálisnak tekinthető megoldást azonban teljesen feleslegessé teheti az, ha teljesül a kerületi pártbizottság előirányzott ütemterve, amely szerint “szeptember elején - a februári küldöttekkel összehívott - kerületi pártértekezlet összegzi a viták tapasztalatait és kialakítja a budapesti, illetve az országos pártértekezleten - a küldöttek által - képviselendő álláspontját. Amennyiben valamely választott küldött az így kialakult álláspontot eltérő véleménye miatt későbbiekben képviselni nem tudja, úgy ezen fórum dönt esetleges visszahívásáról, új küldött jelöléséről és megválasztásáról.” A támogatottság mértékét néhány helyen becsléssel, illetve előre eldöntött aránnyal állapították meg. Ilyen példa a III. kerület, ahol csupán egy helyért versenghetnek a platformok, míg a XIII. kerületben a pártbizottság minden platformnak 1-1 mandátumot ajánlott fel, ezen felül a PB titkárainak fenntartottak négy helyet a budapesti küldöttek körében, akik közül kerülnek ki a kongresszusi küldöttek.
A felsoroltakon kívül további negatív tapasztalatokat is szereztünk. A VIII. és a XIII. kerületben elhangzottak olyan kijelentések, hogy a megválasztott küldöttektől a kerület közösen kialakított álláspontjának a képviseletét várják el, amely gyökeresen ellentétes a választók és a platformok képviseletével. Kirívó esetnek tekinthető a III. kerületi, ahol 10 helyre úgy versenyezhetnek, hogy 8 területi régió adott 8 küldöttet, egyetlen helyért fognak versenyezni a platformok. Egy helyre, nyílt szavazással a kerületi első titkárt választották meg a III. és a XIV. kerületben. Reméljük, hogy a jövőben bizottságunk több kedvező tapasztalatról tud beszámolni.
Budapest, 1989. július 25.
Az MSZMP Budapesti Reformkörök és Reform-alapszervezetek Koordinációs Tanácsának Munkabizottsága: D. Füzes Györgyi, Hörich Ferenc, Dr. Molnár Károly”[77]

Ez a Jelentés is - tényekkel, konkrétumokkal - bizonyította, hogy a budapesti Mandátumvizsgáló Bizottság állításai nem voltak igazak és hogy többszöri tiltakozásunk a budapesti küldöttválasztás antidemokratikus jellege miatt teljességgel megalapozott volt. Ezt annál is inkább mondhatom, mert vizsgálódásunk a budapesti kerületeknek csak a felére terjedt ki, továbbá nem vizsgáltuk a számos kerületi jogú pártbizottságok küldöttválasztási gyakorlatát: így a Jelentésben foglaltak csak a jéghegy csúcsát mutatták, a valóságban ennél sokkal súlyosabb volt a helyzet.
A Népszabadság július 27-i számában közölte a D. Füzesi Györgyivel készült interjút, a “Milyenek a fővárosi küldöttválasztás tapasztalatai? Vizsgálódtak az MSZMP reformkörök” cím alatt. D. Füzesi Györgyi mondandóját a Szerkesztőség nem a legszerencsésebben rövidítette le, így az gyenge bemutatása volt a bizottság jelentésének; benne a legkritikusabb megjegyzés a következő volt: “Legkirívóbb negatív példánk a III. és a XIII. kerület. (...) Angyalföldön (...) - s ez a Jelentésben nem szerepelt - a jelölteket körtelefonnal hagyatták jóvá.”
A bizottság jelentése nyilván csak a legdurvább küldöttválasztási visszásságokat tudta megállapítani; az idő rövidsége sem adott lehetőséget az alaposabb és mélyebb elemzésre, és a tetejében ekkor nem is kapott nyilvánosságot a jelentés - a Népszabadság súlyosan megcsonkítva csak augusztus 3-án, a Reform c. lap végre pontosan-szöveghűen szeptember 1-jén közölte -, mégis a megszelídített interjúra már másnap megjelent a Népszabadságban a XIII. kerületi pártbizottság tiltakozása, amelyben az “mélységes sajnálkozását fejezi ki (...) D. Füzesi Györgyi interjújának igaztalan részei miatt.”[78]
Holott a XIII. kerületi Pártbizottság antidemokratikus küldöttválasztását nemcsak a Koordinációs Tanács által kiküldött munkabizottság, hanem - sokkal alaposabban, gazdagabb tény-anyagra támaszkodva - a XIII/31-es reform-alapszervezet is bírálta. Dr. Kiss István - az alapszervezet tagja - írásában[79] elmondta, hogy az angyalföldi pártbürokrácia a küldöttválasztás során tovább erősítette hatalmát; olyan 24 küldöttcsoportot hoztak létre, amelyek mindegyikét egy-egy pártbizottsági tag “instruál”, és ez az instruktori rendszer az, amely “az alapszervezeteket az angyalföldi párttitkár engedelmes eszközévé teszi.”[80] A pártbizottság egy-egy általa kiválasztott személynek helyet biztosított a budapesti pártértekezletre a BAL, a Münnich Ferenc Társaság, az Összefogás...- és a XIII/31-es reformalapszervezet számára, ezzel igyekezvén bizonyítani a “platformok” támogatását; ezzel az egyenlősítéssel fejezte ki Angyal Ádám - kerületi első titkár - a reformalapszervezettel szembeni antipátiáját: “Ugyanis a reformalapszervezet, amely - nem túlzás - országos hírnévre tett szert tevékenységével, bírja a pártbizottság legmélyebb ellenszenvét.”[81] - írta Dr. Kiss István.
Angyal Ádám még ugyanabban a Népszabadság számban válaszolt Dr. Kiss István bírálatára; érdemi-ténybeli vita helyett, személyeskedéstől sem mentes szómágiával magyarázta bizonyítványukat, “A sarat le sem kell törölnöm!” blikkfangos címmel ellátott hozzászólásában.
E számban jelent meg Barát Tamás, a III. kerületi Pártbizottság elsőtitkárának a válasza D. Füzesi Györgyi nyilatkozatára is. Semmivel sem cáfolta azokat a megállapításokat, melyeket a jelentés a III. kerületről állított, sőt annyira érzéketlennek mutatkozott a demokratikus küldöttválasztás lényegének a megértésében, hogy amiket elmondott a III. kerületi küldöttválasztás egész menetéről, az sok vonatkozásban dehonesztálóbb volt, mint D. Füzesi Györgyi kerülettel kapcsolatos kritikája.
Más kerületi reformkörök és -alapszervezetek is figyelemmel kísérték a küldöttválasztást, és információikat továbbították a Koordinációs Tanácsnak, illetve az anomáliákra a sajtóban hívták fel a közvélemény figyelmét. Így pl. az Esti Hírlap interjút közölt Benkő Judittal, majd Rekvényi Lászlóval (mindketten a Budapesti Reformkör tagjai voltak) a küldöttválasztás I. és IV. kerületi tapasztalatairól.[82] Benkő Judit elmondta, hogy az I. kerületi pártértekezlet azért nem fogadta el a reformkör küldöttválasztási modelljét, mert: “a szavazásban a régi rutin győzött a nyitott politizálás igényével szemben.”
Közben a Munkabizottság július 25-i jelentésének közzétételével kapcsolatban egyre nőtt a feszültség a Koordinációs Tanács és a Népszabadság Szerkesztősége között, amelyet tovább mélyített a Népszabadság balul sikerült rövidítése, mind D. Füzesi Györgyi interjújával, mind a jelentéssel kapcsolatban. A vita publikussá 1989. augusztus 10-én vált, amikor a Népszabadság közölte a Koordinációs Tanács megbízásából írott levelünket és a Szerkesztőség arra adott válaszát:
“Nyílt levél
Eötvös Pál
Népszabadság főszerkesztője

Tisztelt Főszerkesztő Elvtárs!
Az MSZMP Budapesti Reformkörök és Reform-alapszervezetek Koordinációs Tanácsa munkabizottságot hozott létre azzal a céllal, hogy felmérést készítsen a fővárosi kongresszusi küldöttválasztás eddigi tapasztalatairól, és azt a Népszabadságban hozza nyilvánosságra.
Sajnálattal konstatáltuk azonban, hogy pártunk központi lapja - a korábbi ígérete ellenére - a mai napig nem volt hajlandó felmérésünket leközölni, míg a felmérésünkről készített és erősen lerövidített interjúra való heves reagálásoknak már nemegyszer adott helyet.
Meg kell állapítanunk, hogy az 1989. augusztus 3-án a Népszabadságban “Hírgettó?” címen megjelent cikkben az SzDSz előző napi nyilatkozatából idézettek “számos napilap a szöveget felismerhetetlenségig lerövidíti, gyakran meg is hamisítja annak eredeti jelentését”, nemcsak az ellenzéki szervezetek nyilatkozataira igazak. Nem egy reformköri közlemény esett már az SzDSz által is kifogásolt szerkesztői gyakorlat áldozatául.
Mozgalmunk - miután az MSZMP megújulásáért küzd - természetes sajtóorgánumának tekinti a Népszabadságot, azonban a megfelelő együttműködés még nem jött létre. Ezt mutatja a fentiekben említett felmérésünk sorsa is, amelyet többszöri ígéretük ellenére sem közöltek le.
Ezért az Országos Sajtószolgálathoz voltunk kénytelenek fordulni. A leadott közleményünket a Népszabadság a felismerhetetlenségig lerövidítette, és meg is hamisította annak eredeti jelentését, sőt ellenkezőjére fordította azt.
Az jelent meg ugyanis - a nevünkben -, hogy “a vizsgálat tapasztalatai szerint a küldöttválasztások rendje általában megfelelt az MSZMP KB június 23-24-i határozat 3. pontjának”.
A közleményünkből egyértelműen kiderül, hogy a küldöttválasztás a vizsgált kerületek többségében jelentősen eltért a KB- határozat 3. pontjában foglaltaktól. A felmérésünkről ugyan volt lehetőségünk némi információt adni - munkabizottságunk egyik tagja, D. Füzesi Györgyivel készült interjú révén -, de ebben sem volt sok köszönet, hisz az erőteljes rövidítés, vágás következtében az interjú egyes részei jogos félreértésekre adtak okot. A nyilatkozó ezzel kapcsolatos sajnálkozását a Népszabadság nem közölte.
A felmérésről az “Országos Sajtószolgálat közleményeként” megjelentetett anyag és az interjú tehát nem bizonyult alkalmas eszköznek a teljes és hiteles tájékoztatáshoz.
Mindezen okok következtében nyomatékosan kérjük Önhöz írt levelünk és a felmérés teljes terjedelmű közlését, még ezen a héten.
Budapest, 1989. VIII. 7.
Elvtársi üdvözlettel!
A Koordinációs Tanács megbízásából
Barcs Anna s.k. Fodor László Bertalan s.k. Molnár Károly s.k.”[83]

E Nyílt levélre még a Népszabadság e számában - aláírás nélkül - megérkezett a válasz. Már az is furcsa, de az is mondható, hogy udvariatlan, esetleg talányos - attól függően, hogy ki milyen okot sejt e tény mögött -, hogy egy Eötvös Pálnak szóló levélre a válaszban válaszadóként végig többes szám első személyt használnak. A válaszban elismerték, hogy D. Füzesi Györgyi interjúját lerövidítették, de arra hivatkoztak, hogy “ezt teszi a világ minden lapja.” Felmérésünk meghamisításával kapcsolatban szerény és felemás önkritikát gyakoroltak: “a felmérés felületes rövidítését augusztus 3-i számunkban teljes joggal kifogásolják (...) azonban nem szándékos torzításról volt szó a részünkről.[84] De ki hiszi azt el, hogy egy csomó ténnyel teletűzdelt, hosszú jelentést, “szándéktalanul” éppen ellentétes mondandóra lehet fordítani, mint amiről az egész jelentés szól?! Kérésünket, hogy a Jelentést teljes terjedelemben közöljék azzal utasították el, hogy: “A témáról D. Füzesi Györgyivel készült interjú után azonban úgy éreztük, és továbbra is úgy véljük, hogy a felmérés eredeti formájában való közlése már értelmetlen lenne.”[85] Ugyanakkor felajánlják, hogy ugyanakkora vagy nagyobb (!) terjedelemben, mint a Jelentés - minden rövidítés nélkül! -, újabb interjút hajlandók közölni, így csak “formai-műfaji jellegű” változtatást akarnak! Nem kell nagy ész kitalálni, hogy a kutya éppen itt, e “formai-műfaji jellegben”, volt elásva: a Szerkesztőség - igazából az elutasítást levezénylő Grósz Károly - egy újabb interjútól, amely mögött nincs egy felelősségteljes testület kiállása, attól nem tartott, de a tényektől, a bizottsági Jelentésben foglalt felmérés tényeitől, úgy félt, mint az ördög a tömjénfüsttől, és ezért a legnyakatekertebb érvekkel akarták megindokolni, hogy azt a Jelentést, amelyet egyszer már - nyilván felsőbb utasításra - teljesen ellentétes végkövetkeztetéssel, megcsonkítva közöltek, tehát meghamisítottak, miért nem kell tisztességes módon teljes terjedelmében, valósan közölni. A közlés megtagadásának minden ködösítés ellenére is nyilvánvalóan az volt az oka, hogy a Jelentés tényei kiáltó módon leplezték le Grósz Károly és csapata azon gátlástalan törekvését, hogy minden eszközzel biztosítani akarták a retrográd pártvezetést támogató kongresszusi többséget.
A Népszabadság válaszában sérelmezte, hogy levelünk előző nap a Magyar Nemzetben már megjelent; a magunk mentségére azt tudom felhozni, hogy nem alaptalanul tételeztük fel, hogy a Népszabadság e levelünket sem közli. Kérdés - amelyre csak feltételezésekkel lehet válaszolni -, ha levelünk a Magyar Nemzetben nem jelent volna meg, vajon a Népszabadság közölte volna???
* * *
A viták által sarkallva, augusztus második felében a Koordinációs Tanács által kiküldött bizottság hozzákezdett, hogy részletesen felmérje a kongresszusi küldöttválasztás tapasztalatait. Augusztus 23-i dátumozással, Molnár Károly aláírással elkészült a “Kérdések a kongresszusi küldöttválasztásokról” megnevezésű levél, amely felsorolja, hogy a bizottság, mely kérdésekre kíváncsi és kéri az érdekelteket, hogy a válaszokat minél előbb küldjék el Molnár Károlynak.
Nem tudtam kideríteni, hogy e levélre hány válasz érkezett és mi lett a sorsuk, illetve, hogy a munkabizottság készített-e valamilyen összefoglaló jelentést!?
Közben a pártvezetés is tevékenykedett: az országos Mandátumvizsgáló Bizottság szeptember 12-én ülést tartott, áttekintette a küldöttválasztás addigi menetét és - egy kivételtől eltekintve - mindent a legnagyobb rendben talált.[86] (Ez az egy kivétel Fót nagyközség és a helyi Vörösmarty Mgtsz pártszervezeteiben lefolytatott szavazás volt; a Bizottság elrendelte azok megismétlését.)
Ezzel a közleményével a Mandátumvizsgáló Bizottság - az előzőeket figyelembe véve - tevékenységét politikai bohózattá silányította és Vastagh Pál elnökletével szemérmetlenül statisztált a Grósz-féle vezetés pártbürokráciát kedvezményező céljai megvalósításához. Grósz Károlynak ez a törekvése részben sikeresnek volt mondható, mert a Mandátumvizsgáló Bizottság jelentése megállapította, hogy a küldöttek több mint 80%-a tölt be párttisztséget; területi és megyei testületekben több mint 40%-uk, de - állították megnyugtatásul - “csak” 16% látja el azt főállásban.
Különösen a budapesti küldöttek esetében lehetett ez az arány magas - erre külön adatot nem hoztak nyilvánosságra, csak azt közölték, hogy a küldöttek 3%-a dolgozik a Központi Bizottságban; akiknek többségét nagy valószínűséggel Budapesten választották meg -, hisz az apparátus Budapesten rendelkezett legnagyobb érdekérvényesítési képességekkel és lehetőségekkel, ahogy ennek az antidemokratikus küldöttválasztási következményeit jelentéseinkben bemutattuk.
A Mandátumvizsgáló Bizottság jelentése egyértelművé tette, hogy a Budapesti Reformkör- és a Budapesti Reformkörök és reformalapszervezetek Koordinációs Tanácsának számtalan figyelmeztetése a budapesti küldöttválasztás antidemokratikus voltával kapcsolatban süket fülekre talált; az MSZMP-vezetése nemcsak nem vette figyelembe, de cinikusan még csak válaszra sem tartotta méltónak azt a munkát, amelyet a küldöttválasztás demokratizmusának a biztosításáért végeztünk. Ez számunkra egyértelműen nyilvánvalóvá tette, hogy ez a pártvezetés méltatlan a bizalomra és tovább kell folytatnunk éles kritikáját, a megnövekedett nyilvánosság erejére támaszkodva kell lelepleznünk a Grósz-Jassó duó és csapata üzelmeit.
Az a munka, amelyet a kongresszusi küldöttválasztás antidemokratikus voltának a leleplezése során végeztünk fontos része volt az állampárt igazi lényege bemutatásának; ezzel a tevékenységével a Budapesti Reformkör jelentős módon hozzájárult az MSZMP tekintélyének aláásásához és annak bizonyításához, hogy új, baloldali pártra van szükség, mert ez a párt - rögzült antidemokratikus jellege és a pártbürokrácia hatalmi túlsúlya miatt - alkalmatlan az előttünk álló történelmi feladatok megoldására.
E munkánk értékelésénél kell arról is szólni, hogy a Rendszerváltók a baloldalon c. kötet szerkesztői a tényekkel egyáltalán nem számolva, csupa rosszindulatból állították azt, hogy a vidéki reformkörök minőségileg is színvonalasabb munkát végeztek a budapesti reformköröknél, így a Budapesti Reformkörnél is. Jó lett volna, ha állításukat megpróbálták volna tényekkel igazolni és például megmutatni, hogy mely város, melyik reformköre végzett a kongresszusi küldöttválasztás demokratizmusának biztosítása, a reformköri mozgalom küldöttjelöltjeinek népszerűsítése érdekében hozzánk hasonló munkát!? Ilyen tényekkel a szerkesztők nem tudtak volna szolgálni!
* * *
Az általunk javasolt, a platformokhoz kötődő körzeti listás rendszer elutasítása különösen a budapesti küldöttválasztás során eredményezett igazságtalan következményeket. Ugyanis - a már elmondott visszaéléseken kívül, ezekhez még hozzájárult az is, hogy - Budapesten, ellentétben a vidékkel, beleértve a vidéki városokat is, a különböző kerületi, majd a fővárosi küldöttértekezleten a résztvevők jelentős része személyesen nem ismerte egymást; éppen ezért lett volna nyomatékosan szükség a jelöltek bemutatkozására, politikai álláspontjuk ismertetésére. Vidéken ennek elmaradását pótolta az a helyi előny, hogy a jelöltek nagy részét a választók ismerték.
A személyes ismertségnek ez a hiánya Budapesten más negatívumokat is eredményezett; így pl. a konzervatív erőknek, illetve a nem a reformköri platformhoz tartozó küldötteknek könnyebb volt elrejtőzni, nagyobb volt a “mimikri” lehetősége. Mivel mással lehet magyarázni az olyan helyzetet, mint például azt, hogy az MSZMP V. kerületi reformkörök és alapszervezetek olyan személyek mellett korteskedtek, üdvözölték küldötté választásukat, illetve “kiemelten fontosnak tartották” és javasolták kongresszusi küldöttnek megválasztani őket, mint Krausz Tamás vagy Sziklai László, akik később a Népi Demokratikus platform vezető személyiségeivé váltak.[87] E példa nyilván csak a jéghegy csúcsa és nagyon valószínű, hogy ennél nagyobb melléfogások is voltak.
Budapesten az apparátus, a pártbürokrácia ezért is rendelkezett nagyobb manőverezési lehetőséggel; itt ezért sem történtek olyan “csodák”, hogy kerületi, vagy városi pártbizottsági vezetőket küldöttnek ne választottak volna meg - ha másként nem, akkor nyílt szavazással -, mint vidéken, ahol városi-, illetve megyei első titkárok is erre a sorsra jutottak.
Az eddig elmondottak eredményezték azt a paradoxont, hogy a budapesti reformköri mozgalom, amely ugyan mind számarányában, mind tevékenységének színvonalában jelentősen felülmúlta a vidéki reformköröket, mégis a kongresszusi képviselet dolgában alulmaradt a vidékkel szemben.
Ezt a következő tények mutatják:
A Mandátumvizsgáló Bizottság 1989. szeptember 12-i jelentése azt közölte, hogy 1100 küldöttet választottak meg 660 ezer párttag képviseletében; ebből 180 ezer volt a budapesti párttag[88], akik 300 kongresszusi küldöttet delegáltak. A Kongresszuson október 8-án, 507 küldött tartozott a Reformszövetséghez, közülük 107 volt budapesti- és 400 volt a vidéki küldött.[89]
A 180 ezres párttagságot képviselő 300 budapesti küldöttből 107-en tartoztak a Reformszövetséghez, ez a budapesti küldöttek 35,6%-a volt; a 480 ezres párttagságot képviselő 800 vidéki küldöttből 400-an csatlakoztak a Reformszövetséghez, ez a vidéki küldöttek 50%-a volt. (Adatok hiányában most eltekintek attól, hogy a Reformszövetség és a reformköri mozgalom nem teljesen fedte egymást, de a tendenciát ez a különbség lényegesen nem módosíthatja.)
Az igazi alulmaradást azonban nem is annyira az itt jelzett százalékos különbségek mutatják, hanem az, hogy mivel a reformköri mozgalom értelmiségi mozgalom volt, ezért ebből fakadóan Budapestnek nagy előnye származott, továbbá a budapesti reformköri mozgalom aktivitásban, tevékenysége színvonalában kiemelkedett a vidéki reformkörökkel való összehasonlítás során; ugyanakkor ezt a jelentős minőségi különbséget a megszerzett küldötthelyek (viszonylagos) számában nem tudta realizálni.
Erre két magyarázat lehetséges; az egyik a Rendszerváltók a baloldalon c. kiadvány magyarázata:
“A konzervatívok budapesti győzelme megmutatta, hogy a politikai versengés még korántsem dőlt el, s hogy a konzervatívok fő erői a budapesti pártszervezetekben vannak. Nagy tanulság volt a budapesti vereség abból a szempontból is, hogy egyben jelezte a budapesti reformkörök gyengeségét is. Ekkor derült ki ugyanis, hogy az eredeti budapesti reformkörök viszonylag erősek voltak a nyilvánosság fórumain, de gyengék voltak a társadalmi támogatottság megszerzésében.”[90]
A másik magyarázat a Budapesti Reformkör történetéből és tevékenysége bemutatásából egyértelműen következik: nem a budapesti reformköri mozgalom - benne a Budapesti Reformkör - volt a gyenge, hanem az MSZMP-vezetése Grósz-Jassó irányította szárnyának oly nagy volt a mozgástere - mivel az Elnökség Grósz Károlynak engedte át a küldöttválasztás kézben tartását -, ezáltal manipulációs lehetősége, s ebből fakadóan a párton belüli demokratikus szabályok felrúgásának olyan tömeges gyakorlatát alkalmazta, melynek következtében a konzervatív erőket olyan privilegizált helyzetbe hozta, amellyel ezen erők nemcsak éltek, hanem többszörösen vissza is éltek; ezek együttesen eredményezték - ahogy ezt részleteiben már bemutattam - a küldöttválasztás részleges budapesti kudarcát.
A budapesti reformkörök társadalmi támogatottságának hiányát azonban azért sem szabad levonni a budapesti küldöttválasztás eredményeiből, mert a zuglói példa is figyelmeztet: egzakt mérések igazolták, hogy Zuglóban a reformkörök támogatottsága közel 50%-os volt és - ennek ellenére - a Zuglóban megválasztott, reformplatformhoz tartozó kongresszusi küldöttek, az ott megválasztott küldöttek 25%-át sem érték el. Ezt eredményezte Zuglóban a Grósz-Jassó-Vastagh-trió és a helyi pártbürokrácia együttműködése; egész Budapesten ennél a helyzet egy kicsit jobb volt, de a zuglói példa mutatja, lehetett volna rosszabb is.
* * *
Az itt elmondottak előre vetítették az 1989. szeptember 23-24-i budapesti pártértekezleten történtek magyarázatát. Egyes objektíven tudósító lapok obstrukciónak is beillő, üresjáratokkal tarkított, lényegtelen kérdésekről nagy hévvel vitázó gittegyletnek mutatták be a budapesti pártértekezletet, ahol elmaradtak a tisztázó viták, a közösen elfogadható állásfoglalások.[91]
A Magyar Nemzet arról tudósított, hogy az értekezlet saját ügyrendjéről órákig vitatkozva végül olyan ügyrendet fogadott el, hogy az egyetlen platformként induló csoportosulás (a Reform-blokk) képviselője, Kósa Ferenc csak két menetben - több órás különbséggel - tudta 14 perces hozzászólását elmondani, amelyet a lap ismertetett is.
Nem úgy a Népszabadság, amely Kósa Ferenc nevét meg sem említette, nemhogy álláspontját ismertette volna; vájt fülűnek kellett lennie annak és bizonyos előzetes kutatásokat kellett végeznie, aki meg akarta érteni a Népszabadság tudósítását. Kádár Katalinra, a XXII. kerületi küldöttre utalva értesülünk arról, hogy “nagyobbak az ellentétek a különböző platformok között, mint az MSZMP és az ellenzék között.” Többségben azok voltak, akik a párt együtt maradása mellett foglaltak állást úgy - mondta Dr. Csicsay István -, hogy “a pártot a tagságnak kell elfoglalnia”.
Gönci János, az ügyrendi bizottság elnöke sajnálkozva adta elő, hogy a vita során nem alakult ki “döntési helyzet”, nem alakultak ki “vitacsomópontok”, ezért a szerkesztőbizottságok nem tudják elvégezni munkájukat; majd másnap ugyanez az elnök azt javasolta, hogy “a pártértekezletnek kell arról döntenie, kíván-e még valamilyen kérdésben dönteni.”
Ezzel szemben a reformköri küldöttek kritikusan szóltak arról, hogy:
Bartolf József: “El kell dönteni végre, milyen platform mellett tesszük le a voksot. Nem lehet ugyanis tovább a szőnyeg alá söpörni a problémákat, s mi még azt sem döntöttük el, hogy egyáltalán mit kell itt eldöntenünk!?”
Petschnig Mária Zita: “szerinte egy új fantompárt működéséről vitatkoznak itt, amelynek a programjáról még szó sem volt.”
Horn Miklós (úgy kellett a nevét kinyomoznom, mert a Népszabadság nem közölte): “Egyre rosszabbul érzem itt magam, mert illúzió, hogy mi itt egyes mondatokkal foglalkozunk, miközben alapvető kérdésekben nem tudunk konszenzusra jutni, s attól félek, ez így lesz a kongresszuson is”.[92]
* * *
A budapesti küldöttértekezletnek az is egyik feladata volt, hogy a tartalékolt központi keret terhére kongresszusi küldötteket válasszon. A Budapesti Reformkörök és reformalapszervezetek Koordinációs Tanácsának a küldöttválasztással kapcsolatos hattyúdala volt az a javaslat (amit nagy valószínűséggel Kerekes György terjesztett elő), amely a budapesti pártértekezlet elé került és sokszorosított anyagként a küldöttek között lett szétosztva:
“Javaslat a kongresszusi küldöttekre
Szavazzon rájuk! Szavazzon rájuk! Szavazzon rájuk! Szavazzon rájuk!
Dr. Bayer József	kandidátus, az MSZMP KB TTI tudományos o. v.	
Berend T. Iván	akadémikus, az MTA elnöke	
Dr. Csáki Csaba	az MKKE rektora	
Kerekes György	az MSZMP KB ny. tud. főmunkatárs	
Kéri László	kandidátus, az MSZMP KB TTI tud. főmunkatárs	
Kiss Péter	a BIT elnöke	
Dr. Kovács István	az MKKE adjunktusa, a VOSZ alelnöke	
Nagy Imre	a DEMISZ elnöke	
Novák Zoltán	esztéta, a Politikai Főiskola docense	
Dr. Nyíri János	orvos, reform alapszervezeti párttitkár	
Petschnig Mária Zita	kandidátus, Pénzügykutató Rt. tudományos főmunkatárs	
P. Szűcs Julianna	a Mozgó Világ főszerkesztője	
Rekvényi László	főhadnagy, reform alapszervezeti titkár	
Dr. Somos Iván	a Videoton jogtanácsosa, a Budapesti Reformkör szóvivője	
Sóskuti Márta	ny. rádiós szerk., a Budapesti Reformkör szóvivője	
Szokai Imre	az MSZMP KB oszt. vez. helyettes	
Tabajdi Csaba	az MSZMP KB oszt. vez. helyettes	
Varga József	ny. főszerkesztő	
Dr. Vámos Tibor	akadémikus, a SzTAKI Int. tan. elnöke	
Dr. Vitányi Iván	az Orsz. Műv. Központ főig. 	
Szavazzon rájuk! Szavazzon rájuk! Szavazzon rájuk! Szavazzon rájuk!

Tisztelt Küldött Elvtárs!
Javaslataink megtisztelő támogatását, a fentebb felsorolt elvtársakra leadott szavazatát ezúton is köszönjük Önnek.
Budapest, 1989. szeptember 22.
Elvtársi üdvözlettel:
Reformkörök és reformalapszervezetek
Budapesti Koordinációs Tanácsa”[93]

A Budapesti Reformkörből hatan szerepelnek e javaslatban (Kerekes György, Novák Zoltán, Rekvényi László, Dr. Somos Iván, Sóskuti Márta, Varga József); e javaslatnak volt egy érthetetlen szépséghibája: az a Szántó György nem szerepelt a javasoltak között, akit a Budapesti Reformkör szavazásán 36 szavazattal a tagság 3-4. helyen választott meg kongresszusi küldötté. Ez azért is méltánytalan volt vele szemben, mert a II. kerületben való indulása sem volt eredményes; hiába hátrált ki a triumvirátusból, hiába fogadta el a pártvezetés programtervezetét - ahogy ezt majd a későbbiekben látjuk -, hiába “fogta vissza magát”, amely a budapesti pártértekezleten való hozzászólásában is érzékelhető volt, a pártbürokrácia megakadályozta, hogy kongresszusi küldött legyen.
A budapesti küldöttértekezlet e hat fő közül senkit nem választott meg küldötté. Így nagy valószínűséggel feltételezhető, hogy azokat, akiket a tanácskozás a mi listánkról küldöttnek választott, nem azért választotta meg, mert mi javasoltuk őket.
* * *
A budapesti kongresszusi küldöttértekezlet megmagyarázandó talánya, hogy a platformok - a reformplatformon kívül - miért nem jelentkeztek a tanácskozáson?!
A magyarázatok során csak találgatásokra szorítkozhatom, nem ismerek olyan tényt, amely egyértelműen megindokolná a történteket. A legvalószínűbb indoknak azt vélem, hogy a rejtőzködő konzervatív erők - tudták, hogy a tanácskozáson ők vannak többségben - nem akarták kártyáikat kiteríteni, nyílt lapokkal játszani, mert azzal is tisztában voltak, hogy nem ezen a tanácskozáson, hanem a kongresszuson kell majd megpróbálni győzni. Ezt mutatja az is, hogy az egész tanácskozás “obstrukciós üres járat” volt, a többség nem akart lényegi kérdésekről, a párt jövendő programjáról, a modellváltás-rendszerváltás kérdéseiről vitázni.
Továbbá szerepet játszhatott ebben a budapesti reformkörök elleni indulat is; magatartásukkal azt akarták bizonyítani, hogy nem volt igaza a Budapesti Reformkörnek, amikor körzeti listás választást akart, hisz itt Budapesten a párt egységének védelméből fakadóan nincs oly mértékű platformosodás, hogy a Budapesti Pártbizottságnak biztosítani kellett volna a körzeti listás küldöttválasztás lehetőségét.
El kell ismerni, hogy a Grósz-Vastagh-Jassó hármas és csapatuk, a pártapparátus, Budapesten sikeresen képviselte a pártbürokrácia érdekeit, meg tudták akadályozni, hogy a budapesti reformköri mozgalom a budapesti pártértekezleten betakarítsa munkájának eredményeit, hisz - ahogy ezt az előzőekben láttuk - a legkülönbözőbb antidemokratikus eszközökkel elérték, hogy a reformköri platform ne társadalmi támogatottságának megfelelő képviselethez jusson.

C./ Az MSZMP KB 1989. június 23-24-i ülése: az Elnökség létrehozása, 
új kompromisszum a párt vezetésében; kiéleződő harc az MSZMP 
vezetésének Grósz-Jassó-szárnya és a Budapesti Reformkör között
Az MSZMP KB 1989. június 23-24-i ülése több szempontból is cezúraként értékelendő: az ülés egyrészt nyilvánvalóvá tette, hogy Grósz Károly megbukott, mint a párt első számú vezetője; másrészt a párt vezetésében Grósz Károly, Németh Miklós, Nyers Rezső és Pozsgay Imre között - személyes érdekeken alapuló - kompromisszum jött létre. Az időszakhoz tartozik az is, hogy Grósznak ez a részleges bukása nem akadályozta meg őt abban, hogy Jassó Mihállyal, a budapesti pártbizottság első titkárával karöltve ne indítson újabb, általános támadást a Budapesti Reformkör ellen.
I. Az MSZMP KB 1989. június 23-24-i ülése: Grósz Károly bukása; az Elnökség létrehozása: a pártvezetés új kompromisszuma
Grósz Károly kudarcai 1989-ben is folytatódtak: vonakodva vett részt 1956 újraértékelésében; az ország felzúdulással fogadta a gazdasági szükségállapottal kapcsolatos szándékát; visszautasításra talált a sajátosan értelmezett politikai pluralizmussal és az ehhez kapcsolódó parlamenti választásokkal kapcsolatos elképzelése; bírálatok érték az ellenzékkel folytatandó tárgyalások halasztásáért; nem talált helyeslésre Nagy Imrével kapcsolatos felfogása; elutasításra került vonakodása a pártkongresszus összehívásával kapcsolatban; nem fogadták el a pártszavazással kapcsolatos javaslatát; bírálták azt az elképzelését, hogy a jobboldali veszély a fő veszély stb.
Ezekben a bírálatokban a reformköri mozgalom élen járt, a Budapesti Reformkör különösen; minden nagyotmondás nélkül kijelenthetem, hogy Grósz Károly bukását eredményező megrendítő ütéseket a reformköri mozgalom, főképpen - a reformköri mozgalom ökleként - a Budapesti Reformkör adta.
Grósz a reformköri mozgalom “összehangolt akciójaként”, szervezett összeesküvéseként mutatta be az ő félreállítására irányuló törekvéseket; a júniusi KB ülésen ezt a következőképpen fogalmazta meg: “Nem tartom véletlennek, hogy tegnap délután ugyanabban az órában tesz nyilatkozatot - de egymástól függetlenül - a baranyai reformkörök koordinációs tanácsa, az MSZMP nagykanizsai reformköre, az ELTE MSZMP-reformköre, és sok más reformkör: az MSZMP főtitkárának személyéről szólva, követelve lemondását.”[94]
A szervezett összeesküvés koncepciója, úgy ahogy ő gondolta, nem volt igaz; senki sem koordinálta a reformköröket, hogy mikor, mely reformkörök követeljék Grósz lemondását. Az ELTE reformköre nyilatkozatának az előzménye például az volt, hogy június közepén a reformkör meghívott engem baráti beszélgetésre, amelyen ismertettem a Budapesti Reformkör tevékenységét és ennek során őszintén és nyíltan elmondtam, hogy egyik fő célunk a Grósz-féle vezetés félreállítása.
Számtalan tény bizonyítja, hogy Grósz bukását nem az ellenzéki szervezetek-pártok, nem a reformértelmiség, nem Pozsgay Imre okozták - bár nyilvánvalóan a felsoroltak is hozzájárultak -, hanem azt a reformköri mozgalom hosszantartó, kemény küzdelme eredményezte.
Grósz Károly bukásával véget ért az MSZMP vezetésében a reformkommunista hegemónia és az új kompromisszummal ideiglenesen létrejött a centrum és a párt felső vezetésében lévő reformerek szövetsége, ezen utóbbiak dominanciájával. Ez a dominancia azonban azért sem volt “túlsúlyos”, mert - mint később egy Németh Miklós nyilatkozatból kiderült, hogy - az elnökség tagjai már az első ülésükön abban állapodtak meg, hogy üléseik döntései csak teljes egyetértés esetén válnak elfogadottá. Így az Elnökség számos esetben Grósz Károly “foglyává” vált, mert a személyes érdekekből kötött kompromisszum oltárán feláldozták a reformerők dominanciájából fakadó politika gyors térnyerését. Grósz, annak ellenére, hogy történelmi vereséget szenvedett, mégis fékezni tudta az átalakulás ütemét, a békés átmenet érdekében meghozandó intézkedések mélységét és gyorsaságát. Ennek ellenére ezzel a KB üléssel lezárult az állampárt lebontásának egyik fontos szakasza, és az új párt megteremtésének a feladata került előtérbe.
Az Elnökség között létrejött kompromisszum elsősorban nem az elvekben való megegyezésen, hanem a személyes érdekek tudomásul vételén és elfogadásán alapult. A KB ülésen, előzetes egyeztetések és ennek során kialkudott kompromisszumok alapján, Grósz jelölése és nyomatékos támogatása során döntötték el, hogy Nyers Rezső legyen a párt elnöke és Pozsgay Imre a párt jelöltje a köztársasági elnöki posztra. Grósz nem is rejtette véka alá, hogy ezeknek az érdekeknek a köztük lévő szövetséget kell szolgálniuk; kijelentette: “A szolidaritás szellemében védjük meg egymást a külső támadásoktól. A logikus az lenne, ha a centrumhoz tartozók megvédenék a konzervatívoktól a “reformistákat”, ezt idézőjelbe tettem, a “reformisták” pedig védjék meg a reformdemagógiától és a pártunktól jobbra álló politikai erőktől a “centrumot”, amit ismét idézőjelbe tettem. Nem engedhetjük meg azt sem, hogy a platformok frakciós, illetve személyi célokat szolgáljanak ki.”[95]
Miután a KB-ülés a párt elnökének megválasztotta Nyers Rezsőt, ő tett javaslatot a “négyszemélyes kollektív elnökségre”; ezzel szemben volt azért néhány ellenvetés is. Az ülést megelőzően, majd az ülésen magán is, volt néhány olyan vélemény, hogy Grósz Károly mondjon le (az ülést megelőzően: Hámori Csaba, Pozsgay Imre; az ülésen: Nagy Imre, Szűrös Mátyás); Berend T. Iván azt a véleményét fejezte ki, hogy az elnökség csak három tagú legyen, Grósz Károly ne legyen elnökségi tag, és azt is megfontolásra ajánlotta, hogy megmaradjon-e főtitkári pozíciójában?
A vezetésben lévő reformerek bár örültek Grósz Károly detronizálásának s ebben ilyen-olyan mértékig maguk is szerepet vállaltak, de elismerték és elfogadták, hogy az MSZMP “szemétdombján”, az apparátus, a pártbürokrácia süllyedő hajóján ő az úr; ezért történhetett meg - ahogy az előzőekben bemutattam -, hogy a pártkongresszusra való antidemokratikus küldöttválasztást Grósz Károly és csapata háborítatlanul levezényelhette. Ez súlyos hiba volt; az a tény, hogy az Elnökség átengedte a kongresszus előkészítését Grósznak, ez tovább fokozta a politikai helyzet zavarosságát.
A kompromisszum létrehozásában Grósz mellett Nyers Rezsőnek volt a legfontosabb szerepe; ezt nyomatékosan hangsúlyozták is, dicsérőlég nyilatkozva integratív személyiségéről. Azzal, hogy Nyers Rezsőt választották a párt elnökévé, ő ezzel megkapta a párt első embere címet és az ezzel járó hatalmat, amely - ahogy a párt veszített jelentőségéből - egyre kevesebbet ért. Kétségtelen azonban, hogy nézeteiket illetően Grósz és Nyers álltak legközelebb egymáshoz, elsősorban ők akarták egyben tartani a pártot és ennek érdekében ők voltak a kompromisszum kovácsai. Ez teljesen érthető volt: mindkettejük érdeke egy erős, hatalommal rendelkező MSZMP-hez fűződött. Nyers Rezső ezzel együtt is ingadozott Grósz és Németh, valamint Pozsgay között: pozíciója-érdeke Grószhoz, nézetei sok szempontból inkább a másik kettőhöz kötötték.
Pozsgay Imre helyzete volt a legellentmondásosabb. Kétségtelen, hogy négyőjük közül ő tette a legtöbbet a változásokért; az is elmondható, hogy e küzdelmében jórészt eddig elvi megfontolások vezették, de Grósz Károly megtalálta Pozsgay sebezhető pontját - az emberi hiúságot -, hogy bevonja e négyes szövetségébe. Grósznak az a “húzása”, hogy az MSZMP Pozsgay Imrét fogja javasolni a köztársasági elnöki posztra-telibe talált.
Pozsgay ezt nem is titkolta. A Magyarország néhány nap múlva, június 30-án interjút készített vele és a riporter feltette a kérdést: mi szeretne lenni? Pozsgay válaszában először arról beszélt, hogy nálunk sok a képmutatás az ambíció, a jelölés körül: “Mintha illetlenség volna nyíltan szólni a funkciókról, a feladatokról, a vállalásokról. (...) Mintha karrierizmus volna az, ha valaki alkalmasnak érzi magát valamely pozícióra, és akkor azt mondja: szeretném az erőmet, képességeimet kipróbálni (...) Ezek után ismétlem meg, én szerencsés embernek tarthatom magamat. Nemcsak azért, mert jellem, alkat és felkészültség dolgában, talán még képességekkel is, megáldott a sors, hanem mert igazából becstelen, galád dolgokra nem kényszerültem.”[96]
E Pozsgay nyilatkozattal kapcsolatban nem azt kifogásolom, hogy ő nyíltan vállalta azt, hogy köztársasági elnök szeretne lenni, hogy szerette volna erőit, képességeit kipróbálni, mert ez önmagában valóban nem karrierizmus; Pozsgaynak abban igaza volt, hogy akiben nincs politikai ambíció, az ne válassza a politikusi pályát.
A Pozsgay nyilatkozat azonban nemcsak erről szólt. A nyilatkozatban kifogásolom először azt - amelyet az emberi hiúság megnyilvánulásának tartok -, hogy nem Pozsgay Imrének kell önmagáról kiállítani azt a bizonyítványt, hogy ő alkalmas-e, és miért alkalmas köztársasági elnöknek? És elmondania mindazt saját magáról, melyeket elmondott; mert ha igazak is állításai, az amit tett, az nem más, mint öndicséret. A népi szólás azonban azt tartja: “Az öndicséret büdös!”
Kifogásolom másodszor azt - és ez a lényegesebb kifogásom -, hogy Pozsgay a köztársasági elnöki poszt megszerzése érdekében elvtelen kompromisszumot kötött Grósz Károllyal, rajta keresztül a párt retrográd erőivel és ennek következtében politikusként olyan hibákat követett el, amelyek hozzájárultak a rendszerváltásban érdekelt baloldali-szociáldemokrata törekvések időleges vereségéhez; ezt tetézte azzal, hogy politikai tevékenységét mindinkább alárendelte a köztársasági elnöki poszt megszerzésének. A későbbiek során majd mindezekről még szólni fogok!
Így Pozsgay Imre emberi hiúságából származó elvtelen kompromisszumával saját kudarcát is előkészítette; a hiúság rossz tanácsadó volt: az e miatt választott több szék közül végül is a pad alá esett!
Pozsgay Imre később szépíteni igyekezett ezt a magatartását, de - közvetve - maga is elismerte az itt elmondottak igazságát; az 1989. június 23-24-i KB-üléssel és a köztársasági elnökjelölésével kapcsolatban a következőket írta: “Mégis itt a központi bizottsági ülés forgatagában az indítvány aggodalommal töltött el és taszított. Éreztem, hogy inkább fizetségül szánják vagy a lecsillapításomra.”[97] Jól érezte, de - ellentétben az itt idézettekkel - örült a javaslatnak, és a későbbiek során ennek rendelte alá politikai tevékenységét.
Pozsgay Imre hiúsága ugyanis erősebbnek bizonyult elveinél és mivel biztossá akarta tenni áhított célja, a köztársasági elnöki poszt megszerzését - hisz Grósz Károly, állítólag, ígérte már Pozsgaynak a miniszterelnökséget is -, ezért több vasat is a tűzben akart tartani, de ugyanakkor határozottan elkötelezte magát a négyek szövetségének is. (Ez időben a másik vas, a Demokratikus Magyarországért Mozgalom volt, amely mutatta Pozsgay Imre azon célját, hogy ha lehetséges, akkor saját pártot szervez maga alá, hogy több oldalról tudja megtámogatni a köztársasági elnökségért való versenyfutását. Grósz Károly nem is vette jó néven Pozsgay ezen tettét, “pártszakadással egyenértékű” lépésnek minősítette.)
Pozsgay itt bemutatott magatartását látva érthető, hogy miért nem vállalta azt, hogy a reformköri mozgalom élére álljon. Bár célját ennek megvalósulása is segíthette volna - és amennyire tudta, Pozsgay e nélkül is igyekezett a reformköri szelet is a vitorlájába fogni -, de ezt, a mozgalom élére állását, sem Grósz Károly, sem Nyers Rezső nem fogadta volna el, így ezt Pozsgay nem tudta a velük való szövetséggel összeegyeztetni. De maga Pozsgay is - lebecsülve a reformköri mozgalom tényleges erejét - úgy ítélhette meg, hogy a mozgalom élére állásánál nyerőbb a pártvezetés támogatásával megcélozni az elnöki posztot. A reformköri mozgalom többsége volt annyira naiv - nem látva át Pozsgay igazi törekvéseit és ebből fakadó érdek-szövetségeit -, hogy szinte végig reménykedett abban, hogy Pozsgay - Nyerssel együtt - az élünkre áll és ebből a megfontolásból nemcsak támogatta, hanem csatlakozott is a Demokratikus Magyarországért Mozgalomhoz.
(Mindaz, melyeket Pozsgay Imrével kapcsolatban itt elmondtam - és melyekről a későbbiek során is beszélni fogok - egyáltalán nem hízelgő Pozsgay Imrére nézve, de ... s ezt szeretném nyomatékosan hangsúlyozni, én nem Pozsgay életrajzot írok, tehát nem törekszem Pozsgay Imre életpályája egészének értékelésére, a magyar politikai életben betöltött szerepének árnyalt, kiegyensúlyozott bemutatására, hanem csak a Budapesti Reformkör és a reformköri mozgalom történetét vizsgálom, valamint ennek történelmi keretet adó bizonyos problémákat érintek, melynek során Pozsgayt is, és a többi politikust is, az én részleges nézőpontom prizmáján keresztül igyekszem objektíven megítélni).
Németh Miklós üstökösként emelkedett a politikai élet csúcsára; alig több, mint fél éve - 1988. november 24-én -, hogy Grósz Károly köpönyegéből előbújva lett a kormány elnöke. Ennek ellenére az Országgyűlésben már 1989. május 18-án deklarálta, “hogy a valóságos politikai hatalom a kormány kezében van.”[98] Így reális hatalommal bíró helyzeténél fogva Németh Miklós kihagyhatatlan tagja lett a négyes szövetségnek. Igaz, ő lógott ki leginkább ebből a szövetségből, amelynek személyes és az objektív helyzetből fakadó okai voltak.
A személyes oknak az volt a lényege, hogy Németh - koránál fogva - csak nem régen került a nómenklatúra csúcsára, ezért jóval kevésbé volt felelős a múltért és ez lehetővé tette, hogy nyíltabb, őszintébb, a szükségszerű változásokat előbb és jobban megértő politikusként viselkedjen. Erre nagy szüksége is volt, mert - s ez volt az objektív faktor - az ország válságos helyzetét ő sokkal közelebbről, napi gyakorlatából érzékelte, amelyre gyorsan, tettekkel kellett reagálnia; ezt ő nagyrészt meg is tette és így a kormányt egyesek nem alaptalanul nevezték a rendszerváltás első kormányának. Ezért bármennyire paradoxon is, míg a párton belül a reformerek még 1989 tavaszán is lényegében patthelyzetben voltak, addig a Kormányban domináltak, nem rendelődve alá a párt általi fékeződésének. Ezért még az Elnökség létrejötte utáni pártvezetés - a radikális átalakulás megvalósításának szempontjából - sem hasonlítható össze a Németh-kormány tettekben megnyilvánuló radikalizmusával. Ebből fakadóan ő volt az, aki fokozatosan kihátrált ebből a szövetségből, majd felmondta azt, amelyről a későbbiekben majd részletesen szólnom kell.
A négytagú elnökség létrehozása - mindenek előtt Grósz Károly detronizálása miatt - rövid távon mindenképpen pozitív folyamat volt, a kibontakozás irányába mutatott, de mégis felemás lépés volt, amely már közép távon retrográdnak bizonyult: hisz Grószt és csapatát e kompromisszum, egészen a kongresszusig kénytelen volt cipelni. Továbbá a KB-ülésről kiadott közlemény, az “Állásfoglalás a párt helyzetéről és politikai törekvéseiről” - amely megadta a kompromisszum elvi alapját - előrehozta és a négyes által bebetonozta a Pozsgay-bizottság által készülő programtervezet irányát, kimondta: “Célunk: a demokratikus szocializmus, a jogállamiság, a többpártrendszerre épülő parlamentáris demokrácia, a közösségi tulajdon meghatározó szerepén alapuló piacgazdaság.”[99]
A kompromisszum konzervatív-negatív jellege a KB-ülésen a Grósz által megfogalmazott “véd és dac-szövetség” voltából, az Elnökség teljes egyetértésének elvéből, valamint egy reformkommunista pártprogram-tervezet gerincének az elfogadási követelményéből fakadt, mely egyezséget következetesen csak Grósz és Nyers tartottak be, de ez éppen elég volt ahhoz, hogy lényeges kérdésekben hibás döntések szülessenek.
A reformerek két és feles (Nyers Rezsőt “feleztem” meg) túlsúlyú szövetsége nem volt elégséges a radikális változások gyors kikényszerítéséhez; ez a helyzet szükségszerűen vezetett az Elnökség politikai hibáihoz, mindazokhoz a kudarcokhoz, amelyek a kongresszuson, majd a választáson bekövetkeztek.
Az MSZMP vezetésének a magatartását a békés átmenet feltételei biztosításának az időszakában ugyanis ez, a vezetésben lévő két és fél-másfél erőmegoszlás, a köztük lévő szövetség miatti majdnem patthelyzet határozta meg: a reformkommunista Grósz-szárny kénytelen volt sodródni az eseményekkel, bele kellett egyeznie a számára már igazán nem elfogadható lépésekbe, de még volt annyi ereje, hogy ezeket a szükségszerű lépéseket lelassítsa, egyeseket elodázzon; a két és fél erő-pozíció valamelyest engedte előre vinni az elkerülhetetlenül szükséges változások megszületését, az átalakulást, de ahhoz nem volt elég ereje, hogy - félresöpörve Grószt és teljesen maga mellé állítva Nyerst - radikálisan felgyorsítsa a békés átmenetet és szociáldemokrata programot kezdeményezzen. Ebben a helyzetben Nyers Rezsőnek volt meghatározó szerepe, az ő ide-oda tartozása azonban nem tette lehetővé, hogy a mérleg nyelve a békés átmenet radikális felgyorsításának az irányába lendüljön át.
Igaz, hogy Grósz Károly és Nyers Rezső ezen magatartása - a pártbürokrácia érdekein túl - sokban kifejezte azoknak a tömegeknek a tudat-állapotát, valós vagy (sokkal inkább) vélt érdekeit, amelyek az MSZMP mögött álltak. Ezek az érdekek - szomorú ezt konstatálni - sokban retrográd érdekek voltak, mert - rövidre zárva az indoklást - egyetlen egy társadalom sem engedheti meg magának, hogy többet fogyasszon, mint, amit megtermel (bár itt a hangsúly legalább oly mértékig a termelés alacsony hatékonyságán van, mint a fogyasztáson); és mivel az államszocializmus eljutott létezésének ehhez a stádiumához és lényegéből fakadóan ennél nem volt többre képes, ezért ezek az érdekek nem estek egybe a haza és haladás érdekeivel. Grósz Károly és Nyers Rezső, valamint a mögöttük állók törekvéseivel szemben az Ellenzéki Kerekasztalban tömörült erők képviselték a haza és haladás valóságos érdekeit; a Budapesti Reformkör ezt ismerte fel, amikor szorgalmazta az ellenzékkel való feltétlen megegyezést.
Az itt elmondottakat figyelembe véve az Elnökség tagjai szövetségének alapját kitevő kompromisszum abból a hibás történelmi helyzetértékelésből indult ki, hogy radikális, rendszerváltoztató változások nélkül fenn lehet tartani a status quót, hogy az MSZMP a választások után, továbbra is jelentős tényezője marad a magyar politikai életnek, hogy majd ő adja a köztársasági elnököt és - legfeljebb koalíciót alkotva - hatalomban marad. Ezzel a téves prognózisukkal az elnökség tagjai előre ittak a medve bőrére, előre felosztották maguk között azt a remélt hozományt, melyet megkötött kompromisszumuk eredményeként vártak.
Ezek fényében kell mérlegelnünk a több alkalommal felvetődő pártszakadás kérdését. Az elmondottak egyértelműen mutatják, hogy az elnökségbe kerülő négy politikus miért nem tartotta érdekének a pártszakadást: a kompromisszum megkötésekor, és ki-ki még később is, jó-ideig meg volt győződve arról - és ebben sok igazság volt -, hogy elért politikai karrierje csúcsán csak az MSZMP hatalomban maradása esetén maradhat (ez alól részben Pozsgay Imre volt a kivétel, aki - újabb vasként - a hatalom elvesztése esetére is megpróbálta biztosítani magának a köztársasági elnöki posztot).
Ez a helyzet számukra együtt járt annak tudatosításával, hogy egy csónakban ülnek és - tetszik, nem tetszik ez nekik - együtt sírnak és együtt nevetnek!
* * *
A Budapesti Reformkör 1989. június 28-i ülésén tárgyalta meg és értékelte a KB június 23-24-i ülését. Reformkommunista barátunk, Szenes Imre, Füzetében erről az ülésünkről a következőket jegyezte fel: “A KB-ülés reformköri értékelése. A négy tagú elnökség átmenetileg jó megoldás, ha a főtitkár személyében nem is történt változás. Helyes kompromisszum történt, bár ez egyelőre inkább személyi, mint tartalmi változás. (...) ismét kiújult bizonyos korábbi vita egyes reformköri radikáliskodó és a realistább gondolkodású elvtársak között. Hozzászólásom lényegesebb eleme az volt, hogy az új pártelnökség iránt még bírálatainkban is a konstruktívabb hangvétel jellemezze állásfoglalásainkat.”[100]
A Kör táviratban köszöntötte Nyers Rezsőt, a párt elnökévé történt választása alkalmából és együttműködési szándékunkról, támogatásunkról biztosítottuk.
A Magyar Hírlap 1989. július 4-i és 5-i száma megszólaltatott több reformköri képviselőt a KB-ülésről. A Budapesti Reformkör részéről Szabó Zoltán, Rekvényi László és Benkő Judit nyilatkozott.
Szabó Zoltán elmondta, hogy “bár nem kielégítő, de üdvözlendő” az állásfoglalás szelleme, amely a reformelkötelezettség irányába mutat. Szabó ugyan hallgatott a kompromisszum konkrét tartalmáról, de a vájt fülűbbek számára nézeteink lényegét megfogalmazta: “Mindezzel együtt egyértelművé kell tenni, hogy itt nem tartalmi, hanem személyekre vonatkozó kompromisszum született. Nem az a kérdés - utalnék az elnökség tagjainak eltérő koncepcióira -, hogy ki milyen gyorsan akar reformokat, a gazdasági vagy politikai reformokat helyezi előbbre, hanem az a lényeg, ki miért akar reformokat. A régi struktúrát lebontani vagy átmenteni akarja. E két szándék nem békíthető össze tartalmi kompromisszumokban, ezért fogalmaznék úgy, hogy “fegyverszünet” született. Törékeny, mert nem politikai megállapodáson, érdekegyeztetésen alapul, hanem a maximálisan megtartható jelenlegi pozícióerőket tükrözi.”[101]
Szabó Zoltán ugyan a kompromisszum lényegét - a “megtartható jelenlegi pozícióerőket” - helyesen hangsúlyozta, de még mindig optimista volt a párt reformereit illetően, és azért tartotta a kompromisszumot törékenynek, mert úgy vélte, hogy nem lehet hosszabb ideig összebékíteni azok álláspontját (Németh, Pozsgay), akik a meglévő rendszert le akarják bontani, azok álláspontjával (Grósz), akik e rendszert csak átmenteni akarják. A későbbiek megmutatták, hogy ezt meg lehetett csinálni; a személyes érdekek - a “jelenlegi pozícióerők” további fenntartása és lehetséges megőrzésének biztosítása céljából - az elveken felülkerekedve létrehozták ezt a politikai megállapodást is, és ez, az MSZMP programnyilatkozat-tervezetében megfogalmazásra is került.
II. Az MSZMP programnyilatkozat-tervezete
Az MSZMP 1988. májusi pártértekezlete után a párt Központi Bizottsága Pozsgay Imre vezetésével egy munkabizottságot küldött ki, hogy az 1990-re, a párt következő kongresszusára, készítse el az új pártprogram tervezetet.
A politikai folyamatok felgyorsulása, a kongresszus előrehozatala, a KB június 23-24-i határozata, az “Állásfoglalás a párt helyzetéről és politikai törekvéseiről”, amely megszabta az előkészületben lévő új program irányát és kereteit, a bizottság munkájának a határidejét lerövidítette. Így a munkabizottság 1989. július 3-ra elkészítette a “Javaslat a programnyilatkozat téziseire (Tervezet) c. anyagot, majd augusztus 19-én nyomtatásban jelentek meg: a “Történelmi utunk tanulságai, valamint Az MSZMP programnyilatkozata (Tervezet)”-vita-anyagok.
Ezeket az anyagokat a legkülönbözőbb fórumokon (sajtóban, pártszervezetekben, pártaktívákon, kongresszusi küldöttcsoportokban, a KB 1989. szeptember 12-13-i, majd a szeptember 25-i ülésein stb.) vitatták meg.
Ehhez a folyamathoz tartozik az is, hogy Pozsgay Imre 1989. június elején levelet intézet a reformkörökhöz, hogy kapcsolódjanak be az általa vezetett bizottság munkájába, a tárgykörhöz tartozó javaslataikat, értékeléseiket juttassák el a munkabizottság titkárához.[102]
Több reformkör is megvitatta a tervezeteket és nyilvánosságra hozta a róluk alkotott véleményét; a Budapesti Reformkör - nem lustaságból, vagy feledékenységből - nem vitatta meg azokat s így nem alakítottunk ki saját álláspontot az anyagokról.
Az alábbiakban az augusztus 19-én megjelent tervezeteket kívánom röviden bemutatni és - platformunk intenciói alapján - értékelni.
* * *
A munkabizottság részéről helyes volt az az elgondolás, hogy az MSZMP csak úgy léphet a nyilvánosság elé programnyilatkozatával, ha múltjának vállalható és nem vállalható részeiről is tanúságot tesz. A programnyilatkozat ugyanis csak akkor lesz hiteles, ha a társadalom előtt bizonyosságot nyer, hogy az MSZMP őszintén szembenézett történelmével: bűneivel, hibáival gyökeresen szakítani kíván.
Sajnos a “Történelmi utunk tanulságai” nem adja meg olvasójának ezt a bizonyosságot; az anyag a történelmi tények elkenésére, kompromisszumos feloldására törekszik: a párt történetét úgy mutatta be, mintha az a reformokért vívott szakadatlan harc története lett volna és eközben nem foglalkozott több nagyon lényeges, megkerülhetetlen kérdéssel, az államszocializmus idején elkövetett bűnökkel, a súlyos hibákkal és a mindenkori pártvezetés konkrét felelősségével.
Már az anyag bevezetője azt sugallja, hogy a párt a maga jószántából jutott el ahhoz a felismeréshez, hogy a társadalmi szerepét át kell értékelnie és alapjában meg kell újulnia, továbbá azt mondja, hogy a múltban lévő “torzulások” főként a nemzetközi tényezők miatt voltak és ezek játszottak abban is döntő szerepet, hogy a párt “reformerői tragikus vereségeket (1948 és 1956) szenvedtek.”[103] Az 1953 utáni évekről azt állítja: “pártunk igazi története a sztálinizmus elleni belső küzdelem története.”[104]
Az anyag 1956 kapcsán sem képes a tényekkel (pl. az 1957-1958-as terrorral és megtorlásokkal) őszintén szembenézni, a tragédiáért való felelősséget kizárólag a nemzetközi kommunista mozgalomra és a belső konzervatív csoportokra hárítja.
A történeti elemzésekben az anyag készítői sehol sem hajlandók Kádár és csoportja személyes felelősségét, az államszocializmus történetének súlyos bűneit és hibáit a maga konkrétságában az igazságnak megfelelően megmutatni.
A programnyilatkozat-tervezet folytatta ezt a ködösítést és azt állította, hogy a reformerők mára “felülkerekedtek és megnyitották az utat az államszocializmusból a demokratikus szocializmusba való békés átmenethez. E kezdeményezésnek köszönhető, hogy Magyarország többpártrendszerre épülő jogállam lesz.”[105]
A tervezet olyan, mintha különböző fejezeteit nem ugyanazok készítették volna; az egyes fejezetek állításai nincsenek összehangolva, nemcsak ellentmondanak, hanem ki is zárják egymást. Így pl. az I/5. pontban a program-tervezet előadja, hogy a párt “szocialista jóléti államot akar” és ennek jellemzőjeként felsorol mindent, ami szemnek-szájnak ingere; ennek kapcsán kijelenti, hogy a párt “biztosítékokat is nyújt arra, hogy az emberek sorsa hamarosan jobbra fordul. Ezek nem üres szavak.”[106] Ugyanakkor az V/19. pontban - helyesen - azt mondják: “Szakítani kell a termelési szintünkhöz képest megalapozatlan, sőt megalapozhatatlan, népszerű, ám teljesíthetetlen ígéretekkel.”[107] Vagy ilyen az is, hogy a II/8. pontban a megvalósításra kerülő “társadalmi rendszer szocialista jellegét” ígérik, de a IV/12. pontban kijelentik: “A végső szót az egyenlő esélyű tulajdonformák közötti versenynek kell kimondania: minden területen győzzön a hatékonyabb és selejteződjék ki az alkalmatlan.”[108] Mi van akkor, ha ebben a versenyben a tőkés magántulajdon győz, a társadalom akkor is “szocialista jellegű” marad?!
A program-tervezet leglényegesebb mondandója a II. fejezetben található demokratikus szocializmusról szóló eszmefuttatás volt; ez a demokratikus szocializmus a létező szocializmus modellváltása során jönne létre és a sokszínű közösségi tulajdonformák dominanciáján alapuló, vegyes tulajdonú piacgazdaság, valamint a többpártrendszeren alapuló parlamentáris demokrácia keretében létezne. Ennek koncepciója történetileg, a társadalmi-gazdasági rendszer jellegét illetően nem volt kellően konkretizálva, ezért lehetővé tette a különböző értelmezéseket; így a párton belüli különböző törekvések mindegyike megtalálhatta benne a neki tetsző értelmezést. Ezzel akarták lehetővé tenni, hogy zavarosan összebékítsék a párton belüli csoportok szembenállását és ezáltal e koncepció azt a célt szolgálta, hogy együtttartható legyen a párt széthullás előtt álló tagsága. Ez a többféleképpen értelmezhető demokratikus szocializmus koncepció volt a “négyek” szövetségének elvi alapja is.
A demokratikus szocializmusnak még ez az ambivalens koncepciója sem volt összeegyeztethető a program-tervezet más megállapításaival és az azokból folyó esetleges következményekkel; így pl. a tervezet III/10. pontja arról beszél, hogy: “A pártállam állampártját a többi párttal alkotmányosan versengő szocialista párttá akarjuk átalakítani. Pártunk tiszteletben tartja a választásokban kifejeződő nemzeti közakaratot, de - miként politikai versenytársai is - meghatározó kormányzati befolyásra törekszik.”[109] De a tervezet semmiféle program-alternatívát nem kínált arra az esetre, ha a párt ellenzékbe szorul, ha a választásokon “politikai versenytársai” győznek; ez annál érthetetlenebb volt, mert 1989 tavaszán a Szabad Demokraták Szövetsége közzétette a rendszerváltás programját, amely nem hagyott kétséget afelől, hogy céljuk a diktatórikus szocializmus felváltása a tőkés jellegű szociális piacgazdasággal. Ezért az alternatívának ez a hiánya nagyképűvé és/vagy komolytalanná tette - kinek-kinek ítélete szerint - az MSZMP-nek ezt a programnyilatkozat tervezetét.
Röviden még meg kell jegyeznem, hogy a viták során a tervezet valamelyest előnyére változott, néhány - nem a lényeget érintő - módosulást a viták eredményeztek, így egyes fejezetek közötti néhány inkoherenciát sikerült feloldaniuk, de a legfontosabb jellemzői nemcsak hogy megmaradtak, hanem hibái tovább súlyosbodtak; így míg a program előzetes tervezete csak kimondatlanul, összefüggései által volt antikapitalista jellegű, addig a KB által elfogadott, végső változat, kimondottan is az: ez ugyanis kijelentette, hogy “minden politikai eszközzel fellépünk a kapitalizmus, a nagybirtokrendszer restaurációja ellen.”[110] Ezzel egyértelművé vált, hogy a lényeget illetően a “négyek” szövetségének alapja a Grósz Károly és a Nyers Rezső által képviselt reformkommunista-reformszocialista irányzat, hogy Németh Miklós és Pozsgay Imre elviekben olyan elvtelen kompromisszumot kötöttek, amelyen gyakorlati politikai tevékenységük túlmutatott.
A Pozsgay-bizottság program-tervezete - azáltal, hogy nem volt képes őszintén szembenézni sem a párt múltjával, sem a párt akkori jelenével, és képtelen volt egy, a történelmi szükségszerűséget figyelembe vevő, jövőképet felvázolni - nem járult hozzá a programválság feloldásához, sőt azt tovább mélyítve, hozzájárult a párttagság - benne a reformköri mozgalom tagsága döntő többsége - tanácstalanságának, sőt zavarodottságának további elmélyüléséhez.
* * *
A Budapesti Reformkör - mivel platformja és a Pozsgay-bizottság által előterjesztett program-javaslat, minden alapvető kérdésben ellentmondtak egymásnak, ezért - nem vitatta meg a tervezetet. Ez a tény ugyanakkor jelezte ellentmondásos helyzetünket: arra nem volt elég erőnk, hogy - a pártvezetéssel szemben új frontot nyitva - a tervezetet szembesítsük platformunkkal és kemény kritikáját adjuk, de mellébeszélni sem akartunk, hogy megpróbáljuk elkenni nézeteink és a pártvezetés felfogása közti különbségeket; így inkább hallgattunk, arra számítva, hogy hallgatásunk is jelentőséggel bíró cselekedet.
A Körön belül ez a helyzetünk megvitatásra került és tudatosodott, már csak azért is, mert Kerekes György többször is próbálkozott, hogy valljunk színt és támogassuk a Pozsgay-bizottság anyagát. Kerekes György iratanyagában 1989. augusztus 30-i dátumozással találtam egy, két gépelt oldalas, tervezetet, amely az “Állásfoglalás a KB-bizottság Programnyilatkozatáról (Tervezet)” címet viseli; ennek 2. pontjában - többek között - azt olvashatjuk: “A dokumentumtervezet reformkoncepcióját - kiegészítésekkel - vitaanyagnak tekintjük és szellemi-politikai támogatásunkról biztosítjuk.” Azt, hogy semmiféle ilyen állásfoglalásunk nem született, azon kívül, hogy semmiféle ilyen híradás nem jelent meg a sajtóban (márpedig ennél jóval kisebb jelentőségű eseményről is nyilatkoztunk és azt átadtuk az OS-nak), az is bizonyítja, hogy Kerekes György október elején újra próbálkozott e javaslatával. Szenes Imre Napló-füzete örökítette meg, hogy a Kör október 4-i ülésén ezzel kapcsolatban mi történt: “Kerekes György taktikai javaslata: elfogadni a programot és az új szervezeti szabályzatot.”[111] Kerekes itt már csak “taktikai” javaslattal élt, melyet szintén nem fogadtunk el.
Az előbb elmondottak újólag bizonyítják, hogy Körünknek volt egy, Kerekes György körül kialakult, reformszocialista kisebbsége, amely meg-megpróbálta - nem sok sikerrel - törekvéseit érvényesíteni; továbbá ez ugyanakkor azt is mutatja, hogy a Budapesti Reformkör domináns irányzata a Kör létezésének egész ideje alatt nem fogadta el az MSZMP vezetésének politikai irányvonalát, így az általa javasolt programnyilatkozatot sem. Ami egyúttal azt is jelentette, hogy a Budapesti Reformkör többségi irányzata, a Kör létezésének egész időszakában, végig kitartott az 1989. április 5-én elfogadott platformjában foglaltak mellett.
* * *
A Népszabadság 1989. július 26-i számában jelent meg a Mit képviseljünk?, az MSZMP Budapesti Bizottsága Végrehajtó Bizottságának vitaanyaga. Nem kívánom ezt bemutatni, csak azt jegyzem meg, hogy az anyag megmaradt a Pozsgay-bizottság által elkészített programjavaslat keretei között, de ez - már csak terjedelmi korlátai miatt is - annál is általánosabb és absztraktabb volt.
A Budapesti Reformkör 1989. augusztus 2-án, Katona Béla kezdeményezésére és az ő bevezető előadása alapján, megvitatta az anyagot, de a vita tartalmát - mivel ezzel kapcsolatos források nem állnak rendelkezésemre - nem tudom ismertetni.[112]
III. A Budapesti Reformkör kiéleződő harca a pártvezetés Grósz-Jassó-szárnyával
Az MSZMP-vezetése nemcsak a Budapesti Reformkör ellen lépett fel. Az előzőekben már bemutattam, hogy Grósz Károly 1988 decemberében hogyan támadt rá a Csongrád megyei Reformkörre, majd azt is láttuk, hogy a kecskeméti tanácskozásunkon közreadott Nyilatkozatunkra hogyan reagált az MSZMP KB 1989. május 8-i ülésén elfogadott “Állásfoglalás a párton belüli vélemény-nyilvánítás és kezdeményezés szabadságának egyes kérdéseiről” megnevezésű határozatával, amelynek a végrehajtása esetén megszűnt volna a reformköri mozgalom. Ugyanakkor az is kétségtelen, hogy a pártvezetés Grósz Károly vezérelte szárnya elsősorban és mindenekelőtt a Budapesti Reformkörrel szemben lépett fel a leghatározottabban. Ez kétségtelenül azért volt, mert a Budapesti Reformkör nemcsak a pártvezetéssel szembeni frakcióként tevékenykedett, hanem mert képes volt felülemelkedni az MSZMP partikuláris érdekein és tudatosan vállalta, hogy alárendelje annak érdekeit a haza érdekeinek. A Budapesti Reformkör csak ezáltal volt képes a rendszerváltáshoz vezető csapatmunkának önként vállalt tudatos tagjává válni, amely eleve kizárta, hogy a Kör és az MSZMP Grósz-féle vezetése között bármiféle kompromisszum létrejöjjön.
Grósz Károly - Jassó Mihállyal karöltve - három hullámban is rátámadt a Budapesti Reformkörre. Az első támadás az 1989. április 12-i KB-ülésen volt, amikor a Kör platformját bírálta; a második támadás a május 26-i Politikai Bizottsági ülésen történt, amikor a szegedi tanácskozás kapcsán, különösen az 5.-ik szekcióban elfogadott, és az Ellenzéki Kerekasztalnak megküldött állásfoglalásunk miatt rontott reformkörünknek. Ezekről már részletesen beszámoltam; láttuk, hogy Grósz fő segédei e támadásoknál Jassó Mihály, Fejti György, Vastagh Pál - és még néhány mellékszereplő - voltak.
Május végétől - ahogy ezt az előzőekben már bemutattam - egy újabb konfliktus vette kezdetét a Kör és a pártvezetés között, amelynek jellemzője az volt, hogy mi voltunk a kezdeményezők, mi bíráltuk a pártvezetést, elsősorban a budapesti pártbizottságot, a kongresszusi küldöttválasztás antidemokratikus jellege miatt; ez a szembenállás eltartott szeptember végéig és összekapcsolódott a Grósz-Jassó-vonal velünk szembeni harcával.
Az ellenünk intézett harmadik támadás a KB június 23-24-i ülésén kezdődött, és abban különbözött az előzőektől, hogy míg azok egy-egy kérdés kapcsán “célzott” támadások voltak, ez utóbbi “általános” támadás volt; Grósz Károly a Budapesti Reformkör tevékenységének egészét - jobboldali frakció-jellege miatt - minősítette a párt vezetése számára elfogadhatatlannak. Ez a harmadik támadás éppen ezért hosszantartó volt, kitartott Grósz Károly pártfőtitkársága végéig, és integrálta az első két hullám tartalmát is.
* * *
Grósz Károly a június 23-24-i KB-ülés előadói beszédében két szélsőséget nevezett meg: “A párton belül formálódó platformok között két szélsőséget képvisel a Budapesti 1. sz. Reformkör és a Marxista Egységplatform. Az előbbi a reformok kisajátítása, az utóbbi pedig a szociális demagógiája miatt jelent veszélyt.
(...) ha nem határolódunk el mindkét szélsőségtől, akkor a párt tekintélye, működőképessége, taglétszáma tovább csökken. Nem az a baj, hogy vita van, hogy platformok keletkeznek, hanem az, hogy nem mutatkoznak egy magasabb rendű egység körvonalai. A párt szétesése fenyeget.”[113]
A KB ülésen többen támogatták Grósznak a párton belüli szélsőségekkel szembeni álláspontját, de név szerint a Budapesti Reformkört más nem említette meg; Nagy Imre hozzászólásában volt egy Körünket érintő olyan megjegyzés, hogy Szántó György nevét Rácz Sándorral, Orbán Viktorral, Ribánszki Róberttel együtt emlegette.[114] Nagy Imre ezzel talán azt akarta kifejezésre juttatni, hogy a párton belüli “szélsőségek” két képviselőjét egyenrangú ellenfélnek tekinti az antikommunista ellenzék képviselőivel.
Fontos rögzítenem - ami, akkor számunkra egyáltalán nem volt nyilvánvaló -, hogy Nyers Rezső a reformköri mozgalomban lévő “szélsőségek” elítélésében teljesen egyetértett Grósz Károllyal; a következőket mondta: “És aki azt mondja, hogy 40 év rossz, az lehet reformkörnek tagja és lobogtathatja a reformot, de annak már azt kell mondani, hogy forradalmi úton a népnek el kell söpörni a rendszert. Ennek ez a logikája. De akkor már nincs a mi pártunk talaján. És aki azt mondja, hogy ez a rendszer megreformálhatatlan, az sincs a mi pártunk talaján.
Ez egy nagyon furcsa szélsőség, mert ez reformszélsőség; reformpolitikát, reformzászlót lobogtató, és valóban nagyon sokszor reformokat akaró emberekből áll, de olyan ultraradikális módszereket és célokat tesznek magukévá, hogy észre sem veszik, hogy átbillennek a reformok tényleges akadályozóinak a pozíciójába. És tulajdonképpen az ellenzékkel fújnak egy követ. Én azt hiszem, hogy ma már kirajzolódik világosan egy olyan politikai kép az országban, hogy nincs egységes reformszárny.”[115] Nyers tehát a Budapesti Reformkör nevének említése nélkül, Grószhoz hasonlóan, “reformszélsőségként” ítélte el tevékenységünket, olyanokként, akik az ellenzékkel fújunk egy követ.
A KB-ülésről kiadott közlemény azonban mindezekről nem szólt, csak - a platform nevének említése nélkül - a Marxista Egységplatform nézeteit bírálta, a miénket nem![116]
A Budapesti Pártbizottság 1989. június 26-án foglalkozott a KB ülés értékelésével és a sajtó úgy számolt be erről az ülésről, hogy Jassó Mihály - többek között - a következőket mondta: az ülés “(...) a marxista egységplatformról szólva azt a párton belüli legbaloldalibb irányzatnak minősítette. Az MSZMP “jobboldalán” lévő budapesti 1. sz. reformkör egyes, kizárólagosságra törekvő megnyilvánulásai ultraradikális reformdiktatúrára utaló szándékokat jelentenek.”[117] Jassó Mihály beszámolójában tehát nem a KB ülésről kiadott közleményhez - amelyet minden bizonnyal az Elnökség hagyott jóvá -, hanem Grósz előadói beszédéhez tartotta magát és így “kifecsegett” olyan álláspontokat is, melyeket a pártvezetés nem akart nyilvánosságra hozni.
Szabó Zoltán a Magyar Hírlap 1989. július 4-i számában megjelenő nyilatkozatát használta fel arra, hogy visszautasítsa Jassó Mihály megjegyzéseit:
“(...) megdöbbenve olvastam a Népszabadság tudósítását a KB-ülést követő Budapesti Pártbizottság üléséről, amely szerint Jassó Mihály első titkár, a PIB tagja az ultraradikális reformdiktatúra “képviselőjeként” a Budapesti Reformkört nevezte meg, az MSZMP jobboldalának titulálva bennünket. Ezt határozottan visszautasítom, inszinuációnak tekintem. Nekünk nincsenek eszközeink véleményünk kierőszakolására, ez nem is esik egybe szándékainkkal, nekünk pusztán érveink vannak abban a vitában, melynek történelmi jelentőségű feladata az MSZMP megújítása, egy korszerű, a többpártrendszerű szabad választások követelményeinek megfelelő, baloldali politikai párttá alakítása.”[118]
Az előzőekben már bemutattam a július 5-i nagygyűlésünket; itt most a nyilvánossá vált vitához kapcsolódó vonatkozásait kell elmondanom.
E nagygyűlés egyik szónoka Szabó Zoltán volt és ezen is visszatért a Jassó Mihály által mondottakra. A Népszabadság erről a következőképpen tudósított:
“Szabó Zoltán sértőnek találta a budapesti pártbizottság legutóbbi ülésén a Központi Bizottság állásfoglalásának azon értelmezését, mely szerint a fő veszélyt a balos visszarendeződés jelenti ugyan, de el kell határolódni az MSZMP jobboldalán működő reformköri mozgalom szélsőséges követeléseitől is. A felszólaló a “jobboldali” címkézést azért utasította vissza, mert ez az értelmezés elfedi a valóságos politikai ellentéteket, és hatalmi törekvésektől indíttatva két, egymásnak ellentmondó politikai törekvést bélyegez szélsőségesnek, miközben magát egy nem létező “arany középút” képviselőjeként tünteti fel.
- A reformköri mozgalom nem a párt jobboldala, inkább avantgárd mozgalom, amelynek állásfoglalásai, javaslatai talán kissé kócosak, de amelyek java részét a pártvezetés eddig magáévá tette. Csakhogy kissé késve, s ez a késedelem elég volt ahhoz, hogy ugyanazt a lépést, amellyel korábban a párt a politikai folyamatok élén haladhatott volna, a vezetés, a tagság és a társadalom egyaránt a hatalom hátrálásaként élje meg.”[119]
A következő napon, július 6-án, az Esti Hírlapban jelent meg a budapesti pártbizottság állásfoglalása az elmondottakra:
“A Budapesti Pártbizottság az országban elsők között támogatta a reformkörök működését, kezdeményezte főváros-szerte újabb és újabb körök megalakulását, folyamatos kapcsolatot tart velük, biztosította és biztosítani kívánja a reformkörök tanácskozásainak a feltételeit, mivel azokat a párt megújulása fontos elemeinek tekinti.
A Budapesti Pártbizottság a párton belüli reformfolyamat szempontjából veszélyesnek, a közvélemény tájékoztatása szempontjából manipulatívnak tartja a budapesti reformkörök július 5-i tanácskozásán képviselt olyan nézeteket, amelyek a testület június 26-i ülésén elhangzottakat elferdítették. A Budapesti Pártbizottság állásfoglalását teljes egészében nyilvánosságra hozta. Eszerint az MSZMP KB 1989. június 23-24-i ülésén hozott döntéseket támogatja.
A pártbizottság különösen fontosnak minősítette a reformszellemiség érvényre juttatását a kongresszus előkészítésében, és ebben támogatásáról biztosította a párt központi testületeit. A pártbizottság üdvözölte a Központi Bizottságnak a párton belül is fellelhető szélsőségektől történő elhatárolódását, különösen veszélyesnek tartja a szociális demagógiát, a proletárdiktatúra erőszakával való fenyegetést, a reformdiktatúra szándékát és általában a kizárólagosságra törekvő nézeteket. A testület elkötelezte magát a modellváltás és a demokratikus szocializmus mellett. Saját feladatai között is számon tartja, hogy a pártot alkalmassá tegye a fordulat végrehajtására.
A testület szorgalmazta az MSZMP szervezeti és működési reformját, új programjának kimunkálását. A Budapesti Pártbizottság vezetése ezért is érthetetlennek tartja a budapesti 1. számú reformkör egyes tagjai által képviselt nézeteket, amelyekkel megtévesztették a reformköri tanácskozás résztvevőit és vendégeit, mivel a reformkör képviselőinek az elmúlt héten alkalmuk volt a Budapesti Pártbizottság titkáraival nézeteiket ütköztetni és egyeztetni. Ennek a beszélgetésnek a során tisztázódni látszottak a tegnapi tanácskozáson - általunk nem ismert okból - ismét felvetett és nem valós ismereteken alapuló támadó jellegű nézetek. A Budapesti Pártbizottság továbbra is együttműködik a reformmozgalommal, a fővárosban működő reformkörökkel, az MSZMP megújítása érdekében.”[120]
A Budapesti Pártbizottság válasza egyrészt nem más, mint mellébeszélés, hisz nem azzal foglalkozik, amelyet Szabó Zoltán határozottan visszautasított, hanem e helyett azt bizonygatják, hogy mennyire támogatják a KB legutóbbi állásfoglalásait és mennyire hívei a párt megújhodásának. Ez utóbbival kapcsolatban az előzőekben már láthattuk, hogy a kongresszus előkészítésében mit is jelentett számukra a “reformszellemiség”.
Másrészt a történtekkel kapcsolatban nem szégyellték azt hazudni, hogy mi a pártbizottsági ülésen elhangzottakat “elferdítettük” - ezt legfeljebb Pogonyi Lajos tehette volna, aki tudósított ülésükről, de tudjuk, hogy ezt ő sem tette, hisz a KB-ülés előadói beszédében szerepeltek ezek az ominózus mondatok, és Jassó Mihály melléfogva, ezeket “kottyantotta ki” ülésükön -; de ők, a helyett, hogy vállalni merték volna szavaikat, letagadták a történteket.
Bátor tiltakozásunk nem volt hiába való, mert Jassóék a nyilvánosság előtt nem merték a maga egészében vállalni a Grósz Károly által rólunk elmondottakat, hazudozásra és védekezésre kényszerültek.
* * *
Ez a nyilvános vita néhány héttel később, a Pártbizottság kezdeményezésére, újra a sajtó hasábjára került. A Népszabadság 1989. július 27-i számában a riporter szembesítette Szabó Zoltánt és Katona Bélát “a félreértések tisztázására”. Az igazság e szembesítéskor sem vált nyilvánvalóvá, elsősorban azért, mert feleslegesen nem akartuk tovább élezni a Budapesti Pártbizottsághoz fűződő viszonyunkat; a felek tanulságként azt állapították meg: nem érdemes így üzengetni egymásnak.
* * *
E vita során arról is be kell számolnom, hogy - ellentmondásos módon, reformkörünket név szerint nem említve és sokkal kulturáltabb érveléssel - Nyers Rezső is részt vett a Grósz által kezdeményezett vitában.
Nyers Rezső a június 23-24-i KB-ülés előtti napon interjút adott a Népszabadságnak, amelyben arról beszélt, hogy a “szélsőségek akadályozzák a pártban az integráló centrum létrejöttét”; ő is két szélsőségről beszélt, egyfelől egy “álradikális”, proletárdiktatúrát akaró baloldalról, másfelől arról a szélsőségről, akiknek a képviselői “elrugaszkodnak a magyar valóságtól egy illuzórikus magyar reformpolitika jegyében (...) akik úgy gondolják, hogy (...) a magyar pártmozgalom eddigi küzdelme egy szocialista politikáért egészében negatív, hatástalan és eredménytelen volt (...)
Nos, ezt a felfogást is végletesnek tekintem. A végleteknek le kell morzsolódniuk, a rendszer igenis reformálható.”[121]
A KB-ülésen magán is - ahogy ezt már bemutattam -, Nyers támogatta Grósz Károlyt[122], majd az ülés utáni napon a Népszabadságban újra megszólalt; itt Grósz érveléséhez közelebb állva, a következőket mondta: “Szélsőségesnek tekintjük emellett azt az ultrareformer felfogást is, amelyik a reformpolitikát diktátumnak szeretné fölfogni, rákényszeríteni az emberekre, rákényszeríteni a párttagságra és a népre, és a mindennapi realitásoktól elszakadva valamilyen új forradalmat hirdetne meg.”[123]
Nyers Rezső részt vett és felszólalt július 5-i nagygyűlésünkön. Szabó Zoltán, Jassóval vitázó tiltakozása kapcsán Nyers a következőket mondta: “(...) nem szabad a reformköröket a jobboldaliság bélyegével minősíteni, a párton belül helytelen az ilyenfajta megjelölés”, de azt is mondta, hogy “(...) aki nem fogadja el a demokratikus szocializmus eszméjét, az önmagát rekeszti ki a reformpolitikából.”[124]
Az idézetekből nyilvánvaló, hogy Nyers Rezső a lényeget illetően osztotta Grósz Károly nézeteit, csak rugalmasabban, taktikusabban képviselte azokat; a Budapesti Reformkört bírálatai során nevén ugyan soha nem nevezte - de a reformdiktatúráról szólva mindig rólunk beszélt -, így közvetlen konfrontáció nem alakult ki Nyers Rezső és Körünk között.
* * *
A nyilvános vita ugyan július végén befejeződött, de a Grósz-Jassó páros a későbbiek során sem változtatta meg a Budapesti Reformkörrel kapcsolatos álláspontját. Ezt mutatja Jassó Mihály, a PIB augusztus második felében tartott ülésén elmondott hozzászólása is: “(...) Van egy, egy szélsőséges reformkör, az I. sz. Reformkör, ahol a vezetés összetétele itt többet árt a személyesen ismert is, és ismertek azok a figurák, akik most a Reformkört vezetik. Ez egy olyan szélsőség, amitől szintén nagyon el kell határolódni, és ők egy, azt a fajta radikalizmust és esetenként, hát, reform demagógiát képviselnek, amit itt a jelenlévők is bíráltak Szegeden, Kecskeméten (Nyers: ez, ez a Novák?) Ez Novák, Kerekes, Szabó, Szántó, Vajda, hát ez a társaság. (Közbeszólás: mint fiatal forradalmár, a Szántó).”[125]
Igaz, mi is megragadtunk minden alkalmat, hogy a velük való szembenállásunkat kinyilvánítsuk.
E szembenállásnak a megnyilvánulása volt az is, hogy Grósz Károlyt nem hívtuk meg a reformkörök II. országos budapesti tanácskozására. Ezt - úgy tűnik - Grósz Károly sérelmezte, mert a szeptember 5-én vele készített rádió-interjúban elmondta, hogy a reformköri tanácskozáson azért nem vett részt, mert a fórum szervezői nem hívták meg. Az Esti Hírlap ezzel kapcsolatban kérdezte meg Kerekes Györgyöt, aki a következőket mondta:
“- Az elmúlt hónapokban Grósz Károly főtitkár több olyan nyilatkozatot is tett, amelyekben elítélőleg szólt a reformkörök szerepéről. - Úgy látjuk a mai napig nem ismerte fel, milyen meghatározó szerepet játszott és játszik mozgalmunk a párt megújításában. Egy korábbi időszakban a budapesti reformkör meghívta a főtitkárt, de nem jött el.”[126]
Grósz Károly az ellenünk való harcot tovább folytatta, az 1989. szeptember 12-(13)-i KB ülés elé beterjesztett, kongresszusi beszámolójának téziseiben is a következők olvashatóak: “A Marxista Egységplatform és az 1. sz. budapesti reformkör a platformszabadságot a párton belüli hatalomért harcoló frakciók megszervezésére használták fel.”[127] Grósznak abban kétségtelenül igaza volt, hogy a reformszárnyat létrehozva azt valóban párton belüli frakcióvá akartuk szervezni, ami sajnos Szegeden nem sikerült, így a Budapesti Reformkörre vált az a feladat, hogy ennek a szerepnek eleget tegyen. Ennek a szerepnek azonban csak részben tudtunk eleget tenni, annak ellenére, hogy a Budapesti Reformkörök és reformalapszervezetek Koordinációs Tanácsának létrehozásával e frakcióban mögénk állítottuk a budapesti reformköröket is.
Augusztus második felétől kezdve az ellenünk való harcban egy új hang is megjelent Grósz Károly és Jassó Mihály részéről; ezt a hangot az jellemezte, hogy emberi személyiségünket, politikai hitelünket akarták lejáratni állításaikkal. Az említett PIB-ülésén Jassó “a szerencsétlen Nádor Gyuriról” beszélt, aki Jassó szerint a mi vezérkarunkban volt, de most elhatárolódott tőlünk és neki írt egy platformot; erre Grósz úgy reagált, hogy az amerikai nagykövet fogadásán Nádor azt mondta neki, hogy túl konzervatív neki a mi reformkörünk, és ezek után Grósz kijelentette: “Hát, ebből áll ennek a reformkörnek a vezérkara.”[128]
A KB szeptember 12-(13)-i ülésén Grósz Károly a reformkör megnevezése nélkül arról beszélt, hogy neki “(...) nem rokonszenves az az irányzat (...), amelynek szóvivői és vezér alakjai közismert ÁVH-s tisztek voltak, vagy olyanok, akik ebben a házban 20 évig rohangászva a legszektásabb politikát képviselték a kulturális közéletben.”[129] Nem tudok róla, hogy a Budapesti Reformkör szóvivői és vezér alakjai között “közismert ÁVH-s tisztek” lettek volna. Ha a “rohangászó” kapcsán Nádor Györgyre gondolt, aki a Kulturális Kapcsolatok Intézetének volt főigazgatója, akkor azt kell mondanom, hogy Nádor György a Budapesti Reformkörnek nem volt “vezér alakja” - ahogy a PIB-ülésen Grósz ezt ki is mondta -; ő egyszerű tagként, alkalmanként felszólalt a Kör vitáin. Nádor szerepe ugyan a későbbiek során - a Reformszövetség küldöttcsoportjában - valamelyest megnőtt, adminisztratív segítséget adott a küldöttcsoportnak, de ehhez már a Budapesti Reformkörnek nem volt semmi köze.
Grósz a szeptember 25-i KB-ülésen is folytatta ezt a személyeskedő hangot, és a mozgalomban meglévő “szélsőségek” - azaz a Budapesti Reformkör - elleni felháborodásaként előadta, hogy a reformkörök pártmozgalomra gyakorolt hatása elismerésre méltó “(...) és csak sajnálni lehet, hogy a tiszta szándékok felhajtóerejét felhasználva, szinte azonnal ki akarják maguknak sajátítani erre méltatlan karrieristák is. A szélsőségek egyik jellemző pólusát éppen ezekben a reformdemagógia mezébe öltözött, ettől egyéni ambícióik érvényesítését váró sikerlovagokban látják konzultációs partnereink.”[130] Grósz Károly e szavaival magához méltó hagyományt, Nagy Mihály, Murányi Zoltán, Tátrai Gábor által már régebben elkezdett hagyományt, melyről az előzőekben már elmondtam a véleményemet, folytatatott. (Azt csak találgatom, hogy kik ezek a “konzultációs partnerek”? Talán éppen ezek a hagyományt teremtő urak?!)
* * *
A Budapesti Reformkör Grósz-Jassó törekvései elleni harcát két nagy szakaszra oszthatom. Az első szakasz tartott a szegedi tanácskozással bezárólag: a szegedi tanácskozáson egy huszáros rohammal akartuk megalakítani a párt reformszárnyát, elfogadni e szárny platformját és rákényszeríteni a Grósz-féle vezetést az ellenzékkel való tárgyalásra. Mindezek érdekében Körünk emberfeletti munkát végzett, ennek ellenére - jelentős sikerek mellett is - mindez nem úgy valósult meg, ahogy elterveztük. Ez a részleges kudarc azonban nem rajtunk múlott!
E szakasz nagy eredménye a reformköri mozgalom tömegmozgalommá válása; első országos tanácskozásának a megrendezése és a Grósz-féle vezetés tárgyalóasztalhoz kényszerítése az Ellenzéki Kerekasztallal.
A második szakasz az MSZP létrehozásáig tartott: ennek középpontjában a kongresszusi küldöttválasztási harc állt, kiegészülve a budapesti reformköri tanácskozás megszervezésének a feladatával és a tanácskozás megtartásával. Ezt az időszakot - a huszáros rohammal szemben - a párt belülről való fokozatos elfoglalási törekvése időszakának nevezhetjük. E szakasz vége, a győzedelmes kudarc, az MSZMP/MSZP kongresszusa, amely a párt belülről való elfoglalásának a kudarcát hozta.
E második szakasz első nagy győzelme Grósz Károly egyszemélyes pártvezetői pozíciójának a megszüntetése volt; az ezért való harc a kecskeméti tanácskozás óta tartott és a reformköri mozgalom közös sikere volt. Ez a siker jelentős előrelépés volt mind az állampárt, mind a pártállam leépítésének folyamatában.
A kongresszusi küldöttválasztási harc Budapesten - áldozatos munkánk ellenére - a Grósz-Jassó-szárny részleges sikerét hozta: a pártbürokrácia és az apparátus erejét a fővárosban nem sikerült már a küldöttválasztás idején megtörnünk. Vidéken, szerencsére, sokkal jobb volt a helyzet; a kongresszusi küldöttek fele a reformköri mozgalom delegáltja volt. Külön említésre méltó a zalai-példa, ahol a megyei pártbürokrácia hatalmát teljesen megtörték és a párt szerveződésének egy alapvetően új, a tagság ellenőrző szerepének lehetőséget biztosító struktúráját hozták létre.
A Grósz-Jassó-vonal ellenünk való harca teljesen érthető volt, mert a Budapesti Reformkör nem állt a létező szocializmus megreformálhatóságának a talaján, ezért napirenden voltak az összeütközéseink egymással. Grósz “szélsőségek” elleni harcával - melyhez Nyers Rezső is mindinkább csatlakozott - azt hirdette, hogy a “centrum” politikáját kell megvalósítani, amelyet mi nem fogadhattunk el és ennek nem egyszer hangot is adtunk; így közvetlenül a kongresszus előtti napokban az ezzel kapcsolatos ellenvéleményünket Szabó Zoltán újra megfogalmazta:
“Ebben a pártban azonban nem centrum és szélsőségek vannak, hanem két markáns, kibékíthetetlen elgondolás. Az egyik szerint át lehet és kell menteni a tegnapi-mai hatalmi struktúrát, és ennek érdekében nagyon sok mindent szükséges megreformálni. A másik irányzat azt vallja, hogy ez a létező struktúra menthetetlenül megbukott, le kell bontani, és helyére egy másikat kell felépíteni. A kettő között nincs átjárás, ezek nem köthetnek kompromisszumot.”[131]
Az MSZMP-ben ezt az álláspontot - ha nem is sokan, de - mások is vallották; így pl. Berend T. Iván is eljutott ehhez a következtetéshez, amelynek, kissé késve ugyan, de hangot adott.[132]
* * *
A Grósz-Jassó-törekvéseivel való szembenállásunk egy részének a bemutatása még előttem álló feladat; a továbbiakban ezt ki kell majd egészíteni az Elnökség kompromisszumából származó hibás politika általunk adott bírálatának a bemutatásával, mindenekelőtt a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások kapcsán; illetve meg kell mutatnom, hogy ez a politika hogyan vezetett el a “négyigenes” szavazáshoz.
Az elkövetkezendő időben ugyanakkor a reformköri mozgalmon belül is folytatódott, majd fokozódott a polarizáció, ami oda vezetett, hogy a mozgalom nem volt képes közös platformját sem elfogadni; a mozgalom reformszocialista többségi szárnya a mozgalom autonómiáját mindinkább feladva, egyesek személyes érdekeinek előtérbe helyezésével, alárendelődött a Nyers Rezső szorgalmazta törekvéseknek, ami az MSZP létrehozásakor a mozgalom dicsőséges bukását eredményezte.
A Budapesti Reformkör szerepe már a szeptemberi tanácskozás megrendezése során, méginkább utána, a reformköri mozgalomban mindinkább háttérbe szorult, az Országos Koordinációs Tanács létrehozása után jelentősége nagymértékben csökkent, ezért a Kongresszus kimenetelére már közvetlenül semmiféle hatást nem tudott gyakorolni. Ennek több oka volt: elsősorban az, hogy a Budapesti Reformkör törekvései összeegyeztethetetlenek voltak a mozgalom autonómiájának a feladásával, ezért képviselőinket igyekeztek a kongresszust befolyásoló folyamatokból (például a személyi kérdések eldöntéséből) kikapcsolni; továbbá formálisan a Koordinációs Tanácsnak kellett volna a mozgalom érdekeit képviselni, de az, e szerepéről mindinkább lemondott és átadta a képviseletet a Reformblokk, majd a Reformszövetség vezetésének, így a Koordinációs Tanácsban lévő képviselőink - mindenekelőtt Kerekes György és Szántó György, akik nem voltak kongresszusi küldöttek - kiszorultak az irányításból.
A Budapesti Reformkör megpróbált az ár ellen úszni, nem sok sikerrel; ebben az időszakban fogalmaztuk meg programatikusan - mondhatom, hogy talán Körünk utolsó üzeneteként -: kiút a szociáldemokrácia; majd az MSZP kapcsán, hogy azt szociáldemokratizálni kell!

Hatodik rész
Az MSZMP reformkörök és reformalapszervezetek 
II. országos budapesti tanácskozása (1989. szeptember 2-3.)
A tanácskozás kapcsán három feladatot kellett megoldanunk: a tanácskozást előzetesen meg kellett szervezni; a tanácskozáson elfogadásra tervezett platformot elő kellett készíteni; majd a tanácskozást meg kellett tartani.
A tanácskozás megszervezése és a platformtervezet előkészítése jó ideig időben együtt haladó folyamat volt, ezért e feladatokat elsőként együtt tárgyalom; majd bemutatom a tanácskozás menetét, a tanácskozás szekcióinak állásfoglalásait, és a platformtervezet sorsának alakulását a tanácskozáson. Ezek után vonom meg a tanácskozás jelentőségét: értékelem eredményeit, bírálom fogyatékosságait.
I. A tanácskozás megszervezése és a platformtervezet előkészítése
A Budapesti Reformkör 1989. június 7-i ülésén választottuk meg a budapesti tanácskozás Előkészítő Bizottságának budapesti tagjait; a Kör szervezőbizottságának öt tagján kívül még Kékesi Katalin, Szécsényi Tibor, Szűcs Attila és Wilk János került be a bizottságba. A választás azért történt a Budapesti Reformkör szerdai ülésén, mert csak június 23-án alakult meg a budapesti reformkörök és- alapszervezetek koordinációs tanácsa; és mivel mi időben hozzá akartunk látni a tanácskozás szervezéséhez, ezért a bizottságba való választásnak ezt a módját kellett választanunk.
A csonka Előkészítő Bizottság első ülését június 12-én tartotta; első feladataként megosztotta a reszortokat a bizottság budapesti tagjai között, továbbá eszmét-véleményt cseréltünk a budapesti tanácskozás megszervezését, illetve feladatait illetően, és megfogalmaztuk ezekhez kapcsolódó első levelünket az ország reformköreihez. A levél a következőket tartalmazta:
“Kedves Barátaink és Elvtársaink!
A reformkörök szegedi tanácskozásán hozott döntésünk értelmében megkezdtük a reformkörök és reformalapszervezetek II. Országos Tanácskozásának előkészítését. A tanácskozás tervezett helyszíne az MSZMP Politikai Főiskolája (Budapest, XIV. Ajtósi Dürer sor 19/21.) és időpontja szeptember (azzal a feltétellel, hogy előzze meg az MSZMP budapesti értekezletét).
Az előkészítő bizottság a teendőit három nagy témakörre osztotta: szervezés, a tanácskozás dokumentumainak előkészítése és a külső, illetve belső nyilvánosság biztosítása.
Az országos tanácskozás előkészítésében támogatást és segítséget kérünk a reformmozgalom minden tagjától.
Kérjük a reformköröket, reformklubokat, reformalapszervezeteket és reformbizottságokat, hogy a szegedi platformtervezetből kiindulva fogalmazzák meg megvitatásra szánt elgondolásaikat, javaslataikat és juttassák el anyagaikat az előkészítő bizottság címére.
Kérünk minden érdeklődőt, hogy kísérje figyelemmel az Új Fórumban megjelenő előzetes vitaanyagokat és megjegyzéseit, gondolatait írásban küldje el címünkre.
Aktív részvételre kérjük minden segítőkész elvtársunkat a szervező, a dokumentum-előkészítő és a sajtócsoport munkájában. Kérjük, hogy a vállalt feladat megjelölésével címüket és telefonszámukat közöljék az előkészítő bizottsággal.
Budapest, 1989. június 14.
Előkészítő bizottság
Postacím: Reformkör MSZMP Budapesti Bizottsága
Politikai Propaganda és Művelődési Központ
Budapest, 112, Pf. 121. 1502
Ügykezelés, telefonüzenet: Szabó Istvánné, 666-300/69
Budapest, XI. Villányi u. 11-13.[1]

A reszortok megosztása a következő volt:
- szervezési feladatok: Szécsényi Tibor, Szűcs Attila, Vajda János, Wilk János;
- dokumentum előkészítés: Kerekes György, Novák Zoltán, Szabó Zoltán;
- sajtó-tájékoztatás: Kékesi Katalin, Szántó György.
(Ők a tanácskozás kapcsán sajtó-tervet készítettek, amelyben a következőket fogalmazták meg:
“A rendezvényt megelőző héten Reformkör címmel önálló újság megjelentetése, lehetőség szerint a Népszabadság közreműködésével, esetleg a lap mellékleteként.
A találkozó utáni napon, esetleg másnap újabb lap kiadása a tanácskozás eredményeiről.”[2]
Az Előkészítő Bizottság ülésein később nem foglalkoztunk ezzel a javaslattal, valószínű azért, mert a Népszabadság elzárkózott a velünk való együttműködéstől.)
A Budapesti Reformkör június 14-i ülése foglalkozott a tanácskozás előkészítésének kérdéseivel: Kerekes György számolt be a csonka Előkészítő Bizottság első üléséről, a reszortok megosztásáról, első levelünkről.
Június 16-án a - Nagy Imre-temetésen résztvevő - vidéki reformkörök küldötteivel, kb. 25 fővel, a Politikai Főiskolán találkoztunk. Szabó Zoltán, Vajda János és én számoltunk be a vidéki küldötteknek az Előkészítő Bizottság megalakulásáról, előzetes terveinkről, a budapesti tanácskozás általunk elképzelt és javasolt programjáról, munkarendjéről. A vidéki küldöttek véleményét kértük az általunk elmondottakkal kapcsolatban, továbbá azt szerettük volna, ha a jelenlévő vidéki reformkörök képviselői már e találkozón delegálják képviselőiket az Előkészítő Bizottságba. Ez ekkor nem történt meg, de ígéretet kaptunk, hogy ez a delegálás hamarosan megtörténik!
Eszmét cseréltünk a kongresszusi küldöttválasztás menetével kapcsolatban, egyeztettük elképzelésünket az ezzel kapcsolatos akciókat illetően.
Mészáros Balázs június 24-re meghívott engem a kaposvári regionális tanácskozásukra.
Június 21-i ülésén a Budapesti Reformkör - más problémák mellett - újra foglalkozott a budapesti tanácskozás előkészítésével; beszámoltunk a vidéki reformköri képviselők temetésen járt tagjaival való találkozásunkról.
Június 24-én öt megye - Baranya, Somogy, Tolna, Vas és Zala - reformköreinek küldöttei Kaposváron tartották regionális tanácskozásukat; központi kérdésként a koordinációs kapcsolatok kiépítését, a gyors információ-áramlás fontosságát vitattuk meg, különös tekintettel az őszi tanácskozás megszervezésére.[3] A tanácskozáson beszámoltam az Előkészítő Bizottság addig végzett tevékenységéről és további terveinkről.
* * *
Az Előkészítő Bizottság július 14-én írta meg a tanácskozás szervezésével kapcsolatos második levelét:
“Kedves Barátaink és Elvtársaink!
A reformkörök és reformalapszervezetek 1989. szeptember 2-i budapesti országos tanácskozásának előkészítését is segítendő, létrehoztuk a Budapesti Reformkörök és Reformalapszervezetek Koordinációs Tanácsát. A koordinációs tanács minden páratlan hét péntekjén tartja üléseit a XIII. ker. Rajk László u. 40-ben, 17 órakor. Kérünk minden budapesti kört és alapszervezetet, hogy delegáljon egy-egy képviselőt a koordinációs tanácsba.
Az elmúlt hetekben több regionális tanácskozást szerveztek vidéken a reformkörök és reform-alapszervezetek (például Kaposváron, Tatabányán, Pécsett). Ezeken többek között megvitatták az országos tanácskozás tematikáját, és néhol írásos anyagok elkészítésére is vállalkoztak. Az országos tanácskozás demokratikus és hatékony megrendezésének biztosítása érdekében kérjük, hogy minden megye delegáljon legalább egy képviselőt az előkészítő bizottságba. Az előkészítő bizottság kibővített ülése július 28-án 11 órakor a Rajk László u. 40-ben lesz. Szeretettel várunk mindenkit, aki részt kíván venni a szervező munkában.
A tanácskozás vitaanyagát felkért szakemberek készítik, az összeszerkesztést pedig az előkészítő bizottság egy munkacsoportja folyamatosan végzi. A teljes anyag az Új Fórum különszámaként augusztus 15-én fog megjelenni. Tervezett fejezetcímek és témafelelősök:
1. Ideológiai alapvetés (Kerekes György, 866-143)
2. Milyen pártot akarunk? (Benkő Judit, 757-042)
3. Szakpolitikák (Novák Zoltán, 367-629)
4. Választási program (Szabó Zoltán, 562-463 vagy 757-625).
Mindazokat, akik bármely témában anyagot kívánnak küldeni, kérjük, hogy azt július 25-ig a budapesti Koordinációs Tanács címére, vagy a témafelelősökhöz juttassák el. A később beérkező anyagok kisebb példányszámú sokszorosítására az információs szolgálat biztosít lehetőséget.
Kérjük, hogy a mellékelt adatlapot mindazok a körök és alapszervezetek, amelyek ezt még nem tették, kitöltve küldjék vissza az információs szolgálat címére. (1137 Budapest, Rajk L. u. 40. tel.: 209-259, ügyelet: munkanapokon 17-től 19 óráig.)
Budapest, 1989. július 14.
Előkészítő Bizottság”[4]

A július 28-i tanácskozás kapcsán nemcsak a fentebb közölt levelünket küldtük el a reformköröknek, hanem a sajtóban is felhívással fordultunk hozzájuk, “(...) hogy az országos tanácskozás demokratikus és hatékony megrendezése érdekében minden megye delegáljon legalább egy képviselőt az előkészítő bizottságba. Az ülésre további résztvevőket is várnak”. - írta a Népszabadság.[5]
Azért is közöltem e levelet és utaltam a sajtóban megjelent felhívásunkra, hogy lássuk: a június 16-i kérésünk óta - hogy a Vidék is küldje el képviselőit az Előkészítő Bizottságba - majdnem egy hónap telt el és még mindig csak a csonka bizottság létezett, mert a Vidék nem delegálta képviselőit. A csonka Előkészítő Bizottság július 28-i kibővített ülése - amelyet a vidéki körökre való “nyomásgyakorlás céljából” is hívtunk össze - alig előzte meg egy hónappal a budapesti tanácskozást és még nem volt az őszi tanácskozásnak elfogadott programja, munkarendje.
A július 28-i kibővített üléssel a helyzet annyiban változott, hogy azon sok vidéki reformkör képviseltette magát, ami igazolta a budapesti szervezők azon igyekezetét, hogy mindent megtesznek a Vidék bevonásáért, de a résztvevők közül senki nem rendelkezett azzal a felhatalmazással, hogy az Előkészítő Bizottság Vidék által delegált tagjaként tevékenykedhessék.
Ez a delegálás augusztus 12-ig váratott magára, és ekkor is csak azért történt meg, mert - a július 28-i ülés felhatalmazása alapján - a csonka (budapesti) Előkészítő Bizottság erélyesen vette kézbe az ügyet és “kikényszerítette” a kilenc vidéki tag delegálását az Előkészítő Bizottságba. A teljes, tehát legitim Előkészítő Bizottság “felállása” (1989. augusztus 12) így csak három héttel előzte meg magát a tanácskozást; az ennek következtében támadt időhiány később számtalan nehézség forrásává vált.
Erről a helyzetről nyomatékosan több okból is kell beszélnem; az első ok a Rendszerváltók a baloldalon c. kiadvány következő állítása:
“Július elején megalakult a reformkörök országos szervezete, az országos koordinációt végző és pártkongresszusra felkészítő Előkészítő Bizottság, az albizottságok rendszerével, programegyeztetésre és akciók szervezésére alkalmas megyei-fővárosi, regionális és országos szintű struktúrával, választott képviselőkkel és testületekkel, többé-kevésbé rendszeres működéssel és összejövetelekkel. Ez valójában már egy protopárt volt, országos vezetéssel és szóvivővel.”[6]
Ebből a szövegből - néhány megyei és a fővárosi regionális struktúra kialakításán kívül - semmi sem igaz:
- július elején nem alakult meg a reformkörök országos szervezete; ez Országos Koordinációs Tanácsként csak szeptember 3-án alakult meg;
- a teljes és ezért legitim Előkészítő Bizottság is csak augusztus 12-én alakult meg, amely nem volt a mozgalom országos koordinációs szerve és a pártkongresszusra sem készített fel, hanem csak az őszi budapesti tanácskozást volt hívatott megszervezni;
- mindezek következtében nem volt egy országos struktúrával rendelkező, programegyeztetésre, akciók szervezésére alkalmas szervezet választott képviselőkkel és testületekkel;
- ez a júliusban nem-létező szervezet ezért sem többé, sem kevésbé nem működött és sem rendszeresen, sem rendszertelenül nem tartott összejöveteleket;
- ez a nem létező szervezet nem volt protopárt, nem volt országos vezetése, nem volt szóvivője.
Ez a háryjánoskodó nagyotmondás sok esetben megtalálható ebben a kiadványban, ezért alaposan megkérdőjelezhető nemcsak a kötet tudományos értéke, hanem igénye is.
A másik ok, amiért részletesen be kellett mutatnom az Előkészítő Bizottság létrejöttének körülményeit az, hogy voltak olyan rosszindulatú áskálódások, amelyek kétséget támasztottak és vitatták a tanácskozás megszervezésének demokratikus jellegét.
Nem lehet másnak minősíteni a Gazdagréti reformkör (?) július 20-i nyilatkozatát sem; abban a következők olvashatók:
“Az MSZMP Gazdagréti Reformköre és reformalapszervezete nyugtalanságát fejezi ki a reformkörök és reformalapszervezetek II. országos találkozójának megszervezésével kapcsolatban. Az alapszervezetbe és a reformkörbe tömörült MSZMP-tagok számára nem világos, hogy ki, illetve kik az előkészítés valódi gazdái, milyen módon lehet hatékonyan bekapcsolódni a munkába, hatni annak menetére. A Budapesti I. számú Reformkör által létrehozott “szervezőbizottság” tevékenysége nélkülözi a szükséges nyilvánosságot, tapasztalataink szerint nem támaszkodik a budapesti reformkörök és alapszervezetek koordinációs tanácsára, amelynek - megítélésünk szerint - feladata lenne a házigazdaszerep ellátása.”[7]
Állították mindezt azok után, hogy megkapták a csonka Előkészítő Bizottság június 14-i első, majd július 14-i második levelét - melyekben minden szervezésbe bekapcsolódni vágyó erőt hívtunk -, továbbá július 21-én, már harmadik alkalommal, ülésezett a Budapesti Reformkörök és alapszervezetek Koordinációs Tanácsa - ahol a Gazdagréti Reformkörtől jelen voltak: Horváth Attila, Monostori Ildikó, Veresné, Krajcár Izabella -, illetve július 28-ra már összehívtuk a - reményeink szerint - vidékiekkel kiegészülő Előkészítő Bizottságot. (E rosszindulatból fakadó gáncsoskodás mögött Nagy Mihály, a Gazdagréti Reformkör tagja állt, akiről a továbbiakban is beszélnem kell, hisz permanensen a fentiekhez hasonlóan áskálódott.)
Ugyanakkor el kell ismernem, abban igazuk volt, hogy már régen dönteni kellett volna a tanácskozás programjában, napi- és munkarendjében; de ezek hiányáért nem a csonka (budapesti) Előkészítő Bizottságot kellett volna hibáztatniuk, hanem a vidéki mozgalmat, hogy nem delegálták időben küldötteiket és ezzel akadályozták a legfontosabb döntések meghozatalát; így mi csak a szűkebb szervezési feladatokkal tudtunk foglalkozni.
A Budapesti Reformkör július 19-i ülésén - a budapesti Koordinációs Tanács, illetve a július 28-i kibővített Előkészítő Bizottság munkáját előkészítendő - újra foglalkoztunk a budapesti tanácskozás problémáival. A Népszabadság “késő esti órákba nyúló eszmecseréről” számolt be; a Kerekes-trió készülő anyagát “pártprogramra tett javaslatként” említi; érdekes mozzanatként e vitában az is felmerült, hogy a tanácskozás első napján “elemző ismertetést várnánk az ellenzéki kerekasztallal folyó tárgyalásokról”. De ezeknél is fontosabb az a korabeli információ, amelyet a Népszabadság a következőképpen közölt:
“Egységes véleményként fogalmazódott meg, hogy a konferencia megrendezésének valamennyi kérdésében a döntő szó a jövő pénteki országos előkészítő tanácskozást illeti meg.”[8]
Ez a közlés mutatja, hogy én nem most találom ki azt a törekvésünket, hogy mi a Vidék képviselői nélkül nem akartunk dönteni a tanácskozás kérdéseiben; jó okunk volt ehhez szigorúan ragaszkodni, hisz érezhető volt a Vidék képviselői részéről a kisebbségi érzés által motivált bizalmatlanság, továbbá számíthattunk nagymihály-féle áskálódásokra is.
A Budapesti Reformkör azért is komolyan vette és kezdettől fogva szigorúan tartotta magát a július 19-én is kinyilvánított döntéséhez, mert mindent meg akart tenni annak érdekében, hogy a budapesti tanácskozás Budapest és Vidék közös, az alapkérdéseket együttesen kimunkáló és elfogadó tanácskozása legyen. Erre annál is inkább oda kellett figyelnünk, mert kitartó szorgalmazásunk ellenére sem voltak meg augusztus 12-ig az Előkészítő Bizottság vidéki tagjai, így nemcsak az általunk esetleg hozott döntéseknek, de magának a bizottságnak a legitimitását is bárki jogosan megkérdőjelezhette volna. Az idő múlásával ez a helyzet mind nagyobb aggodalomra adott okot; az általunk június 7-én létrehozott csonka Előkészítő Bizottság több mint két hónap után vált csak legitimmé, ezzel a Vidék - tudatosan vagy meggondolatlan felelőtlenségből - objektíve akadályozta a tanácskozás jó megszervezését.
Július 21-én a budapesti Koordinációs Tanács már harmadik ülését tartotta a XIII/31-es reformalapszervezetben; a tanácskozáson több mint 30 fő vett részt, ami azt jelezte, hogy a budapesti reformkörök szép számmal elküldték képviselőiket a Koordinációs Tanács ülésére. A jelenléti íven kívül más anyagot nem találtam az üléssel kapcsolatban, minden bizonnyal a július 28-i kibővített Előkészítő Bizottság-i üléssel kapcsolatos kérdéseket vitattuk meg.
A jelenléti ív mutatja, hogy az ülésen Nagy László és Pók Judit is részt vett Tatabányáról. Ők azért lehettek jelen, mert másnap az észak-dunántúli reformkörök regionális tanácskozást tartottak Tatabányán, és informálódni akartak az őszi előkészületekről. Nagy Lászlóék ekkor hívhattak meg engem is a tatabányai tanácskozásra, mert azon részt vettem és tájékoztattam az egybegyűlteket a tanácskozás előkészületeinek az állásáról.[9]
A Budapesti Reformkör július 26-i ülésén egyik téma újra a budapesti tanácskozás előkészületeinek az állása volt; ennek keretében beszámoltam a tatabányai regionális tanácskozásról.
A másik napirend a Kör munkamódszerének-, vitáinak a kérdéseit érintette, melynek során “(...) sok kritika hangzott el a budapesti reformkör szétfolyó vitáiról és munkamódszeréről.”[10] Ez a vita folytatása volt a Szántó György által készített anyagról elkezdett vitának.
* * *
Az 1989. július 28-i tanácskozás több is volt, meg kevesebb is, mint egy vidékiekkel kiegészült Előkészítő Bizottsági ülés. Több volt, mert a 63 résztvevő közül 28-an vidéki küldöttek voltak[11] és ez a tanácskozásnak országos jelleget adott; kevesebb volt, mert a vidéki küldöttek “csak” önmagukat képviselték, nem állt mögöttük a megyék - és ezzel a többi reformkör - meghatalmazása. Július 14-i levelünk és a sajtóban megjelent július 18-i felhívásunk - amellyel közvetlenül a reformkörök tagságához fordultunk - megtette a magáét: nem tudtunk mit tenni, a 24-ik órában voltunk és csak így tudtuk legitimálni az Előkészítő Bizottság tovább nem halasztható döntéseit.
Először a tanácskozásról készített Emlékeztető alapján ismertetem a történteket[12]:
A tanácskozás napirendje a következő volt:
1. az előkészítő bizottság budapesti tagjainak beszámolói a végzett munkáról;
2. az őszi tanácskozás céljának meghatározása, fontosabb politikai mondanivalói, a delegálás módja;
3. az előkészítő bizottság kiegészítése.
Az első napirend kapcsán az állásfoglalás: “A résztvevők a vitában elhangzottakkal kiegészítve elfogadták az előkészítő bizottság beszámolóját.”
A második napirend kapcsán az állásfoglalás:
“A tanácskozás elsődleges politikai célja az MSZMP októberi kongresszusának előkészítéséhez a reformkörök politikai platformjának megfogalmazása. A reformköri mozgalom jelenlegi állapotának, helyzetének értékelése, az MSZMP-n belüli dinamikus hely és szerep megfogalmazása. A kongresszusnak a reformkörökben kialakult gondolatisággal való erőteljes befolyásolása (...)
A tanácskozás másik súlyponti témájaként a választásra való felkészülést vitatták meg a résztvevők.”
A “platformalkotó tanácskozásnak” azt is kell tartalmaznia, “hogy az MSZMP programtervezetéből és szervezeti szabályzat tervezetéből mit utasítunk el és mivel értünk egyet. Az elutasított gondolatokkal szemben milyen javaslataink vannak. A kongresszust ezzel a platformmal kívánjuk befolyásolni saját küldötteink révén is.”
Az őszi tanácskozás napirendjének és az alakítandó szekciók számának meghatározását a szeptemberi tanácskozás résztvevőire bíztuk; a delegálás módjáról úgy döntöttünk, hogy minden reformkör és reformalapszervezet egy-egy küldöttet, továbbá a megyék még 10-10 főt és Budapest további 46 főt delegálhat.
A harmadik napirend kapcsán: “az előkészítő bizottság eddigi munkáját elfogadva - a bizottság egyes tagjai által is igényelten - olyan döntés született, hogy legalább a jelenlegi létszámnak (9 fő) megfelelően, mielőbb képviseltesse magát a vidék. A kiegészítéssel, továbbá az előkészítő munka vezetésére hívatott elnök megválasztásával a jelenlegi bizottságot hatalmazták fel.”
A tanácskozással a Népszabadság három alkalommal is foglalkozott; ezekben a tudósításokban sok furcsa és ellentmondásos állítást találunk.
Az első híradás már másnap, július 29-én megjelent a lapban, de nem volt benne sok köszönet. A következőket írta az R. K.-val szignált tudósítás:
“A reformköri mozgalom kiforratlanságát tükrözte a vita, amely a mozgalmon belüli ellentéteket is felszínre hozta. A vidék-főváros ellentét volt eddig a legszembetűnőbb, ám most az előkészítő bizottság kilenc vidéki delegálttal való kiegészítése várhatóan megszünteti az ellentéteket. Két táborra látszik szakadni a mozgalom a szervezeti felépítést illetően is. Megjelentek - ottani szóhasználat szerint - az ellentmondást nem tűrők, akikkel szemben áll az autonómiát, önszerveződés fontosságát hirdető többség.”[13] Ez az egész nem más, mint zavaros összekuszálása a tanácskozáson történteknek. Továbbá a tudósítás olyan hamisságokat állít, hogy nem döntöttünk abban, hogy az őszi tanácskozásra mi legyen a delegálás rendje, hogy - a Gazdagréti reformkör javaslata ellenére - a tanácskozás programjában sem történt döntés.
R. K. tudósító mintha jelen sem lett volna a tanácskozáson, de sokatmondó a Gazdagréti reformkörre való utalása, bár még őszintébb lett volna, ha név szerint utal informátorára, Nagy Mihályra. A tanácskozáson ugyanis a legtöbb és a legnagyobb vita köztem és Nagy Mihály között volt, aki itt újra és többször rátámadt a Budapesti Reformkör szervezőbizottságára és ránk akarta fogni, hogy “ellentmondást nem tűrők” vagyunk és ő az, aki velünk szemben védelmezi a mozgalom autonómiáját. Továbbá itt újra elmarasztalt minket az őszi tanácskozás állítólagos antidemokratikus előkészítéséért. R. K. zavarosan ezt a Nagy Mihály-féle vádaskodást fogalmazta meg dodonai tudósításában. E vita során Nagy Mihály vádaskodásai visszautasítására a csonka Előkészítő Bizottság addig végzett munkájáról bizalmi szavazást kértem, amelyben a tanácskozás bizalmat szavazott nekünk és elutasította a vádaskodást.
A Népszabadság 1989. augusztus 1-i száma újra visszatért a tanácskozásra és korrektül - hallgatva ugyan róla, de kiküszöbölte R. K. tudósításának tévedéseit - számolt be az ott történtek lényegéről; ennek során a következőket olvashatjuk:
“Összejövetelükön határoztak a konferencia időpontjáról, céljáról, a lebonyolítás és a delegálás módjáról. ... A találkozó főbb céljait a politikai akcióegység megteremtésében és egyben a program-előkészítésben jelölték meg. Egy, az MSZMP-t radikálisan megújító, európai karakterű, szocialista politikai pártként, a kormányozhatatlanság küszöbére érkezett ország mai és holnapi érdekeit szolgáló mozgalomként kívánják törekvéseiket összegezni.”[14]
Egy lap ugyanarról az eseményről való két tudósítása, melyeknek szinte semmi közük egymáshoz. Az ambivalenciát azonban még tovább lehetett fokozni: a Népszabadság következő napi száma közölte a “Gazdagréti reformjavaslatok” c. tudósítását, amely a Kör - július 20-án született és a július 28-i tanácskozás számára készült - anyagát ismerteti. E javaslatokból az előzőekben már a Rendszerváltók a baloldalon című kiadványból idéztem az első bekezdést, amely a Budapesti Reformkört és a csonka Előkészítő Bizottságot elmarasztalta az őszi tanácskozással kapcsolatban. E közléskor megkérdőjeleztem, hogy az valóban a Gazdagréti Reformkör álláspontja-e, hisz nehezen elképzelhető, hogy e Kör azon tagjai, akik a Budapesti Reformkörnek is tagjai voltak, azok annyi valótlanságot elfogadtak volna, mint amit az a bekezdés rólunk állított. Most idézem, hogy ugyanennek az anyagnak az első bekezdése a Népszabadság augusztus 2-i számában hogyan jelent meg:
“Az MSZMP gazdagréti reformköre és reform-alapszervezete üdvözli a szeptemberi második országos reformköri találkozó előkészítő bizottsága 28-án tartott kibővített ülésének döntéseit.”[15]
Jó néhány kérdés és még több következtetés adódik az ugyanazon anyag első bekezdésének két, egymással ellentétes szövegéből. (Mert ugyebár, míg az egyik elmarasztalta a csonka Előkészítő Bizottságot, addig a másik olyan döntéseket üdvözölt, amelyek jóváhagyták ezen Előkészítő Bizottság tevékenységét!)
Az első kérdés, hogy a két egymást kizáró bekezdés közül melyik a Gazdagréti Reformkör “igazi bekezdése”? A július 28-i tanácskozáson lévő vita alapján úgy tűnik, hogy a Rendszerváltók a baloldalon-ban megjelent bekezdés az Nagy Mihályé, míg a másik, a Népszabadságban megjelent bekezdés, az a Köré. Ez egyúttal azt is jelenti, hogy a Kör elhatárolta magát e “bekezdésével” Nagy Mihály tanácskozáson tett vádaskodásaitól.
A második kérdés az, hogy ez a Nagy Mihály-féle bekezdés hogyan került Géczi József Alajoshoz? (A Rendszerváltók a baloldalon c. kiadványban megjelent Nagy Mihály-féle variáció ugyanis Géczi József anyagaiban őrződött meg, mint azt a kötetben közölték!)
Ez nem tudható, de már eddig is többször bemutattam, hogy Géczi József Alajos és Nagy Mihály egy gyékényen árultak a Budapesti Reformkör elleni vádaskodásban.
A harmadik kérdés - és talán ez a legkényelmetlenebb kérdés -, hogy Géczi József Alajos a Rendszerváltók a baloldalon c. kiadvány egyik szerkesztője miért hamisította meg a Gazdagréti Reformkör álláspontját, amikor Nagy Mihály kakukktojását a Gazdagréti Reformkör fészkébe dugta; a Gazdagréti Reformkör álláspontjaként miért nem a Népszabadságban megjelent autentikus változatot közölte?
Ha az olvasó úgy vélné, hogy szőrszálhasogatás, amit csinálok, a tanácskozás meghamisításával kapcsolatban további adalékkal is szolgálnom kell. H. O’. Neil már többször hivatkozott könyvében a tanácskozással kapcsolatban a következőket írta:
“Röviddel ezután a budapesti koordinációs tanács meghívta a vidéki reformkörök képviselőit, hogy találkozzanak június 28-án a szeptemberre tervezett második reformköri konferencia előkészítése során. A megbeszélés a következő reformköri konferenciára, a küldöttválasztás problémáira és a mozgalom támogatásának szélesítésére irányult és arra, hogyan készítsék fel az MSZMP-t a parlamenti választásokra. Az ülést megzavarta számos vidéki reformköri tag, azzal kapcsolatos haragos megjegyzése, hogy a budapesti koordinációs bizottság a tagjain keresztül egyoldalúan átvette a vezetést. Válaszul, hivatalosan is létrehoztak egy, a budapesti és vidéki reformköri tagokból álló állandó “előkészítő bizottságot.” Ezen első tanácskozáson történt nyilvánvaló súrlódás ellenére az autonóm reformkörök legalább megkísérelték mozgalmuk egyesítését, gyakorlatilag vezetést hoztak létre, hogy integrálják a közös cél érdekében folyó tevékenységüket.”[16]
Nézzük először a bekezdésben lévő kisebb tévedéseket:
- a tanácskozást nem a budapesti koordinációs tanács, hanem a csonka Előkészítő Bizottság hívta össze;
- a tanácskozás nem június 28-án, hanem július 28-án volt.
Nézzük a hamis állításokat:
- a vidéki küldöttek közül senki nem tett “haragos megjegyzést”, mert a budapesti koordinációs bizottság tagjain keresztül nem vette át a vezetést, már csak azért sem, mert június 7-én létrehoztuk a csonka Előkészítő Bizottságot és szorgalmaztuk vidéki tagokkal való kiegészítését, (haragos vita a tanácskozáson köztem és Nagy Mihály között volt);
- a tanácskozáson “válaszul” nem hoztuk létre a budapesti és a vidéki tagokból álló állandó előkészítő bizottságot, mert ez a bizottság már megvolt, de vidéki tagokkal még július 28-án sem egészült ki;
- ezen a tanácskozáson nem hoztunk “gyakorlatilag vezetést létre”, amely integrálta volna a mozgalom tevékenységét: az Előkészítő Bizottság csak augusztus 12-én vált legitimmé, de az sem a mozgalom vezetésére, hanem az őszi tanácskozás előkészítésére jött létre; a mozgalom “vezetése” csak szeptember 3-án, az Országos Koordinációs Tanács megalakításával jött létre.
Mit lehet egy ilyen szövegre mondani, amelyben szinte minden mondat hamis állítást tartalmaz? Újra csak azt mondhatom, hogy elsősorban H. O’. Neil informátorát terheli a felelősség, aki félrevezette a szerzőt; ez az informátor nagy valószínűséggel Géczi József Alajos volt, aki - mint láttuk - ehhez hasonló hamisításokkal a Rendszerváltók a baloldalon c. kiadványban is szórakoztatja olvasóit. Legyek jóhiszemű: Géczinek lelkiismeret furdalása lehet, hogy a szegedi tanácskozáson megakadályozták a Budapesti Reformkör azon javaslatának elfogadását, hogy hozzuk létre a reformszárnyat és annak Országos Koordinációs Tanácsát, és ezért állítja hamisan, hogy ez az országos vezetés már július elején létrejött, méghozzá a budapesti koordinációs tanács országos vezetést kisajátítani akaró törekvésével szemben.
A valóság ugyanakkor az, hogy Géczi nyomatékos felhívásaink ellenére - másokkal együtt - több mint két hónapig nem kapcsolódott be az Előkészítő Bizottság munkájába; a későbbiek során mégis azt állítja, illetve sugalmazza, hogy a reformköri mozgalomnak már július elején megvolt az országos vezetése, amelyet a budapesti koordinációs tanács hatalmat kisajátító tevékenysége ellen válaszul hoztak létre, és a mozgalom már protopárt volt. Ezek az állításai és sugalmazásai is mutatják, hogy Géczi Józsefet a tények egyáltalán nem érdeklik és a valóságos történet helyett megkölti a reformköri mozgalom géczijózsef-i történetét, amelynek egyik tartóoszlopa a Budapesti Reformkör tevékenységének a meghamisítása. Géczi ebben a tevékenységében méltó társakra talált Ágh Attilában és Nagy Mihályban.
Mivel ezek a hamisítások bekerültek a magyarországi reformköri mozgalomról szóló magyar- és nemzetközi publikációkba (nem írhatom, hogy szakirodalomba), ezért kénytelen vagyok szőrszálhasogatóként viselkedni és a hamisításokat még időben megcáfolni.
* * *
Közben mind a Budapesti Reformkör, mind a budapesti Koordinációs Tanács folytatta a maga tevékenységét:
- a Budapesti Reformkör augusztus 2-i ülésén a párt új alapszabály-tervezetét vitattuk meg; a reformköri mozgalom ezzel kapcsolatos javaslatait Nagy László vezetésével működő bizottság koordinálta; Körünkből Benkő Judit vett részt ebben a bizottságban, így ezen az ülésen ő számolt be a bizottság javaslatairól;
- az augusztus 9-i ülésünkön a pótválasztásokkal foglalkoztunk: az ülésen beszámolót tartott az MSZMP gödöllői első titkára, városuk pótválasztása, és Kerényi György, a kecskeméti pótválasztás MSZMP-s kudarcainak okairól, tapasztalatairól.[17]
- a budapesti Koordinációs Tanács augusztus 4-én ülésezett és az országos Előkészítő Bizottság augusztus 12-i ülését készítette elő.
* * *
Az Előkészítő Bizottság augusztus 12-i ülését Wilk János, a bizottság koordinátora hívta össze.[18] A meghívó levélben az ülés tárgyaként az őszi tanácskozás vidékiekkel kibővített előkészítő bizottságának a megalakítása szerepelt; Wilk a nyomaték kedvéért levelében hivatkozott a július 28-i tanácskozás Emlékeztetőjének 3. pontjára, amely felhatalmazta a csonka Előkészítő Bizottságot, hogy 9 vidéki taggal egészítse ki a bizottságot és válassza meg elnökét. Ezt a felhatalmazást úgy is lehetett értelmezni, hogy amennyiben a Vidék továbbra sem delegál képviselőket, úgy akkor mi behívással egészítjük ki a bizottságot.
A levél az ülésre három napirendet javasolt:
1. Az országos előkészítő bizottság működési kérdései (munkamegosztás, koordináció).
2. Beszámoló az országos tanácskozás előkészítésének jelenlegi állásáról.
3. Az országos tanácskozás programjának előzetes tervezése, javaslat a reformkörök és reformalapszervezetek számára (levéltervezet).
Az Előkészítő Bizottság budapesti tagjai - figyelembe véve a budapesti Koordinációs Tanács, a kaposvári, a tatabányai regionális tanácskozások, valamint a július 28-i budapesti tanácskozás vitáit és ajánlásait - a következő plenáris üléseket javasolták:
- szeptember 2-án, 9.00-11.00: Megnyitó;
- szeptember 2-án, 17-18.30: az alapszabály/szervezeti szabályzat vitája és elfogadása;
- szeptember 3-án, 9.00-11.00: a platformjavaslat megvitatása és elfogadása;
- szeptember 3-án, 11.20-12.30: Levél a párttagsághoz és a kongresszusi küldöttekhez elfogadása.
A Wilk-levél és a benne megfogalmazott presszió végre eredményre vezetett és augusztus 12-én az Előkészítő Bizottság ülésén megjelentek a Vidék delegáltjai és ezzel megalakult az őszi tanácskozás legitim Előkészítő Bizottsága.[19]
Az augusztus 12-i tanácskozásról Emlékeztető készült, amelynek alapján ismertetem az ülésen történteket.[20]
Az elfogadott napirend a következő volt:
1. Beszámoló az országos tanácskozás előkészítéséről, az 1989. július 28-i ülés óta végzett munkáról, a munkamegosztásról.
2. Az országos tanácskozás napirendjére, ügyrendjére és munkarendjére előterjesztett javaslat vitája.
3. Egyebek.
Az első napirend kapcsán Szécsényi Tibor ismertette a szervezési feladatok helyzetét; Kerekes György a dokumentum előkészítő albizottság munkáját, az Új Fórum különszámát; Kékesi Katalin a sajtócsoport tevékenységét, melynek során bejelentette, hogy augusztus 29-én nemzetközi sajtótájékoztatót tart az Előkészítő Bizottság.
E napirendnél Kerekes György beszámolójával kapcsolatban a következő megjegyzéseket tartom fontosnak idézni az Emlékeztetőből: az Új Fórum különszáma “a tanácskozás vitaalapját és háttéranyagát tartalmazza. Javasolta, hogy a tanácskozáson elfogadandó dokumentumok előkészítésére alakuljanak bizottságok.” Ezek a sorok azért fontosak, mert mutatják, hogy Kerekes György még ekkor is úgy gondolta, hogy az általuk írottak válnak az elfogadásra kerülő platform alapjává, de a továbbiakban - talán a Szántó Györggyel való vita hatására - nem kívánt e munkában részt venni.
A második napirendi pont keretében folyó vita a következőket fogadta el:
“A tanácskozás célja:
- az MSZMP XIV. kongresszusa munkájának, határozatainak, személyi döntéseinek befolyásolása;
- felkészülés a parlamenti választásokra.
Ennek érdekében a tanácskozás:
1. Alakítson ki véleményt a párt Szervezeti Szabályzata (és/vagy új alapszabálya) tervezetéről.
2. Alkossa meg a reformköri mozgalom platformját, folytasson vitát a párt program-tervezetéről.
3. Levélben forduljon a párt tagjaihoz és a kongresszusi küldöttekhez, amely - rövidített formában - tükrözze a reformköri mozgalom elfogadott platformját.
A tanácskozás ezekben a kérdésekben plenáris ülésen fogadjon el dokumentumokat és hozza azokat nyilvánosságra.”
Az első napirend előkészítésével Nagy Lászlót, a második előkészítésével Vass Csabát, a harmadik előkészítésével Szabó Zoltánt bízta meg a tanácskozás, de tartalmi kapcsolódás miatt Szabó Zoltán a platform előkészítésében is részt vesz.
Megegyezés történt a plenáris ülések számáról és tartalmáról:
- nyitó plenáris ülés: szeptember 2-án reggel;
- munkaközi plenáris ülés: szeptember 2-án este;
- záró plenáris ülés a dokumentumok elfogadására: szeptember 3-án délelőtt.
Az Előkészítő Bizottság a következő 11 szekciót javasolta létrehozni:
1. Milyen pártot akarunk? - a Szervezeti Szabályzat tervezetének vitája.
2. A reformköri mozgalom platformja, vita a párt program-tervezetéről.
3. Valóságlátásunk - ideológiánk újragondolása - baloldali perspektívák.
4. A reformköri mozgalom helyzete.
5. Politizálás a többpártrendszerben, választások.
6. Tulajdonreform.
7. A válságkezelés gazdaságpolitikája.
8. Társadalom és szociálpolitika (egészségügy, környezet, család, generáció).
9. Önkormányzat.
10. Kultúra.
11. Magyarság és külpolitika.
Az Előkészítő Bizottság elfogadta a tanácskozás ügyrendjét és munkarendjét; döntött arról, hogy milyen politikai erők képviselőit (kb. 50-60 főt) kívánja meghívni a tanácskozásra (a meghívásokért Szántó György volt a felelős).
Az Előkészítő Bizottság a következő ülését augusztus 26-ra tűzte ki, és megállapodás történt a tervezett napirendben.
Az ülés döntései nem voltak kellően megalapozottak; míg helyesen emeltünk ki három fő problémát és jelöltük ki a felelőseit, de azzal, hogy 11 szekció létrehozására tettünk javaslatot és az elfogadásra kerülő összes dokumentum vitáját és elfogadását vasárnap délelőttre zsúfoltuk össze, ez eleve magában foglalta a kudarc lehetőségét. (Előzőleg bemutattam, hogy a budapesti javaslat a dokumentumok elfogadását külön tartandó plenáris üléseken javasolta megejteni.)
Ez a döntés különösen a platform elfogadását veszélyeztette, hisz az előzőleg elhatározott “platformalkotó tanácskozás” helyett a 2., a platformmal foglalkozó szekció, csak egy szekció lehetett volna a 11 közül! Ugyanis az az elképzelés, hogy a többi szekció szombat esti vitájának eredményeit majd az éjszaka folyamán integráljuk a platform-tervezetbe és ezt az integrált anyagot vitatjuk meg és fogadjuk el vasárnap délelőtt, ez teljesen irreális elképzelés volt.
Ezt a helyzetet valamelyest az oldotta volna, ha a lehető legjobban kimunkált, előkészített anyagokat tudtunk volna a tanácskozásra vinni, de erre jóval több időre lett volna szükségünk, mint ami rendelkezésünkre állt; itt vált nyilvánvalóvá, hogy időzavarba kerültünk, hogy a szükséges hónapokat elveszítettük a legitim Előkészítő Bizottság késői megalakulása miatt.
A platform esetében ezt az időzavart tovább fokozta a platform előkészítésében résztvevők fegyelmezetlensége, amely nemcsak hiúságukat mutatta, hanem még inkább a mozgalom megosztottságát. A szegedi tanácskozáson elfogadott platformjavaslatnál ugyanis úgy határoztunk, hogy ezt a javaslatot fogjuk tovább munkálni, pontosítani, gazdagítani. E helyett az történt, hogy a Kerekes-trió által készített anyag nem a szegedi javaslatot tekintette kiinduló pontnak, annak ellenére, hogy az Előkészítő Bizottság június 14-i levelében arra hívott fel, hogy aki részt kíván venni a munkában, az platformjavaslatait a szegedit figyelembe véve tegye meg, de - majd látni fogjuk - a Vass albizottság platformjavaslatának sem volt semmi köze a szegedihez.
Ezen az ülésen megállapodtunk abban, hogy a platform-előkészítő albizottság augusztus 23-án ülésezik; Vass Csaba augusztus 16-án levelet intézett a reformkörökhöz, ebben arra kérte őket, hogy “küldjék el névvel és címmel ellátott platformtervezeteiket”[21], továbbá, hogy delegáljanak képviselőket erre az augusztus 23-i egyeztető megbeszélésre, mert: “Olyan platformtervezetet akarunk kidolgozni, amelyik már a kongresszuson is alkalmas lehet a reformkörök és reform-alapszervezetek szándékainak kifejezésére.”[22]
* * *
Az Előkészítő Bizottság augusztus 26-án kibővített ülést tartott; az ülésről Emlékeztető készült, annak alapján ismertetem a történteket.[23] (Én augusztus közepétől a hó végéig szabadságon, vidéken voltam, így nem vettem részt az eseményekben.)
Elsőként Szécsényi Tibor és Szántó György tartotta meg beszámolóját; Szántó György ismertette a meghívottak névsorát, amelynek elfogadása szavazással történt. (Így pl. hogy a Marxista Egységplatform kapjon-e meghívást a záró plenáris ülésre, 9-en igennel, 4-en nemmel szavaztak; a Münnich Ferenc Társaság esetében, 7 igen, 4 nem és 2 tartózkodás volt.)
Második napirendi pontként néhány jelen lévő szekcióvezető ismertette szekciója előkészületének állását. (Vass Csaba, Ágh Attila, Nagy László, Izsák Attila).
Vass Csaba bejelentette, hogy a platform végleges szövegezésében Bogár László, Gábor Kálmán és Pintér Péter vesznek részt; az anyag augusztus 30-31-én lesz kész. (Itt azonban a 2. szekció helyett már csak “platformszintű bizottságnak” nevezte a szekciót.) Kérdése volt, hogy a sokszorosítást hol és hogyan lehet elvégezni?
Vass bejelentette, hogy a Kultúra szekció vezetését Gazsó Ferenc vállalta; felkért hozzászólók: Mülneri István, Dobi Attila, Köles Sándor (de ez utóbbi az Önkormányzat szekció vezetője is).
Keserű Imre a szentesiek véleményét tolmácsolta: “Az egész ügyrend elfogadhatatlan.”[24] Azzal indokolta, hogy 3 dokumentumot akarunk elfogadni, de van egy csomó szekció. Két szekciót javasol: az egyik témája a platformtervezet, a másiké a szervezeti szabályzat legyen, és a szekcióülések plenáris vitája helyett a reformszárny fellépése a kongresszuson szerepeljen.
Az első jelentősebb vita Szántó György következő kérdése kapcsán bontakozott ki: “Mi a helyesebb, ha platformunkkal félig benne vagyunk az MSZMP tervezetében, vagy ha csak mellé tesszük a sajátunkat? Nyitottnak kell lennünk mindkét variációra.”[25]
Vass Csaba közölte, hogy két anyag (?) lesz ezzel kapcsolatban, majd a plenáris ülés döntsön, hogy melyik utat választja.
Szabó Zoltán azt mondja, hogy platformunknak kritikai és definitív résszel kell bírni; aggályai vannak a szekciók munkájának hatékonyságával kapcsolatban, ezt próbáljuk úgy javítani, hogy a szekciótagok kapjanak kézbe előzetesen készült alapanyagot az adott szekció témájáról.
A vita folytatódott, de Szántó Györgyöt nem elégítették ki a kérdésére kapott válaszok, ezért a következőket mondta: “A jelenlegi helyzetben nem hitvita a kongresszus. Két dologra kell koncentrálni: 1. személyi kérdések (szervezettség és egységes fellépés); 2. struktúra.
Szavazásra javasolja: milyen álláspontra helyezkedjünk az alábbi kérdésben?
1. Vitaalapnak elfogadható-e a párt programtervezete, vagy sem?
2. Amennyiben nem elfogadható, úgy külön platform kell.”[26]
Szécsényi szavazásra tette fel Szántó első kérdését: “Látható többségi szavazattal elfogadják az 1. javaslatot.”[27]
Ez volt az a pillanat, amikor a reformköri mozgalom önálló platformja kimúlt, mert helyette vitaalapnak elfogadták a párt programtervezetét; de ezzel a szavazással a reformköri mozgalom hangadóinak többsége nyíltan lemondott a mozgalom autonómiájáról, amelynek a későbbiek során beláthatatlan következményei lettek.
A Budapesti Reformkör szervezőbizottsága számára ez a döntés azt jelentette, hogy Szántó György végleg kihátrált a triumvirátusból; Körünknek ugyanis volt elfogadott platformja, amelyet soha nem cseréltünk fel a Pozsgay-bizottság programjavaslatával.
A vitán a platform érdekében még voltak utóvédharcok: Vass Csaba kifejtette, hogy platform kell, de azt is mondta, hogy a párt programtervezetével szembeni javaslatainkat, a “különbségeket” egy levélben fogalmazzuk meg; Szabó Zoltán is a platform szükségessége mellett érvelt.
Kerényi György délután 4 órakor érkezett meg a Bács-Kiskun megyei reformkörök Hajós-i tanácskozásáról; beszámolt a tanácskozásról: elmondta, hogy országos felhívást fogadtak el, amelyben deklarálták, hogy a reformköri mozgalom célkitűzéseinek megvalósításához “a Pozsgay Imre vezette munkabizottság által közreadott programnyilatkozat-tervezet fő vonalaiban alkalmas.”[28]
Kerekes György javasolta, hogy szavazással foglaljanak állást a hajósi tanácskozás felhívásával kapcsolatban; a szavazás a felhívást egyhangúan elfogadta.[29] Ez a szavazás végképp megerősítette azt a többségi álláspontot, hogy nincs szükség a reformköri mozgalom önálló platformjára, mert a párt közreadott programnyilatkozat-tervezete fő vonalaiban a mozgalom számára elfogadható.
A vita folyamán a platformról a hangsúly átterelődött a kongresszus személyi kérdéseire. Lovászi József támogatta Géczi József javaslatát, hogy a “KB állásfoglalása a kongresszuson létrehozandó testületekre” c. anyag (?) megvitatására kerüljön sor az 1. szekcióban; Szántó György is a személyi kérdésekre kívánt koncentrálni; egyik fő kérdésnek ezt Szabó Zoltán is elfogadta.[30]
A személyi kérdések vitája során Szabó Zoltán állt elő azon véleményével, hogy “Hiteles személyeket a pártvezetésbe!” és javasolta, hogy az őszi tanácskozás szavazzon arról, hogy a jelenlegi KB-ból kiket látnánk szívesen az új pártvezetésben? Ehhez többen hozzászóltak (Nagy László, Sóskuti Márta, Kékesi Katalin, Szántó György), majd azután 12 igen, 1 nem, több tartózkodással elfogadták Szabó Zoltán javaslatát.[31]
Lovászi József a személyi kérdésekről folyó vita keretében állt elő azzal a javaslatával, hogy szükség van arra, hogy egy országos reformköri választmány legyen a kongresszuson. Lovászi választmánnyal kapcsolatos javaslatáról vita bontakozott ki; először arról szavaztak, hogy az őszi tanácskozáson létrehozzák-e a választmányt, ezt 1 tartózkodással elfogadták. Majd e testület kompetenciájáról (koordinációs és/vagy képviseleti szerepe legyen-e), összetételéről folyt a vita. Géczi József javasolta, hogy inkább koordinációs tanács legyen, mint választmány. Lovászi József javasolta, hogy megyénként 1-1 fő, Budapestről 6 fő, összesen 25 fő legyen a tanács tagja. Egyhangú szavazással elfogadták Lovászi javaslatát és arról született döntés, hogy szeptember 2-án, estig ki kell alakítani a tanács tagjaira vonatkozó javaslatot.[32]
Varga József, majd Kékesi Katalin a sajtócsoport részéről adott tájékoztatást; először Varga az augusztus 29-én tartandó nemzetközi sajtótájékoztató előkészületeiről számolt be. Javasolta, hogy e tájékoztatón az Előkészítő Bizottság képviseletében Dr. Vári László, Szabó Zoltán és Szántó György vegyenek részt. Izsák Attila azt szorgalmazta, hogy a vidék részéről is két képviselő legyen, ezért Géczi Józsefet, vagy Nagy Lászlót javasolta. A vita során Géczi, Szántó György helyett, Szécsényi Tibort javasolta; Kerekes György azt a véleményét fogalmazta meg, hogy jó lenne, ha női tagja is lenne a válaszoló csapatnak. Ezek után Sóskuti Márta és Rekvényi László neve is szóba került; végül szavazással az ülés Dr. Vári Lászlót, Szabó Zoltánt, Géczi Józsefet és miután Sóskuti Márta nem vállalta, Rekvényi Lászlót választották meg az EB képviselőjének a sajtótájékoztatón. (Szántó György kihagyása a sajtótájékoztató csapatából azért volt furcsa, mert ő volt az Előkészítő Bizottság sajtóügyekkel megbízott egyik felelőse.)
Kékesi Katalin bejelentette, hogy Szántó Györgynek van egy röplap szövege és megkérdezte, hogy közre adják-e a tanácskozás előtt? Mivel erre a kérdésre senki sem reagált, a későbbiek során Klötz Ildikó újra visszatért erre a problémára. Erre válaszul Kerekes György kijelentette, hogy az EB nem dönthet, ha a sajtócsoport tud vele valamit kezdeni, akkor csinálja.
(Szántó György e röplapja, a “Mit akarunk?”, 15 pontból állt; Szántó ebben - új politikai taktikájának következtében - össze akarta békíteni a reformköri mozgalom reformszocialista szárnyának és a radikális szárnynak a törekvéseit. Ennek igazolására én a röplapnak csak a 2. és a 3. pontját idézem: “2. Kiszámítható kockázatot a vállalkozóknak, biztonságot a magántulajdonnak! 3. Létbiztonságot, egyenlő esélyeket, társadalmi szolidaritást!”)[33]
Végül megvitatták, hogy a plenáris üléseken kik elnökölnek, elfogadták, hogy Szécsényi Tibor mond egy rövid megnyitó beszédet és megállapodtak a nyitó plenáris ülés szónokai, valamint a párt Elnöksége tagjainak felszólalásait illetően.
* * *
Az Előkészítő Bizottság az országos tanácskozás előtt augusztus 29-én nemzetközi sajtótájékoztatót tartott. Ezt a nemzetközi sajtó élénk érdeklődése kísérte: megjelentek a csehszlovák, a lengyel, a szovjet, az angol, az olasz, a spanyol, az izraeli, a kínai sajtó (a BBC, a Reuter, az Új Kína stb.) képviselői.
Elsőként a tanácskozás sajtóirodájának vezetője, Varga József adott a tanácskozásról egy rövid tájékoztatót, majd a feltett kérdésekre Géczi József, Szabó Zoltán, Varga József és Dr. Vári László válaszoltak.
A kérdések és a válaszok felölelték a reformköri mozgalom történetét, céljait, a Pozsgay-bizottság programjavaslatához való viszonyunkat, saját platformunk problémáit, a következő parlamenti választást. E kérdésekre adott válaszokat nehéz nevekhez kötni, mert pl. a Népszabadság név nélkül idézte azokat. A platformunkkal kapcsolatban a lapban a következők olvashatók:
“Az MSZMP programtervezetéről a reformkörök szóvivői kifejtették, hogy vitaalapnak tekintik azt és éles kritikával illetik majd. Az országos tanácskozás alkalmat nyújt arra, hogy két dokumentumot is közreadjanak ezzel kapcsolatban: az első a reformkörök saját programtervezetét tartalmazza, amely több ponton is nézetazonosságot mutat a hivatalossal, a második viszont a vitás kérdéseket elemzi.”[34] Ez a fogalmazás - bár nem tudható, hogy kitől, vagy kiktől származik - a saját platformunk létrehozásának utóvédharcaihoz tartozik, bár igyekezett valamiféle kompromisszumot kötni a mozgalomban létező ezzel kapcsolatos két felfogás között.
A következő választással kapcsolatos kérdésre szóló választ, hogy “(...) vélhetően egy radikális szocialista párt tisztességes választási vereségre törekedhet ma Magyarországon.”[35] - Szabó Zoltán adhatta, mert a Budapesti Reformkör volt az egyetlen párton belüli frakció, amely a párt jövőbeni tevékenységét egyértelműen a rendszerváltás keretében képzelte el. Ahogy Szabó Zoltán mondta el azt is - és ezt a Magyar Hírlap névhez kötődően közölte[36] -, hogy a Next Kft. léte megengedhetetlen, mert a pártvagyonnal tisztességesen el kell számolni, nemcsak a párttagságnak, hanem az ország közvéleményének is.
A tájékoztatón bejelentették azt is, hogy a tanácskozáson szavazásra kerül sor a KB-tagokkal kapcsolatban, továbbá ismertették az országos tanácskozás programját, munkarendjét.
* * *
Az Előkészítő Bizottság augusztus 12-i és 26-i ülésein Szécsényi Tibor beszámolt a szervezési feladatok állásáról; az ezekről szóló Emlékeztetőkből azonban nem derül ki, hogy a szervezési csoport milyen nagy munkát végzett a tanácskozás előkészítése érdekében. Megérdemlik, hogy kissé bővebben szóljak róluk.
A szervezési csoport tagjai voltak: Szécsényi Tibor, Szűcs Attila, Vajda János, Wilk János az Előkészítő Bizottság tagjai.
Aktivisták: Bacsák Gábor, Fodor László Bertalan, Hazai István, Hunyadi László, Kadelka László, Kovács József, Molnár Károly, Varga József, Velencei Ágnes, Veresné, Krajcár Izabella.
A Propaganda és Művelődési Központ dolgozói:
- Végh Attila + 7 fő, a technikai személyzet;
- Simonné és Szabó Istvánné, az ún. platformiroda munkatársai.
Kadelka László - aki a Nemzeti Színház zseniális főügyelője volt; igazán ő volt a szervezési feladatok megkomponálója - 1989. augusztus 21-én véglegesítette a szervezési feladatok Forgatókönyvét, ekkor kapta meg a szervezési csoport minden tagja a “beosztását”.[37]
E beosztásokból csak a legfontosabbakat említem meg:
- a szervezés koordinátora: Wilk János;
- a vidéki résztvevők szálláson való fogadása: Hunyadi László (szállás: ÉPSZOLG C. épület, Bp. XI. ker. Bartók Béla u. 152.);
- helyszínek: Kadelka László (plenáris és szekció ülések helye, koordinációs iroda);
- adatbázis kezelése, a tanácskozás résztvevőinek nyilvántartása: Veresné, Krajcár Izabella;
- a résztvevők névkártyái: Vajda János- T (tanácskozás), M (meghívott), S (sajtó), R (rendező);
- R-Gárda (szolgálati idejük beosztása): Vajda János-Szűcs Attila;
- Sajtó-iroda: Varga József;
- leírás-sokszorosítás: Szécsényi Tibor-Vajda János;
- telefonok-telefax, videó-lánc, hangosítás-hangfelvétel-diktafonok: Végh Attila +7 fő;
- dekoráció: Vajda János;
- orvosi ügyelet az esemény teljes időtartama alatt.
Itt kell megemlítenem, hogy Steiner Arnolddal, a Budapesti Pártbizottság egyik titkárával a tanácskozást megelőzően interjú készült, ebben Steiner kijelentette:
“- A Budapesti Pártbizottság igyekszik mindent megtenni azért, hogy az országos reformköri tanácskozás sikeres legyen. Segítségnyújtásunk elég széles körű: az anyagi és technikai, valamint szervezési segítség mellett az Új Fórum különkiadását is finanszírozzuk, és biztosítjuk, hogy a tanácskozás ideje alatt kulturális-szabadidős programok is legyenek.”[38]
A Budapesti Pártbizottsággal való viszonyunk nem volt ennyire idilli, mint ahogy e nyilatkozat mutatja; Jassó Mihály a Politikai Intéző Bizottság augusztus végi ülésén a következőket mondta a tanácskozás szervezésével kapcsolatban:
“(...) hát, kérem szépen, magát a technikai előkészítést mi végezzük (...) Ezt ők nem mondják persze, csak gyakorlatilag több ember foglalkozik, hogy az országos találkozó normális keretek között szerveződjék meg. Tartalmi kérdéseikbe nem avatkozunk be, mert természetesen illetlenség is lenne, ha erre nem kérnek bennünket fel (...) Mi minden feltételt megteremtünk ahhoz, hogy munkájuk zavartalan legyen, szeretném mondani. Tehát azt a pártvagyont, amit ők tegnap el akartak osztani, abból ma az ő részüket azért odaadjuk bőven, mert sokszorosítási igényük, meg anyagi eszköz igényük az végtelen.”[39] (A pártvagyon szétosztása nyilván Szabó Zoltán nemzetközi sajtótájékoztatón mondott szavaira vonatkozott.)
A Budapesti Pártbizottság részéről Botos Péter volt az, aki a szervezési kérdések megoldása érdekében tartotta a kapcsolatot az Előkészítő Bizottsággal.
II. A tanácskozás
A tanácskozást szeptember 2-án reggel, 9 órakor az Előkészítő Bizottság nevében Szécsényi Tibor nyitotta meg. A megjelentek üdvözlése után elmondta, hogy a 357 küldött mellett, 55 megfigyelő, számos meghívott vendég, szakértő, érdeklődő van jelen a tanácskozáson. Végül ismertette az elkövetkező két nap munkaprogramját és megnevezte a szombat délelőtti nyitó plenáris ülés levezető elnökeit, Ágh Attila és Izsák Attila személyében.
A tanácskozás szombati napja nagyon zsúfolt volt. A nyitó plenáris ülésnek két tervezett előadója volt, majd a plenáris üléshez kapcsolódva - egy küldött kérésére - Jassó Mihály tájékoztatott - de inkább azt mondanám, hogy félretájékoztatott, mert mind a pártvagyonnal kapcsolatos-, mind a munkahelyi pártszervezetek kérdésével kapcsolatos vitáról mélyen hallgatott - az MSZMP KB előző napi üléséről. Az ebédszünetben történt meg a KB-tagokkal kapcsolatos szimpátia szavazás és az Országos Koordinációs Tanács budapesti tagjainak a megválasztása. A szekciók délelőtt és délután üléseztek, majd az esti - éjszakába nyúló - plenáris ülésen számoltunk be az üléseken elfogadott állásfoglalásokról. Az esti plenáris ülésen hallgattuk meg Horn Gyula tanácskozáshoz intézett levelét is. Közben közös vacsora volt, amelyen Németh Miklós mondott pohárköszöntőt.
* * *
Szécsényi rövid megnyitója után a tanácskozás már az elején rendhagyó módon folytatódott. Ágh Attila, mint levezető elnök, ahelyett, hogy Lovászi Józsefet - ahogy ez az eredeti programban szerepelt - kérte volna fel köszöntőjének elmondására, önmagának adta meg a szót és hosszan előadta a maga kéretlen mondókáját, megtévesztve ezzel a sajtót és kényelmetlen helyzetbe hozva az ülés szónokait. Így a Népszabadság például azzal kezdte az eseményről szóló tudósítását, hogy “... a tanácskozást ... Ágh Attila filozófus nyitotta meg.”[40]
Mindez annál bosszantóbb volt, mert a nyitó plenáris ülésnek logikus, politikai jelentéssel bíró koreográfiája volt: Szécsényi Tibor az EB nevében elmondott rövid megnyitója után Lovászi József megszólalása jelezte volna Szeged és személyesen iránta való megbecsülésünk kifejezését a reformköri mozgalomban játszott kezdeményező szerepükért; ezek után került volna sor Szántó Miklósnak, a Budapesti Reformkör doyenjének, a szervező-házigazdák nevében elmondott üdvözlő beszédére.
Ágh Attilának ez a hiú akarnokságából származó inkorrektsége ezt a koreográfiát törte szét és a megnyitó tudatosan eltervezett politikai-érzelmi hatását semmisítette meg. Az Előkészítő Bizottság budapesti tagjai alaposan “beolvastak” Ágh Attilának e tettéért - különösen Szántó György járt ebben az élen -, de a történteken már nem változtathattunk.[41]
Ez az incidens azért is volt különösen elfogadhatatlan, mert a Budapesti Reformkör szervezőbizottsága, illetve az Előkészítő Bizottság budapesti tagjai - jóllehet a tanácskozás megszervezésével kapcsolatos feladatok oroszlánrészét, a vidéki reformkörök hosszú ideig tartó asszisztálása mellett, önzetlenül végezték - maximálisan igyekeztek a háttérben maradni, nem akarták magukat semmilyen módon előtérbe tolni, túlságosan is figyelembe vették a vidéki reformkörök és képviselőik igényeit, javaslatait, nem egy esetben túlzott érzékenységét. Holott a tanácskozás eredményessége szempontjából több esetben hasznosabb lett volna, ha jobban kézben tartjuk az események alakítását.
Ez a magatartásunk is cáfolta Grósz Károlyék azon rágalmait, hogy mi “karrierista sikerlovagokként” csak saját kis pecsenyénk sütögetésére akartuk felhasználni a reformköri mozgalmat.
* * *
A szombat délelőtti plenáris ülés szónokai a reformköri mozgalom akkori helyzetének az áttekintését kívánták adni. Lovászi József értékelte a szegedi tanácskozás jelentőségét - legfontosabbnak a közvélemény előtti bemutatkozásunkat nevezte meg, majd a rendkívüli kongresszus kiharcolását, a Nagy Imre temetéssel kapcsolatos álláspontunk megfogalmazását, illetve az “összehozott” platformtervezetünket méltatta -; ezek után a “zalai áttörésre” hivatkozva állította, hogy a szegedi tanácskozás óta továbblépett a reformköri mozgalom.
A szegedi tanácskozás jelentősége kapcsán az ott megszületett platformtervezetünkről elmondottakhoz kívánok néhány megjegyzést fűzni. Az “összehozott” jelző valamilyen módon azt akarja kifejezésre juttatni, hogy ez a platformjavaslat különböző ellentétes törekvések kavargásában, nem szándékoltan, kölcsönösen elhatározott akaratok következtében született meg; én halk önkritikát is kiérezni vélek azokból a megjegyzésekből, amikor Lovászi azt mondta: “egyesek többet, mást reméltek, de sok párttag, sőt alapszervezet el tudta fogadni” a szegedi platformjavaslatunkat.[42]
A szegedi tanácskozás méltatásánál nagyon hiányolom a békés átmenettel kapcsolatos álláspontunk és ennek az Ellenzéki Kerekasztalhoz eljuttatott levélben való megfogalmazásának az elhallgatását, hisz ez a cselekedetünk volt a szegedi tanácskozás egyik legjelentősebb eredménye. Ez az elhallgatás azt mutatta, hogy az 5.-ik szekcióban végzett munka és az elküldött levél továbbra is vörös posztó nemcsak Grósz Károly, hanem Vastagh Pál szemében is, és Lovászi lojális kívánt maradni munkahelyi főnökéhez. Ez az elhallgatás ugyanakkor azért is érthetetlen, mert Lovászi bírálta az ellenzéket, hogy az bizalmatlan a reformszárnnyal szemben; az igazságot azonban mindkét oldal magatartásának a bemutatása jelentette volna.
Nagyon egyet kell érteni Lovászival abban, hogy Szegeden “több lényegbevágó törekvés fogalmazódott meg, ám az eddigi eredmény felemás.”[43] Ennek során említette meg az “el kell foglalni” a pártot törekvésünket, és azt, hogy “nem jött létre igazán a reformpolitikusok és a reformkörök állandó, szerves munkakapcsolata.”[44]
Lovászi végül - Grósszal és Ribánszkival szemben, akik kispolgári irányzatnak, jobboldali veszélynek minősítették a mozgalmat - azt mondta: “a párt élő lelkiismerete, desztalinizálásának motorja, demokratikus megújulásának húzóágazata ez a mozgalom. Egyszerre van benne jelen a tagadás és az újat akarás. Sorainkban egyszerre van törekvés az elméleti válaszadásra, az önálló programalkotásra és a gyakorlati politizálásra.”[45]
Lovászi József köszöntője bár a reformköri mozgalom reformszocialista többségének színvonalas, a mozgalom helyzetét a többieknél kritikusabban kifejező megnyilatkozása volt, de nem volt mentes a tévedésektől, a bírálni szükséges vonatkozásoktól. Így azt sem hagyhatom szó nélkül, hogy e mozgalom törekvése képes lett volna “az önálló programalkotásra”; sajnos erre sem volt képes!
* * *
A budapesti reformkörök képviseletében házigazdaként Szántó Miklós üdvözölte a megjelenteket. E feladatra való kiválasztása nem volt véletlen: azon túl, hogy e választásban kifejeződött egy gesztus az idősebb nemzedék iránt, határozott politikai megfontolások voltak abban, hogy a választás éppen Szántó Miklósra esett. Ő ugyanis a Budapesti Reformkör reformszocialista kisebbségi irányzatához tartozott, nem volt rá jellemző platformunk radikalizmusa; de mivel úgy véltük, hogy a tanácskozáson megjelenő többséget már a megnyitón nem provokálhatjuk olyan nézetekkel, melyek elfogadását legfeljebb a tanácskozás vitáin lehet célul kitűzni, ezért gondoltuk, hogy Szántó Miklós a legalkalmasabb e helyzetből fakadó szerep betöltésére.
Ez a választásunk egyúttal előzetes véleménynyilvánítás is volt a budapesti tanácskozás várható menetéről; ebben az időben már nem hittük azt - mint a szegedi tanácskozáson -, hogy a reformköri mozgalmat egy huszáros rohammal lehet radikalizálni, legfeljebb abban bízhattunk, hogy a tanácskozás majd növeli a mozgalom tekintélyét, így hangsúlyozottabbá válik autonómiája, ezzel nő szerepe az állampárt lebontásában és növekszik lehetősége egy nyugati típusú szocialista párt létrehozatalának folyamatában.
Mindezek következtében Szántó Miklós üdvözlő beszédében nem a Budapesti Reformkör álláspontját, hanem saját véleményét adta elő, amely megegyezett a jelenlévők nagy többségének a felfogásával. Ezt egyetlen probléma, a Pozsgay-bizottság programnyilatkozat-tervezetéhez való viszony kapcsán kívánom jelezni; erről a tervezetről ugyanis Szántó Miklós a következőket mondta:
“Örömmel fedeztük fel e tervezetben a magunk gondolatait, bár némely pontján mi másként fogalmaztunk. (...) Szegedi platformtervezetünket továbbfejlesztette a programnyilatkozat. Mi most az összes reformerő világos és meggyőző platformjává szeretnénk azt továbbépíteni, korrigálni.”[46]
Szántó Miklós tehát a Pozsgay-bizottság programtervezetét kívánta javítgatni és nem a reformköri mozgalom saját, önálló platformtervezetét akarta az összes reformerő platformjaként kimunkálni.
Ezért az előzőekben elmondottak miatt nem kis meglepetéssel olvastam H. O’. Neil könyvében a következőket: mivel a jelenlegi modell nem reformálható meg, ezért Szántó Miklós azt mondta, hogy “a reformköröknek a modellváltás helyett nyíltan magukévá kell tenni a rendszerváltás koncepcióját, (...) Szántó azon javaslata, hogy a konferencia egyhangúlag sorakozzon fel a rendszerváltás koncepciója mögött, volt az egyik töréspont.”[47]
Szántó Miklós üdvözlő beszédében azonban ezeket nem mondta! Áttanulmányozva Szántó beszédét kiderül, hogy egy helyen, egyetlen mondatban van szó a modellváltás-rendszerváltás problémájáról. Ez a mondat a Szántó által leadott kéziratban a következőképpen van:
“Igaz, politikai stabilitásunk Nyugatnak és Keletnek egyaránt érdeke, tehát a NATO érdeke is, de - és ez soha sem kap hangsúlyt - náluk nem a modellváltás, hanem a rendszerváltozás stabil átmenetének perspektívájával.”[48]
Ez a mondat számomra azt jelenti, hogy Szántó szerint a Nyugatnak és a NATO-nak érdeke ugyan politikai stabilitásunk, de nem a modellváltás, hanem a rendszerváltás perspektívájával (Kelet ilyen érdekét a korabeli történeti helyzet ismeretében ki kell zárni). Tehát a Nyugat és NATO szeretne Magyarországon rendszerváltást és nem Szántó Miklós.(Itt és most nem vizsgálom, hogy Szántó Miklósnak igaza van-e, illetve mily mértékig van igaza, amikor ezt állítja.) Ez a mondat így teljesen összeegyeztethető mindazzal, melyet Szántó beszédében elmondott, így a Pozsgay-bizottság programtervezetével kapcsolatban elmondott szavaival is. Ezzel lezárható lenne ez a kérdés és kimondható lenne, hogy H. O’. Neil-t megint tévesen informálták és ezért nem igaz ez az állítása sem. A probléma azonban tovább bonyolódott, és ezért nem zárható le a kérdés.
H. O’. Neil ugyanis e mondat egyik szavának egy kis n-el megnövelt változatát ismerhette meg, így ez a mondat a tanácskozás anyagainak kézirat gyanánt kiadott szövegében a következőképpen látott napvilágot:
“Igaz, politikai stabilitásunk Nyugatnak és Keletnek egyaránt érdeke, tehát a NATO érdeke is, de - és ez soha sem kap hangsúlyt - nálunk nem a modellváltás, hanem a rendszerváltozás stabil átmenetének perspektívájával.”[49] Tehát míg az eredeti szövegben náluk volt, a Kossuthnál kiadott nyomtatott szövegben nálunk lett! Fogadjuk el, hogy a nyomda ördöge csempészte be ezt a kis n-t, és változtatta meg a náluk-ot, nálunk-ká. Nem tudnám azonban ekkor sem elfogadni, hogy ez a betű kiegészítés lehetővé tenné a H. O’. Neil értelmezését, mert számomra, ekkor sem jelenti ez a mondat azt, hogy az előadó, azaz Szántó Miklós akarja a rendszerváltást; arról nem is szólva, hogy ez a véleménye összeegyeztethetetlen lenne mondanivalója egészével. E mondat alapján még kevésbé állítható, hogy Szántó ezen egyetlen mondatával akarta a reformköri mozgalmat a rendszerváltás mellé “egyhangúlag” felsorakoztatni, és ezért e mondatban foglaltak jelentették a tanácskozás egyik “töréspont”-ját.
A mondat metamorfózisának azonban ezzel még nincs vége. Szántó Miklós felszólalásának e mondata megjelent a Rendszerváltók a baloldalon c. kiadványban is; itt a következőket olvashatjuk:
“Igaz, politikai stabilitásunk Nyugatnak és Keletnek egyaránt érdeke, tehát a NATO érdeke is, de - és ez soha sem kap hangsúlyt - nálunk nem a modellváltás, hanem a rendszerváltozás stabil átmenetének perspektívájával.”[50] Itt tehát ismeretlen tettesek kurziváltak egy mondatrészt, amely sem az eredeti szövegben, sem az első nyomdai megjelenésben nem volt kurziválva. Ezt a változtatást egyrészt már nem lehet a véletlenre, a nyomda ördögére fogni, ezt valaki tudatosan csinálta, ezért ezt a cselekedetet nyugodtan nevezhetem hamisításnak, másrészt e hamisítás intenciója teljesen egybevág H. O’. Neil könyvében lévő hamis állítással. Ezért nem vezethet súlyos tévedéshez az a feltételezés, hogy aki félrevezette H. O’. Neil-t, és elhitette vele, hogy Szántó Miklós előadásában a rendszerváltás szükségességéről beszélt, az a későbbiek során maga is elhitte előző hazugságát és ezért kurziválta a Rendszerváltók a baloldalon c. kiadványban ezt az ominózus mondatrészt. És történik mindez azért, hogy igazolják azt, hogy a reformköri mozgalom tudatosan a rendszerváltás elfogadásának az álláspontján volt. Nesze neked tudomány, már minősíteni sem kívánom e kiadvány tudományosságát...
Nemcsak Patrick H. O’. Neil könyvében írottak bírálata miatt időztem ennyit e problémánál, hanem azért is, mert a budapesti tanácskozásnak valóban az volt az egyik legfontosabb politikai kérdése, hogy a közelgő kongresszusra milyen javaslattal érkezzünk: modellváltásra, vagy rendszerváltásra van-e szüksége a súlyos válságban lévő országnak?
* * *
A KB-tagokkal kapcsolatos szimpátia szavazás szükségessége elsőként az MSZMP Kecskeméti Reformkör augusztus 8-án keltezett Felhívásában fogalmazódott meg. Itt a következőket olvashatjuk: “Kezdeményezzük - mivel a reformkörök többsége nem fogadja el a jelenlegi KB-tagok automatikus küldötti mandátumát -, hogy az országos tanácskozás tegyen javaslatot: mely reformelkötelezett KB-tagok küldötti mandátumának elfogadását javasolja a kongresszusnak.”[51]
Ezt a javaslatot az Előkészítő Bizottság augusztus 26-i ülésén Szabó Zoltán elevenítette fel; ott döntöttek egy kérdőívről, amelynek szövege a következő volt:
“Kedves Küldött!
Alábbiakban közöljük az MSZMP KB jelenlegi tagjainak névjegyzékét. Jelölje meg azokat, akiket közülük szívesen látna az új párt vezetésében.
Szavazatát legkésőbb 14.00-ig kérjük a kijelölt szavazatgyűjtőbe helyezni. A szavazatgyűjtő mellett található üres lapokra pedig azok nevét írhatja fel, akiket új emberként várna a pártvezetésbe.”[52]
Szombat délután hirdették ki a szimpátia szavazás eredményét, amelyből kiderült, hogy a küldötteknek csak alig fele szavazott, továbbá az is, hogy a szavazás megszervezése hemzsegett a balfogásoktól; a Magyar Nemzet a következő csokorba szedte e hibákat[53]:
- szavazatszámláló bizottságot nem választottak;
- a küldöttek alig fele szavazott;
- a szavazólapokat még az eredmény nyilvánosságra hozatala előtt megsemmisítették;
- a teljes szavazási eredményt nem hozták nyilvánosságra;
- a népszerűségi sorrendnek csak az első tíz helyezettjét nevezték meg, de azokat is ábécé sorrendben közölték.
A szavazással kapcsolatos saját értékelésünk a következő volt:
“Az MSZMP KB tagjainak népszerűségét vizsgáló kérdőívek kiértékelése során az urnában talált 228 szavazólap közül 47-et értékelhetetlennek, illetve érvénytelennek minősítettünk. Ezek szerint 181 kérdőívet értékeltünk ki. A magas számú értékelhetetlen kérdőív arra utal, hogy nem pontos instrukciókat adtunk a lapok kitöltéséhez.
Rendkívül sajnálatosnak tartjuk, hogy a lista nem volt teljes, Kovács Jenő neve nem szerepelt a KB tagok névsorában.
A 181 értékelt szavazat alapján nem csupán a reformköri mozgalom véleményét nem tudtuk felmérni, de még a jelenlévők álláspontja sem tükröződik, hiszen az csupán a regisztrált delegátusok mintegy 50%-át teszi ki.
Meg lehetett állapítani azonban, hogy az alábbi elvtársak a legnépszerűbbek a szavazók körében:
Berend T. Iván, Csáki Csaba, Horn Gyula, Németh Miklós, Nyers Rezső, Ormos Mária, Pozsgay Imre, Szűrös Mátyás, Tőkei Ferenc, Vastagh Pál.”[54]
Úgy vélem, hogy e szavazással kapcsolatos értékelésünk nem volt kellően kritikus: sem a szervezési balfogásainkat nem minősítettük a szükséges önkritikával, sem a tanácskozáson résztvevő küldöttek szavazáshoz való hozzáállását nem illettük bírálattal, holott az is súlyosan elítélendő volt. Értékelésünkből az sem derült ki, hogy a szavazás során hány olyan szavazat volt, és e szavazatok kiket neveztek meg, akiket új tagként szívesen látnának a KB-ban. Ezek a fogyatékosságok számomra együttesen azt mutatják, hogy sem a szervezők, sem a küldöttek jelentős hányada nem értette meg a szavazás jelentőségét, továbbá feltételezhető, hogy a tanácskozás résztvevőinek a kérdésben foglaltakról nem volt véleménye, vagy bizonytalan véleményükkel nem mertek előállni; bármi is volt az oka e gyászos eredménynek, ez a kudarc a reformköri mozgalmat nem pozitív oldaláról mutatta be.
Akik miatt fel kellett volna nőni e szavazáshoz, azok jobban megértették ennek jelentőségét. Az MSZMP Központi Bizottsága 1989. szeptember 1-jén ülésezett; ezen az ülésen Kovács László - a Bányász Szakszervezet főtitkára - és Berecz János szólt elmarasztalólag erről a szavazásról. Az utóbbi kijelentette: “(...) teljes mértékig elfogadhatatlan, és a Központi Bizottságnak vissza is kellene utasítani, hogy mintegy 20 ezer reformkörös 450 képviselője holnap minősíteni akarja a Központi Bizottságot. Én írásban megadom, hogy az én minősítésem milyen lesz, (...)”[55]
* * *
Láttuk, az Előkészítő Bizottság augusztus 26-i ülésen született az a döntés, hogy a reformkörök II. országos budapesti tanácskozásán létre kell hozni a mozgalom Országos Koordinációs Tanácsát. Ezt az időpontot azért is kell újra és újra nyomatékosan hangsúlyozni, mert nem egyszer vissza kellett utasítanom azokat a hamisításokat, amelyek a mozgalom irányító szervének a születésével kapcsolatban megfogalmazódtak, mind a Rendszerváltók a baloldalon c. kiadványban, mind H.O’. Neil hivatkozott könyvében.
Azt is el kell mondanom, hogy Országos Koordinációs Tanács tagjainak a kiválasztása Budapest és Vidék esetében nem egyforma módon történt; míg Budapesten szavazással, választás útján született meg, hogy a Tanácsban kik képviselik a fővárosi reformköröket, addig a vidéki tagok delegálással kerültek a Tanácsba, neveiket szeptember 3-án jelentették be.[56a] Azt is előre kell bocsátanom, hogy a Tanács feladata, kompetenciája sem lett kellően tisztázva. Az augusztus 26-i döntéskor ugyan volt vita erről a kérdésről, a koordinációs és a képviseleti feladatok állítódtak szembe egymással, s akkor úgy tűnt, hogy a Tanács feladataként a koordinációt fogadták el; a későbbiek során azonban másként alakultak a dolgok.
Ha a Tanács valóban csak koordinálta volna a reformköri mozgalom tevékenységét, akkor a Tanács tagjainak fővárosi és vidéki számaránya nem okozott volna semmi problémát, de ahogy az mind határozottabban képviseleti funkcióra is igényt tartott - amelyre ugyan senkitől nem kapott felhatalmazást -, úgy ez a megosztás mind igazságtalanabbá vált, hisz a budapesti reformkörök szerepe, jelentősége jóval nagyobb volt annál, mint ami a Tanács összetételében kifejezésre jutott. Mi, budapestiek elkövettük azt a hibát, hogy nem tisztáztuk időben ezeket a kérdéseket és elfogadtuk a Vidék - láttuk, Lovászi József javasolta ezt a számarányt - igazságtalan javaslatát.
Szombaton, az ebédszünetben választottuk meg az Országos Koordinációs Tanács budapesti tagjait; hat főnél többen kerültünk a szavazólapra s közülünk a következők lettek megválasztva: Ágh Attila, Kerekes György, Monostori Ildikó, Szántó György, Szécsényi Tibor, Vass Csaba. (A választáson “majdnem” holtverseny alakult ki Monostori Ildikó és Vajda János között; végül - talán a szebbik nem képviseletének a biztosítása miatt is - Monostori Ildikót nevezték meg befutónak.)
E választásnak a Budapesti Reformkört érintő vonatkozása a következő: ha összehasonlítjuk ezt a szavazást a Körben a kongresszusi küldötthelyekért lezajlott szavazással, akkor azt látjuk egyfelől, hogy az akkori szavazáson Monostori Ildikó mindössze egy szavazatot kapott, Vajda János egyet sem; másfelől azt, hogy az a Szabó Zoltán, aki a kongresszusi küldöttválasztási szavazáson a második helyet érte el, azt az Országos Koordinációs Tanácsba nem választották be. Ebből azt hiszem levonhatom azt a következtetést, hogy a Országos Koordinációs Tanácsba került képviselők nem fejezték ki megfelelően a Budapesti Reformkör tagságának álláspontját; ezért, ha a budapestiek is delegálással választották volna ki a Tanácsba kerülő tagjaikat, akkor minden bizonnyal más eredmények születtek volna. A szavazás ilyen eredményének az volt az oka, hogy a budapesti reformkörök képviselői között (esetleg a szavazásban résztvevő nem reformköri tagok között) - ellentétben a Budapesti Reformkörrel - többségben voltak a reformszocialista törekvésűek és ezért nem választották meg a radikális Szabó Zoltánt a Koordinációs Tanács tagjának.
Az Országos Koordinációs Tanács szeptember 3-i megalakulása ellentmondásos módon érintette a Budapesti Reformkör tevékenységét. A Tanács léte egyrészt növelte a reformköri mozgalom tekintélyét, ami magában hordta autonómiája növekedésének a lehetőségét, mindez a Budapesti Reformkör számára is pozitív folyamattá válhatott volna; másrészt - mivel a Koordinációs Tanácsban döntően a reformszocialista szárny képviselői voltak jelen, ezért - azzal, hogy a Tanács nem élt megfelelően legitimitásából származó lehetőségeivel, és így nemcsak nem tette egyértelműen és határozottan nyilvánvalóvá a reformköri mozgalom önállóságát, hanem mindinkább alárendelte azt a pártvezetésben lévő reformerek (Nyers Rezső, Pozsgay Imre) törekvéseinek, ami majd a kongresszuson vált egyértelművé és vezetett el a mozgalom kudarcához, Körünk számára negatív következményekkel járt. Az Országos Koordinációs Tanács ezen irányvonala ily módon keresztezte a Budapesti Reformkör törekvéseit, nagymértékben szűkítette mozgásterét; ebben a folyamatban végül is nemcsak a mozgalom autonómiája veszett el, hanem a Budapesti Reformkör tevékenysége is olyan akadályokba ütközött, melyeket nem tudott átlépni. Ebben a helyzetben vált nyilvánvalóvá, hogy a Tanácsban lévő, nem jelentőségünknek megfelelő budapesti képviselet, ezzel különösen a Budapesti Reformkör súlytalanná váló képviselete, milyen jóvátehetetlen hibák forrásává válhat.
Bármennyire paradoxonnak tűnik is megkockáztatom azt az állítást, hogy az őszi budapesti tanácskozás, az általa elfogadott állásfoglalások és az ekkor létrejött Országos Koordinációs Tanács volt az a cezúra, ameddig a reformköri mozgalmat egy felfelé ívelő szakasz jellemezte, majd a Tanács megalakulása után - az autonómia általa vezérelt fokozatos feladása és az elvtelen kompromisszumok megkötése következtében - a mozgalom elindult az önfelszámolódás irányába, ami hamarosan be is következett.
* * *
A szombati nap a szekcióülések napja is volt. Ezekről az ülésekről azonban csak vita-összegzések, emlékeztetők maradtak, ezért megközelítő részletességgel sem tudom rekonstruálni a szekcióviták menetét. Azt azonban tudjuk, hogy a szekcióülések előkészítése, majd az üléseken lévő vita nagyon egyenetlen volt, ezért az elkészült összefoglalók is különböző színvonalúak voltak.
Az első hiányosságok mindjárt az elején, a szekcióelnökök felkérése során mutatkoztak meg. Az Előkészítő Bizottság nem mérte fel körültekintően, hogy kiket kellene - akik el is vállalják - felkérni a szekcióelnöki tisztre; majd a javaslatba került jelöltek többségét Vass Csaba és Kerekes György kérte fel a feladat vállalására. A második hiba ezen a szinten következett be, mert nem tisztázódott kellő egyértelműséggel, hogy a kiszemeltek valóban vállalják-e az elnökséget, vagy sem? Csak így következhetett be az az eset is, amelyet példaként elmondok.
A Kultúra szekcióban a kiszemelt elnök Gazsó Ferenc volt. Vass Csaba az Előkészítő Bizottság augusztus 26-i ülésén közölte, hogy Gazsó Ferenc elvállalta az elnöklést. Szombat reggel - amikor az Előkészítő Bizottság tagjai megállapodtak abban, hogy ki melyik szekcióba megy és a Kultúra szekció nekem jutott - tudtam meg, hogy Gazsó Ferenc nem vállalja az elnöklést, és helyette Pálfy G. István fog elnökölni. A Kultúra szekció vitáján megjelent 32 fő, de nem jelent meg Pálfy G. István; vártunk rá vagy 20-30 percet és mivel nem tudtuk mi van vele, a tagság engem kért fel a vita vezetésére. (Pálfy a későbbiek során megérkezett és részt vett a szekció vitájában.) Sajnos nemcsak a Kultúra szekcióban jártunk így; Gombár Csaba és más kiszemeltek sem vállalták az elnöklést.
Az esti plenáris ülésen - amelyen Brúszel László és Kerényi György elnököltek - számoltak be a szekcióelnökök a szekcióik vitáiról. Mielőtt e beszámolókról szót ejtenék el kell mondanom, hogy ezen az ülésen olvasták fel Horn Gyula tanácskozáshoz intézett levelét. A kontraszt kedvéért említem meg, hogy e napon tartotta a Münnich Ferenc Társaság első országos közgyűlését, amelyhez Grósz Károly intézett levelet és ebben kifejezésre juttatta, hogy teljes mértékben azonosul a Társaság azon szellemiségével, amely az ország jövőjét és a szocializmus megújítását egymástól elszakíthatatlan folyamatként értelmezi.[56b]
Visszatérve az esti plenáris üléshez, azon több elnök csak szóban ismertette szekciója vitáját, illetve állásfoglalását; mások rögtönzött írásos anyagokat olvastak fel és csak néhány szekció összefoglalója került végleges formájában a plenáris ülés elé. Másnap, a vasárnap délelőtti plenáris ülésen - amelyen Vári László és Novák Zoltán elnököltek - folytatódott a szekciók összefoglalóiról való vita - ekkor elég sok szó esett a modellváltás-rendszerváltás problémájáról -, de az idő nagy részét az ekkor már kézbe kapott szervezeti szabályzat tervezet vitája foglalta le, melynek során igyekeztünk definiálni az új párt kapcsolatát az MSZMP-hez.
A szekció-összefoglalók többsége a két plenáris ülés után, csak vasárnap délután, még inkább este nyerte el végső formáját. Ezt a munkát azonban nem lehet úgy interpretálni, ahogy ezt a Népszabadság tette, amikor azt írta, hogy e szekció-viták “legvégső változata lett az a reformköri platform, amelynek vitájára a tanácskozás második napján, a nagygyűlés után került sor.”[57] A nagygyűlés után ugyanis nem került sor semmiféle platform vitára, hanem csak a szekciókban elfogadott állásfoglalások összegzésére, ezek leírására, stilizálására.
Az elmondottak miatt nem tudom határozottan és egyértelműen megmondani, hogy a két plenáris ülés elfogadta-e, vagy csak tudomásul vette a szekció elnökök beszámolóit.
Ezek az összefoglalók - melyek tartalmi kérdéseire hamarosan kitérek - különböző hiányosságaik ellenére is többségében hű képet adnak a reformköri mozgalom törekvéseiről; megmutatják azt, hogy ez a mozgalom nem volt egységes, jelentős többség a modellváltás következtében létrejövő demokratikus szocializmus pártján állt, de ugyanakkor volt egy kisebbség, amely a rendszerváltás útján látta a kiutat az ország válságából.
* * *
Az MSZMP négytagú elnökségéből hárman részt vettek és fel is szólaltak a tanácskozáson; Németh Miklós a szombat esti közös vacsorán mondott pohárköszöntőt, Nyers Rezső és Pozsgay Imre a vasárnapi nagygyűlésen mondtak beszédet.
Ezek a beszédek több helyen is publikálásra kerültek[58], ezért sem kívánom őket részletesen ismertetni, hanem az elmondottakból csak néhány témát emelnék ki: a szónokok reformköri mozgalomhoz mondott viszonyulásukat, a modellváltás-rendszerváltás kérdéskörével kapcsolatos álláspontjukat és az MSZMP megújításával kapcsolatos elképzeléseiket érinteném.
Valamelyes kivételt Németh Miklós kapcsán kell tennem, aki pohárköszöntőjében részletesen szólt a kormányzati munkáról is. A reformköri mozgalommal kapcsolatban ő nem próbálta megkölteni a mozgalomhoz való viszonyát; megköszönte az eddigi meghívásokat a mozgalom rendezvényeire, elfoglaltságával indokolta, hogy ezekre mindeddig nem tudott eljönni, kijelentette, hogy azokhoz akar tartozni, akik a radikális reformok mellett kötelezték el magukat.
Ezeket a radikális reformokat radikális modellváltásnak nevezte, amely azért is paradoxon, mert kormányfői tevékenysége messze túlment a modellváltás keretén; nem alaptalanul nevezték a Németh-kormányt a rendszerváltás első kormányának. Ezt a magatartását nem tudom mással, mint azon megfontolásával magyarázni, hogy nem beszélni kell a rendszerváltásról - mert ennek emlegetése a pártban sokakat ellenállásra késztet, továbbá a Grósszal kötött kompromisszum sem tette lehetővé a rendszerváltás nyílt vállalását -, hanem cselekedni kell megvalósulásáért.
Legtöbbet a gyökeresen megújuló, új párt létrehozásának a feladataival foglalkozott; nyilván azért is tette ezt, mert úgy vélte, hogy a reformköri mozgalomnak e téren van történelmi felelőssége. Előadta, hogy az MSZMP-nek “(...) át kell alakulnia programjában, át kell alakulnia szervezetében, működési rendjében és (...) vezetésében is.”[59] Hangsúlyozta, hogy az MSZMP-ben lévő “sokszínűséget” nem lehet kompromisszumokkal feloldani; akik nem akarják a radikális reformokat, azokat engednünk kell a pártból “kulturált módon” távozni, más pártokat alakítani. Ez a véleménye szemben állt a Grósz-Nyers-vonal azon törekvésével, hogy csak a két “véglettől” kell megszabadulni és a párt döntő többségét egyben kell tartani; a modellváltás kapcsán is két “markáns vonalról” beszélt: az egyik radikálisan szakítani akar az eddigi modellel, míg a másik “a reformokat az eddigi módon, (...) itt-ott kommunista módon akarja és kívánja végrehajtani.” Ezzel Németh pohárköszöntőjében - ugyan bátortalanul, de - a szavak szintjén is el akart határolódni a Grósz-Nyers képviselte irányvonaltól.
A kormányzati munka kapcsán arról szólt, hogy a kormány a nemzet kormánya; az nem egy párt kötelező döntéseit hajtja végre, hanem a súlyos gazdasági helyzetben lévő ország válsághelyzetének a megoldásán, az adósságállomány csökkentésén, a rossz gazdasági struktúra szerkezetváltással való megszüntetésén dolgozik. Mindezt a reformköri mozgalom iránti bizalommal, azzal a meggyőződéssel mondta el, hogy a Kormány számít a reformköri mozgalom támogatására, azt a párton belüli tömegbázisának tekinti.
Nyers Rezső a reformköri mozgalommal kapcsolatos távolságtartását annak hangsúlyozásával fejezte ki, hogy ő az MSZMP elnökeként a 740 ezer párttagot, a pártban lévő áramlatokat képviseli, de ugyanakkor reformernek tartja magát. Ez utóbbinak a kimondása azt a véleményét is jelezte - ellentétben Pozsgay Imre e tanácskozáson előadott álláspontjával -, hogy az MSZMP-ben különböző reformerők vannak.
A modellváltás-rendszerváltás vitához legrészletesebben és álláspontját egyértelművé téve, Nyers Rezső szólt hozzá. Elmondta: “Én a modellváltással értek egyet. De a modellváltás a gazdasági rendszer és a politikai rendszer gyökeres reformját, megváltoztatását jelenti (...) Az államszocializmus és a demokratikus szocializmus formációelméletileg nem tisztázott képlet még. Biztos, hogy nem kapitalizmus ez a szó eredeti és pontos értelmében és biztos, hogy nem szocializmus - a marxi értelemben sem, (...) a modellváltást tartom a legjobb megfogalmazásnak, elismerve, hogy egészen pontosan ez sem tudja kifejezni a valóságot.”[60]
Nyers tehát úgy véli, hogy a fennálló rendszer a modellváltás keretében megreformálható; más oldalról is megerősíti ezen véleményét, amikor azt mondja, hogy a modellváltás nem eredményezheti “a polgári liberalizmus eszméinek az igazsága mellett” (azaz a kapitalizmus mellett) való kiállást, mert egy olyan demokratikus szocializmust kell kitűzni, amely visszavezethet “a szocializmus igaz útjára.”[61] Hogy mi a demokratikus szocializmusnak ez az igaz útja, azt nem tudjuk, de azt igen, hogy nem a kapitalizmus kereteiben képzeli el Nyers ezt megvalósíthatónak. Ezért Nyers kétféle irányban is elhatárolódik: “Látnunk kell, hogy itt, ebben az országban két visszarendeződés veszélye van. Az egyik a párton belül, a másik a magyar társadalomban, ahol a haladásellenes erők is szerveződőben vannak.”[62]
Az új párt létrehozásával kapcsolatban Nyers az MSZMP-vel való kontinuitást hangsúlyozta: az új párt örököse lesz az MSZMP haladó törekvéseinek, ezért “az MSZMP-ből kell reformpártot, reformszocialista pártot kialakítani.”[63] Nyers ezt úgy képzelte el, hogy meg kell szabadulni a párt “szélsőségeitől” (Grósszal szólva a Marxista Egységplatformtól és a Budapesti Reformkörtől) és a megmaradt áramlatok szövetségén alapuló egységes pártot kell létrehozni.
A három elnökségi tag megnyilatkozása közül Pozsgay Imréé volt a legellentmondásosabb. Azzal kezdte beszédét, hogy itt van a “színvallások” ideje s ez alatt a reformköri mozgalomhoz való viszonyának a meghatározását értette. Az ezzel kapcsolatos gondolataiban több finom csúsztatás és ebből születő hamis állítás volt: mindenekelőtt a párton belüli reformmozgalomnak és a reformköri mozgalomnak az egymásba mosása, majd az utóbbinak az előbbi alá rendelése. Ez tette számára lehetővé, hogy e két törekvéshez való viszonyának a meghatározásakor az igaz és hamis állítások egybefogása során a hamis állításait is igaznak próbálja beállítani.
Miről is volt szó? Pozsgay a következőket mondta: “(...) én ezt a színvallást és megítéltetést szeretném vállalni - elsősorban ebben a körben. Azért mert kezdettől fogva nem csak meleg szívvel, hanem ahol lehetséges volt s korlátozottan rendelkezésemre álló szellemi eszközeim azt lehetővé tették - én úgy éreztem - részt vettem ennek a reformmozgalomnak az egészében, s újabban a reformkörök mozgalmában is.”[64]
Az itt elmondottakból igaz, hogy Pozsgay Imre az 1956 utáni reformmozgalomban - különböző mértékben - részt vett, de az egyáltalán nem igaz, hogy “újabban a reformkörök mozgalmában is.” Itt a csúsztatás ott van, hogy miután Pozsgay a reformmozgalom egészében állítja részvételét - és mivel a reformköri mozgalom része a reformmozgalomnak -, ezért nem tűnik durva hamisításnak az, hogy a reformköri mozgalomban is résztvevőnek állítja magát. Holott már többször bemutattam - legutóbb Lovászi József köszöntőjének idézésével -, hogy a pártvezetés reformerei (így Pozsgay sem) nem kerültek együttműködő, közösen vállalt szövetséges kapcsolatba a reformköri mozgalommal.
A magyar sajtó Pozsgay csúsztatását tovább tudta fokozni és a Népszabadság már így tudósított: “Pozsgay Imre vállalja a megítéltetést ebben a körben, s nemcsak azért, mert kezdettől fogva meleg szívvel és aktív részvétellel kísérte a reformkörök mozgalmát.”[65] Itt Pozsgay már kezdettől fogva aktív résztvevője a reformköri mozgalomnak!
A Két Hét 1989. szeptemberi, az országos tanácskozásról tudósító száma, ezt a hamis beállítást még ennél is tovább tudta fokozni: Pozsgay “Bevezetőjében említette, hogy lehetőségei szerint támogatta - és maga is részt vett - a reformköri mozgalom szervezésében, s magában a mozgalomban is.”[66] Itt tehát már arról értesülünk, hogy Pozsgay Imre a reformköri mozgalom egyik szervezője volt!
Nem véletlen, hogy a magyar sajtó így mutatta be Pozsgay Imre “színvallását”; Pozsgay Imre csúsztatásait így értették a tudósítók. Pozsgay nem panaszkodhat rájuk, ő akarta, hogy így értsék!
Pozsgay másik - a reformköri mozgalomra még dehonesztálóbb - állítása a párton belüli reformmozgalom és a reformköri mozgalom összemosásából származó csúsztatása a következő volt: a párt 1953 óta hordozza “azokat a reformerőket, amely mögött most, úgy hiszem ez az új reformmozgalom is felsorakozik.”[67]
Pozsgay itt idézett állítása a reformköri mozgalom lényegének a félremagyarázását jelenti; míg az általa említett “reformerők” a párt vezetésében voltak jelen, addig a reformköri mozgalom - a párt történetében először - tömegmozgalomként született meg. Ez a tömegmozgalom - a kisebbsége mindenképpen - nem akart a pártvezetés reformerei “mögött felsorakozni”, még kevésbé akarta a pártvezetés reformereinek a sakktábláján a parasztfigura szerepét eljátszani, hanem - mint a Budapesti Reformkör platformja, vagy a június 23-24-i KB-ülés általunk adott értékelése is mutatta - önálló, autonóm szerepre tört; a pártban önálló frakcióként létre akarta hozni az MSZMP reformszárnyát, el akarta foglalni a pártot és legfeljebb a pártvezetésben lévő reformerek mellé akart felsorakozni, ha ezek a reformerek (így Pozsgay Imre is) elfogadták volna a vele való szövetséget.
Igaz, el kell ismernem, hogy a reformköri mozgalom képviselőinek csak a radikális kisebbsége gondolkodott így; a többség valahol a Pozsgay Imre által vázolt és a Budapesti Reformkör által képviselt közbülső álláspontra helyezkedett: meg akarta hódítani a pártot, vállalta volna vezetőinek a reformereket (köztük Pozsgay Imrét), de azok - a pártvezetésben folyó pozícióharcokhoz szocializálódva - nem tudtak mit kezdeni e tömegmozgalommal, nem mertek az élére állni azért sem, mert politikai céljaikat, egyéni ambícióikat a pártvezetésben lévő pozícióikkal sikeresebben vélték megvalósíthatónak. Majd a reformköri mozgalom bizonyos sikerei után, ahogy ezt Pozsgay Imre a szeptemberi tanácskozáson is tette, megpróbálták ezeknek a sikereknek a szelét a maguk vitorlájába fogni. A reformköri mozgalom reformszocialista többségi irányzata később a pártkongresszuson szemléltető oktatást kapott, hogy mit is jelent ezen reformerők mögött felsorakozni: kongresszusi küldötteink passzív szemlélőivé váltak a pártvezetés e reformerei hatalmi alkudozásainak.
Az ország és a baloldali mozgalom érdeke azt kívánta volna, hogy 1989-ben a rendszerváltás elfogadása alapján szövetség jöjjön létre a reformköri mozgalom, a reformértelmiségi elit és a pártvezetés reformerei között; azért, hogy ez nem jött létre ugyan minden osztag valamilyen mértékig felelős, de elsősorban Nyers Rezsőt, Pozsgay Imrét, Németh Miklóst terheli a felelősség. E tragikus vétség következményei hamarosan jelentkeztek a párt soron következő kongresszusán, a négyigenes népszavazáson, majd az 1990-es tavaszi választáson.
Visszatérve Pozsgay előadásához azt kell mondanom, hogy a modellváltás-rendszerváltás vitához is zavaros kétértelműséggel kapcsolódott. Nem vállalta azt, hogy a vitában a véleményét kifejtse, hanem egy többszörösen bővített mondat keretében mind a rendszerváltást, mind a modellváltást egyaránt elfogadta.
E hosszú mondatban arról beszélt, hogy az MSZMP a nemzeti gondolatot, a népi gondolatot, a szocialista gondolatot, az elesettekért való felelősséget egyaránt magáévá tette, mert “nem egyszerűen elitváltásban gondolkodik, hanem rendszerváltásban - a modellváltásnak azon értelmében, ahogy itt a reformkörök fogalmaztak.”[68]
Pozsgay itt azt a formállogikai hibát, hogy ugyanazon vonatkozásban két egymást kölcsönösen kizáró fogalmat (helyesebben azok tartalmát) egyaránt elfogadja, azzal akarja kikerülni, hogy míg a rendszerváltást minden megszorítás nélkül felvállalja, addig a modellváltást azzal a megszorítással, azaz abban az értelemben fogadja el, ahogy ezt a reformkörök megfogalmazták. Pozsgay számára az egérút itt az, hogy feltételezte, hogy sem a hallgatói, sem a későbbi olvasói nem tudják, hogy a reformkörök hogyan értelmezték a modellváltás fogalmát. Néhány oldallal később én foglalkozni fogok ezzel a kérdéssel, ezért most csak megelőlegezem a végeredményt: a reformkörök a modellváltás alatt azt a forradalmi változást (amelyet a Vass-albizottság anyaga és a 3. szekció vitája rendszerváltásnak nevez) vagy olyan reformokat (többi szekció, melyek a modellváltás álláspontját vallották) értettek, melyek az államszocializmust olyan demokratikus szocializmussá változtatják, melynek társadalmi rendszere a közösségi tulajdon különböző formáinak a dominanciáján alapuló szociális piacgazdaság; az így létrejött társadalom tehát nem polgári-, nem kapitalista társadalom.
Mivel a rendszerváltás fogalma ekkor az államszocializmusból a kapitalista társadalomba való átmenet számára volt lefoglalva (bár ezzel ellentétben helytelenül a reformköri mozgalomban a Vass-albizottság anyaga és a 3. szekció ezt a fogalmat a modellváltás értelmében használta), és Pozsgay Imrének is ezt így kellett használnia, ezért az itt elmondottak fényében, ha megfogalmazom, hogy mit mondott Pozsgay Imre, akkor azt kell írnom: ő azt mondta, hogy az MSZMP “rendszerváltásban-modellváltásban” gondolkodik, azaz elfogadja az államszocializmus kapitalizmussal való felváltását éppúgy, mint az antikapitalista demokratikus szocializmust, holott ezek a fogalmak valóságos tartalmuk alapján kizárják egymást; így eljutottunk ahhoz a formállogikai hibához, melyet Pozsgay ködösítésével el akart mismásolni.
Miért volt szüksége Pozsgaynak erre a ködösítésre? Ennek nagyon egyszerű politikai oka volt: mivel a köztársasági elnöki poszt megszerzése érdekében több vasat is a tűzben tartott, Pozsgaynak vigyáznia kellett arra, hogy megnyilatkozásaival minden (ellenérdekű) felet kielégítsen, és ez nem ment másként, mint ilyen nyelvi-logikai bűvészmutatványokkal.
Ez a zavaros határozatlanság folytatódik az új párt lényegének általa való kifejtésében is. Pozsgay úgy vélekedik, hogy ennek érdekében tisztázni kell a kompromisszumok határát, amely - szerinte - a világnézetek határán van. De Pozsgay ezt nem gondolhatta komolyan, hisz ebben az esetben az új pártnak nem lehetnek egyszerre pl. vallásos és ateista tagjai. Ezt a hamis állítását tovább ködösíti azzal a hasonlatával, hogy nincs a párton belül kiegyezési lehetőség azok között, “akik szerint a Föld lapos korong és a világegyetem közepében áll, és azok között, akik úgy vélik, hogy a Föld gömbölyű és forog saját tengelye meg a Nap körül. Itt egy kopernikuszi fordulatra van szükség.”[69]
Pozsgay előadásában csak éppen a lényeget nem mondja meg, azt tudniillik, hogy az új párt létrehozásában mi is lenne ez a “kopernikuszi fordulat”? Hasonlata ugyanis annyira a meghatározatlan tárgyiasság világába tartozik, hogy mindenki azt értett alatta, amit éppen akart.
Mi lehet az oka Pozsgay Imre “gondolati bukdácsolásának”? Nem hiszem, hogy nem készült fel előzetesen elmondandó beszédére és a rögtönzés eredményezte ezeket a gondolati kisiklásokat. Sokkal inkább az lehetett az ok, hogy Pozsgay a lehetetlenre vállalkozott: nem akarta kártyáit kiteríteni mivel egyszerre több vasat is a tűzben tartott; ezért taktikázásra kényszerült, melynek során a tényleges politikai céljainak elérésére választott különböző, sokszor egymásnak ellentmondó útjait takargatnia kellett, ezért volt szüksége gondolati bűvészmutatványaira, melyeket csak logikai buktatókkal, ködösítésekkel, zavaros hasonlatokkal próbálhatott elfogadhatóvá tenni.
III. A tanácskozás platformtervezete és a szekciók összefoglalói
Vass Csaba albizottsága két platformtervezetet készített el. Az első, 1989. szeptember 1-i dátummal az “Időközi jelentés a platformegyeztetésről” címet viseli; a második, “Jelentés a platformegyeztetésről”, szeptember 2-án kelt.
A két anyag között nincs érdemi különbség; a második anyag nem jelentős mennyiséggel bővebb, illetve kisebb szerkezeti változáson - benne néhány kisebb rész átcsoportosításra került - esett át.
A két anyag összehasonlítása, továbbá a második anyag szeptember 2-i dátumozása egyértelműen azt mutatja, hogy a Vass-albizottság anyaga a budapesti tanácskozás előtt készült (bár nem készült el augusztus 30-ra, 31-re - ahogy ezt Vass ígérte az augusztus 26-i ülésen -, ami lehetővé tette volna, hogy az érdeklődők a tanácskozás előtt megismerjék) és nem tartalmaz olyan részeket, melyek a budapesti tanácskozás vitáinak a figyelembevételével kerültek volna bele. Tehát - ami várható volt - a “platformszintű bizottságnak” nem sikerült integrálnia a szekciókban elhangzottakat. Ennek ellenére, ha egyik-másik szekcióösszefoglaló és a Vass-albizottság anyaga között közelebbi hasonlóságot tapasztalunk, annak az előzetes összehangolás az oka, amely mögött azonos személyek találhatóak. (Ugyanaz a személy a Vass - albizottság tagja és szekcióelnök.)
Azt nem tudjuk, hogy a tervezet mikor került sokszorosításra; az biztos, hogy a szeptember 3-i plenáris ülés előtt ez nem történt meg, mert a tanácskozás résztvevőinek az anyag nem lett kiosztva, így a küldöttek azt nem ismerhették meg és ennek folytán nem szavazhattak róla.
A korabeli sajtó azzal kapcsolatban, hogy a budapesti tanácskozás miért nem alkotta meg a reformköri mozgalom platformját, két magyarázattal is szolgált. Ezek a magyarázatok leképezték a mozgalom platformmal kapcsolatos többségi és kisebbségi álláspontját.
A Figyelő 1989. szeptember 7-i számában - többek között - a tanácskozásról a következőket olvashatjuk:
“Sőt elvetették azt a javaslatot is, hogy a reformkörök a Pozsgay-féle bizottság “Történeti utunk tanulságai” és “Az MSZMP programnyilatkozata” című dokumentumtervezetével szemben alternatív platformot állítsanak. Holott a reformköri mozgalomnak egy önálló platform kidolgozása kezdettől egyik célja volt. Az érvelés szerint a KB által kiadott vitaanyagok részben tartalmazzák a reformkörök gondolatait, emellett egy önálló platform szakítási szándékot sejtetne, s nehezítené a reformerek összefogását. Így csak kiegészítő megjegyzések megfogalmazására törekedtek.”[70]
Ez a magyarázat a mozgalom többségének az álláspontját fogalmazta meg, amely először egyértelműen az Előkészítő Bizottság augusztus 26-i ülésén került kimondásra, majd ugyanezen az ülésen a Hajós-i nyilatkozat elfogadásával került megerősítésre. Ezt a döntést Géczi József a Délmagyarország augusztus 25-i számában, tehát előző nap, már megelőlegezte, azt mondta: “Csak a program mentén, nem válnak szét a párt haladó és konzervatív erői.” Tehát Géczi ezzel már az ülés előtt csökkenteni akarta a mozgalom önálló platformjának a jelentőségét, csak azt felejtette el előadni, hogy csak akkor nem válnak el, ha a programok között nincs különbség.
A sajtó más magyarázattal is szolgált. A Magyar Nemzet 1989. szeptember 4-i száma - Vass Csaba interpretálásában - a következőkről tudósított:
“Nem könnyen értelmezhető kompromisszum született az MSZMP-reformkörök és szervezetek oly régen és olyannyira hőn áhított platformjának ügyében is. A mozgalom célját, eszmeiségét választóvízként megjelenítő dokumentumot a plenáris ülés nem vitatta meg, ezért szavazásra, elfogadásra sem tehette fel. Az eszmecserén elhangzottak szerint ennek egyik legfőbb oka az volt, hogy a küldöttek a javaslatot nem kapták meg időben. Nem kaphatták meg, mert a dokumentum-előkészítő bizottság vezetőjének, Vass Csabának az elmondása szerint - a sokszorosításra előzetesen az MSZMP Budapesti Bizottságára elküldött anyag szőrén-szálán eltűnt.
Így aztán kompromisszumokkal, részdokumentumok kiadásában hozott egyetértő döntésekkel zárult a mozgalom újabb kétnapos tanácskozása.”[71]
Vass Csabának ez az érvelése csak részigazságot tartalmazott, a kisebbség utóvédharcát az önálló platform érdekében. A többségi vélemény miatt, ha időben kézbe is került volna a platformjavaslat, minden bizonnyal akkor sem került volna elfogadásra. Vass Csaba azon közlésével kapcsolatban pedig, hogy az anyag a Budapesti Pártbizottságon eltűnt, ma már nem lehet mit kezdeni; az azonban nyilvánvaló, ha ez a platform-javaslat végső formáját szeptember 2-án nyerte el, akkor kb. 500 példányban való sokszorosítását a következő napra, úgysem lehetett volna megoldani. Így teljesen mindegy, hogy az anyag elveszett-e, vagy nem veszett el, de az is nagyon valószínű, hogy az is mindegy volt, lesokszorosították-e időre a javaslatot vagy sem, mert a dolog lényege az volt, hogy a mozgalom hangadóinak reformszocialista többsége elfogadta a Pozsgay-bizottság tervezetét és nem akarta vele szembeállítani a reformköri mozgalom önálló platformját.
A kisebbség utóvédharca ennek ellenére folytatódott és még a tanácskozás idején született egy olyan idétlen kompromisszum, amely jól mutatta a mozgalomban és az Országos Koordinációs Tanácsban lévő lehetetlen állapotokat.
Az Országos Koordinációs Tanács ugyanis a szeptember 3-i plenáris ülésen a következőket fogadtatta el a küldöttekkel:
“A reformkörök és reformalapszervezetek országos tanácskozása kialakította álláspontját az MSZMP KB Pozsgay Imre vezette bizottsága által közzétett dokumentumokról.
Megállapította, hogy történelmi utunk értékelése és a programnyilatkozat-tervezet gondolatiságában, főbb elvi tételeiben pártvitára elfogadható. Merít a reformköri mozgalom eddigi fő törekvéseiből is.
Tanácskozásunk e dokumentumokhoz a tételes megjegyzéseket, kiegészítéseket és módosításokat megteszi és a bizottsághoz eljuttatja. Mindezek alátámasztására, törekvéseink részletesebb megfogalmazására - a bizottság tervezetével elvi összhangban - platformunkat is közreadjuk.
Javasoljuk, hogy a Központi Bizottság, a pártszervezetek és a reformkörök a kongresszusi felkészülés során használják fel és vitassák meg dokumentumainkat.”[72]
Pozsgay Imre a tanácskozás második napján ezt nagy megelégedéssel nyugtázta; nyilatkozatában kijelentette: “- Rendkívül jelentős eredménynek tartom, hogy a résztvevők elfogadták vitaalapnak a programtervezetet. S ez nemcsak eredmény, hanem esélynövelő tényező is.”[73]
Ennek az állásfoglalásnak - ha az Országos Koordinációs Tanács a szekciók vitáit értette az alatt, hogy kialakítottuk álláspontunkat a Pozsgay-bizottság anyagairól -, akkor azt is ki kellett volna mondania, hogy egyes szekciókban lényeges kérdésekben kifejezésre jutott a vele való egyet-nem értés (a Vass-féle “platformszintű bizottságnak” anyagában a történelmi múlt értékelésében, az 5. szekcióban a választási előkészületek feladatait illetően, és a 7. szekcióban a válságkezeléssel kapcsolatban, a 10. szekcióban a kultúrpolitika bírálatában).
Nagyfokú tudatlanság és hamisítás volt az OKT állásfoglalásában annak kijelentése, hogy a Pozsgay-anyagnak a történelmi utunkkal kapcsolatos értékelése pártvitára elfogadható, amikor ezen állásfoglalás által mondott platformunk (azaz a Vass-albizottság anyaga) azzal teljesen ellentétesen értékelte történelmi múltunkat.
A Vass-albizottság platformjavaslatát a tanácskozás nem vitatta meg, így nem is fogadhatta azt el; akkor ki hatalmazta fel az Országos Koordinációs Tanácsot, hogy a tanácskozás által el nem fogadott javaslatot a reformköri mozgalom platformjaként közreadja? Ez a kérdés azért is jogos kérdés, hisz a szegedi tanácskozáson is az történt, hogy mivel a tanácskozás plenáris ülése nem szavazta meg a szekciók által kidolgozott részanyagokat, mint platformot, ezért a kidolgozott anyagok, csak platformjavaslatként léteztek. (Szegeden is megtörténhetett volna, hogy a szekciók részanyagai nem kerülnek a plenáris ülés elé, hanem a szerkesztőbizottság elfogadja és a mozgalom platformjává nyilvánítja azokat. De akkor is az volt a véleményünk, hogy a mozgalom platformját csak a küldöttek összessége hagyhatja jóvá!) Itt kezdődött el az a folyamat, amikor az Országos Koordinációs Tanács képviseleti joggal ruházta fel önmagát, anélkül, hogy erre a mozgalom felhatalmazta volna, és egy olyan fontos kérdésben, mint a mozgalom platformja, döntési jogot kezdett el gyakorolni. Ekkor vált nyilvánvalóvá elkövetett hibánk, hogy Budapest képviseleteként elfogadtuk Lovászi 6 fős javaslatát. Igaz, mindezt ott a szeptember 3-i plenáris ülésen vissza lehetett és kellett volna utasítani, ha a többség így gondolkodott volna; hogy ez nem történt meg, az mutatja a mozgalom helyzetét is, ezért itt is elmondható, hogy olyan vezetésünk volt, amilyet megérdemeltünk.
Idétlen kompromisszumról beszéltem, amely a Pozsgay-bizottság anyagainak, tehát a pártvezetés javaslatainak egyértelmű és határozott elfogadását össze akarta egyeztetni mind a tanácskozás szekcióinak ezen anyagokkal sokban ellentmondó állásfoglalásaival, mind az antidemokratikusan platformunknak nyilvánított Vass-albizottság szintén sok mindenben ellentmondó platformjavaslatával.
Mind a szekciók összefoglalóinak bemutatásakor, mind a Vass-albizottság platform-javaslatának ismertetésekor részletesen tárgyalni fogom az idétlen kompromisszum tartalmi kérdéseit.
Ez azonban még nem volt minden. Az Országos Koordinációs Tanács jogosítványait kiterjesztő és e folyamatban a reformköri mozgalom önállóságát feladó tevékenységét tovább tudta fokozni; 1989. szeptember 9-i ülésén a következőképpen foglalt állást:
“A koordinációs tanács úgy ítéli meg, hogy a Központi Bizottság Pozsgay Imre vezette munkabizottsága által kidolgozott programnyilatkozat-tervezet kapcsán kellene megméretni a különböző, párton belüli platformok üzenetét.”[74]
Ebben az állásfoglalásban nyílt egyértelműséggel lett kimondva a reformszocialista többség hangadóinak az az elhatározása, hogy mértéknek a pártvezetés álláspontját fogadja el, félretéve a reformköri mozgalom különböző legitimitású, és a Pozsgay-bizottság tervezeteinek sokban ellentmondó anyagait. Ez a teljes kapitulációnak a bejelentése és a reformköri mozgalom autonómiájának a teljes feladása volt.
Az Országos Koordinációs Tanácsban lévő radikális kisebbség képviselői kezdtek magukhoz térni és ellentámadásba mentek át. Ennek dokumentálható eseményei Szécsényi Tibor nevéhez fűződnek. Szécsényi szeptember 15-én két anyagot is elkészített az Országos Koordinációs Tanácsban való megvitatásra és elfogadásra[75]; ezen anyagoknak én most csak a platformmal kapcsolatos javaslataira utalok. Szécsényi javasolja a “kikristályosítási pontként szolgáló reformplatform nyilvánosságra hozását”, de e platform jellegét radikális kisebbség álláspontjának megfelelően, a Budapesti Reformkör platformjában kimondottak szellemében javasolja módosítani; ennek igazolására idézem javaslatának 2. pontját:
“2. Elfogadjuk, hogy hazánk politikai és gazdasági szerkezetében rendszerváltásra van szükség: a következő években, évtizedekben társadalmunk - demokratikus többpártrendszerű köztársaságként - az európai jogállamiság klasszikus jellemzőivel fog rendelkezni. Valljuk, hogy valódi pluralizmusra, a különböző tulajdonformák teljes egyenjogúságát biztosító piacgazdaságra van szükség, amelyben egyszerre van jelen a piaci versenyszféra és a nem-profitelven működő szektor. A gazdaságot alá kell rendelni a piac racionális döntéseinek; az elkerülhetetlenül kialakuló szociális konfliktusokat azonban a szociális újratermelés biztonságát megalapozó nem-profitelvű piaci és az azt kiegészítő szociálpolitikai eszközökkel kell megoldani.”[76]
Ezen javaslatok fényében az Országos Koordinációs Tanács maga is érezhette, hogy szeptember 9-i állásfoglalása tarthatatlan és ugyan nem fogadta el Szécsényi javaslatait, de szeptember 16-i ülésén újra foglalkozott a platform kérdésével és újabb állásfoglalást hozott; az ülésről szóló Emlékeztetőben a következő olvasható:
“- Át kell szerkeszteni a reformkörök platformját és azt publikálni kell a sajtóban, valamint a küldöttek körében.
- Szeptember 18-ra Izsák Attila rövid platformot állítson össze.”[77]
A Tanács ezen állásfoglalásával kapcsolatban azt kell mondanom, hogy a budapesti tanácskozásról megjelent kiadványban a Vass-albizottság által készített platform nem lett “átszerkesztve”, csak néhány kisebb, elhanyagolható változáson esett át; továbbá, nem találtam annak nyomát, hogy Izsák Attila összeállította volna a jelzett rövid platformot.
Az Országos Koordinációs Tanács reformköri platformmal kapcsolatos tevékenységét, a fent elmondottak miatt nem túlzás, ha felelőtlen és meggondolatlan kapkodásnak, kudarcnak minősítem. Ez a kudarc hű kifejeződése volt a reformköri mozgalomban lévő belső ellentéteknek, annak, hogy a reformszocialista többség hangadói - elfogadva a Pozsgay-bizottság programnyilatkozat-tervezetét - a pártvezetés reformereinek rendelte alá a mozgalmat, amely ezzel elvesztette önállóságát és lemondott arról, hogy az általa elfogadott értékek, elvek, programok, és ebből fakadó célok vezéreljék.
Az itt elmondottak részletesebb, konkrét tartalmi bemutatásához és ezzel jobb megértéséhez röviden át kell tekinteni mind a Vass-albizottság javaslatát, mind a szekciók összefoglalóit.
* * *
A Vass-albizottság javaslata, a “Jelentés a platformegyeztetésről” két fő részből állt; az első, viszonylag rövid rész: I. Múltunkról; a második rész: II. Platformtervezet.
Az I. Múltunkról c. rész nem törekedett a háború utáni magyar társadalom történetének részletes és elemző bemutatására, hanem csak e társadalmi folyamatok lényegi jellemzőit - nemzetközi összefüggéseivel együtt - akarta megragadni. Vonatkozik ez a szerzők párttal kapcsolatos vélekedésére is.
Az írás abból indult ki, hogy az 1945-1947 közötti forradalmi változásokat elfojtotta a szovjet típusú ellenforradalom, amely egyúttal modernizációs zsákutca is volt.
Ezek után az anyag előadta, hogy a 40 évig létező rendszer nem tekinthető szocialista formációnak, ezért megváltoztatásához és egy demokratikus szocialista rendszer létrehozásához forradalomra, azaz rendszerváltásra van szükség. Ez a rendszerváltás-koncepció tartalmilag teljesen azonos volt a pártvezetés és a reformszocialista többség által is vallott modellváltás alatt értett koncepcióval, mivel mindkettő feladata egy antikapitalista demokratikus szocializmus megteremtése volt.
Az elmúlt 40 év hatalmi jellegét úgy jellemezték, hogy a külső, szovjet erőszakkal az ország nyakára ültetett hatalmi elit “politikai magántulajdonaként” birtokolta az ország javait, az elnyomás és a kizsákmányolás intézményeivé “a politikai iparművek” váltak. A párt ennek az elnyomásnak és kizsákmányolásnak volt a fedőszerve.
A történeti rész tagolása a következő volt:
“- 1948-1951: a sztálini ellenforradalom nyitánya Magyarországon.
 - 1953-1956: az első kísérlet a rendszer módosítására.
 - 1962-1972: “az önkorlátozó, puha diktatúra aranykora.”
 - 1972-1975: az utolsó esélyek eljátszása.
 - 1978-1989: a restrikciós örvények évtizede, a “puha” diktatúra fináléja.”[78]
Nem kívánom a szakaszok mindegyikét ismertetni, csak a legfontosabb megállapításokra utalnék.
Az anyag 1956-ról, mint népfelkelésről beszél, amely kísérletet tett egy demokratikus politikai rendszer kiépítésére; az eseményekben együtt jelentek meg a forradalmi és a restaurációs erők. “A hazai sztálinista konzervatív erőkre támaszkodó külső katonai erő azonban leverte a népfelkelést és a megtorlást követően helyreállította a régi rend alapjait.”[79]
1962-1972 között a pártelit - az engedelmesség fejében - jelentős társadalmi csoportoknak a gazdasági felhalmozás új csatornáit nyitotta meg és a korábbinál kevésbé avatkozott be a magánélet szférájába. Mindez azonban elsősorban az átrendeződő és kibővülő elit felemelkedését biztosította, de szélesebb társadalmi rétegek is részesedtek a modernizáció morzsáiból.
Az 1972-1975 közötti reakciós politikai fordulat a konzervatív erőket juttatta uralkodó helyzetbe, akik az országot adósság-csapdába hajszolták.
A 80-as években a politikai engedelmességet felmondta a társadalom és az “(...) 1988. májusi pártértekezleten a régi pártvezetés leváltásával megkezdődött a fordulat.”[80]
A Pozsgay-munkabizottság anyagának a bemutatásakor láttuk, hogy az az elmúlt negyven évben létező államszocializmus megreformálhatóságának a lehetőségéből indult ki és ezért fogadta el a modellváltást, mint bizonyos reformok összességét, és e reformok kapcsán a pártot úgy mutatta be, mint amelynek a története a szakadatlan reformokért való harc története volt. A Vass-albizottság anyaga ezt az államszocializmust az elnyomás és a kizsákmányolás rendszerének ábrázolta, amelyet forradalmi módon kell megszüntetni, és a rendszerben uralkodó pártot, amely ennek az elnyomásnak és kizsákmányolásnak a fedőszerve volt, szintén fel kell számolni.
Ezek után szónoki kérdésnek tűnik, hogy a múlthoz (és benne a párthoz) való viszony értelmezésében lehetséges-e nagyobb szembenállás-különbség, mint ami a Pozsgay-bizottság és a Vass-albizottság véleményében e kérdésekkel kapcsolatban megfogalmazást nyert?
Úgy vélem, hogy ezek az álláspontok, ezekben a kérdésekben összeegyeztethetetlenek és teljesen kizárják egymást. Ennek fényében kell minősíteni, hogy az Országos Koordinációs Tanács szeptember 3-i előterjesztésében a Pozsgay-bizottság történeti utunkkal kapcsolatos értékelését pártvitára elfogadhatónak tartotta és egyúttal a Vass-albizottság anyagát a reformköri mozgalom platformjának minősítette, amely - a Koordinációs Tanács szerint - a Pozsgay-“bizottság tervezetével elvi összhangban” van. Nem hiszem, hogy túlzok, amikor azt mondom, hogy az Országos Koordinációs Tanács ezen állítása a tudatlanságnak, a felelőtlen opportunizmusnak és a cinizmusnak egy furcsa elegye volt!
A Jelentés második része, a II. Platformtervezet volt.
A tervezet helyesen abból indult ki, hogy a fejlett világnak - amelyhez csatlakozni szeretnénk - régóta egyik fő jellemvonása az állandó modernizáció s ebbe a folyamatba mi csak akkor kapcsolódhatunk be, ha tudomásul vesszük a következőket:
“Korunk a nemzetek felett egységesülő világtőke kiteljesedésének kora. A tőke térben és időben bárhol, bármilyen formában átcsoportosulhat a hatékony értékesülés érdekében.”[81]
Továbbá: “Magyarország számára a világtőke fejlődési folyamataihoz való kapcsolódáshoz ezen az egységesülő Európán keresztül vezet az út.”[82]
Azt hihetnénk, hogy ebből a - Magyarország sorsát alapvetően meghatározó - belátásból szükségszerűen fakadó és ehhez koherensen kapcsolódó következtetések születtek. Ez azonban nem így történt.
A platform az új társadalmi rendszert vegyes tulajdonon alapuló, szociális piacgazdaságnak tételezte, amelyben egyszerre van szükség hatékonyan és humánusan működő gazdaságra; ez szerintük csak olyan tulajdonszerkezet kialakításával valósítható meg, amely “egyszerre biztosítja a piaci hatékonyságot és a szociális biztonságot.”[83]
Az általuk elképzelt plurális tulajdonszerkezetben megtalálható a “közszolgáló állami tulajdon”, a “személyes magántulajdon”, a “közösségi és szociális tulajdon”; ezek egymással versenyeznek, ez biztosítja hatékonyságukat és ugyanakkor ez a tulajdonszerkezet “önmaga képes korrigálni a magántulajdon működése által természetes módon keletkező szociális konfliktusok jelentős részét.”[84] Ha komolyan vesszük a tulajdonformák versenyét - mert gazdasági hatékonyság valóban e verseny nélkül nem képzelhető el -, akkor miért biztosak, hogy a különböző közösségi jellegű tulajdonformák helyt tudnak állni a magántulajdonnal való versenyben - a történelmi tapasztalatok nem ezt mutatták -, még inkább miért hiszik azt, hogy ez a plurális tulajdonszerkezet “önmaga képes korrigálni” a keletkező szociális konfliktusokat. Ezt legfeljebb ilyen-olyan mértékig az állami redisztribució valósíthatja meg.
A platform szerzői is érzik, hogy ezzel a versennyel és “önkorrekcióval” nincs minden rendben, mert a következő bekezdésben már azt írják:
“Megfelelő jogi szabályozással lehetővé kell tenni azt, hogy egyik tulajdonforma se kerülhessen monopolhelyzetbe és ne terjeszthesse ki befolyását a többi tulajdonlási formára.”[85]
Ha azonban ezt tesszük, akkor mi van a tulajdonformák versenyével és mit fog szólni ehhez a “jogi szabályozáshoz” az a tőke, amely “térben és időben bárhol, bármely formában átcsoportosulhat a hatékony értékesülés érdekében”. Tudjuk, hogy mit szól: átcsoportosul, elhagyja az országot.
A platformnak ezeket az elképzeléseit nemcsak inkoherensnek tartom a kiinduló pontjukkal, hanem megvalósíthatatlannak is, amelyre nem lehet egy párt programját építeni.
A tervezet a különböző tulajdonformákkal kapcsolatban azért nem helyezkedik a szektorsemlegesség álláspontjára, sőt a mozgalmon belül bírálja ezt az álláspontot, mert úgy vélik, hogy a vállalkozáshoz szükséges pénzzel “a sztálini időszakban is előnyben lévő és ezért felhalmozni képes csoportok rendelkeznek”; a szerzők viszont a vállalkozások szociális esélyegyenlőségét akarták megteremteni. E koncepciójukkal nem veszik figyelembe, hogy a magyar gazdaság bekapcsolódása a világgazdaságba és szükséges modernizációja csak belső felhalmozással, a külföldi magántőke részvétele nélkül, megvalósíthatatlan.
A platform szerzői nem akarták tudomásul venni, hogy a szociális piacgazdaságot nem lehet piacellenes eszközökkel megvalósítani, hogy a tulajdonformákkal kapcsolatos szektorsemlegesség hiányában - melynek kapcsán nevünk említése nélkül a Budapesti Reformkör szektorsemlegességet képviselő álláspontját bírálták - nincs hatékony gazdasági verseny.
A rövid távú gazdasági esélyeink c. részben a szerzők ugyan elismerik, hogy az adósságszolgálati terhek kezelése, továbbá a gazdaságban a restrikció visszafogása “(...) csak a külföldi működő tőke behozatalának jelentős emelésével lehetséges”[86], de nagyfokú naivitás volt azt gondolniuk, hogy a külföldi tőke akkor is bejön az országba, ha a magyar törvények nem biztosítják a tulajdonformákkal kapcsolatos szektorsemlegességet, illetve jogi szabályozással akarják megakadályozni, hogy egyik tulajdonforma se kerülhessen monopolhelyzetbe.
Az itt bemutatott elképzeléseik az elmondottak miatt nem teszik lehetővé a gazdaság hatékony működését, holott egyik kiinduló axiómájuk - helyesen - a gazdaság hatékony működésének az elfogadása volt.
A gazdaság “humánus” jellegével, a társadalmi válság megoldásával kapcsolatos elképzeléseik is - amelyben a profittól független szektorok létezésében vélik megalapozottnak a szociális konfliktusok megoldását - inkább naiv utópiának minősíthetők, mint reális alternatívának; ezzel kapcsolatban a következőket írják:
“Az önkormányzó közösségi tulajdon és szociális tulajdon nem profitelven működő gazdasági szektorai a társadalmi válság gazdasági menedzselését a tulajdonviszonyok szintjén alapozzák meg. Emellett szükség van az elosztási viszonyokban is a szociális szempont érvényesítésére, a szociálpolitika állami tevékenységének a megerősítésére.”[87]
A szociális piacgazdaság alapján megteremtendő demokratikus szocializmus koncepciójának náluk is az az alapvető problematikussága, hogy nem akarják tudomásul venni és elfogadni, hogy az ennek megteremtéséhez vezető út csak a kapitalizmuson keresztül vezet, mert csak ez a társadalmi rendszer képes a gazdaság olyan hatékonyságát biztosítani, amely szükséges - de nem elegendő - feltétele a demokratikus szocializmus kibontakozásának. Ennek belátása helyett valamiféle harmadik utas koncepciót gondoltak ki, amely sok vonatkozásban hasonlóságot mutat a népi demokratikus platform felfogásával - melynek lényege, a közösségi tulajdon különböző formáinak törvény által is biztosított dominanciáján alapuló hatékony és humánus gazdaság -, amely elképzelésnek csak az a szépséghibája, hogy egy ilyen koncepcióra alapozódó társadalom az egymásnak ellentmondó és egymást kölcsönösen paralizáló elveinek megvalósulása során alacsony hatékonyságúvá, rosszabb esetben működésképtelenné válik.
Ezeket az ellentmondásokat a platform szerzői is érezték, mert egy-egy alkalommal igyekeztek azokat kiküszöbölni, ily módon azonban a platform egésze vált inkoherensé; mi mást mondhatnék, amikor a megújult párt céljával kapcsolatos elképzelésüket idézem:
“Célja a társadalmi esélyegyenlőséget, egyéni és közösségi szabadságot, a vállalkozás minden formája esélyegyenlőségét, szociális jogállamot biztosító demokratikus szocializmus kiépítése, amelyben a nép önkormányzat formájában alakítja saját sorsát.”[88]
Itt a párt céljaként a “vállalkozás minden formájának esélyegyenlőségét”, tehát a magánvállalkozásét is, fogalmazták meg, de ez ellentmond mindannak, amikről az eddigiekben, platformjuk bemutatása során, szó volt.
A platform a fentiekben bemutatott társadalomkép felvázolásán kívül érintőlegesen foglalkozott a szociálpolitika, az egészségügy, a kultúra, a környezetvédelem, a honvédelem kérdéseivel, majd a plurális politikai rendszer- és a párt megújulásának a kérdéseit érinti, még rövidebben.
* * *
A szekciók összefoglalói megjelentek[89], így nem szándékozom részletesen ismertetni őket; számozásuk az augusztus 12-i Előkészítő Bizottság ülésén elfogadott sorrendben, megnevezésük az összegzések eredeti anyagai alapján történik. (Nem dokumentálható, hogy ezen az ülésen elfogadott 2. szekció mikor és miért alakult át a Vass Csaba által augusztus 26-án már “platformszintű bizottságnak” nevezett alakulattá.) Ez alól két szekció esetében teszek kivételt olymódon, hogy a teljes szöveget közlöm, ez a 7-es és a 10-es szekció. Az ismertetésben arra törekszem, hogy a szekciók összefoglalóit összehasonlítsam a Vass-albizottság platform-javaslatával, hogy bemutassam, a modellváltás-rendszerváltás kérdésében milyen álláspontot foglaltak el, hogy hogyan viszonyultak a Pozsgay-bizottság által javasolt tervezetekhez.
A szekciók résztvevői az ajtókra kiragasztott jelenléti ívként szolgáló nagy karton-lapokra írták fel nevüket; ezek a papírok - Wilk János jóvoltából - megmaradtak. Így a szekciók résztvevőinek létszámát közölni tudom, a nevek felsorolásától azért tekintettem el, mert a nevek egy része kiolvashatatlan. A szekciókban résztvevők összlétszáma 450-500 fő között volt.
Az 1-es szekció, “A milyen pártot akarunk?” megnevezésű szekció volt (résztvevőinek száma 134 fő), amely főleg az új szervezeti szabályzattal kapcsolatos javaslatokat vitatta meg és fogadta el. A plenáris ülés tudomásul vette a szekció állásfoglalását és úgy döntött, hogy az “(...) a szekció javaslataként kerüljön nyilvánosságra.”[90]
Továbbá ez az összefoglaló az új párttal kapcsolatos elképzeléseket foglalja magában, melynek centrumában az áll, hogy “(...) szakítanunk kell a párt bolsevik típusú felépítésével és működési modelljével, amely nem egyéb, mint a párt tagjainak kirekesztése az akaratképzés folyamatából, nem egyéb, mint a központi akarat korlátlan érvényesítésének modellje.”
Az összefoglaló feltűnő sajátossága, hogy a fenti kijelentésén kívül nem foglalkozik a megújuló párt és a mozgalom előző pártjai közötti viszony kérdéseivel.
Az 1-es szekció tevékenységének nagy hiányossága volt, hogy nem talált módot az MSZMP vezetésének a pártvagyon elszámolásával kapcsolatos tevékenységének a megvitatására, holott a tanácskozás Előkészítő Bizottsága egy ezzel kapcsolatos előterjesztést vitt a szekció ülése elé.
A 2-es szekció, “A reformköri mozgalom platformja, vita a párt programtervezetéről” szekció, azaz a Vass Csaba által vezetett “platformszintű bizottság” csak az anyagot készítők és véglegesítők szűk körére terjedt ki (kb. 5-10 főre), akiknek a nevét pontosan megállapítani már nem tudjuk; a már bemutatott Vass-albizottság anyagát vitatta meg és módosítások nélkül hagyta jóvá, hisz a Vass-albizottság két anyaga között nincs említésre méltó különbség. Az általuk elfogadott anyag semmiféle utalást nem tartalmaz a Pozsgay-bizottság tervezeteire, és nagyon valószínű, hogy e “platformszintű bizottság” keretében nem vitatták meg a párt programtervezetét; holott ha a tanácskozás foglalkozni akart a Pozsgay-bizottság anyagaival, akkor azt az eredetileg tervezett 2. szekcióban, vagy az ezt helyettesítő “platformszintű bizottságban” kellett volna elvégezni.
Már bemutattam, hogy a Vass-albizottság platformtervezete teljesen ellentmondott a Pozsgay-bizottság “Történelmi utunk tanulságai” c. anyagban foglaltaknak, mind a múlt értékelésében, mind a párt múltbeli szerepének minősítésében. Így éppen az az anyag, amelyben az MSZMP programjának egyikére vonatkozó nézetek fogalmazódtak meg utasította el a vele való vita nélkül a leghatározottabban a Pozsgay-bizottság tervezetében foglaltakat; továbbá annak a szekciónak a tevékenysége (a 2. szekció) maradt el, amelynek címéből adódó tiszte lett volna a Pozsgay-munkabizottság anyagainak a megvitatása. (De azt is tudjuk, hogy a Pozsgay-bizottság anyagait egyik szekció sem vitatta meg.) Úgy vélem, hogy mindez nem volt véletlen: e helyzet létrejöttének fő oka az volt, hogy a reformköri mozgalom reformszocialista irányzatosságú többsége feladta a mozgalom autonómiáját, “szégyenlősen” elfogadta a Pozsgay-bizottság anyagait, de nem foglalkozott megvitatásával, hogy ne kelljen szembesülnie azok konkrét tartalmával.
A Vass-albizottság anyaga - mivel az államszocializmust kizsákmányoló társadalomnak minősítette, ezért - úgy vélekedett, hogy forradalom következtében létrejövő rendszerváltásra van szükség; ennek tartalmán azonban nem értett mást, mint, amit a modellváltás megnevezése alatt a reformköri mozgalom reformszocialista többségi irányzata és a Pozsgay-bizottság programtervezete is értett, azaz olyan modellváltást, amely kapitalizmus nélküli, szociális piacgazdaságon alapuló demokratikus szocializmust eredményez.
A 3. szekció, az “Új világlátás” szekció (résztvevőinek száma 40 fő) egyik feladata a párt ideológiája fogalmának és a napi politikában betöltött szerepének a vizsgálata volt. Ehhez kapcsolódóan egyetértettek abban, hogy a marxizmus-leninizmus hagyományos értelmezésétől el kell határolódni, de vita folyt a lenini örökségről és voltak olyan vélemények, amelyek Lenin és Sztálin között a diszkontinuitást hangsúlyozták.
Ennek kapcsán foglalkoztak a modellváltás-rendszerváltás problematikájával. Az Emlékeztető ezzel kapcsolatban a következőket tartalmazza:
“A többség szerint valójában rendszerváltásra, forradalmi átalakításra van szükség, de - mivel ezt a megközelítést az ellenzék és az ultrabal egyaránt opponálhatja - célszerűbb és taktikusabb körülírni az átalakítás mibenlétét, mint egy szóval definiálni.” Az átalakítás mibenléte - mint az később kiderült - a demokratikus szocializmus, amelyet nem “egyfajta kanonizált “szocializmuskép” formájában, hanem többségében mozgalmunk értékrendjeként” vállaltak; ezen értékrend kulcselemei: a baloldaliság, az esélyegyenlőség, a szabadság, a szolidaritás, a tudás, a tudatosság, az alkotó munka. Ezek fényében lehet feltenni azt a kérdést, hogy mi annak a rendszerváltásnak a tartalma, amelyet mind az ellenzék, mind az ultrabal egyaránt opponál? Az ellenzék nyilván egy olyan demokratikus szocializmust, amelyet nem a kapitalizmus viszonyai között szándékoznak megvalósítani, mert ha ott tartanák megvalósíthatónak, akkor előbb a tőkés rendszert kellene létrehozni s azt az ellenzék minden bizonnyal nem opponálná. Így a ki nem mondott, de inherensen a gondolkodási folyamatban benne lévő, következtetések során megint eljutottunk ahhoz a konklúzióhoz, hogy a kimondani nem akart, csak körülírt és hibásan használt rendszerváltás fogalom tartalma nem más, mint a modellváltás során létrejövő antikapitalista demokratikus szocializmus (ahogy ez a Pozsgay-bizottság programnyilatkozat-tervezetében is szerepelt).
Ugyanakkor az a tény, hogy az államszocializmust csak “rendszerváltással” látták felszámolhatónak azt mutatja, hogy a Pozsgay-bizottság tervezeténél jóval kritikusabban viszonyultak a múlthoz, továbbá az is előremutató mozzanat volt - és ebben is objektíve a Pozsgay-bizottság tervezetének bírálatát érzékelhetjük -, hogy a demokratikus szocializmust elsősorban “értékrendként” fogták fel; valamint a szekció- vita érintette egy reálisabb kapitalizmusfelfogás szükségességét is, melynek során azonban - ahogy az összefoglaló megállapítja - a régi sztereotípiáktól a felszólalók többsége azért nem tudott megszabadulni. (Ez is mutatja, hogy a rendszerváltást nem értelmezték a polgári társadalom elfogadásaként.)
A 4. szekció: “A reformköri mozgalom helyzete és a kongresszus munkája” szekció (résztvevőinek száma 38 fő); a róla szóló ismertetésnél is szólnom kell a szervezés hibáiról. A szekció elnökei Nagy Mihály és dr. Somos Iván voltak. Nagy Mihály a vita megkezdésekor kb. egy órát késett, majd ennek ellenére vette magának azt a bátorságot, hogy ő készítette el a szekció összefoglalóját és azt nem mutatta meg sem dr. Somos Ivánnak, sem a szekció tagságának. Így kérdés, hogy az általa készített összefoglaló mily mértékben fejezte ki a vita tényleges tartalmát?![91]
Az összefoglaló szerint főként az új párt létrehozásának kérdése körül alakult ki vita, melyben a többség úgy vélekedett, hogy az MSZMP működése sem a régi tartalommal, sem a régi struktúrákkal nem folytatható; a kisebbség nem akart új pártot alapítani, helyette “az MSZMP múltját is vállalva”, annak reformálásában látták a kiutat. (Egy felszólaló már a tanácskozáson javasolta az új párt megalakítását.)
Az új párt létrehozásához jó alapnak tartották a Pozsgay-bizottság tervezeteit, elfogadták a modellváltás koncepcióját, de azt olyan békés átmenetnek tartották, amely átvezet a diktatúrából a jogállamiságba.
Többen elvetették az Előkészítő Bizottság KB-tagokkal kapcsolatos szimpátia szavazását, és foglalkoztak az Országos Koordinációs Tanács jövőbeni feladataival.
Az 5. szekció, a “Helyzetértékelés, választás” szekció volt (résztvevőinek száma 63 fő). A vitán a többpártrendszer keretei között lebonyolítandó választásokra való felkészülés problémáival foglalkoztak; a résztvevők a sikeres szereplés előfeltételének a reformerők felülkerekedését a pártban szükségesnek, de kevésnek tartották. Mert: “A napjainkra kialakult válsághelyzetért - a társadalom nagy többségének a szemében - minden felelősség az MSZMP-t terheli. Ez akkor is így van, ha a pártunkon belül régtől fogva léteztek azok a reformerők, amelyek megújítási törekvéseiket ugyan megjelenítették, de megvalósítani nem tudták.”
Ezért, a választók megnyeréséért, a következő intézkedések megtételét javasolták:
- a múltunkhoz való viszonyunk őszinte tisztázását;
- a pártvagyon társadalmasítását;
- a hadsereg és a fegyveres testületek mentesítése a politikai pártok befolyása alól;
- a munkásőrség helyzetének a közvéleményt megnyugtató rendezését;
- a pártok munkahelyi jelenlétének konszenzusos rendezését;
- a köztársasági elnök szerepkörének, megválasztása módjának tisztázását;
- a háromoldalú tárgyalások rugalmas, kompromisszum-kész lebonyolítását;
- a hiteles vezetők minden szinten történő megjelenítését;
- a korrupt elemektől és a megújulási folyamatot akadályozó bürokratáktól való megtisztulást.
Ezeket az intézkedéseket javasolva a szekció bírálta a pártvezetés politikáját és hangnemében sokban nemcsak kapcsolódott Szabó Zoltán, Új Fórum különszámában megjelent, választási felkészüléssel kapcsolatos elképzeléseihez, hanem számos gondolatát át is vette.
A szekció vitájának hiányossága a választási program jövőt megmutató elképzeléseiben található; itt nyilvánvalóvá vált, hogy - mivel nem tudtak szembenézni a rendszerváltás-modellváltás problematikájával, ezért - nem voltak képesek a jövő legalapvetőbb, lényegi kérdéseiről szólni. Beszéltek ugyan arról, hogy kifejezésre kell juttatni a párt azon készségét, hogy hajlandó koalícióra lépni minden progresszív politikai erővel - ezt akár úgy is lehetne értelmezni, hogy hallgatólagosan tudomásul vették a rendszerváltás lehetőségét is -, de hogy milyen elvi-politikai alapja lehetne ennek a koalíciónak, arról hallgattak, mert határozottan és nyíltan nem tudtak a rendszerváltás mellett felsorakozni.
A 6. szekció a “Tulajdonreform” kérdéseivel foglalkozó szekció volt (résztvevőinek száma 43 fő). Az összefoglalóban vannak érthetetlen - talán gépelési hibából származó - szövegrészek, de megoldásukkal azért nem foglalkozom, mert nyilvánvaló, hogy tartalmi azonosság van e szekció álláspontja és a Vass-albizottság anyaga között.
Ennek a megegyezésnek az az oka, hogy e szekció elnöke (és az összefoglaló készítője) az a Bogár László volt, aki egyik szerzője volt a Vass-albizottság anyagának is.
A 7. szekció “A válságkezelés politikája” szekció volt (résztvevőinek száma 39 fő); ennek az összefoglalóját azért közlöm teljes terjedelemben, mert ez a szekció volt az egyike azon szekcióknak, amelynek állásfoglalása - miután a rendszerváltás megvalósításának az álláspontját vallotta - leginkább összeegyeztethetetlen mind a Pozsgay-bizottság, mind a Vass-albizottság tervezetével.
“A válságkezelés politikája szekció megállapítja, hogy az utóbbi időben jó néhány koncepció született a válságkezelésre. Ezeket a tagságnak volt alkalma megismerni. Mindezen koncepciókban vannak használható elképzelések.
Tisztáztuk azokat az elveket, melyekkel a reformköri mozgalom azonosulhat. Tételesen:
- a válságot tovább élezi a szükséges és a szavakban elismert struktúraváltás elmaradása;
- ez a struktúraváltás csak olyan rendszerváltással képzelhető el, melyben az állami újraelosztás szisztémáját egy vegyes tulajdonra épülő, szektorsemleges piacgazdaság végzi el. Ennek szorosan együtt kell járni a működőképes társadalmi demokrácia kiépülésével;
- a több éve folytatott restrikciós gazdaságpolitika helyett nemzeti erőforrásokra alapozva szelektív növekedési pályára kell átállni. Ez feltételezi a három piacban való gondolkodás megszüntetését, a következetes tulajdon- és vállalati reform végrehajtását, az elvonási-támogatási és hitelrendszer átvizsgálását;
- középpontba kell állítani az emberi alkotóképességet és újító energiákat, az ezek kiépítéséhez szükséges intézményi, oktatási, kulturális, infrastrukturális hálózatot.
Minden általunk ismert program mutat azonban jelentős hiányosságokat. A reformköri mozgalom nem lehet érzéketlen a struktúraváltással együtt járó szociális problémák iránt. Ezen belül kiemelt fontosságúnak tartjuk a nyugdíjasok és a család védelmét.
Szükségesnek tartjuk, hogy a kongresszusig a programtervezet társadalmi hatásait tekintsük át különös tekintettel a veszélyeztetett rétegekre.
Az általunk ismert programok nem súlyának megfelelően tárgyalják a mezőgazdaság és a vidéken élő népesség problémáit. Az élelmiszergazdaság nem egyik ágazat a sok közül, hanem az ország lakossága jelentős részének élettere. E területen különösen igaz, hogy a piac kiépülése nem várható automatikusan, hanem csak a nemzetközi munkamegosztást figyelembe vevő struktúrapolitika segítségével.
A felsorolt hiányosságok vonatkoznak nemcsak az MSZMP programtervezetére, hanem sajnálatos módon a szekció véleményéhez és értékrendjéhez legközelebb álló, “A talpra állás tennivalói” című, reformköri koncepcióra is.[92]
A szekció megállapítja, hogy válságunkért, gazdasági, társadalmi szerkezetünk eltorzulásáért, a pártállami politikai intézményrendszer gazdasági monopóliumokkal való összefonódása a felelős.
Ezért a válság leküzdésének az útja csak e pártállami, anti-demokratikus berendezkedés lebontásán, a demokrácia kiteljesítésén keresztül vezet. Ellen kell állni a rendpárti megoldási kísérleteknek, bármely oldalról jönnek is.”
E szekció tehát egyértelműen a rendszerváltás elfogadásának az álláspontján állt, a válság megoldására tett javaslatai is ebből a helyzetből indultak ki; ezért ez a szekció mind a Pozsgay-bizottság, mind a Vass-albizottság javaslataival ellentétes megállapításokat tett az ország legsúlyosabb problémáit érintő kérdésekben. Ezért sem állíthatta volna az Országos Koordinációs Tanács állásfoglalásában, hogy a budapesti tanácskozás pártvitára elfogadhatónak tartja a Pozsgay-bizottság anyagait, de azt sem, hogy a Vass-albizottság javaslata a reformköri mozgalom platformja.
A 8. szekció a “Társadalom- és szociálpolitika (egészségügy, környezet, család, generáció)” kérdéseivel foglalkozott (résztvevőinek száma 22 fő). Az összefoglalóból nem derül ki, hogy milyen társadalmi rendszer viszonyai között kívánják javaslataik megvalósulását; ugyanakkor egyet kell érteni azzal az álláspontjukkal, hogy az új párt programjában kiemelt szerepet kapjanak a szekció által tárgyalt kérdések. Társadalompolitikai reformjavaslataik inkább már egy egzisztáló demokratikus szocializmus keretébe illeszkedik, csak így érthető azon véleményük, hogy “a nem termelő szféra és a társadalom-politikai célkitűzések nem rendelhetők alá a termelő szféra diktátumának.” Ez a hozzáállásuk azonban akaratlanul is azt eredményezte, hogy az e téren megvalósítható azonnali konkrét intézkedések helyett egy olyan igény-listával léptek fel, amelynek teljesítése egy válságban lévő ország erejét meghaladta volna. Javaslataikat éppen ezért egy közép, de még inkább hosszútávú társadalompolitikai programként lehet elfogadni.
A 9. szekció az “Önkormányzat” kérdéseivel foglalkozott (résztvevőinek száma 19 fő). A vitában az önkormányzatiság demokratikus szocializmus keretei közötti problémáit és gyakorlati megvalósulásának különböző feladatait vázolták fel; ennek során bírálták az államszocializmus önkormányzatiságot felszámoló tevékenységét. A vita hiányossága, hogy az önkormányzatisággal kapcsolatos javaslataik megvalósíthatóságának konkrét történeti feltételeit nem vizsgálták, ezért nézeteik az elméleti általánosságok szintjén maradtak.
A 10. szekció a “Kulturális megújulásunk esélyei” címen került megtartásra (résztvevőinek száma 32 fő). Az alábbiakban azért idézem az összefoglalót teljes terjedelmében, hogy lássuk: milyen mértékű kritikával illettük a múltat, és kimondatlanúl is a rendszerváltás keretében megvalósítandó kulturális politika fő jellemzőit vázoltuk fel; az anyag kidolgozásánál felhasználtuk az Új Fórum Különszámában megjelent írásomat is.
“A fejlett társadalmak példája azt bizonyítja, hogy a gazdaság megújításának, a demokratikus folyamatok kibontakozásának, a társadalom működőképességének legfőbb garanciája a művelt, jól képzett állampolgárok sokasága. Ezért a kultúrát a társadalmi fejlődés alapvető húzóerejének tekintjük.
Szakítani kívánunk az elmúlt évtizedek kultúrpolitikai törekvéseivel és gyakorlatával, mert az lényegét tekintve kultúra- és értelmiségellenes volt. A kétségtelenül is megteremtetődött értékek is gyakran e politika ellenében jöhettek csak létre. A kultúra, benne a nemzeti kultúra nem osztható fel pártérdekek szerint. A nemzeti kultúra valamennyi értékét a magunkénak valljuk, de pártunk jellegéből adódóan különös hangsúlyt adunk annak a szellemiségnek, amely felelősséget érez a társadalom életének alakulásáért és magas színvonalú kulturális értékekkel vállalja a közösség szolgálatát.
A zsákutcás sztálini társadalomszerveződési modell politikája szétverte a személyiség, és ezzel együtt a család legelemibb szféráit. Nyilatkozataiban a személyiség sokoldalú kibontakozását segítő kulturális rendszert ígért. E helyett egész működése során leértékelte a tudást, s olyan oktatási rendszert hozott létre, amely rugalmatlan szerkezetű, egyszerre szegény és pazarló, valamint antidemokratikus.
Mindez gátolja az európai kultúrához való teljes felzárkózást. Ez a folyamat ugyanis nem csupán a társadalom szellemi elitjének teljesítményétől, hanem a társadalom egészének magatartásától, kulturáltságától függ. Ezt a szellemi teljesítményt nem lehet a tudást leértékelő politikával megvalósítani, amely
- bürokratikus, autokratikus jellegéből adódóan egyéniségellenes;
- működésében, értékrendszerében antidemokratikus, túlcentralizált és túlszabályozott;
- képtelen a tudás változó piaci értékének érzékelésére;
- képtelen társadalmi dialógusra.
Egyetlen kultúrállam sem mondhat le a kultúra támogatásáról. A támogatás azonban nem csorbíthatja a kultúra szabadságát. A legnagyobb tőkét a kultúra különböző formáiba kell beruházni.
Az MSZMP-nek olyan kulturális-politika-, oktatáspolitika-, tudománypolitika-, művészetpolitika-, közművelődés-politika kialakításában kell közreműködnie, amely az alkotmány keretei között pluralizmust biztosít:
a./ a tulajdonlásban, mecenatúrában, a kultúra világnézeti alapjának megválasztásában és értékrendjében, a követendő magatartásmintákban;
b./ a kultúra minden területén működési elvként biztosítja az intézmények önállóságát, a szellemi műhelyek önszerveződését, önkormányzatát;
c./ képességfejlesztő és értékközpontú, demokratikus, a társadalommal dialógusképes, rugalmas.
A pártnak olyan kulturális politikát kell támogatnia, amely a korábban jellemző értelmiségellenes tatárjárás helyett az értelmiséget, az alkotó embert engedi politizálni a társadalom javára.
Az ilyen kulturális politika kialakítása csak folyamatosan, a feltételek megteremtésével, a hagyományok észszerű újjáélesztése útján, a társadalmi kezdeményezésekre építve képzelhető el. A társadalmasítás ugyanakkor nem jelentheti azt, hogy a kormányzati művelődéspolitikának nem kötelező biztosítania a minimálisan szükséges egységesítő szabályozást, nem kötelező ellátnia a feltételteremtő állami feladatokat, beleértve a minőség garanciáinak a megteremtését.
A pártnak olyan művelődéspolitikát kell támogatnia, amely
- biztosítja az esélyegyenlőséget az új gazdasági-társadalmi feltételek között az egyén érvényesüléséhez szükséges tudás, képességek és készségek megszerzésében;
- ennek érdekében szorgalmazza a kulturális célokat szolgáló állami erőforrások határozottabb felhasználását a különböző típusú hátrányok enyhítésére, kiküszöbölésére;
- biztosítja a nemzeti kultúra megbecsülését, fejlődését, a nemzet önbecsülésének és önbizalmának a helyreállítását, a reális nemzeti önértékelést, a nemzeti kultúra jobb hazai és külföldi elismertetését, a nemzeti és egyetemes kultúra szerves kapcsolatát.
A párt a maga eszközeivel támogatja a hagyományos szocialista értékek érvényesülését. Támogatja azt a törekvést, hogy a társadalom közösségei - család, lakóhely, munkahely, kulturális, nemzetiségi közösségek - újra elnyerjék valóságos társadalmi szerepüket.
A párt fontosnak tartja és a maga eszközeivel segíti egy tényleges európai szintű politikai kultúra kialakítását.”
A 11. szekció, a “Magyarság és külpolitika” szekció volt (résztvevőinek száma 23 fő). A vita alapjául a KÜM reformköri anyaga és az MSZMP programnyilatkozat-tervezete szolgáltak. Javasolták, hogy ez a tervezet egészüljön ki a nemzetközi helyzet rövid értékelésével és egy komplex biztonságpolitikai programmal; továbbá foglalkozzon a magyar külpolitika fő törekvéseivel, benne a Varsói Szerződés működésének reformjával, melynek során olyan intézményes garanciákat kell létrehozni, amelyek lehetetlenné teszik az egyes országok belügyeibe való beavatkozást; tartalmazza az idegen csapatok fokozatos kivonására vonatkozó javaslatot. Az összefoglaló leszögezte, hogy a magyar külpolitika a nemzeti érdekek képviseletét helyezi tevékenysége középpontjába; kiemelkedő fontossága van a szomszédainkkal való jó kapcsolatok kialakításának; továbbá az emberi jogok érvényesüléséért és ezzel összhangban a nemzetiségek, a kisebbségek jogainak biztosításáért való aktív fellépésnek.
A szekció összefoglalójában a távolságtartás a Nyugat irányában is megmutatkozott; kijelentették:
“A kedvező jelenségek regisztrálása mellett meg kell szabadulni meglevő illúzióktól, melyek azzal kapcsolatosak, hogy a Nyugat önzetlen segítséget hajlandó Magyarországnak nyújtani.” Ezzel együtt is szorgalmazták, hogy Magyarország vállaljon hídszerepet a Kelet-Nyugati kapcsolatok javításában, a szembenálló katonai tömbök kölcsönös lebontásának szorgalmazásában, a demokratizálódó és egységesülő Európa jövőjének kimunkálásában.
A szekció egy külön Nyilatkozat tervezetet fogadott el Közép és Kelet-Európa demokratikus erőinek összefogása érdekében és a tanácskozás megítélésére bízta annak nyilvánosságra hozatalát.
Ebben a tervezetben - többek között - olvasható:
“Magyarország nélkülözhetetlennek tartja, hogy az egységesülő, demokratizálódó Európában minden nép saját maga, szuverén módon határozhassa meg sorsát. Elutasítunk bármiféle külső beavatkozást, de elengedhetetlennek tekintjük azt is, hogy mindenki őszintén leszámoljon a múlt sérelmeivel és levonja a szükséges tanulságokat.
A magyarság szépítés nélkül, kíméletlenül szembenézett saját múltjával, hibáival, tévedéseivel, elítéli a múlt bűneit. Joggal várjuk el azonban azt is, hogy mások ugyanígy tegyenek. Felhívjuk a románság, a csehek, a szlovákok, a délszlávok és a németek legjobb erőit, jeles képviselőit: határolódjanak el volt és mai vezetőik mindazon tetteitől, amelyeket a magyarság ellen elkövettek, illetve ma is elkövetnek.”[93]
* * *
Áttekintettem a Vass-albizottság platformjavaslatát, valamint a szekciók összefoglalóit. Ezek után egyértelműen megállapítható, hogy az ezekben megfogalmazott állásfoglalások jóval kritikusabbak a történelmi múlt értékelésében, mint a Pozsgay-bizottság “Történelmi utunk tanulságai” c. tervezete; az összefoglalók egy része élesen és határozottan elutasítja a pártvezetés történelmi múlt képét, a másik része alapvető és lényeges kérdésekben kritika tárgyává teszi azt. Ezek ismeretében most már a tények alapján kell hangsúlyoznom, hogy az Országos Koordinációs Tanács meghamisította a mozgalom történeti múlttal kapcsolatos álláspontját, amikor szeptember 3-i állásfoglalásban előterjesztette és elfogadtatta a tanácskozással azt, hogy a Pozsgay-bizottság ezen tervezete pártvitára alkalmas.
A Pozsgay-bizottság programnyilatkozat-tervezetével kapcsolatban elsőként azt kell megjegyeznem, hogy csak két szekció (a 4., és a 11. szekció) kapcsolódott vitájában valamelyest ehhez az anyaghoz; az a szekció (a 2. szekció), amelynek feladata lett volna a Pozsgay-bizottság anyagát megvitatni, nem vitatta meg, mert nem is létezett, de a többi szekció sem jeleskedett e téren. Így az Országos Koordinációs Tanács azon állítása sem igaz, hogy a tanácskozás “kialakította álláspontját az MSZMP KB Pozsgay Imre vezette bizottsága által közzétett dokumentumokról.”
Ezzel együtt is el kell ismernem, hogy két szekció kivételével (ezek: a 7., és a 10. szekció) a szekciók gondolatisága az antikapitalista demokratikus szocializmus elfogadásának a keretében mozgott, amelyet a modellváltás útján véltek megvalósíthatónak és ennyiben kimutatható bizonyos lényeges szellemi azonosság a Pozsgay-bizottság, a Vass-albizottság és a szekciók többségének az állásfoglalásában a megvalósítandó társadalmi változás jellegével kapcsolatban.
A Vass-albizottság és a szekciók összefoglalóinak az összehasonlítása is azt mutatja, hogy - azon túl, hogy nemcsak a tanácskozás, hanem egyetlen szekció sem vitatta meg az albizottság anyagát és ezért nem is fogadhatta azt el, hisz a tervezett 2. szekció nem alakult meg - két szekció (7., és a 10. szekció) állásfoglalása irányultságában elutasította az albizottság javaslatát, a többi szekció pedig - igaz, különböző színvonalon - más-más érveléssel, gazdagabban és kevesebb ellentmondással fogalmazta meg azokat a problémákat, melyek a reformköri mozgalom platformjában helyet kértek. Ennek ismeretében az Országos Koordinációs Tanács azon döntése, hogy a Vass-albizottság javaslatát a mozgalom platformjának minősítette nemcsak antidemokratikus volt, hanem a szekciók vitáit és azok eredményeit is leminősítette azzal, hogy egy náluk szegényebb és vitathatóbb platformtervezetet nyilvánított a reformköri mozgalom platformjává.
Az eddig elmondottak alapján ki lehet mondani, hogy sem a Pozsgay-bizottság anyagai, sem a Vass-albizottság platform-javaslata sok kérdésben nem fejezték ki a reformköri mozgalom álláspontját, így nem lehetett volna egyiket pártvitára alkalmasnak, a másikat pedig a reformköri mozgalom platformjának nyilvánítani. Továbbá azt is ki kell mondani, hogy a tanácskozás, amelyre hosszú ideig úgy készültünk, hogy egyik fő feladata a mozgalom platformjának az elfogadása lesz, hűtlen lett célkitűzéséhez: nem tudott a reformköri mozgalom számára közösen kidolgozott és elfogadott platformot kidolgozni, a “szegedi hagyományokat” folytatta, ezzel e tanácskozás sem volt képes a mozgalom autonómiájának a kinyilvánítására és biztosítására.
IV. A tanácskozás eredményei
Nehéz a tanácskozásról ítéletet mondani. Azt tudom, hogy a Budapesti Reformkör szeptember 13-i ülésén vitatta meg a tanácskozás eseményeit[94]; erről a vitáról azonban semmiféle írásos anyag nem maradt fenn. Így csak a korabeli sajtó, a tanácskozás korabeli dokumentumai és személyes emlékeim alapján tudom értékelni a tanácskozást.
A korabeli sajtó a tanácskozás legfőbb jellemzőjeként a kompromisszumok megkötését emelte ki. Ezzel magam is egyetértek és az eddigiekben igyekeztem is e kompromisszumokat bemutatni, amelyek az Országos Koordinációs Tanács vezérletével születtek meg.
A Magyar Nemzet 1989. szeptember 4-i számában a “mélykuti” aláírással szignált írás e kompromisszumok okát a következőkkel magyarázta:
“(...) Budapesten még több pártapparátusbeli, kormányzati, általában irányítói megbízott vett részt a munkában. Közülük többen obstruálva, vagyis az alapvető lényegi kérdésekről időt emésztően, döntést akadályozóan a részletekre terelve a figyelmet.”
Kétségtelen, hogy a kompromisszumok létrehozásában ennek is szerepe volt, de nem ez volt a fő ok. Igaz, hogy a megjelentek regisztrációja tanúsága szerint több mint 90 megválasztott kongresszusi küldött vett részt a tanácskozáson, és ezeknek több mint egynegyede később nem csatlakozott a Reformszövetséghez. A megjelent vendégek és érdeklődők esetében ez az ellen-drukker arány még rosszabb lehetett. Mégis hiba lenne a kompromisszumok kötésének fő okát ebben látni; az ok, a reformköri mozgalom többségi, reformszocialista szárnyában, mindenekelőtt azok hangadóiban található meg. Ez a szárny nem tudta vállalni a következetes és teljes szakítást a múlttal, nem tudott a rendszerváltás szükségszerűségének (és ezzel a kapitalizmus elfogadásának) az álláspontjára helyezkedni és döntéseit ennek megfelelően, ennek érdekében meghozni. A hangadók pedig - akik közül egyesek már a közelgő kongresszus vezetést megújító feladatára is kacsintva - felsorakoztak a pártvezetés reformerei mögé és egyéni ambíciók által is motiváltan vezérelték a kompromisszumok megkötését.
Az itt elmondottak szemléletes bizonyítéka a “Levél a párttagsághoz és a kongresszusi küldöttekhez” szóló anyag elkészítésének módja, majd elfogadása. Az Előkészítő Bizottság augusztus 12-i állásfoglalása alapján Szabó Zoltán e levél tervezetének több változatát készítette el. A második változat - amelyet az alábbiakban közlök - már csökkentette felhívásunk “túlzott” radikalizmusát és figyelembe vett bizonyos megjegyzéseket annak érdekében, hogy esélye legyen az elfogadásra. Ezzel együtt is alapjában a Budapesti Reformkör platformjában foglaltak fő vonalát képviselte; szövege a következő volt:
“Elvtársak!
A párt reformerői, köztük a reformkörök követelésére október 6-án összeül az MSZMP XIV. kongresszusa. A kongresszus történelmi küldetése, hogy az 1988. májusi félfordulatot befejezve végrehajtsa az MSZMP fordulatát és ezzel megváltsa belépőjegyét az új, demokratikus többpártrendszerű politikai életbe. Meggyőzően kell bizonyítania: nem ugyanaz a párt többé, mint 1956. november 4-e és 1988. május 22-e között volt.
Pártunk sorsa a tét!
A kongresszus nyilvánítsa ki, hogy annak a Magyar Szocialista Pártnak a történelmi örököse, amelyet 1956. november 1-jén, Donáth Ferenc, Kádár János, Kopácsi Sándor, Losonczy Géza, Lukács György, Nagy Imre és Szántó Zoltán alapítottak, s amely a szovjet csapatok november 4-i bevonulásakor kénytelen volt működését beszüntetni. A pártvezetés egyik csoportja ezután a párt eredeti céljait feladta és likvidálta a sztálinizmussal szakítani kívánó társadalmi-politikai mozgalmat és annak vezetőit. A pártban ettől kezdve döntően a visszahúzó erők uralkodtak. Megtagadjuk velük a közösséget és felújítjuk a párt tevékenységét. Programunkkal, működésünkkel, tagságunkkal nyújtunk biztosítékot arra, hogy pártunk hibájából nem ismétlődik meg a múlt.
Az államszocializmus útja visszavonhatatlanul történelmi zsákutcának bizonyult. Véglegesen szakítunk e modellel, leszámolva a hozzá fűzött illúziókkal.
Az ország gazdasága romokban hever. Az MSZMP nemzeti újjáépítési programot hirdet. Számunkra egyetlen lehetséges cél a fejlett országokhoz való felzárkózás. Ezért az MSZMP a modernizáció pártja. Programjának három tartópillére: demokrácia, piac, kultúra
Marxszal együtt valljuk: az állampolgár szabadsága az államhatalom korlátozásával és ellenőrzésével valósul meg. Programunkban egy alulról építkező, a népfelség elvét érvényesítő, az önkormányzatok kiterjedt rendszerén nyugvó, korlátozott hatókörű állam mellett állunk ki.
Elsősorban azokra a belső tartalékokra kell építenünk, amelyek a költségvetési pazarlás megszüntetésével, a támogatások leépítésével, a gazdálkodás ésszerűtlenségének felszámolásával, következetes vállalkozásösztönzéssel és inflációellenes politikával, az adórendszer átalakításával mozgósíthatóak. Az árú-, tőke- és munkaerőpiac megteremtésével együtt jöjjenek létre azok a társadalmi önvédelmi mechanizmusok, amelyek a piac kedvezőtlen hatásait szociális eszközökkel ellensúlyozzák.
Építsük újjá az országot!
Az MSZMP, mint baloldali, szocialista párt a teljesítményelv érvényesítése mellett az emberiesség, az igazságosság és a szolidaritás elveit is érvényesíti. Szegénypolitika helyett hatékony szociálpolitikát sürget a szerény, de biztos megélhetés általános biztosítására, az esélyegyenlőség növelésére, a hátrányok öröklődésének megakadályozására. Felkészülünk a munkanélküliség aktív kezelésére. Hatékony átképzési rendszert, a szakképzetlen munkaerő hasznos közmunkákon való foglalkoztatását, mindenekelőtt pedig az új munkahelyeket teremtő vállalkozások ösztönzését sürgetjük.
Legyünk a biztos jövő pártja!
Szolidárisak vagyunk a dolgozók minden kezdeményezésével - főként a munkástanácsokkal -, amellyel a saját kezükbe kívánják venni sorsukat. Visszautasítjuk viszont a hitelüket vesztett érdekképviseleti szervek vezetőinek kísérleteit, amelyekkel e dolgozói törekvéseket saját népszerűségük visszaszerzésére igyekeznek kihasználni. Elítéljük a jogos követeléseket kihasználó, az indulatokat felkorbácsoló szociális demagógiát. Felajánljuk együttműködésünket a dolgozók harcához a munkahely biztonságáért, de elvetjük, hogy a szerkezetátalakítást bárki ezen a címen akadályozza. Küzdünk a monopóliumok ellen és az ellen, hogy a jelenlegi vezetők intézményes előnyre tegyenek szert a tulajdonszerzésben.
A válság kezelésére olyan minimális programot kell kidolgozni a politikai egyeztető tárgyalásokon, amelyet mindhárom oldal elfogad, magénak vall. Ezt a programot közös megegyezéssel célszerű kivonni a választási küzdelemből. A kormány kezdje el megvalósítását és valamennyi politikai erő vállaljon kötelezettséget arra, hogy azt a választások után sem módosítja.
A reformkörök a párt olyan szerveződéséért szállnak síkra, amely egyértelműen a tagságot helyezi a középpontba és szervezeti biztosítékot nyújt az elfogadott program végrehajtására. Elvetjük a demokratikus centralizmus elvét, támogatjuk a párt munkahelyi szervezeteinek felszámolását, a tagság aktív bekapcsolódását a helyi politikai közéletbe. A pártvezetéstől független pártsajtót akarunk!
A párt megújításának kulcskérdése a hitelüket vesztett személyek eltávolítása a vezetésből. Olyan vezetőket akarunk, akik nem önnön becsvágyuk eszközeként kezelik a pártot, hanem a tagságot, a mozgalmat szolgálják. A párt mi vagyunk, a párt tagsága!
Elvtársak!
Kongresszusi küldötteink a fenti törekvések képviseletére önálló küldöttcsoportot alakítanak. Kérünk benneteket, csatlakozzatok hozzájuk, támogassátok őket! A döntés a Ti kezetekben van! Segítsetek nekünk, hogy segíthessünk a pártnak!
Elvtársi üdvözlettel:
Az MSZMP reformköreinek és reform alapszervezeteinek II. országos tanácskozása”[95]

Az Országos Koordinációs Tanács nem fogadta el Szabó Zoltán által készített levél-tervezetek egyikét sem, helyette az alábbi szöveget terjesztette elfogadásra a vasárnap délelőtti plénum elé:
“Elvtársak!
A párt történelmi jelentőségű kongresszusra készül. Pártunk sorsa a tét!
Teremtsünk együtt olyan szocialista pártot, amelynek gazdája a tagság. Válasszunk hiteles vezetőket, ellenőrizzük őket és hívjuk vissza megbízatásukból, ha akaratunknak nem tesznek eleget. Alkossunk olyan pártot, amely szakít a bürokratikus központosítással. Olyan pártot, amely minden együttműködni kész politikai és szellemi erővel képes megvalósítani az európai szintű modern Magyarországot.
Az államszocializmus, az állampárt történelmi zsákutcába vezette az országot. Általános válság alatt szenvedünk. Törjünk ki ebből a válságból, véglegesen szakítsunk a kudarcra kárhoztató sztálini modellel.
A kongresszusi küldöttektől olyan programalapszabály megalkotását várjuk, amely biztosítékot teremt céljaink, érdekeink, értékeink érvényesítésére. Azt várjuk tőlük, hogy csak olyan személyiségeket válasszanak meg a párt vezető szerveibe, akik környezetükben kifejtett tevékenységük alapján rászolgáltak a bizalomra. Az országosan ismert politikusok közül csak azok kerülhetnek a vezető testületekbe, akiknek személyi alkalmassága, reformelkötelezettsége, erkölcsi feddhetetlensége közismert, akik nem önnön becsvágyuk eszközeként kezelik a pártot, hanem ellenkezőleg, a pártmozgalom érdekeinek szolgálatába állítják képességeiket és személyi ambícióikat.
Mi, az országos tanácskozás küldöttei, résztvevői eltökéltük, hogy a párt minden reformelkötelezett tagjával összefogva, ilyen pártot teremtünk. Hosszú éveken át minden energiánkkal, legtisztább szándékainkkal, alkotó gondolatainkkal építettük ezt az országot, és személyes fájdalmunk a kudarc. Most itt a lehetőség új lapot kezdeni, új pártot teremteni, elősegítve, hogy hazánk ismét elfoglalhassa helyét az emelkedő nemzetek sorában. Kongresszusi küldötteink e törekvések érvényesítésére önálló küldöttcsoportot alakítanak, támogassátok őket! A döntés a Ti kezetekben van.”[96]
A két szöveg összehasonlítása mutatja, hogy mit is jelentett a tanácskozáson uralkodó kompromisszumos hangulat: míg a Szabó levél-tervezet - anélkül, hogy a rendszerváltást említette volna - a rendszerváltásra akarta felkészíteni a párttagságot; egy olyan politika konkrét körvonalait vázolta fel, amely ennek körülményei között kerül megvalósításra, addig az elfogadott levél a jövővel kapcsolatos absztrakt általánosságok mellett konkrétabban csak az új párttal kapcsolatos elképzeléseket fogalmazta meg. Igaz az ezzel kapcsolatos állásfoglalás egyértelműen kiállt az MSZMP-nek, mint állampártnak a megszüntetése mellett és egy új, baloldali szocialista párt létrehozását nevezte meg célként, ami mindenképpen pozitívuma volt az elfogadott levélnek.
Ez az állampárt - amúgy is rohamosan csökkenő - tekintélyének további rombolását, állampárti szerepének-jogosítványainak határozott elutasítását jelentette, melyhez a tanácskozás több állásfoglalása is kapcsolódott. A reformköri mozgalomnak az MSZMP állampárti szerepét detronizáló magatartása jelentette a Németh-kormánynak azt a tömegbázist, amelyre támaszkodva felgyorsíthatta a pártállam lebontását. Nem szabad elfelejtenünk, hogy az állampárt jogosítványainak szűkítése és a pártállam megszüntetése szorosan összetartozó folyamat volt, mert a pártállam lebontásában annyiban lehetett előrelépni, amennyiben sikerült az állampártot korlátozni, majd felszámolni.
Ugyanakkor az állampárt megszüntetésének módja aggodalomra is okot adó vonatkozásokat is tartalmazott, amely leghatározottabb megfogalmazását Nyers Rezső előadói beszédében nyerte el. Nyers nem hagyott az iránt kétséget, hogy ezt az új pártot úgy kell a maiból létrehozni, hogy a párt tagságának a döntő többségét a reformnak meg kell nyerni, és ennek érdekében a tagsággal való összefogás, a velük való egység hangsúlyozása került a középpontba, ami egyúttal azt is jelentette, hogy ez a koncepció képtelen volt a Kádár-Grósz-féle MSZMP-től radikálisan elhatárolódni.
Így ebben a kérdésben is alapvető különbség volt a két levél között: míg a mi tervezetünk a Kádár-féle MSZMP-vel minden kontinuitást megtagadott, és az 1956. november 4.-vel megszűnt, a forradalmat elismerő és a többpártrendszert elfogadó MSZMP tevékenységét akarta felújítani, illetve folytatni, addig az elfogadott levél ugyan egy új szocialista párt megteremtéséről beszélt, de nem határozta meg viszonyát a Kádár-féle MSZMP-hez, és nem is határolta el magát tőle. Ezért az elfogadott levél álláspontja beleillett a Nyers Rezső által szorgalmazott törekvésekbe.
Az MSZMP megszüntetésének ez a kompromisszumos módja már előre vetítette a kongresszuson létrehozásra kerülő új párt szervi hiányosságait, azt, hogy nem lesz szociáldemokrata típusú párt, amely a rendszerváltás elfogadása alapján állva jelentős tényezőjévé válhat a magyar politikai életnek. Az új párt létrehozásának ezt a radikális lépését a reformköri mozgalom reformszocialista többsége nem tudta megtenni, e legfontosabb kérdésben azonosult a pártvezetés reformereivel, ami egyúttal azt is megmagyarázza, hogy ezen irányzat hangadói miért adták fel a mozgalom autonómiáját. A Budapesti Reformkör és a mozgalom radikálisai így kisebbségben maradva, nem tudták egyik alapvető céljukat - a rendszerváltást elfogadó, szociáldemokrata jellegű pártot létrehozva - megvalósítani.
Ez a két javasolt levél-szöveg egyúttal azt is újra határozottan megmutatta, hogy mi a különbség a Budapesti Reformkör és a mozgalom reformszocialista többségének az álláspontja között a rendszerváltáshoz, a Kádár-Grósz-féle MSZMP-hez való viszony - és az új párt létrehozásának, valamint programjának kérdéseiben.
* * *
A reformköri mozgalom platformjának elfogadásával kapcsolatos történésekre nem elegendő a kompromisszumra való törekvés kimondása, sokkal inkább a kudarc, a mozgalom autonómiájának a feladása a megfelelő kifejezés. Ennek a részleteit az előzőekben már elmondtam. Ha azonban az értékelés során a szekcióülések összefoglalóit is figyelembe vesszük, akkor a kép már sokkal összetettebb, melynek a részleteiről már szintén szóltam. Ezek az összefoglalók azt mutatták, hogy a reformköri mozgalom Budapesten megjelent képviselői nagyon sok kérdésben radikálisabb álláspontot foglaltak el, mint az Országos Koordinációs Tanács, és itt nemcsak azon két szekcióra gondolok, melyek a rendszerváltást megelőlegezve vizsgálták témájukat, hanem a szekciók többségére, amely azt mutatta, hogy minden szekcióban voltak olyan küldöttek, akik hozzászólásaikkal kritikussá tudták tenni szekciójuk összefoglalóját. Ennek fényében még inkább hangsúlyozni kell az Országos Koordinációs Tanács felelősségét, hogy tevékenységével nem fejezte ki hűen, a valóságnak megfelelően a mozgalom politikai törekvéseit.
Akkor is ezt mondom, ha tudom, hogy voltak fontos kérdések, amelyekben kifejezésre jutott a mozgalom álláspontja; gondolok itt a pártszervek munkahelyi működésével kapcsolatos nyilatkozatra, a munkásőrséggel kapcsolatos nyilatkozatra és a pártok nélküli honvédséggel kapcsolatos állásfoglalásra. Ezek a megnyilvánulások a budapesti tanácskozás jelentős eredményei voltak, melyekről a későbbiek során, az ellenzékkel való tárgyalások kapcsán részletesen szólni fogok.
Ezeket a pozitívumokat elismerve mégis azt kell mondanom, hogy az Országos Koordinációs Tanácsnak tevékenységében, nyilatkozataiban számolnia kellett volna a mozgalom kisebbségének az álláspontjával, törekvéseivel; egyáltalán jobban figyelembe kellett volna vennie a szekciók összefoglalóiban testet öltő sokszínűséget, és nem lett volna joga függetleníteni magát a tagságtól, átvéve bizonyos lényeges kérdésekben a helyette való döntés jogát. Az Országos Koordinációs Tanács ily módon sok kérdésben szűrőként viselkedett, nem közvetítette a társadalom, a párttagság felé a mozgalom sokszínű értékeit. Ez legnyilvánvalóbban a mozgalom platformjával kapcsolatban jelentkezett, de nemcsak ezzel kapcsolatban követett el a Tanács súlyos politikai hibát; hasonló volt a helyzet a 11. szekció által javasolt Nyilatkozat elhallgatása során, amely az egységes, egyetemes magyarság érdekeiért szólalt fel, vagy ugyane szekció szovjet csapatok kivonásával kapcsolatos javaslata esetében, amelyet a Tanácsnak - már csak az ellenzékkel való viszony javítása érdekében is - bátran fel kellett volna vállalnia.
* * *
Ha a fentiekben bemutatott sokszínűséget figyelembe vesszük, akkor azt kell mondanom, hogy a Budapesti Reformkör nem egyedül képviselte a mozgalomban a kisebbségi radikalizmust, ennek a törekvésnek növekvő volt a tábora és ha több idő állt volna a kongresszusig rendelkezésünkre, akkor még nagyobb súllyal tudtunk volna beleszólni az események alakulásába.
Éppen ezért, annak ellenére, hogy a Budapesti Reformkör számára lehangoló volt tudomásul venni a tanácskozás kompromisszumos törekvéseit, nem adtuk fel céljainkat, hanem igyekeztünk a körülmények adta lehetőségek keretében képviselni álláspontunkat.
Így történt ez a tanácskozás utáni, szeptember 7-i sajtótájékoztatón is, melyen a Budapesti Reformkör részéről ketten is részt vettek: Kerekes György, az Országos Koordinációs Tanács képviseletében, Szabó Zoltán, mint a Budapesti Reformkör szóvivője. A sajtótájékoztatón elhangzottakat a Népszabadság oly módon tette zavarossá, hogy összefoglalta és név nélkül ismertette a kérdésekre adott válaszokat, ezzel azok elvesztették karakteres jellegüket.[97] Így a Magyar Hírlap tudósításából vált világossá, hogy Szabó Zoltán mit is mondott e tájékoztatón:
“(...) Szabó Zoltán szóvivő, a budapestiek nevében megerősítette: a piacgazdaság és a parlamenti demokrácia elveit messzemenően érvényesítő, demokratikus Magyarországot kívánunk létrehozni, és ezért a párton belül mindazokkal szívesen fogunk össze, akik ezeket magukénak vallják. Leszögezte: a kongresszuson győzelmet szeretnénk aratni, de ha a kívánt megújulás nem következik be, ki kell válni a pártból, mert egy rossz kompromisszum a párt, a mozgalom halálát eredményezné.”[98] Sajnos ez a rossz kompromisszum eredendően bele volt kódolva a reformköri mozgalomba a reformszocialista többség törekvései miatt, és ez a budapesti tanácskozáson - ahogy a szegedin is már nyilvánvalóvá vált - csak még határozottabban jelentkezett.
Nem álltunk egyedül ezzel a felfogásunkkal; Keserű Imre ezzel kapcsolatban a következőket nyilatkozta[99]:
“(...) Az MSZMP-vel kapcsolatban nem annyira a jogfolytonosságra, hanem a radikális szakításra van szükség (...) Ha a kongresszuson a mostani MSZMP-ből nem jön létre egy ilyen párt, akkor abban nekem már nincs helyem, de a reformköröknek sincs.”
Volt, aki a budapesti reformköri tanácskozás általam is bírált eseményeit oly kritikusan ítélte meg, hogy ennek hatására lépett ki az MSZMP-ből; Veliky János a debreceni KLTE oktatója volt az, és cselekedetét a következőképpen indokolta: “Kilépési szándékomnak nem személyes okai vannak. Elhatározásom a reformkörök országos konferenciájának második napján érlelődött meg bennem, amikor kiderült: végleg elveszett annak a lehetősége, hogy ne a régi, machiavellisztikus alapon, az MSZMP vezérkarán belül folyó hatalmi egyezkedés módszerével, hanem végre új módon, őszintén és nyíltan (a tagsággal konzultálva!) felvállalt programban szervezzünk újnak gondolt szocialista pártot. A reformköri konferencián ezt egy szándéknyilatkozat formájában lehetett volna publikálni, amelyhez minden alapanyag rendelkezésre állt. Azonban a jelen levő vezetők egy részének vélhető hezitálása miatt ez a fontos lépés elmaradt. (...) Én úgy látom, hogy az októberi kongresszuson a társadalmi haladást szolgáló fordulatot nem lehet végrehajtani. (...) Sokkal nagyobb a valószínűsége annak, hogy a kompromisszumkötések beláthatatlan következménnyel járó, már begyakorlott módszerei következnek. (...) A kongresszus előkészítésének módjában nem sikerült valódi áttörést elérni, így a kongresszuson új típusú szocialista pártot sem lehet alapítani.”[100]
Veliky János a budapesti tanácskozáson történteket jól ítélte meg, és jó jósnak is bizonyult, amit megjövendölt az be is következett!
* * *
A budapesti tanácskozás megmutatta a reformköri mozgalom helyzetét, valamint a tanácskozás kapcsán megalakult Országos Koordinációs Tanács első lépéseit. A mozgalom úgy érkezett el fejlődése csúcspontjára, hogy már a tanácskozás előkészítése során, majd még inkább a tanácskozáson, elkezdődött autonómiája elvesztésének és ezzel önfelszámolódásának a folyamata, amely majd a kongresszuson teljesedik ki. Mindezek fényében tragikomikus olvasni a Rendszerváltók a baloldalon c. kiadvány ezen időszakról adott értékelését:
“A kongresszusra nemcsak a politikai szervezet állt készen, mint az új európai típusú baloldali párt előkészítése, hanem letisztult a program is. A reformkörök - a nyugati demokrácia és a (szociális) piacgazdaság talaján állva - a demokratikus szocializmus mellett kötelezték el magukat, mint minden európai szociáldemokrata párt. A demokratikus szocializmust tehát Nyugattal egybehangzóan nem társadalmi formációnak, hanem értékrendnek tekintették.”[101]
A szokásos módon minősítsük a szövegben lévő minden mondat igazságtartalmát:
- a kongresszusra sem a politikai szervezet, sem a “letisztult” program nem állt készen, mert a reformköri mozgalom éppen azáltal, hogy irányító szerve, az Országos Koordinációs Tanács alárendelte a mozgalom céljait a pártvezetés reformereinek (és a Tanács egyes tagjai egyéni ambícióinak), autonómiája elvesztésének és ezzel önfelszámolódásának a stádiumában volt; de a mozgalomnak legitim programja sem volt, hacsak a Pozsgay-bizottság tervezeteit (amelyet a Koordinációs Tanács pártvitára- és a párton belüli irányzatok megmérettetésére alkalmasnak tartott) nem értik e “letisztult” program alatt;
- a Budapesti Reformkörön kívül nem tudható, hogy mely reformkör kötelezte el magát a nyugati demokrácia és egy polgári társadalom keretében létező szociális piacgazdaság mellett; azt viszont már előzőleg bemutattam, hogy a szegedi-, a kecskeméti reformkörök platformjai, a Kerekes-trió anyaga, majd a Pozsgay-bizottság anyagai, a Vass-albizottság platformjavaslata, a szekciók összefoglalói (kivéve a 7-es és a 10-es szekciókat), továbbá az Országos Koordinációs Tanács állásfoglalásai - az MSZMP vezetéséhez hasonlóan, melynek álláspontját leghatározottabban Nyers Rezső fogalmazta meg - mind az antikapitalista (azaz nem a polgári társadalom keretében létező) demokratikus szocializmus mellett kötelezték el magukat;
- éppen a fentiek miatt (a Budapesti Reformkör és egyes reformkörökben lévő szépszámú radikális képviselő törekvéseinek kivételével, mint pl. a 7., és a 10. szekcióban megjelent küldöttek is bizonyítják e radikálisok létét) nincs semmi alapja annak, hogy a reformköri mozgalom többségi, reformszocialista irányzatát az európai szociáldemokrata pártokhoz hasonlítsák;
- a budapesti tanácskozáson a 3. szekció valóban vitázott arról, hogy a demokratikus szocializmust inkább értékrendnek kell tekinteni, de ennek ellenére a demokratikus szocializmust ők sem a polgári társadalom keretében - azaz a rendszerváltást elfogadva - gondolták megvalósítani, azért sem, mert a szekció tagjainak többsége a kapitalizmus megítélésében “a régi sztereotípiáktól nem tudott megszabadulni.” (E mellett az ezzel kapcsolatos nézetük megmaradt a szekcióösszefoglaló keretében és semmiféle más, a mozgalom törekvéseit kifejező, anyagban erről sem előbb, sem később nem esett szó.)
Állításom summázata az, hogy a reformköri mozgalom reformszocialista többségi irányzata nem állt a rendszerváltás elfogadásának álláspontján, mint azt, ez az idézet szugerálni próbálja, és ezért valótlan azt állítani, hogy ennek az irányzatnak bármiféle köze lett volna a nyugati szociáldemokráciához és ezzel az egyes nyugati polgári társadalmakban lévő szociális piacgazdasághoz, illetve az ennek keretében létező demokratikus szocializmushoz.
Ágh Attila és Géczi József, a kötet két szerkesztője, tagja volt a reformköri mozgalom Országos Koordinációs Tanácsának és őket is felelősség terheli mindazokért a politikai hibákért, melyeket ez a Tanács a reformköri mozgalom autonómiájának a feladása során elkövetett; ezért a kötet idézett állításai úgy is értelmezhetőek, hogy saját rossz lelkiismeretük megnyugtatása érdekében igyekeztek a múlt történéseit megmásítani.

Hetedik rész
Az államszocializmusból a képviseleti demokráciába való 
békés átmenet kérdései (II); a reformköri mozgalom, benne a Budapesti 
Reformkör szerepe a békés átmenet feltételeinek a biztosításában a Nemzeti 
Kerekasztal-tárgyalások idején; a baloldal szerepe a rendszerváltásban. 
(Összefoglaló.)
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások sikeres befejezése történelmi jelentőségű volt a magyarországi rendszerváltás folyamatában. A tárgyalásokon elért eredményekkel kapcsolatos politikai filozófiai álláspontom gerincét már röviden elmondtam munkám első négy részében. Ennek lényege a következő volt: ez a rendszerváltás békés, konszenzusos átmenet volt a parlamentáris demokráciába és a jogállami forradalom keretében valósult meg. A Kerekasztal-tárgyalásokon a szembenálló politikai erők elfogadták az átmenet jogfolytonosságát és a politikai megegyezés keretében “kialkudták” az ún. sarkalatos törvényeket, melyeket a meglévő Országgyűlés fogadott el és illesztett be a meglévő jogrendbe, létrehozva a jelenleg is hatályos Alkotmányunkat. Mivel a rendszerváltást a szembenálló politikai erők megegyezése tette lehetővé - és nem egy forradalom - ezért a későbbiek során nem kerülhetett sor a lusztrációra.
Az alábbiakban a reformköri mozgalom és a Budapesti Reformkör tevékenységét kívánom vizsgálni a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások keretében felvetődött vitatott kérdésekkel kapcsolatban. Ennek során nem célom a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások egészét bemutatni, csak azokra a kérdésekre térek ki, amelyekben a reformköri mozgalom, illetve a Budapesti Reformkör állásfoglalásaival szerepet vállalt. E kérdésekben való véleményünk és tevékenységünk értékének megítéléséhez az összehasonlítás módszerét veszem igénybe, törekvéseinket összehasonlítom a pártvezetés, a Németh-kormány, az Országgyűlés adott kérdésben elfoglalt álláspontjával egyfelől, majd az Ellenzéki Kerekasztal és szervezeteinek álláspontjával másfelől.
Ez az összehasonlítás azonban nemcsak lehetővé teszi, hanem igényli is, hogy összefoglalóan - az eddig bemutatottak felhasználásával - röviden jellemezzem a baloldal szerepét a rendszerváltásban; hogy megmutassam, nemcsak az államszocializmussal szembenálló polgári ellenzék volt szorgalmazója a rendszerváltásnak, hanem a megújulni képes baloldal is aktív résztvevője volt a folyamatoknak. Így nemcsak a Nemzeti Kerekasztalnál helyet foglaló MSZMP-vezetésnek a képviselői voltak a rendszerváltás résztvevői, hanem az a megújult baloldal is, amelynek élcsapatát a reformköri mozgalom alkotta; e mozgalom egyik jelentős osztaga a Budapesti Reformkör volt, amely tevékenységével maradandó érdemeket szerzett a békés átmenet megvalósításában.
E tevékenységünk megértéséhez érintenem kell a Budapesti Reformkör “külpolitikai” törekvéseit a korabeli nemzetközi helyzet problémáival kapcsolatban.
I. A Budapesti Reformkör “külpolitikai” törekvései
Az írás első részében általánosságban már szóltam arról, hogy a nemzetközi helyzet jó irányú változása milyen kedvező feltételeket teremtett a magyarországi reformfolyamat kibontakozásához. A kedvező nemzetközi helyzet által létrehozott mozgástér - sokak véleménye és feltételezése szerint - azonban csak az akkori status quó keretén belül volt adva. Az MSZMP Grósz-Nyers-féle vezetése ezekre a vélekedésekre támaszkodott, amikor a maguk törekvéseinek külpolitikai támogatottságát értékelték, és amelyekből magabiztosságukat növelő következtetéseket vontak le.
Ennek a helyzetnek a jellemzését, illetve szerteágazó összetevőit vázolta fel Szokai Imre, az MSZMP KB Nemzetközi Pártkapcsolatok Osztálya vezetőjének 1989. augusztus 30-i javaslata, melyet a Politikai Intéző Bizottság részére készített.[1]
Szokai itt előadta, hogy számottevő nyugat-európai politikai erők támogatják a magyarországi demokratikus átmenetet szolgáló MSZMP-lépéseket, de aggasztják őket a szélsőséges ellenzéki erők követelései, illetve az MSZMP magatartása, amelyet a védekező-visszavonuló magatartás jellemez.
Szokai a következőket írta:
“Nyugat-európai partnereink határozott véleménye: az európai stabilitás, a történelmileg kialakult status quó megőrzése azt követeli, hogy Magyarországon ne legyen rendszerváltozás, a magyar politikai mozgás ne sértse a Szovjetunió alapvető biztonsági és katonapolitikai érdekeit (a Varsói Szerződésből való kilépésnek még a gondolatát is veszélyes fikciónak tartják). Mindehhez szükséges, hogy az MSZMP a választásokból kormányzásban való koalíciós részvételre képes pártként kerüljön ki.”[2]
Ebből az értékelésből - Szokai szerint - Mark Palmert, az USA budapesti nagykövetét kell kihagyni, mert ő diplomáciai státusával összeegyeztethetetlen, a magyar belpolitikába beavatkozó negatív tevékenységet folytat, amelyért a Külügyminisztériumnak diplomáciai úton kellene észrevételeket tenni. A Külügyminisztérium az ezzel kapcsolatos lépéseket a későbbiek során meg is tette.[3]
El kell ismernem, hogy a nyugati politika törekvéseinek jellemzésében (beleértve az USA politikáját is) Szokainak alapjában igaza volt, ahogy ezt írásom első részében be is mutattam. Az alapvető tévedésük (mind, az ezt az álláspontot valló nyugati politikusoknak, mind, az ezt irányadónak tartó Grósz-Nyers-féle külpolitikai elképzelésnek) azonban az volt - ellentétben Mark Palmer reális helyzetmegítélésével szemben -, hogy nem vették észre: a világtörténeti folyamatok menete - melyek mélyén megállíthatatlan nemzeti függetlenedési és a pártdiktatúrák alóli felszabadulási törekvések, valamint a perifériából való kitörés igénye rejlett - feltartóztathatatlanul haladt előre és békés feltételek esetén ennek senki és semmi nem tudta útját állni, amelynek a szovjet tömb szétesését, a volt szocialista országok függetlenedését és a szovjet típusú szocializmussal való leszámolást kellett eredményeznie.
A nyugati politikai vezetők döntő többsége egy idejétmúlt status quó védelmezésének politikájával alaptalan remények táplálásához nyújtottak segédkezet a Grósz-Nyers-féle vezetésnek, amellyel nehezebbé tették a párton belüli reform-erők - közte a reformköri mozgalom - helyzetét, fékezték az átalakulás lendületét és mélységét.
Ezt azért is el kell mondani, mert a magyar közvéleményben napjainkig tartja magát az a vélekedés, hogy a rendszerváltás egyetlen és kizárólagos oka az volt, hogy Bush és Gorbacsov megegyeztek ezekben a kérdésekben, és ez adta meg a zöld utat a magyarországi rendszerváltásnak. A helyzet ennél sokkal összetettebb és bonyolultabb volt: a magyarországi belső erők szerepe sokkal jelentősebb volt a folyamatok elindításában és véghezvitelében, mint azt e vélekedés beállítja.
Úgy vélem, hogy az eddigiekből is kiderült, hogy a Budapesti Reformkör nem osztotta e vélekedést és törekvései túlmutattak az említett status quó megszabta kereteken; e véleményünknek különböző alkalmakkor és helyeken hangot is adtunk, illetve cselekedeteink nem maradtak meg e keretekben.
Úgy gondolom, hogy bár a reformköri mozgalomnak, benne a Budapesti Reformkörnek, nem volt egy határozott és mindenoldalúan kimunkált külpolitikai programja, de a budapesti tanácskozás ezzel kapcsolatos anyagai is azt mutatták, hogy e téren is új hangsúlyokat, a nemzeti érdekek határozottabb érvényesítését igénylő, a nemzetközi kapcsolatok demokratizálását fokozottabban követelő (mindenekelőtt a Varsói Szerződés reformját szorgalmazó), Magyarország Kelet és Nyugat közötti híd szerepet betöltő, a szembenálló katonai blokkokat kölcsönösen lebontó, az egységesülő és demokratizálódó Európát óhajtó külpolitikai törekvések megvalósításának a szükségességét szorgalmaztuk.
A Budapesti Reformkör tevékenysége - szóban és tettben - túlment a fentieken is, elsősorban azzal, hogy nem tekintettük a status quót megváltoztathatatlan adottságnak; számtalan olyan tényről kell számot adnom, amely olyan igényeket jelzett, hogy határozottan meg akartuk magunkat különböztetni a Grósz-Nyers-féle status quóra támaszkodó külpolitikai törekvésektől.
A Budapesti Reformkör szervezőbizottságának tagjai kapcsolatba kerültek a nemzetközi sajtó képviselőivel, a Budapesten lévő külképviseletek beosztottjaival, és felfogásuknak megfelelően tájékoztatták őket a magyarországi politikai folyamatokról, a Budapesti Reformkör törekvéseiről. Egy-két önálló akciót is szerveztünk, amelyben egyértelműen kifejezésre juttattuk, hogy a nemzetközi kapcsolatok terén is ragaszkodunk autonómiánkhoz. Az alábbiakban nem a teljesség igényével - mert a történtek feltárásában vannak még hiányok - adok számot e tevékenységünkről.
Az országos tanácskozásokhoz, illetve bizonyos politikai eseményekhez kapcsolódó sajtótájékoztatókon kívül - melyeken a reformköri mozgalom képviselői, így többen a Budapesti Reformkörből is adtak nyilatkozatokat - Vajda János 1989 tavaszán adott a Reuter-nek egy hosszabb interjút; Kerekes György rendszeres kapcsolatot tartott a Pravda budapesti tudósítójával.
Követségi kapcsolatainkból ki kell emelni Kerekes György szovjet nagykövetséggel, a nagykövetség gazdaságpolitikai titkárával való rendszeres kapcsolatát; valamint Szántó Györgynek, a Német Szövetségi Köztársaság budapesti nagykövetségével való kapcsolatát, amely a tájékoztatáson túl a Német Szociáldemokrata Párt választási tapasztalataival való megismerkedést is eredményezte. Én, 1989. május 18-án a Gerbeaud-ban találkoztam először G. Frühman-nal, a francia nagykövetség sajtóattaséjával és tájékoztattam őt a szegedi országos tanácskozással kapcsolatos terveinkről. Még most is előttem van az attasé csodálkozó “döbbenete”, hallva terveinkről. Ez a kapcsolat a továbbiakban is megmaradt.
A budapesti amerikai és szovjet nagykövetségek “élőlánccal” való összekötése
Kétségtelen, hogy legjelentősebb nemzetközi politikai akciónk George Bush amerikai elnök magyarországi látogatásának előestéjén - 1989. július 10-én - a Szovjetunió és az USA budapesti nagykövetségeit “élő-lánccal” összekötő tettünk volt.
Ezt a tervünket a július 5-én tartott - az előzőekben már ismertetett - budapesti nagygyűlésünkön jelentettük be; este sajtótájékoztatót tartottunk, amelyen Kékesi Katalin ismertette elképzeléseinket és ehhez kapcsolódó felhívásunkat. A sajtó - kisebb-nagyobb változtatással - közölte e felhívást, amely a következő volt:
“Felhívás “élő láncra”!
Az MSZMP budapesti reformköreinek és reformalapszervezeteinek koordinációs tanácsa felhív minden honpolgárt - tartozzék bármely mozgalomhoz, párthoz, szervezethez -, aki szívén viseli hazánk békés, demokratikus fejlődésének és a nemzetközi enyhülésnek az ügyét, hogy George Bush elnök látogatásának előestéjén alkossunk élő láncot a Szovjetunió és az Amerikai Egyesült Államok nagykövetségei között.
Kézfogásunkkal azt kívánjuk demonstrálni, hogy hazai demokratizáló törekvéseink egyik fontos biztosítéka a két nagyhatalom közötti párbeszéd folytatódása, bizalomerősítő együttműködésük megszilárdítása. Ezt a gondolatot kívánjuk kifejezni azokban az azonos szövegű levelekben, melyeket a két államfőnek nagykövetségük útján juttatunk el.
Az élő láncot július 10-én, hétfőn pontosan 18 órakor kapcsoljuk össze, amikor a két nagykövetnek a lánc két végén azonos tartalmú leveleket adunk át.
A találkozó: hétfő 17 óra 30 perckor a Szabadság téren, a Szent István téren, a Liszt Ferenc téren, a November 7.-e téren, a Köröndön és végig az útvonalon. Kérik a rendezőket, hogy 17 órakor a Bazilika előtt gyülekezzenek.”[4]
A két elnöknek szóló levelet én fogalmaztam, majd Szántó György kiegészítéseivel fogadta el a Budapesti Reformkör szervezőbizottsága. Az esemény szervezésében a XIII/31-es reformalapszervezet is részt vett, a rendezőket Szécsényi Tibor irányította.
A Népszabadság riportban számolt be az eseményről, ebben - többek között - a következőket olvashatjuk:
“A Bajza utcánál a legnagyobb a csoportosulás. Fotósok, filmesek, tévések készítgetik kameráikat, egy furgonból hangfalakat raknak ki a földre. Háromnegyed hat van, indul a fáklyát vivő fiatalok hada az amerikai követséghez. Úgy mondják, onnan is most jön a staféta.
Hat óra. Felkérnek bennünket, hogy álljunk láncba, fogjuk meg egymás kezét. A követség épületéből két kísérőjével kijön Borisz Sztukalin szovjet nagykövet. Novák Zoltán, a Budapesti Reformkör szervezőbizottságának tagja oroszul üdvözli, s felolvassa a reformkörök levelét. Az amerikai követség előtt ezekben a pillanatokban angolul olvassák fel ugyanezt.
Sztukalin néhány szóban válaszol: a levél el fog jutni Gorbacsovhoz.”[5]
Az Egyesült Államok nagykövetségénél Kispál Zoltán villamosmérnök, a XIII/31-es reformalapszervezet tagja adta át a levelet rövid beszéd keretében, amelyre az egyik követségi titkár válaszolt és vette át a levelünket. Itt is jelen volt a TV, a rádió és sok külföldi tudósító. (Kispál Zoltán a japán televíziónak is adott ez alkalommal interjút.)[6]
Az átadott levelek szövege a következő volt:
“Tisztelt Elnök Úr!
Jelképes demonstrációnk a világ két nagyhatalmának, a Szovjetuniónak és az Amerikai Egyesült Államoknak további közeledését, együttműködését kívánja egyetértéséről, támogatásáról biztosítani.
Hazánk itt, Kelet- Közép-Európában olyan kísérletbe kezdett, amely egyedülálló a kontinens történetében. Tudatában vagyunk annak, hogy a két nagyhatalom sikeres dialógusa nélkül, melynek eredményeképp az enyhülés meghonosodni látszik Földünkön, küzdelmünk a demokrácia kivívásáért eleve kudarcra lenne ítélve. A kölcsönös és konkrét bizalomerősítő, leszerelési, csapatkivonási intézkedések táplálják hitünket, hogy e reményteli folyamatot nem söpri el egy újabb hidegháborús hullám, mely Helsinkit követően dermesztette meg a világot. Hisszük, hogy Európa végérvényesen a szabad, demokratikus államok közössége lesz még ebben az évezredben.
Magyarország esélyei a világpolitika ár-apályának függvényében alakulnak kedvezően vagy kedvezőtlenül. Az enyhülés legkisebb megtorpanása is veszélyeztetné törékeny álmainkat, a szülés kínjait átélő társadalmunkat. Ahhoz, hogy reményeink valóra váljanak egy korszerű, demokratikus, az Európa-házhoz vezető jogállamról megértésre, jóindulatra és szolidaritásra van szükségünk. Jószándékunkat, békés törekvéseinket, barátságunkat kínálhatjuk viszonzásul mind a demokrácia tökéletesedésén fáradozó Amerikai Egyesült Államok, mind a hozzánk hasonlóan útkereső Szovjetunió számára. A magunkra eszmélésünk és a cselekvő társadalommegújítás közötti időszakot a szovjet nép és Gorbacsov Úr progresszív törekvései segítettek lerövidíteni. A demokrácia egyetemes igényének terjesztésével, jogrendszere példájával az amerikai nép és vezetői hozzájárultak reformjaink kontúrjának megrajzolásához.
Mindkét nemzettől és vezetőiktől kérjük további megértő támogatásukat társadalomátépítő vállalkozásunk teljesítéséhez. Eme szándékok szimbolikus jelentőségű megnyilvánulásaként értelmeznénk és üdvözölnénk, ha az újabb amerikai-szovjet csúcstalálkozóra Budapesten kerülne sor.
Az MSZMP budapesti reformköreinek és reformalapszervezeteinek koordinációs tanácsa
Budapest, 1989. július 10.”[7]

Nagyon valószínű, hogy levelünk nem tett minden szempontból eleget a diplomáciai etikett előírásainak, de a népi diplomáciának ezeket a hiányosságait jóindulatúan tudomásul kell venni. Levelünk a kontinens történetében egyedülálló kísérletnek nevezte a sikere esetén az Európa-házhoz vezető, demokratikus jogállamot megvalósítani akaró, társadalomátépítő törekvésünket, és kifejezte azon hitünket, hogy Európa végérvényesen a szabad, demokratikus államok közössége lesz még abban az évezredben. Nem sokat tévedtünk, történelmi mértékkel mérve, semmit!
Úgy vélem, hogy levelünkhöz nem kell részletes kommentár; a benne megfogalmazott állásfoglalás a szovjet tömb szétesésével számolt és az ország tényleges függetlenségének a megvalósulásából indult ki. Mindez egybeesett a platformunkban megfogalmazott rendszerváltás lehetőségét és szükségességét tételező céljainkkal, ami egyúttal azt is jelentette, hogy kiléptünk az adott status quó kereteiből és egy Jalta-utáni világrend megvalósulásában reménykedtünk. Nem tudom megállni, hogy némi büszkeséggel ne jegyezzem meg: a Budapesti Reformkör külpolitikai törekvései is igazabbnak bizonyultak a pártvezetés Grósz-Nyers-féle külpolitikai irányvonalánál.
* * *
A Népszabadság riportjával együtt két fotót is közölt az eseményről; az egyik fotó a szovjet követségnél lévő élő-láncot rögzítette. Én e fotón Giczy György és Füzessy Tibor kereszténydemokrata politikusokat vélem felfedezni. Részvételüket annál is inkább elképzelhetőnek tartottam, mert az Ellenzéki Kerekasztal 1989. július 6-i ülésén Szécsényi Tibor ismertette élőlánc-akciónk tervét, az ülésen szétosztotta az átnyújtandó levelünk szövegét és arra kérte a megjelenteket, hogy amennyiben egyetértenek akciónkkal ők is támogassák azt.[8]
2001 nyarán telefoni érdeklődésemre Giczy György titkárnőjén keresztül azt üzente, hogy nem vett részt az élőlánc-akciónkban.
* * *
Az eseménnyel kapcsolatban egy dologról kell még beszámolnom. A magyar Külügyminisztérium 1989. július 15-én készítette el a pártvezetés számára a “Jelentés George Bush magyarországi látogatásáról” c. anyagát.[9] (A jelentést Kovács László írta és Horn Gyula hagyta jóvá.) A Külügyminisztérium jelentésében egyetlen szóval sem említette meg a mi “élőlánc-akciónkat”.
Ezek után július 19-én Grósz Károly aláírásával született meg a “Tájékoztató Georg Bush, az Amerikai Egyesült Államok elnöke magyarországi látogatásáról”, amely az MSZMP Központi Bizottsága július 28-i ülésének egyik mellékleteként került kiosztásra. Ebben a tájékoztatóban sem történik említés az eseményről.[10]
Ez a tény a Külügyminisztérium akkori vezetését is minősíti, még inkább azonban a párt Grósz-Nyers képviselte külpolitikai irányvonalát. A külügyi vezetés nyilván tudta, hogy a Budapesti Reformkör vörös posztó Grószék szemében, és jobbnak találta nem ingerelni őket, de ezzel maguk is beálltak egy olyan sorba, amely semmiféle kritikát nem áll ki.
Ma már ugyanis eléggé abszurdnak tűnik (ami már akkor is az volt), hogy a pártvezetés, továbbá a Központi Bizottság tagjainak tájékoztatására készülő jelentésben egy olyan eseményről - amelyet az MSZMP egyik platformja szervez, amelyet a hazai és nemzetközi sajtó részletesen ismertet, melyben a budapesti szovjet nagykövet személyesen vesz részt, amely a két nagyhatalom elnökéhez közvetlenül szól, és akik közül Bush-t feltehetőleg tájékoztatták is róla - egy szót sem szólnak csak azért, mert Grósz Károlynak ellenszenvesek voltak az esemény szervezői, és a pártvezetés egy része, esetleg a Külügyminisztérium vezetése sem értett egyet akciónkkal.
Mi ezt az akciónkat nem egyeztettük sem a Pártközponttal, sem a Külügyminisztériummal, hanem autonómiánkat hangsúlyozandó minden “felsőbb” jóváhagyás nélkül szerveztük azt meg. A július 5-i nagygyűlésünkön Nyers Rezsőt tájékoztattuk elképzelésünkről és természetesnek tartottuk, mi több elvártuk egyetértő támogatásukat. Grószék irántunk érzett gyűlölete azonban olyan erős volt, hogy még azt is kikényszerítette - hadd legyek jóhiszemű a külügyi vezetéssel szemben -, hogy a jelentés írói belekényszerültek az eseményről való hallgatásba.
A történelem menete azonban - mint annyi más kérdésben a pártvezetéssel szemben - újra a Budapesti Reformkörnek adott igazat, tragikomikus akarnokságnak minősítve azon törekvésüket, hogy hallgatásukkal meg-nem-történtté akarták tenni a történelmi folyamatokat előrejelző “élőlánc” akciónkat.
* * *
Másik fontos megnyilatkozásunk a csehszlovákiai bevonulással kapcsolatos állásfoglalásunk volt. A korabeli sajtó beszámolt arról, hogy csatlakoztunk mindazon szervezetek és (ellenzéki) pártok felhívásához, amelyek elítélték hazánk részvételét a Csehszlovákia ellen indított 1968. augusztus 21-i katonai intervencióban.[11] A közelgő évforduló előtt kértük az MSZMP vezető testületeit, az Országgyűlést és a Kormányt, hogy reformszándékuk hitelét erősítendő, tegyenek eleget a magyar társadalom kívánságának: nyilvánítsák ki, hogy végérvényesen elutasítják más országok belügyeibe való beavatkozás valamennyi formáját; továbbá, a Csehszlovákia elleni katonai intervenciótól, mint a nemzeti önrendelkezés megsértésének legdurvább módszerétől nyilvánosan határolják el magukat.
Elengedhetetlennek tartottuk, hogy az MSZMP és az illetékes állami szervek szolgáltassanak erkölcsi, politikai, és ha szükséges jogi és anyagi elégtételt mindazoknak, akik a Csehszlovákia elleni intervenciót helytelenítették és akiket ezért különböző retorziók értek.
Az MSZMP Politikai Intéző Bizottsága 1989. augusztus 16-i ülésén fogalmazta meg a pártvezetés állásfoglalását az intervencióval kapcsolatban.[12]
Ez az állásfoglalás azonban közel sem volt a miénkhez hasonlóan egyértelmű és határozott: kifejezték ugyan, hogy nem azonosulnak a csehszlovákiai katonai beavatkozással, de “történelmi tényként” kívánták leszögezni, hogy az akkori pártvezetés a politikai rendezés híve volt. A jövőt illetően az egymás belügyeibe való beavatkozás minden formáját elutasították. Azon igényünket, hogy szolgáltassanak elégtételt a retorzió áldozatainak, hallgatásukkal mellőzték.
Az Országgyűlés 1989. szeptember 28-án a pártvezetéshez hasonló nyilatkozatot fogadott el.[13]
Ezek az állásfoglalások a csehszlovákiai ellenzék harcához jelentettek támogatást.
II. A Budapesti Reformkör és a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások
A harmadik részben bemutattam, hogy a reformköri mozgalomnak, benne a Budapesti Reformkörnek milyen meghatározó szerepe volt abban, hogy Grósz Károlyt az Ellenzéki Kerekasztallal való tárgyalásra kényszerítettük. Ennek során láthattuk, hogy a reformköri mozgalom az Ellenzéki Kerekasztal partnerévé vált a demokratikus jogállamért való békés átmenet feltételeinek biztosítását kimunkáló tárgyalások kiharcolásában. Ily módon tevékenységünk is nagymértékben hozzájárult ahhoz, hogy a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások megkezdéséről szóló megállapodást a felek 1989. június 10-én írták alá, és a tárgyalások 1989. június 13-án meg is kezdődtek.
Írásomnak nem célja a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások vitáinak részletes bemutatása; az alábbiakban csak azokkal a kérdésekkel kívánok foglalkozni, amelyek valamilyen módon a reformköri mozgalmat, valamint a Budapesti Reformkört is véleménynyilvánításra kényszerítették. Továbbá e kérdések bemutatása során érinteni kívánom a reformköri mozgalom rendszerváltásban betöltött szerepét.
Ezeket a célokat a következő problémák vizsgálata során szándékozom megvalósítani:
1. A tárgyalások nem kellő nyilvánossága, illetve azok elakadása.
2. Vita az MSZMP vagyonáról.
3. A munkahelyi pártszervezetek kérdése.
4. Vita a hadsereg szerepéről és a munkásőrség megszüntetéséről.
5. A köztársasági elnöki intézmény kérdése; Pozsgay Imre ezzel kapcsolatos szerepe.
1. A tárgyalások nem kellő nyilvánossága, illetve azok elakadása
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások nyilvánosságáról a háromoldalú politikai tárgyalások június 10-i megállapodásának 3/e pontja rendelkezett. A megállapodás kimondta, hogy a plenáris ülések nyilvánosak, a munkabizottságok ülései azonban nem. Ugyanakkor elfogadták azt is, hogy a közvélemény rendszeres tájékoztatását biztosítani kell, lehetőleg közös közlemény formájában.
Az EKA és az MSZMP között folyó tárgyalások június második felében lényegesen módosultak; a kétszintűre tervezett tárgyalások (plenáris és munkabizottsági tárgyalás) háromszintűvé váltak, megjelent a középszint, ahol a valódi döntések születtek. Az 1989. június 10-i megállapodás azonban csak a plenáris ülések nyilvánosságáról rendelkezett; ezért keletkezett a felek között vita arról, hogy a középszintű tárgyalások nyilvánosságát biztosítani kell-e, vagy sem?
A felek egymásra hárították a felelősséget a középszintű tárgyalások zárt jellegével kapcsolatban. Annak ellenére, hogy az Ellenzéki Kerekasztal a tárgyalások nyilvánosságát akarta, egy Pető Ivánnal készült július végi interjúban arra a kérdésre, hogy mire jó a titkolózás, ő azt felelte, hogy semmire, de “(...) az szól mégis a zárt ülések mellett, ha teljesek nyitottak lennének, úgy érdemi munka helyett politikai nyilatkozatok és beszédek hangzanának csak el, erre pedig semmi szükség.”[14] Hasonló véleményt fogalmazott meg Pető Iván a Szabad Demokraták 1989. júliusi számában megjelent nyilatkozatában is.[15]
Fejti György, majd a szeptember 8-i középszintű tárgyaláson Pozsgay Imre e Pető nyilatkozatokra hivatkozva, azokat el is túlozva, opponálták a tárgyalások nyilvánosságát.[16]
A középszintű bizottság tárgyalásainak nyilvánosságáról szóló vita közben július végén a háromoldalú tárgyalások elakadtak. Az történt, hogy az I/2-es sz. munkabizottság ugyan 1989. július 24-én elfogadta a párttörvény-tervezetet, de az MSZMP delegációja július 26-án azt nem írta alá; megváltoztatta előzetes véleményét a pártvagyon elszámolásával és a munkahelyi pártszervezetekkel kapcsolatban. A július 27-i középszintű politikai egyeztető bizottsági ülésen is visszakozott az MSZMP delegációja a július 24-én általuk is elfogadott megállapodástól. Ezek után mind az I/2-es sz. munkabizottságban, mind középszinten a tárgyalások megakadtak.
Az MSZMP álláspontjában bekövetkezett kedvezőtlen változást az ellenzék annak tulajdonította, hogy július második felében Pozsgay Imre szabadságra ment és távollétében az MSZMP küldöttségét Fejti György vezette; Pető Iván ezzel kapcsolatos találgatásában egészen odáig ment, hogy azt mondta: “itt egy puccsszerűségről van szó. Az egyik irányzat puccsa, akik keresztül szeretnének vinni valamit, illetve meg szeretnének állítani valamit.”[17]
Ez a feltételezés csak kis részben volt igaz; Pozsgay szabadsága csak kedvező alkalom volt, hogy éppen akkor döntsenek az MSZMP tárgyalási stratégiájának lényeges módosításáról. Fejti György - minden bizonnyal Grósz Károly és Nyers Rezső utasítására - a Politikai Intéző Bizottság 1989. július 24-i ülésén az MSZMP tárgyalási stratégiájára vonatkozóan új javaslatokkal állt elő.[18] Azt állította, hogy a korábbi rugalmas módszerekkel nem érhető el a megegyezés az ellenzékkel (ez az állítása közvetve Pozsgay Imre bírálatát is jelentette); de azt is kifejtette, hogy az ellenzékkel nem is kell mindenben megegyezni, ezért javasolta, hogy nyilvánítsák ki: nem cél a teljes megegyezés és ennek hiányában is beterjeszthetők a parlament elé a különböző törvényjavaslatok. Ennek keretében az MSZMP számára előnyösebb tárgyalási koncepció kialakítására tett javaslatot, és ez azt eredményezte, hogy megváltoztatták lényeges kérdésekben (pártvagyon, munkahelyi pártszervezetek stb.) addigi álláspontjukat. Emellett Fejti azt is javasolta, hogy hozzák nyilvánosságra, az MSZMP az előrehozott választások mellett van, ezért a tárgyalások felgyorsításában érdekelt s azokat szeptemberre be akarja fejezni. Ezek a javaslatok az ellenzékre való nyomásgyakorlás javaslatai voltak és kifejezésre juttatták, hogy az MSZMP hatalmi helyzetből akar tárgyalni. Valahol itt kezdődött, vagy került végleg elfogadásra a “négyigenes” szavazás magvetése. Ha Pozsgay Imre nem lett volna szabadságon, az MSZMP tárgyalási stratégiájában akkor is bekövetkezett volna ez a kedvezőtlen változás, mert egyrészt a Grósz-Nyers-vonal támaszkodni tudott a konzervatív Központi Bizottságra, másrészt Pozsgay Imre a köztársasági elnök-jelöltségével (melynek kapcsán az MSZMP szintén merev álláspontot foglalt el) le volt kötelezve a Grósz-Nyers-irányzatnak, ezért nem is tudott, de valószínű, hogy nem is akart szembefordulni e megmerevedett, hatalmi helyzetből tárgyaló stratégiával.
1989. augusztus 2-án az Ellenzéki Kerekasztal a Budai Vigadóban sajtókonferenciát tartott; a tárgyalások megkezdése óta ez volt az EKA-nak az első ilyen rendezvénye. Ismertették az EKA nézeteit a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások szüneteltetésével kapcsolatban, valamint itt adott hangot Orbán Viktor az ellenzék azon véleményének, hogy Pozsgay Imre felelőtlen volt, amikor július második felében ment szabadságra és ezért nem volt jelen a politikai egyeztető tárgyalások július 27-i ülésén.[19]
1989. augusztus 2-án délután, az MSZMP tárgyalóküldöttsége a Központi Bizottság székházában, szintén sajtótájékoztatót tartott. A tájékoztatón Fejti György ismertette a párttörvénnyel, a pártok munkahelyi működésével kapcsolatos pártálláspontot. A tárgyalások nyilvánosságával kapcsolatban Fejti azt mondta, hogy a felek közösen egyeztek meg abban, hogy a tárgyalások - a plenáris ülések kivételével - nem lesznek nyilvánosak. Fejti arra is utalt, hogy az EKA rugalmatlansága és teljesíthetetlen követelései miatt a tárgyalások esetleg megszakadhatnak.[20]
Augusztus 9-én mind a MÚOSZ elnöksége, mind a Nyilvánosság Klub ügyvivő testülete állásfoglalást tett közzé, amelyben a háromoldalú tárgyalások nagyobb nyilvánosságát követelték. A MÚOSZ elnöksége továbbá foglalkozott a megyei lapok kérdésével is, melyek az MSZMP tulajdonában voltak, és azt javasolta, hogy azok megfelelő társadalmi ellenőrzés mellett kerüljenek át a tanácsokhoz.[21]
A Budapesti Reformkör egy ilyen, rendkívül ellentmondásos és bonyolult, helyzetben - csak a sajtóból nyert információkra támaszkodva - vitatta meg 1989. augusztus 16-án az MSZMP tárgyalóküldöttsége és az Ellenzéki Kerekasztal közötti tárgyalások elakadását és azok nem kellő nyilvánosságát. A hosszú és alapos vitán egy nyilatkozatot fogadtunk el, amelyet a Népszabadság a következőképpen ismertetett:
“A budapesti reformkör nyilatkozata
Az MSZMP Budapesti Reformköre a háromoldalú politikai egyeztető tárgyalások aggasztó helyzete miatt szükségesnek tartja álláspontját a közvélemény tudomására hozni. Mint ismeretes, a reformkörök szegedi országos tanácskozása május 20-án a tárgyalások akkori megakadásának okát az MSZMP vezetésének időhúzó taktikájában látta. Ezt követően megbeszélésre került sor a reformkörök néhány képviselője és az MSZMP tárgyaló delegációjának vezetője, valamint tanácsadói között. Nem éltünk azzal az ajánlattal, hogy részt vegyünk a tárgyalásokon, mivel nem láttuk annak garanciáit, hogy álláspontunkat ott érdemben képviselhessük.
A kialakult helyzetben ismételten leszögezzük: a tárgyalások nyilvánossága nem kielégítő. A tárgyaló feleket kompromittálhatja, ha antidemokratikus módszerekkel óhajtanak előrelépni a demokrácia irányába. Javasoljuk az eddig végzett munka részletes ismertetését.”[22]
Ez a nyilatkozatunk sem nevezhető MSZMP vezetés-barát megnyilatkozásnak, ugyanakkor bizalmatlanságot fejez ki mindkét tárgyaló fél irányába a tárgyalások nem kellő nyilvánossága miatt.
A Budapesti Reformkör augusztus 23-i ülésén újra foglalkoztunk a tárgyalások nyilvánosságának a kérdésével.[23] Megállapítottuk, hogy az elmúlt héten, a tárgyalások nyilvánosságát sürgető nyilatkozatunk és ezzel kapcsolatos bírálatunk, mindeddig nem eredményezett változást. Egyúttal itt jelentettük be - ennyi eredménye azért volt nyilatkozatunknak -, hogy Fejti György augusztus 28-ra, hétfőre, tájékoztató megbeszélésre hívta meg a reformkörök képviselőit. Ez az ülés felhatalmazta a Kör szervezőbizottságát, hogy kísérje figyelemmel a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások menetét és - bővebb és alaposabb információk birtokában - a későbbiek során a tárgyalások elakadásában szerepet játszó kérdésekben (a pártvagyonnal való elszámolás, a munkahelyi pártszervezetek kérdése, a munkásőrség problémája stb.) milyen irányban keresse a kibontakozás, a megegyezés lehetőségét, és az ezekkel kapcsolatos álláspontját hozza nyilvánosságra.
Az Ellenzéki Kerekasztal 1989. augusztus 18-án a Budai Vigadóban tartott újabb sajtótájékoztatóján, a különböző szervezeteknek az elégtelen nyilvánossággal kapcsolatos bírálataira a maga részéről önkritikát gyakorolt. Sólyom László és Haraszti Miklós elismerték, hogy “taktikai hibát követett el az Ellenzéki Kerekasztal akkor, amikor nem ragaszkodott a tárgyalások teljes nyilvánosságához.”[24]
A tárgyalások folytatására - Budzsáklia Mátyásnak, az MSZMP delegációja tagjának, augusztus 18-án Pető Ivánhoz intézett levele következtében - augusztus 21-én került sor; és a tárgyalófelek augusztus 24-i középszintű politikai egyeztető bizottsági ülésen megállapodtak e középszintű tárgyalások nyilvánosságáról.
Úgy vélem, hogy az MSZMP középszintű tárgyalások nyilvánosságát elfogadó álláspontjának a megszületésében a Budapesti Reformkör állásfoglalásai is szerepet játszottak.
2. Vita az MSZMP vagyonáról
Az MSZMP vezetése, mielőtt meghirdette a politikai pluralizmus elfogadását, érezte, hogy a párt birtokában lévő tulajdont valamiképpen rendeznie kell. A Politikai Bizottság 1988. december 13-i ülése határozott arról, hogy - mielőtt sor kerülne erre a rendezésre - szükséges kialakítani a rendezéssel kapcsolatos elveket és áttekinteni a végrehajtás feladatait. A Grósz-vezetés és az apparátus ösztönös félelme munkálhatott abban, hogy a pártvagyon rendezetlen tulajdoni és kezelési jogát rendezettnek szerették volna tudni. Ezért a pártvezetés 1989 folyamán többször is foglalkozott az MSZMP vagyoni-helyzetének a problémájával.
A Politikai Bizottság 1989. február 28-i ülése foglalkozott először tényszerűen ezekkel a kérdésekkel. Az ülésre kerülő előterjesztés a probléma kapcsán különbséget tett az 1978 előtti és az azt követő időszak között. A cezúrát a Minisztertanács 1977. évi szeptemberi határozata adta, amely szabályozta a pártvagyon tulajdonjogának a rendezését. A PB-előterjesztés azt állította, hogy 1978 és 1980 között a pártvezetés a minisztertanácsi határozatot végrehajtotta, melynek következtében a párt használatában és tulajdonában lévő ingatlanokra egységesen a párt kezelői jogát és a magyar állam tulajdonjogát jegyezték be.
Ezt a helyzetet figyelembe véve a február 28-i PB előterjesztés azt javasolta, hogy azok az ingatlanok, amelyek 1978 előtt kerültek a párt tulajdonába - keletkezésük forrására való tekintet nélkül - most újra az MSZMP tulajdonaként szerepeljenek. Ezek sorában 2306 darab ingatlanról volt szó; 5,1 milliárd forint értékben.
E javaslatnak - amelyhez a pártvezetés a későbbiek során is ragaszkodott - két szépséghibája is volt: egyrészt nem vizsgálták és ezért nem is bizonyították, hogy az 1978 előtt az MSZMP tulajdonában lévő vagyon jogos tulajdona volt-e a pártnak, vagy sem; másrészt a 2306 darab ingatlan könyv-szerinti, 5,1 milliárd forintos értéke, mélyen alatta volt a valóságos értéknek.
Más megoldást javasoltak az 1978 után, állami forrásból épült ingatlanokra, melyeket a párt használt; itt 335 ingatlanról volt szó. A javaslat alternatív volt: vagy a jelenlegi helyzet maradjon változatlan, azaz a kezelői jog az MSZMP-é, a tulajdon jog pedig továbbra is a magyar államé; vagy azokat az ingatlanokat, amelyek a párt számára különösen fontosak - pl. pártszékházak -, azokat váltsák meg, ellentételezésül olyan ingatlanokat ajánljanak fel értük, amelyek 1978 előtt kerültek a párt tulajdonába.[25]
Az MSZMP Politikai Bizottságának a pártvagyonnal kapcsolatos következő ülése 1989. május 2-án volt.[26] Itt került először szóba a történelmi pártok vagyonával kapcsolatos kérdések köre; felmerült, hogy a Szociáldemokrata Párt egykori vagyonához való viszony - tekintettel az 1948-as pártegyesülésre - külön megfontolást igényel.
Itt vetődött fel először az ellenzék várható anyagi igénye; többen túlzónak tartották az ezzel kapcsolatosan addig felvetődött elképzeléseket, és ezeket elutasító álláspontot javasoltak.
Lukács János már ekkor úgy vélekedett, hogy a párt az MSZMP vagyonával kapcsolatban más (ellenzéki) pártokkal ne tárgyaljon, hanem amit vissza akar adni vagyonából, azt az államnak adja vissza, és a Kormány, a tanácsok legyenek a pártok partnerei infrastrukturális igényeik kielégítésében.
Ezen az ülésen mondta el Grósz Károly, hogy az MSZMP bizonyos vállalkozásai után egészen 1989 januárjáig nem fizetett adót, ami egy nagy összeg.
* * *
Közben megkezdődtek a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások. Az Ellenzéki Kerekasztal tárgyaló csoportja 1989. július 5-én memorandumot adott át az I/2-es bizottság számára, amelyben 14 pontban sorolta fel, hogy milyen vagyonelszámolást tart szükségesnek egy párt bejegyzéséhez, ami természetesen az MSZMP-re is vonatkozott. Az Ellenzéki Kerekasztal a memorandumban foglaltak teljesítését a megegyezés előfeltételének tekintette.
Az erről folyó tárgyalások az I/2-es munkabizottságban eredményre vezettek; a párttörvény-tervezet alapelveiben az 1989. július 24-i ülésen a szakértők megegyeztek, amely magában foglalta az MSZMP azon kötelezettségvállalását, hogy vagyonleltárát nyilvánosságra hozza és vagyonával elszámol. Ezt az előzetes megegyezést azonban az MSZMP tárgyaló csoportja az I/2-es munkabizottság július 26-i ülésén váratlanul - ahogy erről az előzőekben már szóltam - nem írta alá.
Az MSZMP pálfordulásának, a már bemutatott stratégia-váltásnak e téma kapcsán a következők voltak az előzményei: az MSZMP PB, majd a Politikai Intéző Bizottság 1989. június 19-én, július 11-én, majd július 24-én ismételten foglalkozott a pártvagyon kérdésével, és főképpen az apparátus-érdekek miatt döntöttek július 24-én a stratégia-váltásról, éppen azon a napon, amikor tárgyaló-csoportjuk az I/2-es munkabizottságban e témában megegyezett az ellenzékkel. Ebben a kérdésben e stratégia-váltásnak az volt a lényege, hogy kimondták: az MSZMP csak a párttagságnak tartozik elszámolni vagyonával és ezért ezekről a kérdésekről az ellenzékkel nem tárgyal.
Budzsáklia Mátyás az I/2-es munkabizottság július 26-i ülésén egy feljegyzést terjesztett elő, amelyben az MSZMP kijelentette:
“(...) az MSZMP vagyonát - négy és fél évtized alatt - törvényesen szerezte, arról számadással csak a tagságának tartozik, arra más pártok, társadalmi szervezetek semmilyen jogcímen nem tarthatnak igényt. Ehhez képest a tárgyalások középszintű bizottságának nincs miről döntenie.
Az MSZMP-nek elhatározott szándéka, hogy vagyoni helyzetét a változó társadalmi-politikai viszonyokhoz, illetőleg saját funkciója változtatásához igazítja, ennek valóra váltásában azonban - a törvényes rendelkezések alapján - önállóan kíván eljárni.”[27]
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások 1989. július 27-i középszintű politikai egyeztető ülésén Fejti György az előző napi feljegyzésükben közreadott álláspontot megismételte: “(...) mi felfogásunk szerint az MSZMP jelenlegi vagyoni helyzete és főleg ennek a vagyonnak egy esetleges bármiféle újraelosztása nem tartozik a háromoldalú tárgyalássorozat egyetlen fórumának a napirendjére sem.”[28]
Az Ellenzéki Kerekasztal megbízásából Pető Iván még július 26-án válaszolt az MSZMP feljegyzésére. Pető elsősorban nem az MSZMP vagyonelszámolásának az elutasítása oldaláról tiltakozott az előzetes megegyezés aláírásának MSZMP általi elmaradása miatt, hanem az ellenzéki pártok finanszírozásának ebből az új helyzetből fakadó elfogadhatatlan problémái okán; ez az MSZMP álláspont-változás ugyanis - mint Pető előadta - “(...) egyértelműen költségvetési többletfeladattá teszi az újonnan alakult, illetve működésüket újrakezdő pártok működési feltételeinek megteremtését.”[29] Holott a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások megkezdéséről szóló megállapodásban a felek egyetértettek abban, hogy a többpártrendszer megteremtése nem járhat a társadalom számára többletkiadással.
Teljesen érthető, hogy az Ellenzéki Kerekasztalban tömörült pártok elsősorban saját finanszírozásuk megoldatlansága miatt bírálták és tartották elfogadhatatlannak az MSZMP vezetésének megváltozott álláspontját. Mindezek magyarázatul szolgálnak ahhoz, hogy az Ellenzéki Kerekasztal miért függesztette fel a részvételét mind az I/2-es munkabizottságban, mind a középszintű politikai egyeztető bizottságnak az ülésén.
Ezek után az MSZMP KB 1989. július 28-án tartott ülésén Fejti György adott tájékoztatót a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások állásáról; e tájékoztató - kivéve a köztársasági elnöki intézménnyel kapcsolatos információt - semmitmondó volt. A pártvagyonnal kapcsolatban - anélkül, hogy a vita részleteit ismertette volna - a PIB július 24-i ülésén elfogadott álláspontot és az Ellenzéki Kerekasztal ezt elutasító véleményét mondta el, meg sem említve, hogy az Ellenzéki Kerekasztal felfüggesztette részvételét az ezzel kapcsolatos tárgyalásokon.
* * *
Visszatérve az ellenzéki pártok finanszírozásának a problémájára, a reformköri mozgalom, benne a Budapesti Reformkör, mindig azon az állásponton volt, hogy az MSZMP vagyonának költségvetési forrásból származó részét meg kell osztani az ellenzéki pártokkal, illetve vissza kell adni a társadalomnak. Az volt a véleményünk, hogy ebből a forrásból az MSZMP-vel egyenlő esélyeket biztosítva kell finanszírozni az ellenzéki pártokat, megteremtve a működésükhöz szükséges infrastruktúrát. Ezt a véleményünket kezdettől fogva többször és nyilvánosan kifejezésre juttattuk, elég ha csak platformunk III/8-as pontjára, a szegedi tanácskozás V. szekciójának vitájára, és az Ellenzéki Kerekasztal levelére szóló válaszunkra utalok.
Elismerve, hogy az MSZMP vagyonával való elszámolás és az ellenzéki pártok működési feltételeinek a biztosítása az egy összetartozó és egymástól elválaszthatatlan problémának a két oldala, én a továbbiakban mégis elsősorban az MSZMP vagyonelszámolásának a kérdésével fogok foglalkozni, mert a reformköri mozgalomnak e téren voltak feladatai.
Ennek az elszámolásnak halaszthatatlan fontosságát állította reflektorfénybe 1989. augusztus végén a Next 2000 Kft. ügye. A Kft. - az 1989. június 23-án kelt alapító okirata szerint - az MSZMP üzletrészét képező 2,9 millió forint törzstőkével alakult meg. A Kft. június 28-án 30 üdülőingatlan és nagy mennyiségű irodai felszerelések értékével összesen 1 milliárd, 162 millió, 370 ezer forintra emelte fel törzstőkéjét, egyúttal mellékelte az MSZMP KB beleegyezését tulajdonának a Kft. számára való átadásáról. A bíróság az ingatlanok vonatkozásában elutasította a bejegyzési kérelmet, hivatkozva a földtörvény módosítására, melynek alapján 1989. július 1-től az MSZMP, mint kezelő, tulajdonjogot nem ruházhatott át.
Az MSZMP Next 2000 Kft. általi vagyonátmentési ügye augusztus 28-án került nyilvánosságra; egyrészt úgy, hogy - az MSZMP vezetése, nem véletlenül a Független Jogász Fórum aznapi nyilatkozatától, lépni kényszerült, ezért - Hován Gábor, a KB osztályvezető helyettese, a Népszabadságnak és a TV-híradónak e napon adott nyilatkozatában elmondta, hogy az MSZMP a Next Kft.-re ruházza üdülőinek - most már csak - kezelői jogát, amely szerinte megfelel mind a jogi lehetőségeknek, mind a piaci és gazdasági érdekeknek. Másrészt úgy került az ügy nyilvánosságra, hogy a Magyar Nemzet augusztus 28-i száma közölte a Független Jogász Fórum Next 2000 Kft.-vel kapcsolatos nyilatkozatát.
A Budapesti Reformkör augusztus 23-i ülésén az MSZMP vagyonelszámolásának a kérdését is megvitatta és megbízta a szervezőbizottságot, hogy szükség esetén e kérdésben is a vitán elhangzottak szellemében nyilatkozzék. Ekkor még nem tudtuk, hogy e nyilatkozatra hamarosan szükség lesz, és hogy Fejti György augusztus 28-i, a reformköri mozgalom képviselőit érintő meghívása is része lesz az MSZMP vezetése sikertelen “elhárító” taktikájának.
A Kör szervezőbizottsága augusztus 27-én, a városligeti Királydombnál tartott SzDSz nagygyűlésen, majd alaposabban a másnapi Magyar Nemzetben megjelenő Független Jogász Fórum nyilatkozatából értesült a tényleges helyzetről és azonnal - még a délutáni, Fejti Györggyel való találkozás előtt - kialakította álláspontját. Ezt az álláspontot egyeztettük a Fejti meghívására érkezett vidéki küldöttekkel, és az ő egyetértésükkel az általunk megfogalmazott, “Nyilatkozat és Felhívás” elnevezésű anyagot a budapesti tanácskozás Előkészítő Bizottsága-ként írtuk alá, mert így a reformköri mozgalom egészének az álláspontját jobban kifejezte. Tettük ezt azért is, mert az volt a szándékunk, hogy ezt az állásfoglalást a budapesti tanácskozás 1-es szekciójában megvitatjuk és az ott elfogadott formáját nyilvánosságra hozzuk; Szántó György e vita során azt is javasolta, hogy válasszunk szakértőket, akiket majd delegálhatunk az MSZMP vagyonának felméréséhez. Ez az állásfoglalás a következőképpen hangzott:
“Nyilatkozat és Felhívás
Az MSZMP reformköri mozgalma korábban nyilvánosságra hozott állásfoglalásai többek között a következőket tartalmazzák:
1. Független és ellenzéki szakértők bevonásával sürgősen el kell készíteni az MSZMP folyó árakkal összhangban lévő vagyonleltárát és azt nyilvánosságra kell hozni.
2. El kell különíteni a párt bevételeinek különböző forrásait. Az állami költségvetésből származó rész társadalmasításáról azonnal tárgyalásokat kell kezdeni. Ebből a forrásból kell megteremteni valamennyi politikai párt és szervezet infrastruktúráját.
3. A Központi Bizottságnak számot kell adni a Kongresszuson a párt vagyoni helyzetéről, és a párt új országos vezetőségének felhatalmazást kell kapnia az említett vagyonjogi kérdések rendezésére.
4. A vagyoni kérdés megnyugtató rendezéséig mindenfajta új jogi megoldást, pénzügyi tranzakciót megengedhetetlennek és pártunk érdekeivel ellentétesnek tartunk.
Fenti, változatlanul érvényes álláspontunk értelmében mélységesen elítéljük a Next 2000 Kft. létrehozását. Megértéssel fogadjuk a Független Jogász Fórum augusztus 28-i Magyar Nemzet-beli nyilatkozatát. Az általuk feltett kérdések közül mindössze egyetlenre tudunk válaszolni: ehhez a tranzakcióhoz az MSZMP tagságának hozzájárulását senki nem kérte.
Mindezek alapján a leghatározottabban felszólítjuk az MSZMP Központi Bizottságát, hogy állítsa le a Next 2000 Kft. létrehozását és vonja felelősségre mindazokat, akik ezzel a lépéssel rontották pártunk hitelét, szavahihetőségét és jövőbeni esélyeit.
Felhívjuk az MSZMP tagjait, hogy csatlakozzanak hozzánk és ilyen értelmű állásfoglalást juttassanak el a Központi Bizottsághoz.
Budapest, 1989. augusztus 28.
az MSZMP reformkörök és reform alapszervezetek
budapesti országos tanácskozásának előkészítő bizottsága”[30]
1989. augusztus 28-án, délután, Fejti Györgynél a reformköri mozgalom kilenc képviselője jelent meg; a Budapesti Reformkörből Molnár Károly, Szabó Zoltán, Szántó György és Vajda János.[31]
Fejti György tájékoztatója nem volt őszinte: kedvezőbb képet igyekezett felvázolni a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások állásáról, mint az valójában volt; a kényes problémákat (az MSZMP vagyonelszámolása, a munkahelyi pártszervezetek-, a munkásőrség kérdései stb.) igyekezett bagatellizálni. A vita alaphangját elsősorban Szabó Zoltán rendkívül kritikus megnyilvánulása adta meg, aki - a Budapesti Reformkör állásfoglalása alapján - mindenekelőtt a Next Kft. ügyét, a pártvagyonnal való elszámolás szükségességét tette szóvá, kimondva, hogy a pártvezetés e kérdésben való magatartása a baloldal, a párt hitelét kérdőjelezi meg.
Szabó Zoltán a Fejtivel való megbeszélésen azt is közölte, hogy a budapesti reformköri tanácskozást megelőző sajtótájékoztatón, illetve magán a tanácskozáson nem fogjuk véka alá rejteni véleményünket, élesen kritizálni fogjuk az MSZMP vezetésének a vagyonelszámolással kapcsolatos elfogadhatatlan álláspontját.
Másnap, augusztus 29-én, a nemzetközi sajtótájékoztatón Szabó Zoltán valóban élesen bírálta a Next Kft. ügyét.[32]
* * *
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások közben ugyan megindultak, de az MSZMP erő-pozícióra támaszkodó magatartása megnehezítette az eredményes megegyezést. A középszintű politikai egyeztető tárgyalások augusztus 28-i ülésén az Ellenzéki Kerekasztal nevében Horváth Balázs tiltakozott a Next Kft. ügye miatt, feltéve a kérdést, hogy mi lesz a sorsa “az MSZMP kezelésében lévő ingatlan vagyontárgyaknak, amelyek a legutóbbi időben varázslatos gyorsasággal eltűntek.”[33]
Ezen az ülésen erre Pozsgay Imre először azt válaszolta, “hogy az említett és oly penetránsnak feltűnő cégbejegyzési információ és esemény - ezt megpróbáltam ellenőrizni - legjobb tudomásom szerint még a tárgyalófelek együttes megállapodása előtt történt, tehát a tárgyalásban résztvevők nem voltak résztvevői egy ilyen akciónak, és a párt ezt a részét sem kívánja kivonni az előbb említett társadalmi ellenőrzés alól.”[34]
Ez a Pozsgay állítás azonban nem volt igaz! Még ezen az ülésen Pető Iván közölte a Next 2000 Kft. cégbejegyzési dátumát, amelyre Pozsgay Imre - Gál Zoltán által ott közölt információra hivatkozva - helyesbítésre kényszerült. Ez azonban azt is jelentette, hogy a Grósz-Nyers-Fejti-vonal dezavuálta Pozsgay Imrét.
Az MSZMP vezetése egyértelművé és véglegessé kívánta tenni álláspontját és ezért képviselői az I/2-es munkabizottság augusztus 30-i ülésén nyilatkozatot tettek, amelyben határozottan elzárkóztak attól, hogy az MSZMP ne alakítsa át vagyonát kft.-kben elhelyezve; azt is visszautasították, hogy ezt a vagyont az MSZMP hasznothajtóan ne működtesse. A nyilatkozat tartalmazta: “Az MSZMP tárgyalócsoportja az Ellenzéki Kerekasztalnak és a Harmadik oldalnak azt az igényét, hogy az MSZMP vagyona forgatásában tanúsítson önmérsékletet, valamint a vagyona transzformálását állítsa le, nem tudja vállalni.”[35]
Ezek után, augusztus 31-én a Beszélő szerkesztőségében a Szabad Demokraták Szövetsége sajtótájékoztatót tartott; a párt ügyvivőinek nevében Demszky Gábor nyilatkozott: ismertette az MSZMP fentebb már előadott törekvéseit és ezért követelte, hogy az MSZMP tegyen nyilatkozatot, amelyben kijelenti, hogy az ingatlanok átruházásáról, a kezelői jog átadásáról és az üdülők szállodai hasznosításáról lemond. A nyilatkozat tartalmazzon egy általános, a helyi pártszervezetekre is kötelező érvényű deklarációt arról, hogy az MSZMP és esetleges utódpártjai a jelenlegi formájában és állagában megőrzik vagyonukat a következő választások eredményének kihirdetéséig. Ha az MSZMP továbbra is kitart a Next 2000 Kft. mellett, akkor az SzDSz felkéri a független országgyűlési képviselők csoportját, hogy az az Országgyűlés következő ülésén tegyen indítványt az MSZMP-vagyon zárolására.[36]
A Népszabadság az SzDSz sajtótájékoztatóján elhangzottakról megkérdezte Hován Gábornak, az MSZMP KB osztályvezető-helyettesének a véleményét. Hován nemcsak a Next 2000 Kft. tevékenysége szervezésének a leállítását utasította el, hanem dicsekedve elmondta, hogy az első ilyen kft. nem Budapesten, hanem Veszprémben jött létre, az ottani pártbizottság kezdeményezésére, és azt is jelezte, hogy ezek szervezése más megyékben is megtörtént, illetve több helyütt folyamatban van. Külön kiemelte, hogy az MSZMP balatonföldvári és tihanyi üdülőit már két éve fizetővendégekkel töltik meg.[37]
Az MSZMP Központi Bizottsága 1989. szeptember 1-i ülésén Pozsgay Imre ismertette a háromoldalú egyeztető tárgyalások tapasztalatait; a pártvagyon kérdésében csak azt mondta, hogy minden párt tartozik vagyoni helyzetéről hiteles tájékoztatót akkor adni, amikor kéri pártként való bejegyzését, továbbá, hogy az MSZMP a háromoldalú tárgyalások keretében nem tartozik senkinek sem elszámolni vagyonával és jövedelmével. Pozsgay a Next 2000 Kft. nevét és az általa kirobbantott ügyet, az Ellenzéki Kerekasztal erre való reagálását a beszámolójában meg sem említette.
Iványi Pál foglalkozott ezzel a problémával. Ennek keretében először tájékoztatást adott arról, hogy az elmúlt 30 év alatt a párttagság 20 milliárd forintot fizetett be tagdíjként, ami a 30 év összes költségvetésének 75%-a volt. Előadta, hogy 1978 óta a párt kb. 2,4 milliárd forint értékben ruházott be, amelyből 2,1 milliárd kimutatható állami támogatás volt; ezért Iványi azt találná méltányosnak, ha a párt 2-2,4 milliárd forint értékben lemondana ingatlanjai egy részének használati jogáról az állam javára abban az esetben, ha ennek fejében olyan jogi garanciákat kapna, hogy a megmaradó, több mint 5 milliárd forint vagyona, tulajdonában maradhatna. A jelenlegi viszonyok ezt a törvényi garanciát nem biztosítják-mondta Iványi.
Nem vagyok költségvetés-szakértő, de tudni szeretném, hogy pl. e párttagdíjakból finanszírozták-e a munkahelyi főállású párttitkárokat és apparátusukat, akik a munkahelyüktől, azaz az üzemektől, vállalatoktól stb. kapták a fizetésüket, továbbá e munkahelyek által biztosított tárgyi feltételek költségeit a párttagdíjakból számukra megtérítették-e? Iványi maga is arról beszélt, hogy a tagdíjak a párt költségvetésének csak a 75%-át fedezték, a maradék 25%, nyilván állami támogatás volt. Ezek után több mint kétséges azt állítani, hogy az 1978 előtti, a párt tulajdonában lévő vagyon, a párttagok tagdíjából származott.
Iványi Pál tájékoztatott a Next 2000 Kft. ügyéről is; elmondta, hogy nem sikerült az MSZMP vagyonának egy részét a kft. tulajdonába adni, de most folyik a párt bizonyos ingatlanai kezelési jogának az átadása, amely “bizonyos védettséget biztosít a nem tulajdonában lévő ingatlanoknak. Ugye a védettség az úgy alakul ki, hogy beviszem egy kft.-be, a kft. elmegy egy másik vegyes vállalkozásba, ne adj’ isten még a külföldi tőke is érdekelt benne, és végül el is lehet tüntetni.”[38] Iványi mindehhez hozzátette, hogy “nem túlságosan szép az attrakció”, de ezzel tudják azt a biztonságot megteremteni, hogy ne tudja senki elvenni az MSZMP-től az ingatlanok használati jogát.
Ez világos beszéd volt! De ezzel Iványi beismerte, hogy az Ellenzéki Kerekasztalnak teljesen igaza volt abban, hogy az MSZMP a Next 2000 Kft.-vel (és a hozzá hasonló többi ilyen akciójával) vagyonátmentést hajt végre és ezzel a többi párttal szemben jogtalan anyagi előnyökhöz jut.
Ezen a KB-ülésen a pártvagyonnal kapcsolatban alig néhányan szóltak csak hozzá. Kovács László - a Bányász Szakszervezet főtitkára - kijelentette, hogy ne akarja “más” megmondani, hogy az ő 38 évi párttagsági-díjával mi történjen.[39] Egyedül Rajki Sándorné volt az, aki kritikus hangot ütött meg, Kovács Lászlóhoz intézve szavait, kijelentette: “itt, sajnos, nem a párt tagságának a pénzéről van csupán szó, ha arról lenne szó, nem lenne gondunk azzal sem, hogy hogyan és hová dugdossuk. Az, ami kevesek kiváltságát szolgálta, és nemcsak a pártban, hanem a Munkásőrségben és még néhány helyen is, erre, ennek a pártnak nem volt szüksége (Érthetetlen közbeszólások).”[40]
A Központi Bizottság ülése - azzal, hogy a párt majd a tagságnak számol el a kongresszuson vagyonával és a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokon nem foglalkozik ezzel a kérdéssel - tudomásul vette és jóváhagyta mind Pozsgay Imre, mind Iványi Pál beszámolóját.
Az MSZMP tárgyaló küldöttsége és az Ellenzéki Kerekasztal az MSZMP vagyonának kérdéséről a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások keretében utoljára a középszintű politikai egyeztető tárgyalások szeptember 6-i ülésén foglalkozott. Itt Pető Iván hét pontban foglalta össze az Ellenzéki Kerekasztal kérdéseit és elvárásait az MSZMP-vel kapcsolatban; a második pont tartalmazta: a párttörvény esetében csak akkor lehet kompromisszum, “(...) ha az MSZMP vállalja azt, hogy vagyona teljes mértékben áttekinthető lesz (...)”; továbbá, megegyezésre e témában csak akkor van lehetőség - fogalmazott az ötödik pont -, ha az MSZMP “(...) a kezében, a használatában maradó vagyont nem fogja úgy forgatni, hogy abból jelentős bevételeket szerezzen, mert arra a többi pártszerűen működő szervezetnek nincs lehetősége; másrészt abban is önmérsékletet kérünk, hogy ne transzformálja, tehát ne alakítsa át vagyonát oly módon, hogy azt ne lehessen követni.”[41]
Budzsáklia Mátyás válaszolt a Pető Iván által előterjesztett elvárásokra; felolvasta az MSZMP tárgyalódelegációjának a nyilatkozatát, amelyben újra közölték, hogy az MSZMP vagyonával majd a XIV. kongresszuson a tagságnak számol el, és szóban reagált az ötödik pontban megfogalmazottakra: “Az MSZMP ezeket nem tudja elfogadni, azokat visszautasítja, nevezetesen a következőket: azt, hogy a vagyona forgatásában tanúsítson önmérsékletet; a vagyona transzformálását állítsa le (...) Csak egy megjegyzés: miféle vagyon az, amellyel nem boldogulhat az ember?”[42]
Az MSZMP vezetésének a pártvagyonnal kapcsolatos felfogását azért ismertettem részletesen, történeti alakulásában, hogy az olvasó lássa és össze tudja hasonlítani a pártvezetés (beleértve e vezetés reformer képviselőinek, Nyers Rezsőnek és Pozsgay Imrének a) véleményét az Ellenzéki Kerekasztal álláspontjával és kiderüljön, hogy az MSZMP hatalmi helyzetből, az apparátus önző érdekei által vezérelve tárgyalt, amelyet az ellenzéki pártok nem fogadhattak el. Az MSZMP vezetésének ez a magatartása - az ehhez hasonlatos, később bemutatásra kerülő kérdésekben való hasonlóan tarthatatlan álláspontjával együtt - hiteltelenné tette az MSZMP vezetését, jogos félelmet keltett az ellenzékben és ez a helyzet szükségszerűen vezetett el a “négyigenes” népszavazáshoz.
* * *
Ebben a helyzetben kellett a reformköri mozgalomnak a baloldal becsületét, tisztességét a pártvezetés helyett megvédeni. Ennek első lépéseiről, a Fejti Györggyel való találkozásról, a tanácskozás előtti nemzetközi sajtótájékoztatón való Szabó Zoltán szerepléséről, már szóltam. Ehhez még azt kell hozzátennem, hogy Jassó Mihály, amikor a szombat délelőtti plenáris ülésen beszámolt az előző napi KB-ülésről, nem vallotta be, hogy az ülés részletesen foglalkozott a vagyonelszámolás kérdésével, éppen csak megemlítette, hogy a párt majd a kongresszuson ad számot vagyonáról.
Ennek ellenére mi, a Budapesti Reformkör szervezőbizottsága által elfogadott, a tanácskozás Előkészítő Bizottsága által aláírt Nyilatkozat és Felhívás megnevezésű állásfoglalást a tanácskozás 1-es, a párttal foglalkozó szekciójában szándékoztunk megvitatni, majd a tanácskozás állásfoglalásaként nyilvánosságra hozni. A szekcióban azonban ez a vita nem jött létre, amelynek több oka volt: egyrészt a szekció programja zsúfolt volt, az ülésén mindenekelőtt az újonnan létrehozandó párt szervezeti szabályzatával, működési rendjével foglalkoztak; másrészt a résztvevők egy részénél ellenállás is mutatkozott e kényes téma megvitatásával kapcsolatban.
Ezek után a tanácskozáson megalakult Országos Koordinációs Tanács elé vittük az ügyet, de a Tanács - az 1-es szekcióhoz hasonló okok miatt - szintén nem foglalkozott a kérdéssel; így a budapesti tanácskozás nem foglalt állást a Next 2000 Kft.-vel és az MSZMP ehhez kapcsolódó vagyonátmentésével kapcsolatban.
Ez azonban súlyos hiba volt, amelyben szintén megmutatkozott az Országos Koordinációs Tanács értelmetlen kompromisszumra törekvő magatartása. Az MSZMP vagyonátmentési törekvéseinek országos tanácskozás általi elítélése olyan jelentős tette lett volna a mozgalomnak, amelyet csak a szegedi tanácskozás Ellenzéki Kerekasztalhoz írott levelének jelentőségével lehetett volna összehasonlítani.
Továbbra sem adtuk azonban fel azt az elhatározásunkat, hogy a reformköri mozgalom ítélje el az MSZMP-vezetés pártvagyonnal kapcsolatos magatartását. Ezt végül is az Országos Koordinációs Tanács 1989. szeptember 9-i ülésén sikerült elérnünk, ahol képviselőink (Kerekes György, Monostori Ildikó, Szántó György és Szécsényi Tibor) szorgalmazására a Budapesti Reformkör szervezőbizottsága által megfogalmazott állásfoglalást - kisebb módosításokkal, de a lényegen nem változtatva - a Koordinációs Tanács is elfogadta.[43] Ez a következőképpen hangzott:
“Állásfoglalás a pártvagyonról
Az MSZMP reformköreinek és reform-alapszervezeteinek országos koordinációs tanácsa a párt vagyonával és gazdálkodásával kapcsolatban az alábbiakban foglal állást:
Az MSZMP vagyonának forrása, értéke és a párt gazdálkodásának módja a párttagok túlnyomó többsége számára is ismeretlen, az az ingatlanok és egyéb jelentős eszközök használatában nem részesült, ennek felhalmozása és felhasználása fölött nem gyakorolhatott ellenőrzést.
A vagyon forrásainak aránya tisztázatlan, de nyilvánvaló, hogy jelentős része az MSZMP állampárti működéséből származik. Az állampárti berendezkedés felszámolásával ez a rész köztulajdonnak tekintendő. Semmi sem indokolja, hogy a teljes pártvagyon tulajdonlásának, illetve kezelésének jogát a párt a társadalom kizárásával önmagának fenntartsa.
Elfogulatlan szakértők - köztük a reformkörök képviselőinek - bevonásával el kell készíteni az MSZMP hiteles vagyonleltárát, azt a kongresszus elé kell terjeszteni, majd nyilvánosságra hozni és törvényes keretek között elszámolni vele. Az állami forrásból származó vagyonrész társadalmasításáról az Országgyűlésnek kell döntenie.
A vagyoni kérdés törvényes rendezéséig mindenfajta jogi megoldást, pénzügyi tranzakciót - országos és helyi szinten - megengedhetetlennek és pártunk érdekeivel ellentétesnek tartunk.
Mindezek alapján elítéljük a Next 2000 Kft. létrehozását, amelyhez a párttagság hozzájárulását senki sem kérte. Felszólítjuk a Központi Bizottságot, hogy állítsa le az ezzel kapcsolatos munkálatokat és vonja felelősségre mindazokat, akik ezzel a lépéssel rontották pártunk hitelét, a szavahihetőségét és jövőbeni esélyeit. Különösen fontosnak tartjuk, hogy az Elnökség indítson vizsgálatot a KB gazdálkodással foglalkozó osztályának vezetője és illetékes helyettese, valamint a gazdálkodást felügyelő KB-titkár szerepével kapcsolatban, a vizsgálat lezárásáig felfüggesztve döntési jogaikat.”[44]
Azért alkottuk meg ezt az állásfoglalást és szorgalmaztuk, hogy a reformköri mozgalom álláspontjaként tegyük közzé, mert szilárd meggyőződésünk volt, hogy a parlamentáris demokráciába való békés átmenethez csak tiszta kezekkel, erkölcsi tartással igyekezhetünk; a baloldal és a párt hitelét, szavahihetőségét, az ország érdekét önmaga érdekei fölé helyező elkötelezettségét sokkal fontosabb értéknek tartottuk, mint az apparátus önös érdekeit; ezért kényszerültünk az MSZMP egész vezetésével (beleértve Nyers Rezsőt és Pozsgay Imrét is) szembefordulni és e kérdésben az Ellenzéki Kerekasztal álláspontját egyértelműen és határozottan támogatni.
Tudtuk, hogy a pártbürokrácia részéről nagy nyomás nehezedik a Grósz-Nyers-féle vezetésre, mert rádöbbentek, hogy a pártvagyonnal való elszámolás egzisztenciális létükben fenyegeti őket, de az MSZMP jövőjével kapcsolatos politikai ambícióik is a vagyon megtartására sarkallták őket. Ezért az MSZMP vezetése állásfoglalásunkat hallgatással mellőzte; a pártvezetés hatalomhoz való görcsös ragaszkodása, az apparátus önös érdeke védelméből fakadó elvakultsága következtében nem fogták fel, hogy nagyon drága árat kell majd mindezért fizetnünk; nemcsak nekik - akik megérdemelték sorsukat -, hanem még inkább a baloldalnak, amely a mai napig szenvedi a párt volt vezetésének szűklátókörűen önző és buta cselekedeteinek a következményeit, hisz a napjainkig emlegetett utódpártiság elsősorban erre utal bizonyítékként.
Ez az elvakultság még olyan magyarázatokat is elfogadhatóvá akart tenni, mint Pozsgay Imrének a KB szeptember 25-i ülésen előadott érvelése, hogy “(...) ha az ellenzék kitart a pártvagyonnal szembeni álláspontja mellett, mely szerint a pártvagyont társadalmasítani kell, ezzel pontosan azt a fajta tulajdonbizonytalanságot honosítja meg, és a konfiskálás szellemét telepíti bele ebbe a folyamatba, ami ellen úgymond ő küzd kritikailag, egy korábbi korszak magatartásában.”[45] Ez Pozsgay Imre szofizmusának egy újabb gyöngyszeme volt!
Mivel a pártvezetés nem volt hajlandó észhez térni, ezért álláspontunkat a későbbiek során újra és újra megismételtük; így pl. Szabó Zoltán, a Budapesti Reformkör szóvivőjeként, a Népszabadságnak adott interjújában a pártvagyonnal kapcsolatban a következőket mondta:
“Ki kell mondanunk, hogy e vagyon zöme a pártállami működésből ered. A tagdíjak sem voltak igazán önkéntes adományok, hiszen bizonyos értelemben kényszer volt párttagnak lenni, a hatalomhoz igazodni. A tagdíjakból azért épülhettek kacsalábon forgó üdülők, vadászházak a vezetőknek, mert az üzemi párttitkárt az állami költségvetésből fizették. A pártvagyont - a politikánk működéséhez szükséges igen szerény infrastruktúrát kivéve - köztulajdonná kellene nyilvánítani. Ezzel megszűnne az oligarchia uralmának egyik legfőbb eszköze is.”[46]
* * *
Az MSZMP KB 1989. szeptember 25-én tartott ülésén a résztvevők megkapták a párt vagyoni helyzetéről szóló állásfoglalás-tervezetet azzal a javaslattal, hogy egyetértés esetén ezt a KB majd terjessze a kongresszus elé.[47] Az anyag előterjesztője, Iványi Pál - többek között - megjegyezte, hogy a vagyon eredetét illetően nem tudnak teljes körűen és pontosan elszámolni. Az előterjesztésről részletes vita a KB-ülésen nem volt. Végül a KB állásfoglalásában az Elnökségre bízta, hogy “(...) a kongresszus részére a lehető legteljesebb elszámolás történjen (...) az Elnökség (...) a megkapott dokumentációt dolgozza át a kongresszus számára a jobb értékelhetőség érdekében.”[48]
Az MSZMP XIV. kongresszusa végül is nem foglalkozott a párt vagyonelszámolásának a kérdésével; az MSZP I. kongresszusa elfogadta a párt vagyonelszámolási kötelezettségét. Az MSZP Elnöksége 1989. november 23-án - három nappal a “négyigenes” szavazás előtt - döntött arról, hogy az elődpárt jogilag és erkölcsileg kifogásolható vállalkozásait megszünteti, a Next 2000 Kft. működését fel is számolta.[49]
3. A munkahelyi pártszervezetek kérdése
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások egyik sokat vitatott, de megoldatlan kérdése maradt a munkahelyi pártszervezetek ügye. Míg az MSZMP vezetése - az elején tett vargabetűtől eltekintve - nem akart kivonulni a munkahelyekről, főként az üzemekből és a fegyveres testületekből, addig az ellenzéki pártok és a pártok egyenlőségét őszintén valló reformköri mozgalom az MSZMP állampárti jellege megszüntetésének egyik legfontosabb feltételét éppen ebben, a munkahelyekről való kivonulásban látta.
A Budapesti Reformkör - előbb, mint az MSZMP vezetése foglalkozott volna e problémával - már március végén platformjában (III/7. pont) arra az álláspontra helyezkedett, hogy “(...) az MSZMP mondjon le a munkahely életébe és irányításába való, kiváltságokon, hatósági jogkörök bitorlásán, hatásköri listákon alapuló beavatkozásáról. Ezzel párhuzamosan, döntően a tanácsi és országgyűlési választási körzetekhez igazodva építsen ki ütőképes, területi elvet követő szervezetet.”
Az MSZMP Politikai Bizottsága először 1989. április 19-i ülésén foglalkozott ezzel a kérdéssel. Ekkor még az volt a pártvezetés álláspontja, hogy feladja az üzemi szervezési elvet és fokozatosan a területi szervezési elvet valósítja meg, ami ugyanakkor nem jelentette volna azt, hogy a munkahelyekhez nem kapcsolódhattak volna pártalapszervezetek, de ezek a munkaidőn túl és a munkahelyen kívül élhették volna alapszervezeti életüket.[50] Ez az állásfoglalás és a Budapesti Reformkör álláspontja a lényeget illetően ekkor még nem különbözött egymástól.
Ez után az MSZMP KB május 8-án állásfoglalást fogadott el a politikai pártokról szóló törvénytervezettel kapcsolatban, továbbá határozatot hozott a párt káderhatáskörének a megszüntetéséről.
A KB-ülés elé kerülő törvényjavaslat megkerülte azt a kérdést, hogy hol működhetnek a pártok; az első paragrafushoz kapcsolódó Megjegyzés a következőket tartalmazta: “Ugyancsak nem rendelkezik a tervezet a pártok belső szerveződéséről (területi, helyi, intézményi szerveződési elveiről), ugyanis ez a pártok saját szabályzataira tartozó kérdés.”[51]
A május 8-i KB-ülésen Fejti György előterjesztésében tárgyalták a politikai pártokról szóló törvényjavaslatot. A javaslatot indokolva előadta, hogy a párttörvény azért ne mondja ki a munkahelyi szerveződés tilalmát (ugyanígy a hadseregre, a rendőrségre, az ügyészségre, a bíróságra sem), hogy a jogegyenlőség-elve alapján minden párt maga dönthesse el, hogy hogyan és hol szerveződik. Ugyanakkor Fejti azt is javasolta, hogy a politikai munka súlypontját fokozatosan a lakóterületre kell áthelyezni.[52]
Ismerve az induló pártok szerény lehetőségeit és az MSZMP kiterjedt pártszervezeti hálózatát bizonyos cinizmus kellett ahhoz, hogy Fejti itt a jogegyenlőség-elvére hivatkozzék; az is igaz azonban, hogy Fejti figyelmeztette az ülést, hogy e kérdésben a párton belül is, de még inkább az ellenzéki pártok részéről nagyon éles szembenállásra kell számítani, mert az ellenzék “a hatalmi monopóliumról való lemondás próbakövének tartja azt, hogy e tekintetben az MSZMP milyen gyakorlatot követ.”[53] Fejti György előterjesztését a KB-ülés egy tartózkodással elfogadta.
Ugyanezen az ülésen az MSZMP káderhatásköre megszüntetéséről szóló javaslatot - amely szorosan kapcsolódott az előbbiekben mondott hatalmi monopóliumhoz - Grósz Károly terjesztette elő. A javaslat azt tartalmazta, hogy az MSZMP káderhatásköre gyakorlásának jogszabályokkal biztosított érvényesítése a megváltozó feltételek közepette nem indokolt; a jövőben nem közhatalmi, hanem politikai eszközökkel kell befolyásolni a hatalomgyakorlás szempontjából fontos vezetői funkciók betöltését. Grósz Károly előterjesztését a KB-ülés egyhangúlag elfogadta.
Ennek az állásfoglalásnak a politikai jelentősége rendkívül nagy volt, azt is mondhatnám, hogy a párt Központi Bizottsága ezzel a határozatával deklarálta, hogy az MSZMP lemondott az Alkotmány által biztosított társadalmi vezető szerepéről, amelynek kimondása teremtett politikai-jogi lehetőséget az állampárt és a pártállam gyakorlati felszámolásához. Ez azonban csak lehetőség volt, amelynek tényleges megvalósítása még szívós politikai küzdelmeket tartogatva váratott magára. E lehetőség valóra váltásának egyik fontos eleme volt az MSZMP munkahelyekről való kivonulásának a kikényszerítése is.
* * *
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások keretében az I/2-es munkabizottság - a párttörvény részeként - foglalkozott a pártok munkahelyi jelenlétének a kérdésével. Az 1989. július 10-i, majd a július 17-i ülések vitái során a szakértők a következő normaszövegben állapodtak meg: “A párt munkahelyen (szolgálati helyen, tanintézetben) szervezetet nem hozhat létre és nem működtethet.”[54]
Igaz, hogy az MSZMP kívánságára ehhez - a fentieknek részben ellentmondó - magyarázatot fűztek, amely egyrészt tilosnak mondja, hogy a pártok a munkahelyen bármilyen tevékenységet kifejtsenek, de másrészt az nem tilos, hogy az azonos munkahelyen dolgozók a munkaidőn kívül és a munkahelyen egy szervezetbe tömörüljenek. A normaszöveghez fűzött nem egyértelmű magyarázat lehetővé tette a különböző értelmezéseket.
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások középszintű politikai egyeztető bizottságának július 27-i ülését előkészítő július 25-i megbeszélés jegyzőkönyve - felsorolva, hogy milyen napirendi pontokban állapodtak meg - a következőket is tartalmazza: “- A pártok munkahelyi szerveződésének a kérdése, a munkahelyen történő szerveződés és működés megszüntetésének lehetséges határideje.”[55]
Ilyen előzmények után az Ellenzéki Kerekasztal 1989. július 27-i ülésének vitája - amely megelőzte a politikai egyeztető bizottságnak aznapi ülését - azt mutatta, hogy az ellenzéki pártok úgy vélekedtek, hogy az MSZMP szakértőivel abban állapodtak meg, hogy “(...) kivonulnak, azt elfogadták, tehát hogy munkahelyen párt nem szervezkedhet, nem folytathat tevékenységet, de az időpontról nem volt felhatalmazásuk.”[56] Az Ellenzéki Kerekasztal képviselői ezzel a meggyőződéssel ültek le a középszintű politikai egyeztető bizottság aznapi ülésére. Ezen Pető Iván előadta, hogy az a kérdés maradt nyitva, hogy a meglévő szervezetek mikor vonuljanak ki a munkahelyekről?[57]
Az előzőekben már bemutattam, hogy az MSZMP július 24-én megváltoztatta tárgyalási stratégiáját; ennek következményei jelentkeztek a pártok munkahelyi működésével kapcsolatos álláspontjukban is. Fejti György ezen a július 27-i, középszintű tárgyaláson Pető Ivánnak válaszolva - a káderhatáskör megszüntetésére hivatkozva - azt mondta, hogy miután “alapvetően megváltozik a munkahelyeken működő MSZMP-szervezetek szerepfelfogása, (...) (ezért) ellene van annak, hogy az egyesülés jogát hivatás vagy foglalkozás alapján a törvény korlátozza.”[58] Fejti álláspontjuk ismertetésében az MSZMP KB május 8-i határozatához tért vissza, amely ellene volt a munkahelyi pártszervezetek megszüntetésének; ahhoz képest legfeljebb annyi elmozdulás történt, hogy Fejti kijelentette: “a közhivataloknak egy később közösen definiált körében hajlandók vagyunk mérlegelni azt, hogy meghatározott idő elteltével szervezeteink ezekben az intézményekben ne legyenek jelen.”[59]
Az Ellenzéki Kerekasztal részéről a Fejti által elmondottakra előbb Pető Iván, majd Szabad György válaszolt. Pető Iván megállapította, hogy az MSZMP álláspontjában jelentős visszalépés történt az I/2-es munkabizottságban közösen elfogadott megegyezéshez képest, ahol az MSZMP méltányolta az Ellenzéki Kerekasztalnak azt az érvelését, hogy választások esetén nem jöhet létre az egyenlő esélyeket biztosító igazságos helyzet, ha egyik politikai szervezetnek vannak munkahelyi szerveződései, a többieknek pedig nincsenek.
Fejti György erre azt válaszolta, hogy kétségtelen, bizonyos “aszimmetriák” vannak, melyeket azonban el kell fogadni; ezt kiegészítette azzal, hogy az MSZMP-nek nincs kifogása az ellen, ha az Ellenzéki Kerekasztalhoz tartozó pártok munkahelyi szervezeteket hoznak létre.
Szabad György ezen “aszimmetriáknak” nevezett helyzet lebontására, az esélyegyenlőség lehetséges megteremtésének a fontosságára hívta fel a figyelmet.
Miután mind Pető Iván, mind Szabad György szavai Fejtinél süket fülekre találtak, Pető Iván a létrejött patthelyzet miatt azt mondta, hogy addig, amíg a párttörvény vitatott kérdéseiben - így a munkahelyi pártszervezetek ügyében - előrelépés nem történik “az I/2-es munkabizottság tevékenységére nincs lehetőség.”[60]
Ezek után majd egy hónap szünet következett, majd a munkabizottság augusztus 21-én ugyan felújította tevékenységét, de az MSZMP tárgyalódelegációja augusztus 28-ig a munkahelyi pártszervezetek ügyében nem állt elő új javaslattal. Alapvető változás augusztus 28-án történt, amikor Pozsgay Imre a középszintű politikai egyeztető tárgyalások ülésén a következőket jelentette be: “Tisztelt tárgyalófelek! Kompromisszumos javaslatot szeretnék előterjeszteni. Elfogadjuk az Ellenzéki Kerekasztal és a Harmadik Oldal által előterjesztett elvet, mely szerint munkahelyeken, tanintézetekben, szolgálati helyen pártszervezetek nem működhetnek. Ezen helyek dolgozói azonban munkahelyükön, szolgálati helyükön kívül (...) szerveződéseket, szervezeteket létrehozhatnak lakóhelyen, az erre alkalmas állampolgári, gyülekezési helyeken.
A kivitelezéshez azonban az MSZMP határidőket kíván kérni. (...) Ezért javaslatunk a következő: Alkotmánybíróságon, bíróságokon a törvény életbeléptének pillanatában meg kell valósítani ezt a határozatot; az államigazgatás rendszerében ez év december 31-ig; egyéb munkahelyeken - a fegyveres erők és testületek kivételével - 1990. július 1-jéig; a hadseregben, tehát a fegyveres erőknél és testületeknél pedig 1990. december 31-éig. Kérjük méltányolni ezeket a határidőket és elsősorban tekintettel lenni az elvben való egyetértésünkre.”[61]
A Grósz-Nyers-vonal erre a Pozsgay javaslatra elutasítóan reagált; Nyers Rezső a Budapesti Pártbizottság küldöttklubjában augusztus 29-én - a sajtó tudósítása szerint - e kérdésről a következőképpen nyilatkozott: “Nyers Rezső aláhúzta, hogy a munkahelyekről való általános kivonulás bejelentésére Pozsgay Imrének nem volt felhatalmazása sem az elnökségtől, sem a PIB-től; erről nem hoztak érvényes pártdöntést, mert a Központi Bizottság hatáskörébe tartozik. Nyers Rezső személy szerint nem fogja ajánlani a KB-nak azt a döntést, hogy az MSZMP vonuljon ki a munkahelyekről, de nyilvánvalóan más álláspont is lesz a testületben.”[62]
Ezt követően Pozsgay Imre a Népszabadság és a Magyar Nemzet augusztus 30-i számában adott interjújában ugyan megismételte a középszintű politikai egyeztető tárgyaláson előadott augusztus 28-i javaslatát, de ugyanakkor azt is elmondta, hogy tekintettel a javaslata által kiváltott nagy visszhangra, a végső döntést az MSZMP Központi Bizottsága fogja meghozni. Ennek bejelentésére kényszerült Pozsgay a középszintű politikai egyeztető tárgyalások augusztus 30-i ülésén is, kijelentve, hogy az MSZMP soraiban kirobbant vita miatt az MSZMP tárgyalóküldöttsége álláspontja megerősítéséért a Központi Bizottsághoz folyamodott, ezért kérte az ülést, hogy a munkahelyi pártszerveződés kérdésére majd a jövő heti tárgyaláson térjenek vissza.
Ezt követően az Ellenzéki Kerekasztal nyilatkozatot adott ki, amelyben előadták, hogy nem kívánnak beavatkozni az MSZMP-ben folyó vitába, de hangsúlyozták: “Szükségesnek tartjuk azonban kijelenteni, hogy az MSZMP alapszervezeteinek kivonása a munkahelyekről olyan közérdekű követelés, amelyet az EKA a magyar társadalom túlnyomó többsége egyértelmű kívánságának ismeretében támasztott. (...) az EKA nem maradhat közömbös a munkahelyek depolitizálásának kérdésében kialakulóban lévő megegyezést veszélyeztető kezdeményezésekkel szemben, annál kevésbé, mert bennük a demokratikus átmenet egészét veszélyeztető kísérletet lát.”[63]
Szeptember 1-jén ült össze az MSZMP Központi Bizottsága; az ülés egyik előadója Pozsgay Imre volt, aki a háromoldalú tárgyalások állásáról tartott beszámolót. Az ülésen Pozsgay nagyon nehéz helyzetben volt; augusztus 28-i javaslatával az állampártiság egyik tartóoszlopát akarta megsemmisíteni, az MSZMP és az ellenzéki pártok választásokon való esélyegyenlőségét akarta egyengetni. E javaslatokkal nagymértékben növelte volna az MSZMP vezetésének hitelét a békés átmenet elfogadásának őszinteségét illetően. De már az ülés előtt nyilvánvalóvá vált, hogy a párt munkahelyről való kivonulásának javaslata a pártbürokráciát elemi érdekeiben sértette meg, ezért Pozsgay attól tarthatott, hogy az augusztus 28-i “kivonulási” javaslatáért felelősségre vonhatják, mert rosszul kalkulált, amelyben személyes tekintélyének túlértékelése is szerepet játszott. Holott Pozsgay Imre most - a párt köztársasági elnökjelöltjeként - nagyon meg akart felelni a KB elvárásainak; az ülésen ezt Pozsgay nyomatékosan kifejezésre is juttatta, hangsúlyozta: június óta semmiféle nyilatkozata nem jelent meg, amely a párt Elnökségében vitát váltott volna ki, kivéve ezt a munkahelyi kivonulási javaslatát, “(...) amely inkább üzemi baleset, semmint valami politikai játék szándéka”.[64]
Nagyrészt ezzel magyarázható, hogy beszámolójában Pozsgay többször is nyomatékosan hangsúlyozta, hogy a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokon bármiféle megállapodás csak a KB előzetes jóváhagyásával születhet meg. Továbbá az a füllentése is, amikor az augusztus 28-i javaslatával kapcsolatban beszámolójában azt állította, hogy ő már akkor is azt mondta, “hogy ebben a kérdésben kérni fogjuk a Központi Bizottság felhatalmazását.”[65] Ez az állítása azonban nem volt igaz!
Pozsgay augusztus 28-án előterjesztett javaslatát az előzőekben hosszan idéztem, de akkor egy szóval sem említette, hogy e javaslatot jóváhagyásra még a KB elé kell vinnie; ezt a megszorítást csak a középszintű politikai egyeztető bizottság augusztus 30-i ülésén, illetve e napon adott interjújában tette meg azok után, hogy augusztus 29-én Nyers Rezső a Budapesti Pártbizottság küldöttklubjában dezavuálta Pozsgay Imrét.
Pozsgay azt gondolta, hogy e kis füllentésével és a KB nyomatékos megnyugtatásával majd napirendre lehet térni “üzemi balesetével” kapcsolatban. Ez azonban nem így történt. Osztafi Béla ugyanis a Pozsgay beszámoló után tette fel azt a kérdést, hogy ezek után nem érti, “hogy akkor miért jelenhetett meg az újságban dátum szerint, hogy honnan, mikor és kiknek kell kivonulni.”[66]
Erre a kérdésre Pozsgay a következőket válaszolta: “(...) amit tegnap a Politikai Intéző Bizottság ülésén is mondtam[67], mondom a Központi Bizottság ülésén is, hogy világos legyen: a tárgyaló küldöttség aláveti magát a Központi Bizottság döntésének. Ez a dolga különben, és ezért hoztuk ide döntésre az ügyet, és ezzel azt is kimondom, amit Osztafi elvtárs kérdésére kell mondanom: valóban úgy történt, hogy nem volt megállapodás. Az más kérdés, hogy mivel a sajtó nyilvánossága előtt zajlanak a tárgyalások, az néha a sajtó interpretációján és egyéb dolgain múlik, hogy pl. két fontos mozzanat nem jelent meg egyetlen tudósításban sem, az, hogy ez alkutárgyként került szóba, mivel egy tárgyaláson ilyenek is vannak, és az MSZMP küldöttségének vezetője így ajánlotta fel, nem lezárásként.
A másik: nincs megállapodás, mert ehhez jóváhagyás kell; (...).”[68]
Az Osztafi Béla kérdésére adott Pozsgay válasz sem fedte a valóságot, ő ugyanis a kivonulásért nem kért cserébe semmit, hacsak a kivonulás ütemtervét - egy kis túlzással - nem nevezzük ellentételezésnek.
A KB-ülésen a hozzászólók döntő többsége (Nagy Imre és Rajki Sándorné kivételével) határozottan elutasította a párt munkahelyekről való kivonulását és a szavazáson is mindössze 14-en szavaztak a kivonulás mellett.
Pozsgay Imre később elismerte, hogy augusztus 28-i javaslatában felhatalmazás nélkül fogadta el az Ellenzéki Kerekasztal álláspontját a párt munkahelyi szervezeteinek megszüntetésével kapcsolatban.[69]
* * *
Ebben a helyzetben foglalkozott a reformköri mozgalom budapesti tanácskozása a pártszervezetek munkahelyi működésének kérdésével, és a küldöttek szavazással a következő állásfoglalást hozták:
“Nyilatkozat a pártszervezetek munkahelyi működéséről
A/ Többségi vélemény
A reformkörök és reform-alapszervezetek országos tanácskozása nem tartja elfogadhatónak, hogy a politikai pártok szervezetszerű működést fejtsenek ki a munkahelyeken, és ezzel terméketlen politikai csatározások színterévé tegyék azokat.
Az országgyűlési és tanácsi választások lakóterületi kötődése miatt pártunk érdekeivel is ellentétesnek és szűklátókörűnek tartjuk a Központi Bizottság ezzel kapcsolatos döntését.
Javasoljuk, hogy a kongresszus fontolja meg újra e kérdéseket, és vizsgálja felül a Központi Bizottság határozatát.
B/ Kisebbségi vélemény
A reformkörök és reform-alapszervezetek országos tanácskozása nem ért egyet a politikai pártok üzemi tevékenységét támogató nézetekkel. Véleményünk szerint a képviseleti demokrácia elvei alapján az állampolgári politikai akarat érvényesítésének elsődleges tere a lakóterületi pártszerveződés. Az üzemek, intézmények kollektívái természetesen rendelkeznek a politikai szerveződés szabadságával, de nem működhetnek munkaidőben és nem vehetnek részt a gazdasági, intézményi döntéshozatalban.
Az MSZMP megújítása igényli, hogy pártunk tevékenységének súlypontját a lakóterületre helyezzük. Nem működhetnek pártszervek az államigazgatás, a jogszolgáltatás és a fegyveres testületek szolgálati helyein. A meglevő szervezeteket a legközelebbi választásokig fel kell számolni.”[70]
A reformköri mozgalom többsége ugyan elutasította a pártok munkahelyi jelenlétét, de ennek indoklása nem a lényegeget ragadta meg; vonatkozott ez méginkább a kisebbségi álláspontra, amely a munkaidőn kívül elfogadta a munkahelyek bizonyos részében lévő pártszervezeteket, ha nem avatkoznak be a döntéshozatalba.
Ezzel szemben Szabó Zoltán, a Budapesti Reformkör szóvivőjeként éppen a dolog lényegét mondta ki, hogy miért nem fogadjuk el a munkahelyi pártszervezeteket:
“Az uralom másik eszköze: a párt munkahelyi jelenléte, összefonódása az állammal és a gazdasági vezetéssel. Közvetve vagy közvetlenül, de a függelmi viszonyok révén az állami vagy gazdasági vezető a pártot, a pártvezető az államot, a gazdaságot “keresztben” birtokolja. Ezért, és nem a tagság jelenléte miatt kell szervezetten, kellő időt hagyva kivonulnunk a munkahelyekről. A párt a szakszervezeten, a munkástanácsokon keresztül érvényesítheti befolyását a munkahelyeken, de a választási küzdelmek a lakóterületen dőlnek el.”[71] A Szabó Zoltán által elmondottak azért voltak fontosak, mert az MSZMP vezetése hiába állította, hogy miután megszüntette a párt káderhatáskörét, nem fog beleavatkozni a munkahelyek életébe, hisz a munkahelyek vezetői e megszüntetett káderhatáskör alapján voltak kinevezve; jelentős többségük a kommunista nómenklatúrához tartozott, személyi-baráti szálak kapcsolták a munkahelyi pártvezetéshez, így egy pártállásfoglalással nem lehetett e kapcsolatokat, az ebből következő összefonódásokat, előnyöket az egyik napról a másikra megszüntetni. Az állampártiság és a pártállamiság “kézzelfogható” megtestesülése volt a munkahelyi pártszervezet, egy olyan monopólium, amely napi gyakorlatában a legkülönbözőbb módon szolgálta az MSZMP külön érdekeit. Ezeken az előnyökön kívül azzal a társadalompszichológiai hatással is számolni kellett, hogy a munkásemberek az MSZMP befolyásának alakulását azon is mérték, hogy a párt ott van-e az üzemben, vagy nincs ott?!
Szabó nyilatkozata is nyilvánvalóvá tette azon meggyőződésünket, hogy a munkahelyről való kivonulás az egyik fontos lépése a pártállam és az állampárt detronizálása folyamatának; az Ellenzéki Kerekasztal is ilyen megfontolásból utasította el a munkahelyi pártszervezetek létét. A Budapesti Reformkör álláspontja e lényegi belátásból esett egybe az ellenzéki pártok véleményével; így a pártvezetéssel szemben a reformköri mozgalom képviselte azt a felfogást, amely bizonyította a baloldal békés átmenetet elfogadó, tettekben is megnyilvánuló szavahihetőségét. A reformköri mozgalomban lévő különböző vélemények e kérdés kapcsán is mutatták azonban a mozgalom megosztottságát.
A Grósz-Nyers-vonal a budapesti tanácskozás nyilatkozatára sem változtatta meg e kérdésben álláspontját; sőt Nyers Rezső - reagálva Németh Miklós tanácskozásunkon hangot adott pártvezetéssel szembeni ellenvéleményére - a KB 1989. szeptember 12-13-i ülésén újra megerősítette a KB azon állásfoglalását, hogy az MSZMP nem hajlandó a munkahelyekről kivonulni és Némethnek azt válaszolta: ha “a kormány párttag képviselői azt fogják mondani, hogy ők más döntésre jutottak ebben a kérdésben, de akkor ez a kormány és a pártvezetés közti szakadásnak a demonstrálása lesz.”[72]
A pártvezetés magatartása a kongresszuson sem változott meg; Nyers Rezső javaslatára a többség elutasította a pártok üzemen belüli működésének tilalmát. A Reformszövetség ebben a kérdésben sem tudta érvényre juttatni a reformköri mozgalom többségének az álláspontját; ezzel is bizonyította, hogy a kompromisszumok keresése során nem találta meg azt a mértéket, amely a mozgalom legfontosabb célkitűzéseit megvalósította volna, igazolva autonómiájának megőrzését.
A magyar történelmi helyzet bonyolult-összetettségét mutatta, hogy az Országgyűlés a kongresszus után néhány nappal törvényben tiltotta meg a munkahelyeken a pártok szervezését és működését.
4. Vita a hadsereg szerepéről és a munkásőrség megszüntetéséről
A békés átmenet feltételeinek megteremtésében fontos szerepük volt az erőszak-szervezeteknek, annak, hogy elfogadják-e ezt az átmenetet, vagy esetleg az átmenetet elutasító erők eszközévé válnak. A könyv harmadik részében foglalkoztam azzal, hogy a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások megkezdéséig milyen ellentmondások és jogos félelmek voltak ezen a téren; Grósz Károly és Kárpáti Ferenc nem egy kijelentése mind a reformerők, mind az ellenzék számára komoly aggodalomra adott okot.
Meglepő, hogy az ellenzék soraiban is voltak olyan vélemények, amelyek tagadták azt, hogy az országban veszély fenyegetheti az átmenetet a parlamentáris demokráciába, hogy az erőszak-szervezetek esetleg szerepet játszhatnak egy visszarendeződési folyamatban. A Népszabadság 1989. szeptember 8-i számában megjelent “Kiéleződött a küzdelem a hatalomért” körkérdésre Szabó Miklós (SzDSz) eléggé sajátos álláspontot adott elő. Kifejtette, hogy “rendkívül veszélyesnek tartjuk, amikor az MSZMP és más alternatív szervezetek minduntalan a békés átmenetet hangsúlyozzák. Ez ugyanis nem egyéb, mint a túlzott stabilizáció igénye. Szerintünk ugyanis megrázkódtatások nélkül nem lehet lényeges változtatásokat elérni.” Szabó várható sztrájkokról, tüntetésekről beszél, amelyek Nyugaton is mindennaposak és szerinte a “magyar erőszakszervezetek elég erősek ahhoz, hogy elfojtsák őket. (...) A Nyugat attól óv, nehogy polgárháborús helyzet jöjjön létre Magyarországon. Ennek viszont a szabaddemokraták szerint nincs semmi realitása.”[73]
A Budapesti Reformkör, amikor kiállt a békés átmenet megteremtésének a szükségessége érdekében, akkor természetesen azért állt ki, “nehogy polgárháborús helyzet jöjjön létre” az országban, mert nem voltunk Szabó Miklóshoz hasonlóan arról meggyőződve, hogy Magyarországon ennek nincs “semmi realitása”.
1989 őszén is voltak olyan megnyilatkozások - ha ezek nyíltan nem is fenyegetőztek a polgárháborúval -, amelyek a békés átmenet, a rendszerváltás híveit elgondolkodtathatták.
Szűrös Mátyás, a Népszabadságnak adott 1989. szeptember 1-i nyilatkozatában, melynek “A visszarendeződés szele megcsapott bennünket” főcímet adta a riporter, a következőket mondta:
“Az elmúlt napok eseményei során a visszarendeződés szellője megcsapott bennünket: ez tapasztalható volt a budapesti küldöttklubban, ahol érzékenyen reagáltak Pozsgay Imrének, a munkahelyi pártszervezetek megszüntetésével kapcsolatos kijelentésére, és érzékelhető volt az Országgyűlés kommunista frakciójának ülésén.”[74]
Továbbá, közvetve ide tartozónak vélem Nyers Rezső által mondottakat a Corriera della Sera-nak adott, 1989. szeptember 11-i nyilatkozatában:
“Vannak határok, amelyek nem léphetők át. Ilyen a kétoldalú kapcsolatok és a barátság fenntartása a Szovjetunióval, a megújított szocialista értékekhez való ragaszkodás, és ilyen a szövetségi rendszerhez való tartozás.”[75]
Úgy gondolom, hogy az eddig elmondottak sem támasztják alá Szabó Miklós állítását; annál kevésbé, mert meggyőződésem, hogy ezek a kijelentések csak a jéghegy csúcsát jelentették és további kutatást igényel, hogy a rendpárti erők hogyan szervezkedtek a történelmi folyamatok visszafordítása érdekében. Az alábbiakban a hadsereggel és a munkásőrséggel kapcsolatos vitákat veszem szemügyre, megvizsgálva, hogy ezek a szervezetek mennyire támogatták a demokratikus jogállamba való békés átmenetet.
a. Viták a hadsereg szerepéről
A harmadik részben már beszéltem arról, hogy 1989 tavaszán mind a pártvezetés, mind a katonai vezetés nehezen tudott alkalmazkodni a változóban lévő társadalmi-politikai helyzethez; csak fokozatosan vették tudomásul, hogy a hadsereg feladata nem a szocialista rendszer védelmezése. Ezért jelentős előrelépés volt az MSZMP KB 1989. szeptember 12-13-i ülésére készült hadsereggel kapcsolatos Javaslat[76], amely határozottan azt az álláspontot képviselte, hogy “A nemzet egyértelmű érdeke az, hogy a fegyveres erők és testületek ne válhassanak a pártharcok színterévé.”
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások keretében végül is a hadsereggel kapcsolatban olyan kompromisszum született, hogy a hadsereget kivonják a pártok politikai harcaiból, de - bizonyos megszorításokkal - lehetővé tették, hogy a honvédség kötelékében lévők különböző pártoknak tagjai lehessenek és a hadseregen kívül e pártokban tevékenykedhessenek.
E kompromisszum elfogadásához nem könnyen jutott el a Grósz-Fejti-Kárpáti irányította politikai-katonapolitikai vezetés; még nehezebben fogadták el ezt a megegyezést a hadseregben lévő pártvezetők. E megegyezés kikényszerítésében, a hadseregben való elfogadtatásában jelentős szerepe volt a reformköri mozgalomnak, a hadseregben létrejött reformköröknek. Ennek igazolására néhány jellemző eseményt kívánok bemutatni.
A Zrinyi Miklós Katonai Akadémián 1989. július 24-én került sor a kongresszust megelőző pártértekezlet megtartására, amelyen Kiss Sándor alezredes, az alakuló reformkörök egyik szervezője egy nyilatkozatot terjesztett elő. E nyilatkozatban nem volt semmi égrengető, aláírói a kongresszustól azt várták, hogy az “(...) a különböző irányzatok közötti konszenzus eredményeként, a reformkommunista koncepcióra épülve a párt és politikájának határozott megújítását, egy új politikai irányvonal és program kidolgozását eredményezi.”[77]
A pártértekezlet ezt a nyilatkozatot nem fogadta el, 132-en szavaztak ellene, 2 fő tartózkodott és 2-en igennel szavaztak rá.
Kiss Sándor - minden bizonnyal a kudarc által is motiválva - a Népszabadság 1989. augusztus 29-i számában “Egy katonai küldöttértekezlet anatómiája” címen írta meg a történtekről a véleményét. E beszámolóban sem volt semmi földrengető; egy csomó kritikai észrevétel volt - melyeket minden bizonnyal lehetett vitatni, de -, amelyek megtételéhez Kiss Sándornak joga volt.
Nem így gondolkodott erről Dr. Pordán János vezérőrnagy, az Akadémia pártbizottságának titkára, és reagálva az írásra kijelentette, hogy Kiss Sándor “híján van az igazmondásnak” és feltette a kérdést: “Vajon helyesen cselekedett-e Kiss elvtárs, ha a tényeket makacsul figyelmen kívül hagyva, a fenti módon igyekezett bizonyítani reformelkötelezettségét? Átgondolta-e, hogy kinek használ és kinek árt ezzel? Ha csak ennyi maradt meg a több hónapos reformköri összejövetelekből, akkor mi értelme volt az eltöltött időnek?”[78]
A nagy igazmondónak, a tények védelmezőjének, Dr. Pordán Jánosnak a szavahihetőségét kérdőjelezi meg az a nem mindennapi tette, hogy a vezetése alatt álló pártbizottság az Akadémiai Fórum ugyanezen számában jelentette meg “A küldöttértekezlet állásfoglalása” c. anyagot úgy, hogy ezt az okmányt a küldöttértekezleten nem ismertették, azt nem vitatták meg és nem is szavaztak róla.[79]
Ez az Állásfoglalás 5. pontjában a következőket mondja: “Küldöttértekezletünk arra a nézetre helyezkedik, hogy ragaszkodni kell a párttagság szervezett jelenlétéhez a fegyveres erőkben. Ezt egy előre jól látható átmeneti időszak politikai nevelési szükségletei eleve indokolják.”[80] Ez az idézet mind nyelvileg, mind tartalmilag jellemzi készítői politikai törekvéseit és szellemi színvonalát.
Kiss Sándor reformkörös mivoltának pordáni minősítése nem volt egyedülálló a hadseregben, különösen azok után, hogy a budapesti reformköri tanácskozáson a honvédségi küldöttek állást foglaltak a pártok nélküli hadsereg mellett. Ez az állásfoglalás a következőket tartalmazta:
“Állásfoglalás a pártok nélküli honvédségről
Az MSZMP reformkörei és reform-alapszervezetei országos tanácskozásának honvédségi küldöttei, készülve szeptember 10-i tanácskozásukra, a fegyveres erők jövőjét pártok nélkül képzelik el. Ugyanakkor elengedhetetlennek tartják, hogy az MSZMP néphadseregi alapszervezetei tevékenységének a lakóterületekre történő áthelyezésére az országgyűlési választásokig kerüljön sor.”[81]
Annak ellenére, hogy a hadseregbeli reformkörök szeptember 10-i tanácskozását már egy hónappal előbb bejelentették[82], az MSZMP néphadseregi bizottságának szeptember 4-i ülésén tagadták a hadseregbeli reformkörök létét is.[83] Ezek a körök azonban léteztek és a tanácskozást is megtartották, amelyen 149 mandátummal rendelkező küldött és 100 érdeklődő jelent meg. A sajtó beszámolója szerint a tanácskozáson: “Egyes küldöttek hangoztatták: a diktatúrából a parlamenti demokráciába való békés átmenet népünk alapvető érdeke. Ezért visszautasítanak minden olyan törekvést, amely politikai kérdésekben a döntést fegyveres erő alkalmazásával kívánja kierőszakolni. A hadsereg egész tevékenységét, működését a társadalom nyilvánossága és ellenőrzése alá kell helyezni.”[84]
Ez a tanácskozás elfogadta a “Levél a Magyar Néphadsereg párttagságához” c. dokumentumot[85], amelyben kinyilvánították, hogy csatlakoznak az országos reformköri mozgalomhoz, mert aktivizálni akarják a honvédség reformerőit a kongresszusra. Kimondták, hogy olyan honvédséget akarnak, “amelynek tevékenységét alkotmányos garanciák határozzák meg; amely mentes a politikai szervezetektől és a pártharcoktól.”[86]
A reformerők aktivizálása a honvédségben azért is fontos volt, mert - ahogy Kiss Sándor a tanácskozás szóvivője a Magyar Hírlap tudósítójának elmondta - “a hadsereg állami és pártvezetése nem törekedett a fegyveres erők gyökeres megváltoztatására, csak részintézkedéseket hozott.”[87]
A honvédségi reformkörök tanácskozásán elhangzó állásfoglalások politikai szerepe rendkívül fontos volt; elgondolkodtatta mind a pártban, mind a hadseregben azon konzervatív erők képviselőit, akik - azon kétségbeesésükben, hogy kikerülnek a hatalomból - azt a lehetőséget is számításba vették, hogy erőszakkal, polgárháborús helyzet kiprovokálásával tartsák meg hatalmukat. Ilyen körülmények között különösen bátor tettnek kell minősíteni a honvédségi reformkörök megalakulását és tevékenységét, amellyel jelentősen hozzájárultak a békés átmenet feltételeinek a megteremtéséhez.
b. Viták a munkásőrség megszüntetéséről
A munkásőrség megszüntetésével kapcsolatos viták jobb megértése érdekében röviden szólni kell a munkásőrség születéséről. A munkásőrséget a párt “hadseregeként” az MSZMP Ideiglenes Intéző Bizottságának 1957. február 12-i, a Munkásőrség felállításáról szóló határozata alapján a szocialista forradalom vívmányainak a védelmére hozták létre, a 3075/1957. (II. 18.) számú titkos kormányhatározattal. Ez a határozat rögzítette, hogy a munkásőrség felett a párt operatív irányítást gyakorol, azaz a munkásőrség az illetékes területi pártszervezet határozata alapján köteles tevékenykedni, parancsokat végrehajtani. A munkásőrségnek ezt a közvetlen pártirányítását a 49/1978. (X. 19.) sz. kormányrendelet sem módosította.
Az MSZMP KB 1989. május 8-i ülése hatályon kívül helyezte a munkásőrség pártirányításával kapcsolatos korábbi határozatait. (Két ilyen határozat volt: az MSZMP Ideiglenes Intéző Bizottságának 1957. február 12-i határozata a munkásőrség felállításáról, és az MSZMP Politikai Bizottságának 1984. augusztus 14-i határozata a munkásőrség tevékenységéről.) Az ülés azzal értett egyet, hogy a testület továbbra is “önálló önkéntes fegyveres szervezetként működjék”[88] a Minisztertanács felügyelete alatt. Egyúttal felkérték a Minisztertanács elnökét, hogy készítsék el a testületre vonatkozó új jogszabályt.
A Minisztertanács 1091/1989. (VI. 30.) MT. sz. határozatában a Honvédelmi Minisztériumot kérte fel a munkásőrség jövőbeni szerepével kapcsolatos javaslatok kidolgozására; itt egy szakértői bizottság alakult e munkára, melynek feladata az volt, hogy úgy integrálják a munkásőrséget a hadseregbe, hogy önállóságának néhány fontos eleme megmaradjon.[89]
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások keretében az első részletes vita a munkásőrségről az I/6-os sz. munkabizottságban 1989. július 19-én volt. Ezen az ülésen a felek abban sem tudtak megállapodni, hogy a munkásőrség kérdését a Kerekasztal-tárgyalásokon vitassák-e, vagy sem!? Az EKA azt hangsúlyozta, hogy a kérdés fontos része a békés átmenetnek, míg a másik fél úgy vélte, hogy a munkásőrség problémája a hosszú-távú hadseregreform része, ezért itt azzal nem kell foglalkozni.
Ezen az ülésen az EKA minimális célként még elfogadta volna azt a kompromisszumot, hogy a munkásőrséget fegyverezzék le, tagjait közérdekű feladatokban foglalkoztassák.
Az I/6-os munkabizottság augusztus 16-i ülésén az EKA visszavonta előző kompromisszumos javaslatát és ragaszkodott a munkásőrség teljes, jogutód-nélküli felszámolásához. A munkabizottság következő, augusztus 23-i ülésén az MSZMP elképzelhetőnek tartotta a munkásőrség lefegyverzését, de továbbra is fenntartotta volna a testületet a természeti katasztrófák elhárítására. Az EKA azonban a lefegyverzett munkásőrség fenntartásával sem értett egyet.
Ezek után a középszintű politikai egyeztető tárgyalások augusztus 24-i, majd augusztus 30-i ülésén foglalkoztak e kérdéssel; ez utóbbi ülésen Pozsgay Imre nyilatkozott az MSZMP álláspontjáról, amelynek az volt a lényege, hogy a munkásőrség tagozódjon be a honvédség kötelékébe és a Nemzeti Gárda szabályai szerint működjék. Ezt a javaslatot az I/6-os munkabizottság szeptember 6-i ülésén írásban is beterjesztették, de ez sem volt más, mint az a korábbi álláspont, hogy a munkásőrséget a honvédségbe kell integrálni; az EKA ezt a javaslatot sem fogadta el.
A háromoldalú tárgyalások a munkásőrség kérdésében is az álláspontok megmerevedéséről tanúskodtak; ebben a helyzetben foglalkoztak a budapesti reformköri tanácskozáson résztvevő munkásőrök helyzetükkel és a következő nyilatkozatot tették:
“Nyilatkozat a munkásőrségről
A reformkörök és - alapszervezetek országos tanácskozásán részt vevő munkásőrök, csatlakozva a nagykanizsai Sneff József Munkásőregység KÖGÁZ szakaszának véleményéhez, a következő nyilatkozatot tesszük:
Mi, a politikai cselekvés többletét is vállalva jelentkeztünk a munkásőrségbe. Úgy érezzük, hogy rólunk, a társadalmi munkásőrökről megkérdezésünk nélkül döntöttek, s így folyik a jövőnket szabályozó rendeletek előkészítése. Ebben a - jelenleg - társadalmi fegyveres szervezetben a testület egészét érintő alapvető kérdésekben az évtizedek óta kialakult gyakorlat szerint tették ezt ismét. Bízva józanul gondolkodó társaink és a társadalom egyetértésében, javasoljuk:
- a megbékélés jegyében, megértve a társadalom félelmét az erőszaktól, valljuk, hogy a munkásőrség szervezetét fel kell számolni. Történelmi feladatát teljesítette, hivatását betöltötte;
- a demokratikus szocializmus felépítése, védelme ma nem egy önkéntes testület fegyvereivel, hanem az állampolgárok bizalmának visszaszerzésével, megfelelő gazdasági-társadalmi alternatíva meghirdetésével történhet. Demokráciát, jogállamiságot akarunk, s így egy pártnak sem lehet fegyveres testülete;
- az országnak szüksége van fegyveres erőkre. De önkéntes (fegyveres) testületre, ennek megszervezésére csak a pártközi megállapodások után, parlamenti törvényhozással kerülhet sor. A társadalom új (fegyveres) testületét csak az Országgyűlés vagy a köztársasági elnök irányíthatja. Mentesíteni kell a testületet a politikai pártok harcától, s a felvétel sem párttagságtól függően történhet.
Az eddigiekből következik, hogy az új testület neve sem munkásőrség, sem nemzetőrség nem lehet.
Javasoljuk a nemzeti gárda elnevezést. Feladatait elsődlegesen az elemi csapások felszámolásában, az élet és az anyagi javak mentésében, a közbiztonság és a közrend fenntartásában, határőrizeti és karhatalmi feladatok ellátásában látjuk. A kiképzésnek elsősorban erre kell felkészítenie. Az új testületnek önálló fegyveres bázisai ne legyenek. Fegyverzetüket a néphadsereg bázisán kell tárolni, kiadásukat szigorú rendszabályhoz kötve. Fegyvereinkről le kívánunk mondani, amíg az új, általunk kezdeményezett fegyveres testületről törvény nem rendelkezik.
E javaslat, véleményünk szerint minden - az ország helyzetét reálisan felmérő és érte felelősséggel tenni akaró - munkásőr és állampolgár részére elfogadható.
Mi nem eloldalogni kívánunk a barikádról, hanem lebontani azt a demokratikus jövő érdekében. Készen állunk szolgálatot vállalni a nemzeti gárdában.”[90]
A munkásőrség parancsnoksága - szóvivője útján - már szeptember 5-én reagált a munkásőrök felhívására.[91] A szóvivő nyilatkozata tele volt az aláírókkal szembeni szemrehányással, elmarasztalással. A munkásőrség parancsnoksága tudni vélte, hogy a tanácskozáson 23 munkásőr volt jelen, ugyanakkor csak tízen írták alá a nyilatkozatot. Ez a vélekedés azt tételezte fel, hogy a tanácskozáson résztvevő összes munkásőr a reformköri mozgalom tagja volt, holott már a szegedi tanácskozás kapcsán is láttuk, hogy a munkásőrök ott azért jelentek meg, hogy fékezzék a tanácskozás radikalizmusát.
A szóvivő nyilatkozata tartalmi kérdésekben is ködösített; úgy akarta beállítani a munkásőr-nyilatkozók álláspontját, követeléseit, mintha ezek a vezetés részéről már elfogadást nyertek volna és megvalósulásuk folyamatban van. A szóvivő hamisítása az alapvető kérdésben volt a legbántóbb: míg a reformköri tanácskozás munkásőr nyilatkozói egyértelműen kijelentették, hogy a munkásőrség szervezetét - a társadalom erőszaktól való félelmét figyelembe véve, a megbékélés jegyében - fel kell számolni, addig a szóvivő - félremagyarázva a nyilatkozók azon jövőre vonatkozó javaslatait, hogy majd az új Országgyűlés döntsön egy esetleges nemzeti gárda létrehozásáról - nemcsak hallgatott a munkásőrség megszüntetéséről, hanem azt állította, hogy a meglévő munkásőrség reformja során is “az ilyenfajta önkéntes szolgálat ellátásához fegyverre is szükség van.”[92] A szóvivő tehát kiállt azért, hogy a munkásőrség - bizonyos reformok végrehajtása után, ő így akarta értelmezni a nyilatkozók jövővel kapcsolatos javaslatait - fegyveres testületként ne szűnjön meg, hanem továbbra is fennmaradjon; a reformköri munkásőr nyilatkozók pedig éppen ezzel nem értettek egyet, követelték a munkásőrség azonnali megszüntetését.
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások keretében a munkásőrségről folyó vita továbbra is folytatódott. A szeptember 11-i középszintű politikai egyeztető tárgyaláson Zétényi Zsolt terjesztette elő az EKA javaslatát a munkásőrségről, amelynek lényege annak jogutód nélküli feloszlatása volt.
A Grósz-Nyers-féle pártvezetés továbbra is makacsul ragaszkodott az MSZMP KB 1989. május 8-i határozatához; ennek egyik megnyilvánulása az volt, hogy a KB szeptember 12-13-i ülése megerősítette május 8-i határozatát, azt, hogy a munkásőrség önálló szervezetként integrálódjon a fegyveres testületek rendszerébe[93], a másik, Kárpáti Ferenc honvédelmi miniszter szeptember 13-i TV Híradóban való nyilatkozata, amelyben kijelentette, hogy a munkásőrség, mint önálló, önkéntes fegyveres testület, a kormány irányítása alá tartozik, a jövőben is oda fog tartozni és hiba lenne feloszlatni.
Közben az EKA tárgyalódelegációja az I/6-os sz. munkabizottságban szeptember 13-án tiltakozott az ellen, hogy a munkásőrség az alapítása óta kapott 12 milliárd forintot különböző vállalkozásokba fekteti: így például 1989. július 1-től a Club Tomajba, vagy a Kelen Tours Kft.-be, valamint azt tervezi, hogy különböző vállalkozásokat hoz létre.[94]
A háromoldalú tárgyalások keretében szeptember 18-án Az MSZMP delegációja nevében Pozsgay Imre a következőket nyilatkozta:
“A bizalomerősítő kérdések köréből - bár maga az ügy tárgyalása egy későbbi tárgyalási menet részét képezi - nyilatkozni kíván a kormány a munkásőrség dolgában is. Ennek lényege a következő, és ez így hangzik: “A munkásőrség a Minisztertanács határozata szerint állami szabályozás alatt lévő fegyveres szervezet, melynek további funkcióját és szervezeti kereteit a véderőreformban határozzák meg. Addig is az MSZMP kezdeményezésére a kormány bizalomerősítő szándékkal bejelenti, hogy 1990-ben a munkásőrség létszámát a jelenlegi 60 ezerről 40 ezerre csökkenti. További bizalomerősítő intézkedés, hogy a munkásőrség megszünteti fegyveres gyakorlatait, a közrend és a közbiztonság védelmében való közreműködését, és fegyvereit a Honvédelmi Minisztérium felügyelete alá helyezi.”[95]
Érthetetlen volt - ezért jogos félelemre és különböző feltételezésekre adott okot -, hogy az MSZMP vezetése miért ragaszkodik annyira a munkásőrséghez. Politikai vakságnak mondható, hogy a békés átmenet társadalompszichológiai feltételeinek a biztosítása érdekében a pártvezetés nem saját magától és nem a lehető leggyorsabban szüntette meg a munkásőrséget. Ezért azok a feltételezések, hogy a munkásőrség léte a pártvezetés kezében a pszichológiai nyomásgyakorlás eszköze, vagy még inkább a visszarendeződés lehetséges fegyveres ereje, nehezen voltak visszautasíthatók.
Az EKA Pozsgay Imre nyilatkozatát nem tartotta kielégítőnek; továbbra is ragaszkodott többször kinyilvánított álláspontjához, a munkásőrség jogutód-nélküli haladéktalan felszámolásához.
Tudjuk, hogy szeptember 18-án a hat párt aláírta a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokon született megállapodást; szeptember 19-i sajtótájékoztatójukon az ellenzéki pártok nyilatkozatot olvastak fel, illetve egy állásfoglalást és egy javaslatot mellékeltek a megállapodáshoz. Ez az állásfoglalás kinyilvánítja, hogy az EKA a munkásőrséggel kapcsolatban fenntartja korábbi álláspontját, és egy “Javaslat a Munkásőrség megszüntetése tárgyában” c. anyag pedig a megszüntetéssel kapcsolatos elképzeléseiket fogalmazta meg.[96]
* * *
A társadalom egyes csoportjai is a fentiek miatt megszólaltak a munkásőrség feloszlatása érdekében. A Szabad Demokraták Szövetségének budapesti III. kerületi csoportja, csatlakozva a kispesti szabad demokratákhoz, szeptember 29-én tiltakozó gyűlést tartott a kerületi munkásőr-központ előtt.
A tüntetést szervezők egyike, Sárkány Viola, nyilatkozatában elmondta, hogy a félelem az oka a tiltakozó gyűlésnek és hogy a budapesti reformköri tanácskozás igazuk tudatában erősítette meg őket: “- Még egyszer hadd citáljam az MSZMP reformköreit, no és a tanácskozáson résztvevő munkásőröket, akik egyöntetűen úgy vélik: a szervezet “teljesítette történelmi küldetését”, tehát megérett a föloszlatásra”[97]
* * *
A Budapesti Reformkör a munkásőrséggel kapcsolatban önálló állásfoglalást nem adott ki; köztudott volt véleményünk, hogy a munkásőrségnek a lehető leggyorsabban, jogutód nélkül meg kell szűnnie. A budapesti tanácskozás Előkészítő Bizottságának tagjaiként egyengettük a munkásőr nyilatkozat megszületését. A kongresszus előtti napokban Szabó Zoltán szóvivői nyilatkozatában újra megerősítette véleményünket: “Dűlőre kell jutnunk a munkásőrség kérdésében is, abban, hogy semmilyen politikai erőnek ne lehessen fegyveres osztaga.”[98]
Ez hamarosan be is következett. Az MSZP I. Kongresszusa a munkásőrség megszüntetése mellett foglalt állást, majd az Országgyűlés október 17-én napirendjére tűzte és elfogadta a munkásőrség megszüntetéséről szóló törvényt.
5. A köztársaság-elnöki intézmény kérdése; Pozsgay Imre ezzel kapcsolatos szerepe
Az előzőekben láttuk, hogy az MSZMP vezetése először a KB 1989. február 10-11-i ülésén - a politikai rendszer reformjának a keretében - már foglalkozott a köztársaság-elnöki intézmény kérdésével. A KB következő, február 20-21-én megtartott ülésén az első napirendi pont volt “Az Alkotmány korszerűsítésének koncepciója”, melynek előadója Fejti György volt és ehhez kapcsolódva, 2. sz. függelékként mellékelték az “Igazságügyi Minisztérium Magyarország Alkotmánya szabályozási koncepció” megnevezésű anyagát. Ez az anyag 7. pontjaként foglalkozott a köztársasági elnök feladatának, megválasztásának stb. kérdéseivel.[99] Az előterjesztők az anyagban a “közepesen erős elnöki hatalom megteremtése” érdekében érveltek és a köztársasági elnököt közvetlen, a választópolgárok által történő szavazással javasolták megválasztani.
Nagyjából ebben az időben jelent meg a Szabad Demokraták Szövetségének “A rendszerváltás programja” nyilatkozata, amelyben a köztársasági elnök kérdésével is foglalkoztak; már itt kinyilvánították, hogy a parlament által választott és ún. gyenge, reprezentatív funkciót betöltő köztársasági elnököt akarnak.
Az MSZMP I. sz. Budapesti Reformköre - Körünk elődje - 1989. március 8-án, Kilényi Géza, igazságügyminiszter-helyettes előadása alapján vitatta meg az új alkotmány-koncepciót; nem kaptam sem szóbeli, sem írásbeli forrást, hogy a vitán szóba került-e és mi módon a köztársaság- elnöki intézmény kérdése.
A Budapesti Reformkör platformjában (V/6. pont) foglalkozott a köztársasági elnök megválasztásának a kérdésével. Álláspontunkat alapvetően meghatározta az MSZMP-n belüli fundamentalistáktól, az általuk esetlegesen kiprovokálásra kerülő visszarendeződéstől való félelem. Ezért kerestük az ezzel szembeni biztosítékokat és egyik ilyen biztosítéknak tartottuk a köztársaság-elnöki intézményt, a - mindkét fél számára elfogadható - köztársasági elnökkel.
Az EKA először 1989. április 22-én az MSZMP-vel folytatott tárgyaláson fogalmazta meg az alkotmányozással, benne a köztársasági elnöki intézménnyel kapcsolatos álláspontját: “Az Ellenzéki Kerekasztal a jelenlegi Országgyűlést alkalmatlannak tartja az alkotmányozásra, ezért ebben a kérdésben nem kíván politikai megállapodást kötni, mert ez az új Országgyűlés mozgásterének korlátozását jelentené. Ugyanilyen megfontolások alapján most időszerűtlennek tartja a köztársasági elnöki intézményről és az Alkotmánybíróságról a megbeszélések folytatását.”[100]
Egyetértettünk a Szabad Demokraták Szövetségének azzal az álláspontjával, hogy a társadalmi kiegyezés előtt nem lehet alkotmányozni (lásd platformunk V/3-as pontját), de ugyanakkor az volt a véleményünk, hogy a kölcsönösen, mindkét fél számára elfogadható és az Országos Nemzeti Bizottság által javasolt elnököt csak a békés átmenet idejére, annak biztosítására, az Alkotmányozó Nemzetgyűlés által kidolgozott és elfogadott új Alkotmány megszületéséig meg lehetne választani. (Ez a javaslatunk hasonlatos volt az Ellenzéki Kerekasztal július 6-i ülésén elfogadott azon álláspontjával, hogy az átmeneti időszakra Szűrös Mátyást bízzák meg a köztársaság-elnöki teendők ellátásával.)
Ahogy a Budapesti Reformkör nem csatlakozott a Pozsgay-szervezte Demokratikus Magyarországért Mozgalomhoz, úgy egyetlen megnyilvánulásunkban sem álltunk ki az MSZMP vezetése által köztársasági elnöknek javasolt Pozsgay Imre köztársasági elnökké választása mellett; sőt - azzal, hogy e javaslatot a KB 1989. június 23-24-i ülésén létrejött személyek között kötött kompromisszum részének tartottuk - közvetve bíráltuk azt.
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások keretében a köztársaság- elnöki intézménnyel kapcsolatban kiéleződő vitákban a Budapesti Reformkör nem foglalt állást; ez a vitákban megnyilvánuló álláspontokkal kapcsolatos semlegességünket fejezte ki. Az MSZMP tagjaiként ez a semlegesség, továbbá az az álláspontunk, hogy mindkét fél számára elfogadható köztársasági elnök jelöltet akartunk, ez - objektíve mindenképpen - a pártvezetés javaslatával való szembenállást jelentette.
A fentiek miatt ezért nem tartom írásom feladatának, hogy részletesen bemutassam a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások keretében lezajlott vitákat a köztársaság-elnöki intézménnyel kapcsolatban; e vitákat csak annyiban érintem, amennyiben szükség van ismeretükre a “négyigenes” szavazás és Pozsgay Imre szerepének megértéséhez.
* * *
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások június 13-i, nyitó plenáris ülésén a Kónya Imre felolvasta szándéknyilatkozatban arról volt szó, hogy az ellenzéki pártok nem akarnak köztársasági elnököt választani az új parlament megválasztása előtt. A háromoldalú tárgyalások június 21-i, második plenáris ülésén, ezt az állásfoglalást erősítette meg a Szabad György által előterjesztett nyilatkozat.
A következő fontos esemény - amelyről más vonatkozásban már szóltam -, hogy az MSZMP KB 1989. június 23-24-i ülésén Grósz Károly minden részletesebb indoklás és előzetes előterjesztés nélkül, az első napirendi pontnál, a Szavazás az MSZMP Elnökségének létrehozásáról keretében, javasolta Pozsgay Imrét a párt köztársasági elnökjelöltjének, amelyet az ülés két ellenszavazattal és nyolc tartózkodással elfogadott.[101]
Ezt követte, hogy Szirtesné, Dr. Tomsits Erika MSZMP-s képviselő, az Országgyűlés június 27-i ülésén azt indítványozta, hogy a testület a köztársaság-elnöki intézmény bevezetéséről még a választások előtt döntsön; kötelezze a Kormányt, hogy az ezzel kapcsolatos törvényjavaslatot október elejéig terjessze be.
Szirtesné, Dr. Tomsits Erika azután tette meg indítványát, hogy Szűrös Mátyás felolvasta Németh Miklós levelét, amely a Nemzeti Kerekasztal június 21-i plenáris ülésén született határozatra hivatkozva bejelentette, hogy a Kormány visszavonja a benyújtott törvényjavaslatok egy részét, azokat, amelyek tárgyával a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások is foglalkoznak. Németh Miklós levele ellenére az Országgyűlés 5 ellenszavazattal és 24 tartózkodással elfogadta Szirtesné, Dr. Tomsits Erika indítványát, azzal a javaslatával együtt, hogy az igazságügy miniszter ezzel kapcsolatos alternatív tervezeteket tegyen le a háromoldalú tárgyalások asztalára. Pozsgay Imre egyetértett az indítvánnyal és a javaslattal, holott a Németh-kormány államminisztere volt![102]
Ezekre az eseményekre az ellenzéki pártok az Ellenzéki Kerekasztal július 6-i ülésén reagáltak, fontos állásfoglalásokat hoztak a köztársaság-elnöki intézménnyel és az elnökkel kapcsolatban:
- kijelentették, hogy a szabad választások előtt nem választanak köztársasági elnököt;
- a választásig terjedő átmeneti időszakra megfontolás tárgyává tették Pozsgay Imre vagy Szűrös Mátyás államfői jogokkal való felruházását; többségi szavazással úgy döntöttek, hogy Szűrös Mátyást javasolják megbízni e teendők ellátásával;
- megbízták Dr. Sólyom Lászlót, hogy a középszintű politikai egyeztető tárgyaláson szóvivőként ezt az álláspontot képviselje;
- az EKA ülése után Dr. Sólyom László nyilatkozott, hogy az átmeneti időszakban a Parlament elnöke - szűkített hatáskörrel - ideiglenesen betöltheti az államfői tisztséget és így megfelelő stabilizációs tényezőként tevékenykedhet.[103]
Az MSZMP és az Ellenzéki Kerekasztal egymásnak ellentmondó javaslatai következtében rivalizáció alakult ki Pozsgay Imre és Szűrös Mátyás között az államfői poszt betöltése kapcsán. E rivalizációból fakadó nézetkülönbség nem maradt meg az MSZMP-n belül, hanem átterjedt az ellenzéki pártok soraiba is; az EKA 1989. július 27-i ülésén három szervezet (a Magyar Néppárt, a Kereszténydemokrata Néppárt és a Bajcsy-Zsilinszky Endre Baráti Társaság) nyilvánította ki, hogy felül akarja vizsgálni a köztársasági elnökkel kapcsolatos korábban elfogadott közös álláspontot. Ezek a nézeteltérések hamarosan nyilvánosságra is kerültek, amikor augusztus közepén a pártok nyilatkoztak a köztársaság-elnöki intézménnyel kapcsolatos álláspontjukról.[104]
Ezzel napvilágra került, hogy az EKA-n belül ellentétek vannak és ha ezeket az ellentéteket nem sikerül megfelelő módon kezelni, akkor ez elvezethet az EKA Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások keretében lévő pozíciójának jelentős gyengüléséhez is, rosszabb esetben az EKA széteséséhez (amelyet Fejti György - mint előzőleg láttuk - még a tárgyalások elején megjósolt).
Nem akarok a vita részleteibe belebocsátkozni, ezért a vitázó felek álláspontját, a vita folyamatát kissé leegyszerűsítve, a következőket tartom fontosnak elmondani; a vita három lényegi kérdésről folyt:
- arról, hogy a létrehozandó köztársaság-elnöki intézmény a magyar jogfejlődés mely hagyományához kapcsolódjék;
- arról, hogy hogyan történjék (népszavazással, vagy az Országgyűlés által) a köztársasági elnök megválasztása;
- arról, hogy mikor történjék (az új, demokratikus választások előtt, vele együtt, vagy a szabad választások után) a köztársasági elnök megválasztása?
Az első kérdésben nagyobb vita nélkül létrejött a konszenzus, amely kimondta, hogy a köztársaság-elnöki intézménynek az 1946. évi I. törvénycikkben foglaltaknak kell megfelelnie, kiegészítve e törvénycikk 11 (2) bekezdését a hadsereg-főparancsnoki jogkörrel. Ez a közös álláspont a magyar jogfejlődésnek ahhoz a demokratikus hagyományához kapcsolódott, amely az ún. gyenge, reprezentatív funkciót betöltő köztársaság-elnöki intézményt preferálta.
A másik két kérdésben a konszenzus nem akart létrejönni. Az SzDSz és a FIDESZ következetesen kitartott azon álláspontja mellett, hogy a köztársasági elnököt az új, demokratikus választások után és az Országgyűlés által lehet csak megválasztani; ezzel szemben a többi ellenzéki párt és szervezet hajlandó volt e kérdésekben bizonyos kompromisszumokra.
Az EKA július 27-i ülését követő nap ülésezett az MSZMP Központi Bizottsága. Az ülésen Fejti György számolt be a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások állásáról; érdemi tájékoztatót csak a köztársaság-elnöki intézménnyel kapcsolatos információja jelentett, amely az Ellenzéki Kerekasztal előző napi vitájának ismeretéről tanúskodott. Fejti ennek kapcsán előadta, hogy az ellenzék most nem akarja ezt az intézményt, mert “egy elnökválasztás esetén nincs posszibilis jelöltje, (...) szeretné megfosztani az MSZMP-t attól a sikerélménytől, ami egy esetleges elnökválasztás esetén - mint esély - számunkra fennáll.” Fejti ehhez azt is hozzátette, hogy az ellenzék kompromisszumos lehetőségként kiszivárogtatta (?), hogy “egy erősen legyengített elnöki intézményt” hajlandóak lennének megfontolni.[105]
Az MSZMP (és Pozsgay Imre) pedig mindenáron azt szorgalmazták, hogy még a szabad választások előtt, és népszavazással válasszák meg a köztársasági elnököt. Nyilvánvaló, azért szorgalmazták ezt, mert valóban valószínűsíthető volt, hogy ebben az esetben Pozsgay Imrét választják meg köztársasági elnöknek.
A kompromisszumra hajló ellenzéki pártok és szervezetek, az MDF vezetésével - Pozsgay Imréhez fűződő kapcsolataik, a vele kapcsolatos reményeik és elvárásaik, valamint az ezekből is fakadó politikai elképzeléseik miatt - keresték a mindenki számára elfogadható kompromisszumot. Ez a keresés azonban felettébb nehéznek bizonyult.
Közben a DEMISZ 1989. augusztus 12-én aláírásgyűjtési akciót hirdetett meg a köztársaság-elnöki intézmény mielőbbi létrehozása érdekében. Pozsgay Imre az aláírásgyűjtési akció kapcsán nyilatkozott a Népszabadságnak: “Részemről semmiféle ilyen kezdeményezés nem történt”- mondta Pozsgay, és az akciót nem is tartotta helyénvalónak.[106]
* * *
Ezek után kell foglalkoznom az MSZMP KB 1989 szeptemberében tartott üléseivel; három ülés is volt (szeptember 1-én, szeptember 12-13-án és szeptember 25-én) és mindhárom ülésen Pozsgay Imre beszámolói alapján foglalkoztak a köztársasági elnökválasztás kérdésével is.
Ezeknek az üléseknek a vizsgálata nemcsak a párt köztársasági elnökválasztással kapcsolatos törekvései szempontjából, hanem Pozsgay Imre magatartásának az elemzése szempontjából is nagyon fontosak. A KB június 23-24-i ülésének részünkről való azon minősítése, hogy azon “személyi kompromisszumok köttettek”, egyesek számára talán megalapozatlan és elsietett állásfoglalásnak tűnhetett; a KB szeptemberi ülései azonban - különösen Pozsgay Imre vonatkozásában - egyértelműen bizonyították, hogy igazunk volt.
Egy jó tollú és éles szemű pszichológus számára ezek az ülések, több mint elégséges alapot szolgáltattak Pozsgay Imre személyiség-pszichológiai arculatának a megrajzolásához; én azonban nem vagyok pszichológus, ezért csak a legdurvább jellemzők felvázolására teszek kísérletet.
Pozsgay Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokkal kapcsolatos beszámolóinak az volt az egyik fő jellemző vonása, hogy úgy igyekezett bemutatni a köztársasági elnökválasztással kapcsolatos viták állását, mintha az ezzel kapcsolatos küldöttségvezetői tevékenységét elsősorban és kizárólag az MSZMP érdekének a szempontjából végezné, ezért maximálisan törekedett egyéni ambíciójának pártköntösbe való csomagolására. Ez azonban nem mindig sikerült.
A szeptember elsejei ülésen ebben a kérdésben Pozsgay még nem tudott a tárgyalások semmiféle eredményéről számot adni; e helyett riogatta a KB-ülést, elmondta: ha az ellenzék továbbra is kitart azon álláspontja mellett, hogy csak az országgyűlési választások után, esetleg azzal együtt akar köztársasági elnököt választani, “akkor alig van remény arra, hogy az MSZMP ebből bármit is profitálhat, tehát ezen a ponton nem lehet kompromisszumot kötni.”[107] Nyers Rezső ezt a Pozsgay beállítást még tovább is tudta azzal fokozni, hogy kijelentette: “az ország békés átmenete szempontjából is fontos”, hogy legyen köztársasági elnök, de az “MSZMP érdek az, hogy MSZMP-tag legyen. Jelen esetben Pozsgay Imre legyen a köztársasági elnök, ez MSZMP-érdek.”[108]
Témánk szempontjából ezen ülések közül kétségtelenül a szeptember 12-13-i KB-ülés volt a legfontosabb. Az első napirendi pont keretében, Pozsgay Imre előterjesztésében vitatták meg a háromoldalú politikai tárgyalások helyzetét. E napirend - mindenekelőtt Pozsgay Imre magatartása szempontjából - határozottan két részre osztható: az első rész, Pozsgay Imre beszámolója a tárgyalások állásáról és a vita megkezdése; a cezúra, a második rész, Szűrös Mátyás rövid hozzászólásával veszi kezdetét.
Pozsgay Imre beszámolójában előadta, hogy a köztársaság-elnöki intézmény létrehozásának jogi feltételeiben a megállapodás az ellenzékkel megszületett, amelynek lényege, hogy kölcsönösen elfogadták az 1946-os első törvény kiegészített változatát. Ez a megállapodás - mondta Pozsgay - “lényegében megfelel az MSZMP Központi Bizottsága által korábban definiált azon törekvésnek, hogy ún. középerős, a konszolidáció létrehozásában és a stabilitás megőrzésében valóságos szerepet játszó köztársasági elnöki intézménye legyen az országnak.”[109]
Pozsgay ezt a megállapodást “áttörés értékűnek” minősítette, amelyben az MSZMP vezetésének ún. középerős elnököt igénylő álláspontja győzedelmeskedett az ellenzék ún. gyenge, reprezentatív funkciókra korlátozódó elnök felfogásával szemben. Pozsgaynak ez az állítása nem volt igaz; kijelentése sokkal inkább az MSZMP vezetésének és saját vágyainak a megfogalmazását jelentette.
Az igazság ugyanis az volt, hogy az 1946. évi I. törvény és az MSZMP által támogatott, az Igazságügyi Minisztérium által- Kilényi Géza vezetésével - kidolgozott javaslat, amely a prezidenciális elnöki rendszer számos elemét tartalmazta, alapvetően különbözött egymástól. Az Igazságügyi Minisztérium által kidolgozott koncepció ugyanis az MSZMP vezetésének azon törekvését akarta kielégíteni, amely valamilyen módon össze akarta egyeztetni az állampárt hatalmi kiváltságait a törvények uralmával és ennek az eszköze lett volna a prezidenciális elnöki rendszer, ahol a párt az államfő útján - 1989 nyarától Pozsgay Imre volt erre a szerepre kiszemelve - gyakorolja különhatalmát. A két koncepció alapvető különbsége ellenére Pozsgay Imre a Központi Bizottsággal mégis el akarta hitetni azonosságukat, mert minden bizonnyal attól félt, hogy a KB, ha tudná az igazságot, nem fogadná el ily módon a megegyezést. Pozsgay nyilván úgy vélekedett és abban reménykedett, hogy inkább lesz ma biztosan egy “gyenge elnök”, minthogy harcoljon egy teljesen bizonytalan holnapi “erős elnöki” posztért; de ezt a szándékát nem kötötte a KB-tagok orrára.
Ezek után adta elő, hogy még függőben maradt a köztársasági elnök megválasztásának módja és időpontja. Pozsgay az ellenzéknek azt a magatartását, hogy nem akarja népszavazással megválasztani a köztársasági elnököt, “igazi jakobinisztikus radikális” szemléletnek nevezte, amely a “népfelség elvét csak addig hajlandó elismerni, amíg neki politikai célját szolgálja.”[110]
Az ellenzéknek az elnökválasztás idejével kapcsolatos magatartásáról Pozsgay még azt mondta, hogy nem akarnak az MSZMP-nek esélyt teremteni arra, hogy az országgyűlési választások előtt a “főhatalom egyik részét megszerezhesse az átmenet időszakában”[111]; és ezt az ellenzék azzal indokolja, hogy így kívánja megakadályozni azt, hogy az MSZMP átmentse hatalmát.
Ezek után Pozsgay kijelentette: “Küldöttségünk ahhoz az intencióhoz tartja magát, hogy a választás módja csakis közvetlen népszavazásos mód lehet, és az országgyűlési választások előtt kell rá sort keríteni.”[112]
Pozsgay azonban nem csak ezt mondta; alig néhány sorral lejjebb már a következőket olvashatjuk:
“(...) elfogadhatónak tartjuk azt, hogy az első alkalommal történjen népszavazás útján a köztársasági elnök megválasztása, és a továbbiakra pedig majd az új parlament rendelkezik a választás módjáról.”[113] Pozsgay a népfelség elvét - a köztársasági elnök népszavazással való megválasztását - csak addig tartotta fontosnak, amíg az az ő érdekét szolgálta; azért, hogy az ellenzék ne gördítsen akadályt megválasztása elé, hajlandó volt a jövőt illetően lemondani az általa oly nagyra értékelt népfelség elvéről. Ez egyértelműen azt mutatta, hogy Pozsgaynak legfőbb gondja a maga elnökké választásának a biztosítása volt; és ezt MSZMP érdeknek feltüntetve, a KB-ülést a tárgyalások állásáról dezinformálva, nem törődött azzal, hogy a pártnak a köztársasági elnök megválasztásában a magyar közjogi hagyományok demokratikus vonulatát illenék folytatnia.
Az ülésen többen hozzászóltak; közülük Fejti György kifejtette, hogy Pozsgay Imrének a köztársasági elnökválasztást meg kell nyerni és meg is tudja nyerni, “(...) mert ennek a pszichológiai hatása az országgyűlési képviselőválasztásra erős lesz.”[114] Fejti azt is elmondta, hogy mindaddig, amíg ez nem tudatosul a pártban, és a javasolt elnök személyét illetően egyesek revidiálni szeretnék a párt álláspontját, “(...) addig azt kell mondanom, hogy politikailag ostoba módon viselkedünk.”[115]
Az ülésen is akadt egy ilyen “politikai ostoba”, Szűrös Mátyás személyében. Anélkül, hogy részletesen megindokolta volna véleményét, kijelentette: “Túl korán kötöttük össze a köztársasági (elnöki) intézményrendszer dolgát egy személlyel.”[116] Egyúttal aggályát fejezte ki azzal kapcsolatban, hogy az ellenzék tiltakozása ellenére novemberre kitűzték a köztársasági elnök megválasztását. Igaz, Szűrös Mátyásnak ez a megnyilatkozása nem volt váratlan. Az ülés előtt néhány nappal nyilatkozott az MTI munkatársának; elmondta, hogy a sajtóból értesült az Ellenzéki Kerekasztalnak arról a javaslatáról, hogy amíg a köztársasági elnököt a parlamenti választások után meg nem választják, addig az Országgyűlés elnökét kellene megbízni az államfői jogkör gyakorlásával. Hozzáfűzte, ha ilyen megállapodás születne, akkor ő mérlegelné a javaslatot.[117]
Bár a további hozzászólók közül senki sem támogatta Szűrös Mátyás felvetését, Pozsgay a hozzászólásokra adott válaszában nagyobbrészt mégis a Szűrös Mátyás által megpendítettekre reagált. Pozsgay magatartásában Szűrös Mátyás hozzászólása után jelentős fordulat következett be, a hozzászólásokra adott válaszának fő jellemző vonása az ügy- és a KB iránti elkötelezettségének a hitvallása volt, továbbá annak bizonygatása, hogy ő hajlandó részt venni annak mérlegelésében, hogy helyes volt-e őt jelölni a köztársaság-elnöki posztra. Pozsgaynak ez a reagálása, enyhén szólva, siralmas volt.
Az ezzel kapcsolatos mondandóját azzal kezdte, hogy szeretne “(...) bizonyos személyes összefüggéseket előbbre hozni”, melyeknek a tárgyalások szempontjából jelentőségük van; a tárgyalások vezetésére ugyanis azon túl, hogy képesnek ítélik-e a köztársaság elnöki tisztség betöltésére, úgy véli, hogy két feltételre van szükség: “(...) az egyik: mélységes meggyőződéssel tárgyaljon és legyen hite abban, hogy valami lényeges dologban vesz részt, aminek jelentősége van az ország előrehaladása vagy a béke szempontjából. Belőlem ez a meggyőződés nem hiányzik (...) A másik, (...) az pedig a bizalom a megbízatás és a megbízott iránt.”[118]
Elmondta, hogy az eddigiekben úgy tapasztalta, hogy ez a bizalom megvan iránta; mivel azonban bizonyos kételyek merültek fel azzal kapcsolatban, hogy helyes-e, hogy a tárgyalások vezetője és az elnöki címre jelölt ugyanaz a személy, ezért döntse el a Központi Bizottság, hogy ez a két dolog összeegyeztethető-e vagy sem? Pozsgay kijelentette, hogy a tárgyalás vezetést “Én(...) nem azért vállaltam, hogy közelebb kerüljek a köztársasági elnöki tiszthez, mert akinek ez a személyes ambíciója, az ettől a tárgyalástól messze távol tartja magát, ezt higgyék el nekem.”[119]
Pozsgaynak ez az állítása - ami, ha eddig nem derült ki, az események későbbi menetéből egyértelműen bizonyítást nyer - egyszerűen képmutatás volt. Ezt még tovább tudta azzal fokozni, hogy előadta, ha kiderül, hogy az ő jelölése tévedés volt, ő abban a pillanatban nemcsak visszalép, hanem - mint mondta -: “én vállalom a kampánymenedzserséget azért, aki vállalja ezt, és aki ezt megteszi.”[120]
Érthetetlen, hogy Pozsgay Imre a fentieket miért próbálta elhitetni a KB-üléssel, ezeket ugyanis ott, úgy sem hitte el senki. A Magyarországnak adott, már többször emlegetett nyilatkozatában Pozsgay még arról beszélt, hogy nem hiba, nem elutasítandó magatartás az, ha valaki nyíltan beszél személyes ambíciójáról, és ebben igaza volt. Pozsgay KB-ülésén elmondott reagálását Szűrös Mátyás, senki által nem támogatott, megjegyzésére nem tudom mással indokolni, mint Pozsgaynál bekattanó, irracionális pszichológiai rövidzárlattal: annyira szeretett volna köztársasági elnök lenni és ezért az ülésen - Szűrös felszólalása után teljesen értelmetlenül és oktalanul - megriadt, hogy a 24-ik órában kicsúszhat kezéből ez a hőn óhajtott tisztség, és ezt elkerülendő, a KB-ülésen vállalta az emberi méltóságában való önkéntes megalázkodását is. Hiába, a politikusok útja a sikerhez, emberi megaláztatásokon és nem mindig diadalmeneteken át vezet!
A napirendi pont végén Nyers Rezső foglalta össze a vitát és szavazásra tette fel a felvetődött problémákat. Megállapította, hogy bizalmat szavaztak a tárgyaló delegációnak; a köztársasági elnök jelölésére vonatkozó előző határozatukat fenntartják, egy tartózkodással megerősítik; elhatározták, hogy a köztársasági elnököt még ebben az évben népszavazással megválasztják.
Azzal, hogy helyes volt-e a KB köztársasági elnökjelöltjét bízni meg a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokon az MSZMP tárgyalóküldöttségének a vezetésével nem kívánok külön foglalkozni; úgy vélem, hogy az eddigiekből is kiderült, hogy ez hiba volt.
* * *
Augusztus második felében az Ellenzéki Kerekasztalon belül a viták folytatódtak és a köztársaság-elnöki intézménnyel kapcsolatban különböző kompromisszumos javaslatok születtek. Az Ellenzéki Kerekasztal augusztus 17-i ülésén terjesztette be Antall József az MDF Elnöksége által megvitatott “Szempontok az előzetes megegyezést biztosító csomagtervhez”, 15 pontból álló javaslatát, amely a közvetlen elnökválasztás mellett foglalt állást, amely első esetben egyszerre került volna sorra az országgyűlési választásokkal. Az Ellenzéki Kerekasztal ülését előkészítő szűkebb grémium ezt a javaslatot augusztus 23-án és 24-én megvitatta, és mivel nem tudtak megegyezni, Antall József e csomagtervet az EKA augusztus 24-i ülésén visszavonta.
E viták sorában kétségtelenül az EKA augusztus 29-i ülése volt a legjelentősebb. Ezen az ülésen Antall József elfogadhatatlannak minősítette az Igazságügyi Minisztérium köztársaság elnöki intézménnyel kapcsolatos javaslatát, mert - állította - “olyan köztársasági elnöki intézményt javasolt ezzel az Igazságügyi Minisztérium, amilyen köztársasági elnöki intézmény Magyarországon soha nem volt, amelyik a magyar közjogi folytonossággal és a magyar közjogi kontinuitás szellemével is ellenkezik. A prezidenciális köztársaságnak olyan elemeit szándékozik belevinni a magyar alkotmányosságba, amelyik egyáltalán nem passzol bele.”[121] Ezen az ülésen Antall megindokolta, hogy az elfogadandó törvénynek miért az 1946. évi I. törvénycikken - amely az 1848. évi III. törvénycikkhez nyúl vissza, és ezzel biztosítja a közjogi folytonosságot - kell alapulnia; ennek ellenére a témával kapcsolatban előállt egy olyan újabb javaslattal, hogy az első választás egyszeri, közvetlen választás lehetne. Ezt a kivételt azzal indokolta - és ez kapcsolódik a KB szeptember 12-13-i ülése kapcsán előadott Pozsgay beszámolóhoz -, hogy Antall annak reményében javasolta ezt az első, egyszeri, közvetlen választást, “mert ez valószínűsíti az egész elgondolásnak, tehát a mi köztársasági elnöki koncepciónknak az elfogadását, lehetőségét.”[122] Magyarán: itt Antall azt mondta, ha mi elfogadjuk, hogy először és egyszer, népszavazással megválasztják Pozsgay Imrét köztársasági elnöknek, akkor az MSZMP (Pozsgay Imre) a továbbiakban elfogadja az Ellenzéki Kerekasztal koncepcióját, hogy a köztársaság elnöki intézmény az 1946. évi I. törvénycikken alapuljon; Antall elfogadhatónak tartotta e kompromisszumot. (Láttuk a KB 1989. szeptember 12-13-i ülésén Pozsgay Imre is egy ilyen megegyezési lehetőséget vázolt fel.)
Antall javaslata kapcsán hosszan tartó vita bontakozott ki, több elképzelés fogalmazódott meg, melyekben a töréspont az volt, hogy sem a Szabad Demokraták Szövetsége, sem a FIDESZ, egyszeri alkalomra sem tartotta elfogadhatónak a köztársasági elnök közvetlen, népszavazás által való megválasztását, mert szerintük ez oly nagyfokú, az Országgyűléstől független legitimitást adna a köztársasági elnöknek (Pozsgay Imrének), amelyet fel lehetne használni az MSZMP “különhatalmának” a biztosítására; a két párt nem volt hajlandó az MSZMP-nek ezt a lehetőséget megadni.
Miután nyilvánvalóvá vált, hogy az Antall-javasolta alapon nem lehet a megegyezést elérni, az ellenzéki pártok erőfeszítése arra irányult, hogy ebben a helyzetben hogyan lehet megőrizni az Ellenzéki Kerekasztal egységét a tárgyalások befejezéséig.
E cél megvalósítása érdekében ködösen, nem kellő konkrétsággal és egyértelmű tartalommal már ezen a vitán Kis János hozzászólásában megfogalmazásra került, hogy “(...) a Kerekasztal bejelenti, hogy nincs ebben a kérdésben egységes álláspontja, nem szavaz, és a megállapodást (...) azzal a záradékkal írjuk alá (...), hogy ami ennek az államfőre vonatkozó részét illeti, abban a Kerekasztal nem vett részt.”[123]
Antall József - egy provizórikus megegyezés kapcsán - feltette a kérdést: ha “(...) a FIDESZ itt elfogadja legalább olyan formában, hogy vétóval nem él, akkor ez egy olyan dolog, amit be lehet terjeszteni a Kerekasztal egysége látszatának a fenntartásával.”[124]
Látjuk tehát, hogy in statu nascendi, hogyan kezd formálódni a megállapodás aláírásának a forgatókönyve.
Közben Orbán Viktor a Magyar Hírlapnak adott interjújában fejtette ki álláspontját[125], amelyben felszólította Pozsgay Imrét, hogy mondjon le a köztársasági elnökjelöltségről. Ezt azzal indokolta, hogy az MSZMP arra törekszik, hogy a rendőrség, a hadsereg érintetlenül kerüljön át a választások utáni időszakra, és ha ez kiegészül egy kommunista köztársasági elnökkel, akkor létrejöhet egy parlamenten kívüli erőcentrum, amely veszélyeztetheti a demokratikus rendet. Orbán ezért azt mondta, ha Pozsgay igazi demokrata, akkor Pozsgaynak le kellene mondania a köztársasági elnökjelöltségről, hisz nem kívánhatja, hogy ez a helyzet létrejöjjön.
Következő napon, szeptember 7-én a Magyar Hírlap közölte Pozsgay válaszát, amelyben kijelentette, hogy most nem kíván Orbán nyilatkozatára reflektálni, hanem majd a Kerekasztal-tárgyalások lezárta után. Pozsgay választ-megtagadó magatartása azért volt hibás, mert az Ellenzéki Kerekasztalon belül ezekről a kérdésekről a viták valóban folytak, az ellenzék számos képviselőjében - nem alaptalanul - jogos félelmek voltak az MSZMP vezetésének külön érdekeket megvalósítani akaró törekvéseivel kapcsolatban; tehát Orbán nem a közvélemény befolyásolása miatt fordult e kérésével Pozsgay Imréhez; így pl. Orbán Viktor és Varga Csaba között az Ellenzéki Kerekasztal augusztus 29-i ülésén szinte szó szerint e vita ismétlődött meg.
A vita folytatódott - szintén megegyezés nélkül - az Ellenzéki Kerekasztal szeptember 11-i ülésén is. Itt abban maradtak, hogy az MSZMP küldöttségével való következő tárgyaláson majd azt mondják, hogy a köztársasági elnök választásával kapcsolatban majd csak akkor foglalnak állást, ha a többi vitatott kérdésben is megtörténik az álláspontok egyeztetése.
Az Ellenzéki Kerekasztal utolsó ülését megelőzően Kis János és Tölgyessy Péter felkeresték Szabad Györgyöt és felajánlották, hogy az SzDSz megfontolja a megállapodás aláírását, ha a köztársasági elnököt ugyan az országgyűlési választások előtt választják meg, de nem népszavazással, hanem a Parlament által.[126] Ez azt eredményezte volna, hogy Pozsgay Imrét választották volna köztársasági elnöknek, de nem rendelkezett volna a Parlamenttől független legitimitással. Szabad György közvetítette a javaslatot Antallnak, de az - nagyon valószínű, hogy Pozsgayval egyeztetve - e javaslatot elutasította. Ily módon az SzDSz számára nem maradt más hátra, mint az aláírás megtagadása.
A történtek azt mutatják, hogy az SzDSz nemcsak politikai kérdésként, hanem közjogi-alkotmányjogi kérdésként is viszonyult a vitatott kérdéshez, míg az MSZMP (Pozsgay Imre) kizárólag a politikai haszonszerzés alapján alakította ki merev álláspontját; méghozzá úgy, ha lúd, akkor legyen kövér: azért nem fogadták el Pozsgay Parlament által való megválasztását, mert biztosak voltak abban, hogy Pozsgay Imrét egy népszavazáson köztársasági elnökké fogják választani.
Az MSZMP vezetésének ez a merev, a politikai hasznot maximalizálni akaró törekvése, amelyet Pozsgay Imre hiúságából származó magatartása nemcsak támogatott, hanem sarkallt is, csak tovább fokozta az ellenzéki pártok egy részének azt a gyanúját, hogy a párt a köztársaság - elnöki intézményt külön érdekei védelmezéséhez - pártvagyonnal való el nem számolás, munkahelyi pártszervezetek léte stb. -, esetleg annak további kiszélesítéséhez, egy Parlamenten kívüli erőcentrum létrehozásához akarja felhasználni.
Az Ellenzéki Kerekasztal utolsó ülését 1989. szeptember 18-án tartotta; ezen Tölgyessy Péter az SzDSz részéről, Szelényi Zsuzsa a FIDESZ részéről bejelentették, hogy a megállapodást nem írják alá, és ennek indoklását a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások aznapi, plenáris ülésén fogják külön nyilatkozatban ismertetni.
III. Az MSZMP vezetése törekvéseinek következménye: a “négyigenes” népszavazás
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokon született megállapodást 1989. szeptember 18-án írták alá. Ez az aláírási- aktus több szempontból is figyelemre méltó volt és váratlan fordulatokkal szolgált. Nyers Rezső, az MSZMP részéről köszöntötte a megjelenteket és méltatta a megállapodást; majd előadta, hogy az MSZMP töretlenül halad a reformok útján, célja a demokratikus szocializmus megvalósítása. Ezt a politikai modellváltást - amely nem a hatalomátadás módját, hanem a hatalomgyakorlás átalakítását jelenti - az ország kormányozhatóságának a megőrzésével kell megvalósítani. Az MSZMP kész arra, hogy - a választás eredményétől függően - más pártokkal osztozzon a kormányzati felelősségben.
Nyers a vitatott kérdések közül kettőről tett említést: arról, hogy az MSZMP miért ragaszkodik a munkahelyeken való szabad pártszerveződéshez, és arról, hogy nagy jelentőséget tulajdonítanak a köztársasági elnöki intézménynek.
Az Ellenzéki Kerekasztal részéről Szabad György, a Harmadik Tárgyalófél részéről Nagy Imre köszöntötte a megjelenteket és méltatta a megállapodást.
Ezek után jelentette be Pozsgay, hogy mivel az alkotmánymódosítások hatálybalépésével egyidejűleg megszűnik az Elnöki Tanács, ezért a köztársasági elnök megválasztásáig - ahogy ezt az ellenzék javasolta - az MSZMP elfogadja, hogy az Országgyűlés elnöke töltse be az államfői tisztséget.
Ezután került volna sor a megállapodás aláírására. Ekkor kért szót Tölgyessy Péter és bejelentette, hogy az Ellenzéki Kerekasztal az államfői intézmény felállítása kapcsán nem tudott egységes álláspontot kialakítani az államfő megválasztásának módjáról és időpontjáról. Az Ellenzéki Kerekasztal öt szervezete elfogadja a köztársasági elnök első alkalommal való közvetlen-, a parlamenti választások előtti megválasztását, de négy szervezet ezt a megoldást nem tudja elfogadni; ezért a pártok - külön-külön - nyilatkozni kívánnak álláspontjuk megindoklása céljából.
Antall József a Bajcsy-Zsilinszky Endre Baráti Társaság, a Független Kisgazdapárt, a Kereszténydemokrata Néppárt, a Magyar Demokrata Fórum és a Magyar Néppárt nevében indokolta meg, hogy a megállapodást milyen megfontolások és milyen záradékok fenntartásával írják alá.
Tölgyessy Péter az SzDSz részéről - miután felsorolta a tárgyalások eredményeit, megállapította, hogy a kitűzött célokat csak részben sikerült elérni - ezután megindokolta, hogy miért nem írják alá a megállapodást. Ennek az indoklásnak a lényege a következő volt:
“(...) alapvető kérdésekben azonban nem sikerült előrehaladni, mert az MSZMP jelenlegi vezetése minden érdemi engedmény elől elzárkózott. Nem kívánja megszüntetni munkahelyi szervezeteit, nem vállalta, hogy elszámoljon a tulajdonában vagy kezelésében lévő vagyonról, nem mond le a megyei lapokról, nem járul hozzá a munkásőrség feloszlatásához.
Ragaszkodik viszont ahhoz, hogy a köztársasági elnök intézményét már a szabad választások előtt hozzák létre, s már az új parlament megválasztása előtt kerüljön sor az elnökválasztásra.
Ilyen körülmények között nem látjuk biztosítva, hogy a választások valóban szabadok lesznek és a pártok közötti esélyegyenlőségen alapulnak.
Azzal a veszéllyel is számolni kell, hogy az MSZMP parlamenten kívüli hatalmi pozíciókat ment át a választások utánra, ami kérdésessé teheti a népképviseleti szervek hatalmát.”[127]
Közölte, hogy bár nem írják alá a megállapodást, de magatartásukkal nem akarják megakadályozni, hogy az Ellenzéki Kerekasztal többi tagszervezete a megállapodást aláírja, ezért vétó-jogukkal nem kívánnak élni.
Ugyanakkor bejelentette, hogy indítványozni fogják azt, hogy népszavazás döntsön a demokratikus átmenet alapvető kérdéseiről, azokról a kérdésekről, melyekben a tárgyalásokon nem tudtak megegyezni: arról, hogy kivonuljanak-e a pártszervezetek a munkahelyekről, hogy elszámoljon-e az MSZMP tulajdonában, vagy kezelésében lévő vagyonával, hogy feloszlassák-e a munkásőrséget, hogy csak a szabad parlamenti választások után kerüljön sor a köztársasági elnök megválasztására.
Kövér László a Fiatal Demokraták Szövetsége nevében felsorolta, hogy melyek azok a legfontosabb kérdések, melyeket a megállapodásban nem tudnak elfogadni, ezért bejelentette, hogy csatlakoznak az SzDSz álláspontjához és ők sem írják alá a megállapodást.
Gaskó István a Szociáldemokrata Párt részéről közölte, hogy a megállapodást azzal a záradékba foglat különvélemény fenntartásával írják alá, hogy nem fogadják el a köztársasági elnök kivételes választási módját és azt, hogy ez a választás megelőzze az országgyűlési választásokat.
Csákó Mihály a Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája nevében előadta, hogy szervezete a kifejezetten politikai kérdésekben semleges álláspontra helyezkedett, de a pártok munkahelyi jelenlétét nem tartják kívánatosnak, mert ez nehezíti a munkavállalói érdek érvényesítését; továbbá, mivel a szakszervezeti vagyon kérdése őket is érinti, ezért a pártvagyonnal kapcsolatban kialakult helyzet “nem örömteli példa” számukra. Bejelentette, hogy - mint megfigyelők - ezért nem írják alá a megállapodást.
* * *
A záró ülésen ezekre a nyilatkozatokra Pozsgay Imre reagált.[128] Fontos rögzítenem mondanivalójának lényegét, mert ennek összevetése a KB szeptember 25-i ülésén általa elmondottakkal és mindezek összehasonlítása a négy évvel később ezzel kapcsolatos visszaemlékezésével, Pozsgay személyisége megismeréséhez szolgálhat adalékul.
Pozsgay azzal kezdte mondandóját, hogy az MSZMP tárgyalóküldöttsége nem kíván beleszólni abba a vitába, amely az Ellenzéki Kerekasztalon belül keletkezett, de azokat az észrevételeket nem tudják szó nélkül hagyni, melyek a tárgyalóasztalnál született eredményeket lekicsinyelni igyekeznek. Ezeket, az SzDSz és a FIDESZ által tett megjegyzéseket Pozsgay a politikai propaganda körébe utalta és kijelentette, hogy az MSZMP tárgyalóküldöttsége, a tárgyalások méltóságán őrködve, eddig sem fogadta el és most sem fogadja el ezt a hangot.
A népszavazással kapcsolatos bejelentésre azt mondta, hogy megütközést keltett bennük az, hogy most jöttek elő ezzel a javaslattal és nem a tárgyalás első szakaszában, amikor is ők nem zárkóztak volna el e javaslatok megvitatásától. Végül Pozsgay a megegyezés aláírásának a megtagadását a nép félrevezetésének, sőt megvetésének nevezte. Pozsgaynak ezek az utóbbi kijelentései a politikai propagandánál is alantasabb megnyilvánulások voltak.
Az MSZMP KB 1989. szeptember 25-i ülésén Pozsgay Imre beszámolt a Nemzeti Kerekasztal-tárgyaláson történt megállapodásról. A köztársasági elnöki intézmény bevezetésével kapcsolatban sikerként adta elő, hogy ez “(...) fordulópontot és töréspontot is jelentett az Ellenzéki Kerekasztalon belül (...) ez volt az a pont (...), ahol az Ellenzéki Kerekasztal lényegében felbomlott.”[129] Míg a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások szeptember 18-i záróülésén Pozsgay elítélte az SzDSz-t és a FIDESZ-t az aláírás megtagadásáért, addig a szeptember 25-i KB-ülésen ezt az eseményt a párt győzelmének mondta: “Ez nekünk nem volt politikailag hátrányos, sőt így, ebben a formában teremtette meg a türelem azt az előnyt és azt a gyümölcsöt, amely miatt három hónapig bizonyos értelemben érdemes volt ezt a procedúrát végigcsinálni.”[130] Így főhet a fejünk, hogy az aláírás megtagadásával végül mi is történt: a nép - SZDSZ és FIDESZ által való - félrevezetése, sőt megvetése, vagy az MSZMP számára “gyümölcs”, amelyért érdemes volt hónapokig a “procedúrát végigcsinálni”?
Ez a “győzelem” azonban nem minden- figyelmeztetett Pozsgay, egy újabb próbatétel vár a KB tagságra, “(...) az, hogy az Országgyűlés akceptálja-e ezt a megállapodást”;[131] ezért arra kérte a KB tagokat, hogy mindenki a maga eszközeivel hasson oda, hogy a törvények jóváhagyásához a szükséges parlamenti többség meglegyen, mert “nem babra megy a játék.”
Pozsgay későbbi visszaemlékezésében[132] elmondta, hogy az aláírás megtagadásakor előbb megütközés, majd megrökönyödés, azután dühös felháborodás fogta el; az SzDSz és a FIDESZ magatartását inkorrektnek és tisztességtelennek tartotta, különösen azt tartotta cinikusnak, hogy nem vétózták meg a megállapodást, tehát annak haszonélvezői akartak lenni, de amivel nem értettek egyet azzal szemben külön kezdeményezéssel éltek. Ezeket írva, úgy látszik Pozsgay elfelejtette megnézni, hogy az 1989. szeptember 25-i KB-ülésen miért nyilvánította a párt (és saját maga) nagy győzelmének az aláírás megtagadását.
Az eddigiekből is kiderül, hogy Pozsgaynak miért nem volt igaza az SzDSz és a FIDESZ elmarasztalásában, de a “négyigenes” szavazás kérdésénél e problémára még vissza fogok térni.
* * *
Az ún. “négyigenes” népszavazásra 1989. november 26-án került sor. A referendumon a választók 58 százaléka vett részt, 53 százaléka szavazott érvényesen. Három kérdésben (kivonuljon-e a párt a munkahelyekről, elszámoljon-e tulajdonában és kezelésében lévő vagyonával, feloszlassák-e a munkásőrséget) elsöprő többséggel, 95 százalék körüli arányban a népszavazást kezdeményezők álláspontja nyert megerősítést. A negyedik kérdésben, a köztársasági elnökválasztás parlamenti választás utánra halasztása mellett, minimális többséggel, 50,14 százalékos arányban szavaztak.
Az MSZMP/MSZP Grósz Károly-Nyers Rezső dominálta vezetése megalázó vereséget szenvedett. Ez a szavazás visszamenőleg mérlegre tette, értékelte, minősítette az MSZMP vezetését és történelmi ítéletet mondott róla, egyértelművé téve ez alkalommal is, hogy ez a vezetés teljesen alkalmatlan volt a történelem adta kihívások kezelésére.
Ez a szavazás az MSZP veresége is volt, hisz Nyers Rezső és az MSZMP elnökségének másik két volt tagja - a júniusi KB-ülés kompromisszumaként - koloncként hurcolták és különböző módon és különböző ideig továbbra is vállalták előző döntéseik súlyos terheit; nem voltak képesek az új párt vezetésének meghatározó tagjaiként, alapvetően új politika megteremtésével és a nép általi elfogadtatásával feleslegessé tenni a népszavazást, elkerülni a csúfos vereséget. Ezért különös felelősség mindenekelőtt Nyers Rezsőt és Pozsgay Imrét terhelte.
A szavazás egyúttal azt is bizonyította, hogy az MSZMP-n belül a reformköri mozgalom, kiváltképpen a Budapesti Reformkör volt az a szárny, amely képes volt az MSZMP szűk pártérdekeit alárendelni a haza érdekeinek és ezzel megfelelő válaszokat adni a békés átmenet által felvetett kérdésekre, bár nem volt elég ereje ahhoz, hogy álláspontját a párton belül többségivé formálja. Mégis a mozgalom veresége is volt ez a szavazás, melyet mi is megérdemeltünk; elsősorban azért, mert képtelenek voltunk az MSZMP Grósz-Nyers irányította vezetésére olyan nyomást gyakorolni - ellentétben a tavaszi tevékenységünkkel, amikor Grószt a tárgyalóasztalhoz kényszerítettük -, hogy kénytelenek legyenek elállni a párt tarthatatlan külön- érdekeinek az erőltetésétől; továbbá azért, mert a mozgalom reformszocialista szárnya, autonómiánkat feladva, nem volt képes az MSZP I. kongresszusán egy olyan pártot létrehozni, amely képes lett volna a népszavazáson feltett kérdések gyors, szavahihetőségünket bizonyító és azt a nép által elfogadó, megoldására.
Az itt kimondott ítéletet igazolandó az alábbiakban - az eddigiekben bemutatott tények alapján - megvizsgálom, hogy az SzDSz és a FIDESZ elmarasztalható-e azért, hogy politikai céljai megvalósítása érdekében a népszavazás eszközéhez folyamodott; továbbá, hogy szükségszerű volt-e ennek során az MSZMP/MSZP kudarca? Ennek a vizsgálatnak nem lehet más a mértékegysége, mint a haza és haladás érdekeinek a szempontja, melynek érvényesítése a Budapesti Reformkör minden tettében megnyilvánult.
* * *
Az MSZMP 1988. májusi pártértekezlete még az egypártrendszer kereteiben megvalósuló “szocialista” pluralizmus mellett foglalt állást. Az 1989. február 10-11-i KB-ülés - a legkülönbözőbb, bemutatott kényszerek hatására - elfogadta a többpártrendszert, de megvalósításának a következő feltételeit szabta: a szocialista társadalmi rendszernek az elfogadása; az ország katonai szövetségi rendszerének a tiszteletben tartása; és a különböző politikai erők kölcsönös együttműködése az ország társadalmi-gazdasági stabilitásának érdekében. Grósz Károly és az őt támogató Központi Bizottság reformkommunista centruma, csak ilyen feltételek mellett tartotta a többpártrendszert elfogadhatónak. Meg voltak arról győződve, hogy a parlamentáris demokráciába való békés átmenet politikai folyamatait az MSZMP vezetése kézben tudja tartani, saját érdekeinek megfelelően lesz képes levezényelni, és legrosszabb esetben is az MSZMP a szabad választások következményeként egy koalíciós kormány meghatározó tényezője lesz. A későbbiek során kiderült, hogy ez a kiinduló elképzelés alapvetően tévesnek bizonyult és a palackból kiengedett “politikai pluralizmus” szellemét később már nem lehetett a palackba visszazárni. Egy kicsit leegyszerűsítve ez volt a lényege annak, hogy - Hankiss-sal szólva - “Az uralkodó elit akarva-akaratlan belemanőverezte magát egy csapdába.”[133]
A későbbiek során az MSZMP vezetése a szocializmus elfogadásának feltételét aktualizálta, a modellváltás eredményeként megteremtendő “demokratikus szocializmus” lett ez a feltétel. Ez a demokratikus szocializmus azonban - hol nyíltabb, hol burkoltabb formában - antikapitalista jellegű volt; tartalmát és létezésének konkrét feltételeit - azon túl, hogy a közösségi tulajdon dominanciáján alapszik és a piacgazdaság körülményei között létezik - nem tudták koherens koncepcióként felvázolni; így számtalan egymást kizáró elemet kívántak e fogalomban, valamiféle harmadik utas koncepcióként összegyúrni. A Pozsgay Imre vezetésével készült pártprogram-tervezet is e zavaros és kifejtetlen demokratikus szocializmus programjának a célkitűzését fogalmazta meg, melyet a kapitalizmus visszatérésének a megakadályozásával véltek megvalósítani.
A reformköri mozgalom többségi, reformszocialista irányzata is a demokratikus szocializmusnak ezt a harmadik utas koncepcióját tette magáévá; ezzel legjobb szándékaik és törekvéseik ellenére - annak ellenére, hogy a mozgalom tagságának döntő többsége elutasította a pártvezetés “külön-érdekeit” megvalósítani akaró politikáját - a Grósz-Nyers-Pozsgay által képviselt nézetek foglyává vált; ezzel a békés átmenetben reálisan létrejöhető parlamentáris (polgári) demokrácia lehetőségét kérdőjelezte meg, bár tevékenységével (objektíve) létrejöttén munkálkodott.
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások befejezésekor, a megállapodás aláírásánál Nyers Rezső - ekkor már ugyan nem a megállapodás aláírásának a feltételeként - még és már azt mondta, hogy az MSZMP célja a demokratikus szocializmus megvalósítása, és olyan politikai modellváltást akarnak megvalósítani, amely nem a hatalomátadás módját, hanem a hatalomgyakorlás átalakítását jelenti. Alig múlt el hét hónap és a szocializmus elfogadása, mint a többpártrendszer megvalósításának a feltétele a demokratikus szocializmus célkitűzésének jámbor óhajává szelídült.
A pártvezetés e magatartás változásában - ha nem is tudatosult határozott formában - tetten érhető a közvélemény szocializmushoz való viszonyulásának jelentős módosulása; 1989 tavaszán több közvélemény-kutatást végeztek, melyek a lakosság szocializmushoz való viszonyát is vizsgálták. Egyik ilyen vizsgálat[134] összegzésként a következőt mondta: “A kérdezettek többsége 1989 márciusában nemigen tud mit kezdeni a szocializmus magyarországi, vagy máshol létező formáival. A szocializmus magyarországi modelljét a kérdezetteknek csupán 30,2 %-a tartja elfogadható mintának, ugyanakkor 76,7 %-a nem tud olyan országot említeni, amelyben egy számára tetsző szocialista modell létezne.”
Az ellenzéki pártok, nyilván tömegeik irányultságánál fogva méginkább érzékelhették ezt a szocializmus ellenességet; az Ellenzéki Kerekasztalba tömörült pártok és szervezetek, mindinkább maguk mögött érezve a tömegek támogatását is, rendszerváltozást akartak, ezért nem értettek egyet az MSZMP vezetése által megvalósítani szándékozott demokratikus szocializmussal, így több, mint elégséges okuk volt nemcsak óvatossággal és gyanakvással, hanem félelemmel fogadni az MSZMP törekvéseit és ezeket a külön érdekeit realizálni akaró cselekedeteit. Az MSZMP vezetése ugyanis a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokon kidolgozott megállapodásban igyekezett - az akkor ugyan már megtépázott, de azért még mindig létező - hatalmi-erő helyzetéből rákényszeríteni külön-érdekeit az ellenzékre, hogy ezzel a maga számára minél jobb feltételeket teremtsen a szándékolt antikapitalista társadalmi elképzelései megvalósításához, és mindenekelőtt hatalma további fenntartásához.
* * *
Az MSZMP vezetésének egész tevékenységét az 1989. február 10-11-i KB határozat óta a kettősség jellemezte. Ennek a kettősségnek az alapja a fentebb bemutatott ellentmondás volt: politikai pluralizmus- igen, de a szocializmus viszonyai között. Ez az ellentmondás különös élességgel jelentkezett a parlamenti demokráciába való békés átmenet jogi feltételei megteremtésének a folyamatában, a jogállamiság értelmezésében.
Az 1988-as májusi pártértekezlet után a Grósz-féle vezetés nyitni akart a jogállamiság irányába, elfogadta az ún. “demokrácia csomagtervet” és az ebben foglaltak megvalósítása során sok minden történt. A jogállamiság megteremtésének a folyamata azonban az ellenzék legitimációs bevonása, partnerként való elfogadása, azaz a vele való megegyezés nélkül nem valósulhatott meg. A Grósz-féle vezetés ennek ellenére az ellenzéket mégsem akarta partnerként elfogadni, a politikai pluralizmus megteremtésének folyamatába tényleges szereplőként bevonni, csak egy konzultációs fórum keretében javaslattevő szerepet szánt neki. A Grósz-Fejti-vonal - a realitásokkal nem törődve - nem akarta kiadni a pártvezetés kezéből a békés átmenethez, a parlamentáris demokráciához való átmenet levezénylését, mert ezt a párt pozícióinak a megőrzésével akarták megvalósítani. Továbbá, azt sem szabad elfelejteni, hogy Grósz Károly meggondolatlanul - e folyamatoknak ellentmondva - 1988 novemberében fehérterrorral, majd 1989 áprilisában gazdasági szükségállapot bevezetésével riogatta a párttagságot és a magyar közvéleményt.
A nemzetközi helyzet kedvező alakulása, az ellenzék látványos aktivizálódása, a pártvezetés reformerei súlyának növekedése, méginkább a reformköri mozgalom kialakulása és párton belüli hatalmas erővé válása kényszerítette a Grósz-Fejti-vonalat ahhoz a tárgyalóasztalhoz, ahol az ellenzéket partnerként kellett elfogadnia, amikor tudomásul kellett vennie, hogy a parlamentáris demokráciához való békés átmenetet csak az ellenzékkel együtt, az Ellenzéki Kerekasztallal való megegyezés folyamatában lehet megvalósítani. Ez eredményezte a Nemzeti Kerekasztal létrejöttét és az érdemi tárgyalások megindulását. Az ellenzék és a párton belüli reformerők együttes sikere volt ez, amely egyúttal Grósz Károly részleges bukását is eredményezte.
Grósz Károly bukása azonban nem volt teljes; a KB 1989. június 23-24-i ülése a négyek személyi kompromisszuma következtében Grósz Károlyt is a hatalomban hagyta, és a Grósz-Nyers kettőst az MSZMP vezetésének meghatározó tényezőjévé tette. Ez a vezetés ugyan elfogadta az Ellenzéki Kerekasztalt tényleges tárgyaló partnernek, de - a kettősség, ha más formában is, tovább folytatódott - az MSZMP tárgyalóküldöttsége véleményét fontos kérdésekben többször megváltoztatta és arra törekedett, hogy az erő pozíciójából tárgyaljon, a párt külön érdekeit rákényszerítse tárgyaló partnereire.
Ez a kényszer általában nem “durva”, nem közvetlen kényszer volt. Ez két fő pilléren nyugodott: az egyik pillér annak mind nyomatékosabb hangsúlyozása volt, hogy a megegyezés csak “globális” lehet, azaz az ellenzék érdekében álló - a békés átmenetet megalapozó törvényekben való - rész-egyezségek csak akkor válnak elfogadottá, ha az ellenzék bizonyos kérdésekben enged és a megegyezés teljes körű lesz; a másik pillér az volt, hogy amiben ennek ellenére sem tudnak megállapodni, azokat a kérdéseket - a szembenálló felek álláspontjának a rögzítésével - majd az Országgyűlés elé terjesztik és az dönt a vitatott kérdésben. Nyilván az ellenzéki pártokat ez a lehetséges jövő nem nyugtatta meg, hisz ez az Országgyűlés rendi országgyűlés volt, az MSZMP a képviselő helyek abszolút többségével rendelkezett benne, ezért nem lehetett tudni, hogy az mily mértékben vette volna figyelembe az ellenzék álláspontját a vitatott kérdésekben.
Ezért azoknak az ellenzéki pártoknak, amelyeknek az MSZMP által adott alternatívák közül egyik lehetőség sem volt elfogadható, nem volt más választásuk, mint kilépni ezekből a keretekből és a vitatott kérdésekben más megoldást találni. Ez a más megoldás a népszavazás volt!
Miután a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások során kiderült, hogy az MSZMP vezetése a parlamentáris demokrácia megteremtése folyamatában nem akarja biztosítani a többi párt esélyegyenlőségét, továbbá, az erő helyzetéből tárgyalva olyan külön érdekeket akar a maga számára biztosítani, amelyek birtoklása kétségessé tehetik az elkövetkező választások demokratizmusát, amelyek elősegíthetik a párt hatalmának átmentését és a demokratikus szocializmus meghirdetésével egy olyan újabb társadalmi kísérletezést eredményezhet, amely az ország válságát csak tovább mélyítené, ezért kimondható: az MSZMP vezetésének ezek a törekvései nem szolgálták sem a haza, sem a haladás érdekeit Magyarországon; ezért az SzDSz és a FIDESZ által kezdeményezett népszavazásra szükség volt, mert ez adott lehetőséget arra, hogy maga a nép korrigálja az MSZMP vezetésének az ország számára elfogadhatatlan törekvéseit.
Ezek után a történtek ismeretében elmondható, hogy a “négyigenes” népszavazást kikényszerítő helyzetnek a létrehozásában az MSZMP vezető testületeit, mindenekelőtt az Elnökséget terheli a felelősség. Az ezzel kapcsolatos felelősség azonban nem egyformán oszlik meg az elnökség tagjai között; a fő felelősség a Grósz-Nyers kettőst terhelte, míg Németh Miklóst lehet a legkevésbé elmarasztalni. Pozsgay Imre főleg abban volt ludas, hogy a jelöléséért kiszolgálta a Grósz-Nyers által szorgalmazott törekvéseket és önmagát is megalázó módon, makacsul ragaszkodott a köztársasági elnökjelöltséghez és megválasztásának a párt vezetése által erőltetett módjához.
Grósz és Nyers voltak a fő szószólói és védelmezői a pártszervezetek munkahelyen maradásának, a pártvagyonnal való társadalom előtti elszámolás megtagadásának, a munkásőrség további megtartásának. Kettejük közül is Nyers Rezső volt az aktívabb; e kérdésekben sűrűn exponálta magát, Pozsgay Imrét, az MSZMP tárgyalóküldöttségének operatív irányítóját is ő sarkallta a KB-állásfoglalások figyelembe vételére.
Nyers Rezső felettébb harcos aktivitását olyan események is mutatják, mint a KB 1989. szeptember 12-13-i ülésén elhangzott egyik vita-összefoglalója, amelyben szorgalmazta, hogy még a régi Országgyűlés alkossa meg az új Alkotmányt, kijelentette: “Történelmi jelentősége van annak, hogy ne engedjük át az alkotmányozást az új (...) parlamentnek. Ebben az MSZMP szerepe a döntő.”[135] Továbbá, ezen az ülésen “fenyegette” meg a Kormányt, ha az nem igyekezne az Országgyűlésben kormányjavaslatként előterjeszteni az MSZMP számára kedvező törvényeket, az “akkor ez a kormány és a pártvezetés közti szakadásnak a demonstrálása lesz.”[136]
Látható, hogy Nyers Rezső itt bemutatott törekvése az ellenzéki pártok ellen, a Nemzeti Kerekasztal kompetenciája ellen, a Kormány s azon keresztül Németh Miklós és Pozsgay Imre ellen is irányult.
Tudjuk, hogy a népszavazás kiírásakor már csak a vagyonelszámolással és a köztársasági elnökválasztással kapcsolatos MSZMP-s külön-érdekek álltak lábon; továbbá azt is tudjuk, hogy közvetlenül a népszavazás előtt az MSZP vezetése - megszüntetve a Next 2000 Kft.-t - hozzáfogott a vagyonával kapcsolatos elszámoláshoz, így a népszavazáson már csak egyetlen vitatott kérdés maradt: a köztársasági elnök választásának időpontja. Az, hogy lesz-e őszi közvetlen választás, és - nagy valószínűséggel - Pozsgay Imre lesz-e a köztársasági elnök, vagy sem?
Az a tény, hogy a november 26-án tartott népszavazáson már csak a köztársasági elnök választásának az időpontja maradt tényleges kérdése a szavazásnak, egyrészt azt mutatta, hogy az MSZP, a Kormány, az Országgyűlés fokozatosan hátrálva - nagy kérdés, hogy mennyire saját jószántából, vagy a népszavazástól való félelmében?! - az ellenzéki pártok által kívánt módon megoldotta a vitatott problémákat, lemondott az addig védelmezett külön-érdekei jelentős részéről, másrészt az MSZP és Pozsgay Imre kitartó makacsságát is jelezte, hogy a köztársasági elnöki posztot meg akarják szerezni. Úgy vélem, hogy e kérdésben is az a konszenzus lett volna a méltányos, melynek kereteit az SzDSz még a megállapodás aláírása előtt felvázolta.
Az MSZP Nyers irányította vezetése és maga Pozsgay Imre sem fogadta el ezt a konszenzust, mert annyira biztosnak hitték sikerüket. Ennek ellenére valószínűbbnek tűnik, hogy döntésükben a pártvezetés makacssága volt a meghatározóbb, hisz Pozsgay Imre tudta és elfogadta, hogy a megegyezésben szereplő köztársasági elnöki poszt, az ún. gyenge köztársasági elnöki funkciók gyakorlását teszi lehetővé, akkor is, ha népszavazással történik a választás.
Az MSZMP/MSZP nagyobb realitás érzékkel és a parlamentáris demokráciába való békés átmenet őszintébb, önzetlenebb, nem nyögvenyelős vállalásával, a külön érdekekről való lemondásával elkerülhette volna a népszavazás kudarcát. Az állampártiság terhei azonban súlyosak voltak, nem lehetett tőlük könnyen megszabadulni; e vereségre is szükség volt ahhoz, hogy a párt meginduljon azon az úton, amely reményeink szerint a szociáldemokráciához vezet.
IV. A reformköri mozgalom és az Ellenzéki Kerekasztal kapcsolata 
a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások idején.
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások vitatott problémái közül azokat érintettem, amelyekben a szembenálló felek nem tudtak megegyezni és amelyek kapcsán a reformköri mozgalom is hallatta a hangját. Azért voltam kénytelen e problémák rövid történetét is felvázolni és a vita fő csomópontjait bemutatni, mert csak így volt lehetséges a reformköri mozgalom, benne a Budapesti Reformkör álláspontját minősíteni, értékelni.
Láttuk, a bemutatott vitakérdésekben a reformköri mozgalom, a Budapesti Reformkör, az Ellenzéki Kerekasztallal értett egyet és nem támogatta saját pártja vezetésének álláspontját. Ezt az egyetértést ugyan mind a reformköri mozgalommal, mind a Budapesti Reformkörrel kapcsolatban pontosítani, konkretizálni kell, de az az általános jellemzés, hogy e kérdésekben alapjában és egészében az ellenzéki álláspontot támogattuk - az mindenképpen igaz volt.
E pontosítás alatt olyasmikre gondolok, hogy voltak olyan kérdések, amelyekben a Budapesti Reformkör önállóan nyilatkozott (pl. az MSZMP vagyonelszámolása), de voltak olyan kérdések, amelyekben “csak” támogattuk a reformköri mozgalom valamelyik osztagának a megnyilatkozását (pl. a munkásőrség jogutód nélküli felszámolása). E pontosítás része az is, hogy a munkahelyekről való kivonulás kérdésében a reformköri mozgalom kisebbségi álláspontja nem támogatta kellően az Ellenzéki Kerekasztal felfogását.
A fentieknél bonyolultabb volt a helyzet a köztársasági elnöki intézménnyel, a köztársasági elnökválasztással kapcsolatban. A Budapesti Reformkör platformjának V/6 és 8 pontjaiban leírtuk, hogy a békés átmenet biztosítása érdekében célszerűnek látjuk megválasztani az ország köztársasági elnökét, egy “mindkét fél számára elfogadható” és az Országos Nemzeti Bizottság által jelölt személyben. Igaz azt javasoltuk, hogy ezt az elnököt népszavazás válassza meg, de csak ideiglenes időre, az Alkotmányozó Nemzetgyűlés általi új Alkotmány elfogadásáig, és utána mondjon le. (Ne feledjük el: e platform március végén, április elején készült, amikor még nem ismertük eléggé az ellenzék álláspontját, hisz az SzDSz Kék könyvét is csak április 16-án fogadták el.)
1989. május 20-án, a szegedi tanácskozás 5. szekciójában is foglalkoztunk e kérdéssel, de itt már sokkal óvatosabban fogalmaztuk meg álláspontunkat; az V/3-as pontban azt mondtuk: az ellenzékkel való tárgyalás során “Meg kell egyezni a köztársasági elnöki posztra jelölendő személyek köréről, a választások időpontjáról és rendjéről.” Tehát, minden ezzel kapcsolatos kérdésben az ellenzékkel való megegyezést hangsúlyoztuk, már nem beszéltünk a népszavazásról és egyetlen alkalommal sem tettünk hitet Pozsgay Imre köztársasági elnökjelölése mellett.
Ezekkel a pontosításokkal és kiegészítésekkel állítom, hogy a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokon felvetődött minden lényeges vitakérdésben a Budapesti Reformkör (de a reformköri mozgalom többsége is) az Ellenzéki Kerekasztallal értett egyet, és ezt az álláspontját kifejezésre is juttatta.
Észrevette-e mindezt és hogyan reagált erre az Ellenzéki Kerekasztal?
* * *
Az előzőekben bemutattam, hogy a háromoldalú tárgyalások kikényszerítésében az Ellenzéki Kerekasztal elfogadta partnerként a reformköri mozgalmat; ezért nehezen érthető és magyarázatra szorul, hogy mi lehet az oka annak, hogy a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások vitatott kérdéseiben az ellenzék mellett való kiállásunkat az szinte tudomásul sem vette.
Ugyanis e tárgyalások idején alig két-három olyan eset volt, amikor az Ellenzéki Kerekasztal vitáin valamilyen formában felmerült a reformköri mozgalom; ezek az esetek a következők voltak:
- az Ellenzéki Kerekasztal 1989. július 6-i ülésén megjelent Szécsényi Tibor, hogy az élőlánc akciónkkal kapcsolatos levelünket átadja és az ellenzék támogatását, részvételét kérje; az ülés nem foglalkozott levelünkkel;
- az Ellenzéki Kerekasztal szeptember 4-i ülésén Vigh Károly bejelentette, hogy részt vett a reformköri mozgalom budapesti tanácskozásának második napján és meghallgatta Nyers és Pozsgay előadásait. Beszámolójából azt érdemes kiemelni, hogy felfigyelt a Nyers beszéd azon kijelentéseire, hogy az a “visszarendeződés erőiről is szónokolt”, továbbá, hogy kijelentette, a párt a “polgári liberalizmust” nem fogadhatja el[137];
- az Ellenzéki Kerekasztal szeptember 11-i ülésén Gaskó István (Szociáldemokrata Párt) a következőket mondta: “(...) az MSZMP álláspontja megmerevedett (...), ezt csak a kongresszus tudja feloldani, és mi arra számítunk, hogy a kongresszus igenis ezekben a dolgokban engedményeket tehet. Gondolok itt elsősorban a köztársasági elnöki intézményre, a munkahelyi pártszerveződésekre és a vagyonjogi kérdésekre.
Az ellenzéki, illetve hát az MSZMP belső reformkörei ezeket az elképzeléseket, úgy tűnik, támogatják a párton belül, és én azt javaslom, illetve a Szociáldemokrata Párt vezetése azt javasolja az Ellenzéki Kerekasztalnak, hogy ezt a sanszot még várjuk meg, (...)”[138]
Gaskó Istvánnak ez az egyetlen megnyilatkozása volt az, amely arról tanúskodott, hogy valaki - az Ellenzéki Kerekasztal pártjainak képviselői közül - észrevette a reformköri mozgalom törekvéseit és annak hangot is adott.
Mi lehetett ennek az oka? Úgy vélem, hogy az egyik ok a mi magatartásunkban keresendő, abban, hogy az Ellenzéki Kerekasztallal való egyetértésünket nem tudtuk kellően összekapcsolni a Grósz-Nyers vezette pártvezetés elleni konfrontációval.
Az MSZMP KB 1989. június 23-24-i ülése után nehéz és ellentmondásos helyzetbe került a reformköri mozgalom. A KB-ülésen létrejött kompromisszumot egyrészt pozitívan kellett értékelnünk, de határozottabban kellett volna reagálnunk a kompromisszum negatívumaira, arra, hogy az Elnökség tagjainak személyes érdekei lehetővé tették Grósz Károly hatalmának részbeni megőrzését, továbbá tudatosítanunk kellett volna ennek következményeit. Ennek során Nyers Rezsővel szembeni naiv álláspontunkon kellett volna változtatnunk, figyelembe véve, hogy ő a Grósszal kötött szövetség tartóoszlopa. A reformköri mozgalom többségi irányzatától ugyanis nem volt elvárható, hogy éles kritikával illesse az elnökség tagjainak Grósszal való szövetségét.
A Budapesti Reformkörnek - folytatva a június 23-24-i KB-ülés személyi kompromisszumainak kritikáját - kellett volna jóval határozottabban, Nyers Rezső személyét középpontba állítva - ahogy tettük ezt előzőleg Grósz Károllyal - bírálni a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokon lévő pártálláspontot, megmutatva, hogy Pozsgay Imre a neki juttatott jelölésen keresztül, a Grósz-Nyers-kettős foglya. E konkrét bírálatok folyamatában határozottan, következetesen és publikusan el kellett volna határolódnunk a Grósz-Nyers-vonaltól.
Ezt az elhatárolódást az nehezítette, hogy Nyers Rezső - ellentétben Grósz Károllyal - sokkal rugalmasabban, taktikusabban képviselte álláspontját, a nyilvánosság előtt nem élezte ki a problémákat. A helyzet ennek következtében úgy alakult, hogy a reformköri mozgalom ugyan kialakította számos kérdésben a pártvezetéssel szembeni - az Ellenzéki Kerekasztallal egyetértő - álláspontját, de ezt nem konfrontálta élesen a pártvezetéssel szemben, így álláspontunk párhuzamos monológként, sokszor a sajtó rövidhíreként jelent csak meg. Ennek következtében véleményünk publikussá tétele sem érte el a kívánt eredményt, álláspontunk nem vált skandalummá, amelyre mindenképpen oda kell figyelni, ahogy ez Grósz Károllyal kapcsolatban előzőleg nem egy esetben megtörtént.
Mindezek következtében nemcsak nem tudtunk élesen elhatárolódni az MSZMP vezetésétől, hanem meg sem tudtuk magunkat kellően különböztetni a párt vezetésében lévő reformerektől, így azok felhasználhatták a maguk törekvései számára azt a látszatot, hogy a reformköri mozgalom teljes mellel mögöttük áll. Míg a reformköri mozgalom többségi irányzatát illetően ez többé-kevésbé igaz is volt, addig a kisebbségre, élén a Budapesti Reformkörrel, nem volt igaz. A mi politikai tapasztalatlanságunk és naivitásunk (az események felgyorsulásával együtt) volt az oka annak, hogy ezt a helyzetet nem tudtuk egyértelműen világossá tenni mindenki számára, sokszor a magunk számára sem. (Grósz Károly ebben a vonatkozásban nálunk éleslátóbbnak bizonyult; a Budapesti Reformkört végig jobboldali elhajlásként, a pártvezetéssel szemben álló egyik végletként kezelte, amelynek nincs helye a pártban. Ezzel Nyers Rezső is egyetértett, de csak általánosságban ítélte el a pártban lévő végleteket, a Budapesti Reformkört e vonatkozásban nevén soha sem nevezte meg.)
A fent elmondottak miatt - ellentétben a június előtti időszakkal - kevésbé marasztalhatjuk el az ellenzéki pártokat, hogy a KB júniusi kompromisszuma után, az MSZMP-n belül nem tudtak kellően differenciálni, hogy a reformköri mozgalmat összemosták a pártvezetésben lévő reformerek, Nyers és Pozsgay törekvéseivel.
Ugyanakkor az is igaz - és ez volt a másik ok -, ahogy múlt az idő és az MSZMP szétzilálódása mind nagyobb méreteket öltött, az ellenzéki pártok helyzete pedig mindjobban megszilárdult, úgy a napi politikai érdekeik miatt az MSZMP soraiban már nem is akartak differenciálni; ez a változás a Nagy Imre temetéssel vette kezdetét, a mór megtette a kötelességét, a mór mehet alapon, az antikommunista propaganda áldozatainak a sorába mi is bekerültünk. Ez egyúttal azt is jelentette, hogy nemhogy közeledtünk volna, hanem távolodtunk a nemzeti megbékélés megvalósításától, és ennek következtében a parlamentáris demokrácia intézményeinek megszilárdításához elengedhetetlenül szükséges “bizalmi rádiusz” megteremtése is mind távolabbra került.
Ez az antikommunista propaganda különösen az SZDSZ részéről volt erős, amelynek súlyos következményei lettek a későbbiek során: a liberális demokrácia, a köztársaság törekvései szenvedtek csorbát azáltal, hogy e propagandával időlegesen kizárták a szocialista-szociáldemokrata törekvésű baloldalt a köztársaság aktív támogatói sorából. Ennek negatív következményei hamarosan bekövetkeztek. E baloldallal szembeni harcos antikommunizmus félelemmel töltötte el a volt MSZMP tagságát-szimpatizánsait, méginkább az MSZP-vel politikailag egyetértőket is, és e tömegből jelentős számban e félelemtől hajtva “szavaztak át” az első szabad választásokon a “nyugodt erőre”, az MDF-re, ami nagymértékben elősegítette e párt választási győzelmét és segítette elő a jobboldal megerősödését.
A baloldal szerepe a magyarországi rendszerváltásban (Összefoglaló)
Miután megnéztük a reformköri mozgalom és az Ellenzéki Kerekasztal kapcsolatát a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások idején, rövid összefoglalóban át kívánom tekinteni a baloldal szerepét a magyarországi rendszerváltásban. A baloldal egészét azonban inkább csak keretként említem, illetve elsősorban azokat a vonatkozásait veszem szemügyre, amelyek közvetlenebbül kapcsolódtak a reformköri mozgalomhoz; így Grósz Károly, Nyers Rezső, Pozsgay Imre és Németh Miklós tevékenységét részletesebben érintem, mert célom, a reformköri mozgalom, benne a Budapesti Reformkör rendszerváltásban betöltött szerepének és jelentőségének a megvizsgálásához az összehasonlításból származó hozam miatt, erre elkerülhetetlenül szükség van. Igaz, e problémával már számtalan helyen foglalkoztam, de ez nem az én ismételgetési kényszeremen múlott, ez a kérdés ugyanis számos helyen szükségszerűen vetődött fel.
A kérdés tehát az, hogy milyen társadalmi-politikai erők, milyen mértékben és hogyan vettek részt a rendszerváltásban? Erre, vagy az ehhez kapcsolódó kérdésre különböző válaszokkal találkozhatunk. Ide sorolnám egyik válaszként - bár nem a rendszerváltást szándékolták célnak - a Grósz-Nyers vezette MSZMP azon álláspontját, hogy a reformokat, - benne a politikai pluralizmust - az MSZMP saját elhatározásából, önként kezdeményezte és elöl járt az államszocializmus felszámolásában, a modellváltás keretében megvalósítandó demokratikus szocializmus célkitűzésének a meghirdetésében, a politikai pluralizmuson alapuló jogállamiság megteremtésében. E nézetek családjához tartozik Ágh Attilának a szegedi reformköri tanácskozáson tett azon kijelentése, hogy a békés átmenet feltételeit “csak” a reformköri mozgalom (sem az ellenzéki pártok, sem MSZMP akkori vezetése nem) tudja megteremteni; ez a nézet él tovább módosulva abban az Ágh-Géczi állításban, hogy a reformköri mozgalom egésze a rendszerváltozásnak tudatosan tevékeny szereplője volt, megcélozva a nyugati szociáldemokrata pártok által képviselt (és egyes országokban meg is valósított) demokratikus szocializmust.
A másik véglet az az álláspont, hogy Magyarországon a rendszerváltás kizárólag a volt demokratikus és népi ellenzék érdeme, és a baloldalnak ebben a forradalmi átalakulásban sem objektíve, még kevésbé tudatosan, nem volt semmi szerepe.
Én egyik véglettel sem értek egyet, mert úgy vélem: a magyarországi rendszerváltás egy rendkívül összetett folyamat volt, és az ezt megvalósító “csapatmunkában” a történelmi szükségszerűséget kifejező ellenzék meghatározó szerepe mellett a baloldal - annak különböző csoportjai nem egyformán - is részt vett. Ezt a csapatmunkát annál is inkább kell hangsúlyozni, mert az eddigiekben már láttuk, hogy 1989-ben sem a polgári ellenzék, sem a baloldali törekvésű népi demokratikus platform törekvése nem tudta forradalomba vinni a magyar lakosságot, és mégis - és ez egy paradoxon - a rendszerváltással Magyarországon jogállami forradalmi változások történtek. Én e paradoxon magyarázatát éppen e csapatmunkában látom, abban, hogy a forradalmi helyzet hiánya ellenére a különböző politikai irányból érkező államszocializmussal szembeni elégedetlenség egy folyamba tudott egyesülni, és ez az együttes cselekvés eredményezte a forradalmi helyzet hiánya ellenére a forradalmat.
Az alábbiakban mindkét felfogásban lévő túlzásokat igyekszem röviden bírálni, és írásom eddig bemutatott tényanyagán e csapatmunkával kapcsolatos véleményemet megfogalmazni, benne a baloldal szerepét összefoglalóan megmutatni.
* * *
A Kádár-rendszer válsága az MSZMP XIII. kongresszusa után, 1985-től kezdve mind nyilvánvalóbbá vált; Kádár és támogatói erről a kibontakozó válságról az utolsó pillanatig nem akartak tudomást venni. A válság gazdasági megnyilvánulásairól a reformközgazdászok, a társadalmi-politikai vonatkozásairól a születőben lévő ellenzékkel együtt a reformértelmiségi elit mind erőteljesebben mondták el a véleményüket. E válság gyors kibontakozása egyrészt a párton belül egy csapatba terelte a Kádár-ellenes erőket, másrészt felgyorsította az ellenzéki erők megerősödését, aktivizálódását.
Az MSZMP 1988-as májusi pártértekezlete félreállította Kádárt és körét, és Grósz Károly vezetésével a reformkommunista centrumot juttatta hatalmi pozícióba. Grósz - korai Gorbacsovként - hitt a szocialista rendszer megreformálhatóságában és a gazdasági kényszer, a párton belül erősödő reformerek, valamint az ellenzéki mozgalom tömegeket aktivizálni tudó hatására arra kényszerült, hogy hozzáfogjon az általa kézben-tarthatónak vélt gazdasági, majd jogi-politikai reformokhoz.
Az MSZMP vezetése tehát nem önként, saját akaratából, hanem az összeomlás előtt álló gazdasági kényszer hatására, a tömegeket mindinkább mozgósítani tudó ellenzék nyomására, majd a pártban a hangjukat mind erősebben hallatni tudó reformerők ösztönzésére kezdett hozzá előbb a gazdasági, majd a jogi, politikai reformok megindításához.
A negyedik részben már bemutattam, hogy ezek a reformok mely területeken, milyen mélységben indultak meg, melyek közül különösen fontosak voltak a Kulcsár Kálmán igazságügyminiszter által irányított jogalkotási folyamat, majd a KB 1989. február 10-11-i és 20-21-i üléseinek a többpártrendszer elfogadásával kapcsolatos állásfoglalásai; láttuk, hogy a Grósz-vezetés törekvéseiben, cselekedeteiben milyen kettősségek voltak, de azt is láttuk, hogy miután a szellemet a palackból kiengedték, azt már nem tudták visszaparancsolni.
E szellem kiengedésének egyik legfontosabb megnyilvánulása 1988 második felében, 1989 elején az ellenzéki szervezetek, majd pártok gyors megalakulása volt, melyek mind határozottabban bírálták az államszocialista rendszert és követelték a politikai reformokat, majd a rendszerváltást.
Eközben az MSZMP vezetésében Nyers Rezső és Pozsgay Imre tevékenysége mind aktívabbá vált; Nyers tevékeny részvételével még 1988-ban elkezdték szervezni az Új Márciusi Frontot; Pozsgay a “demokrácia csomagterv” körüli bábáskodása után 1989. január 28-án bejelentette, hogy 1956 népfelkelés volt, ami a Kádár-féle MSZMP legitimitását és az arra épülő pártállam legitimitását alapjaiban rengette meg.
1989 tavaszán az MSZMP-n belül egy új tömegmozgalom, a reformköri mozgalom bontakozott ki; a kezdeti reformkommunista indíttatása hamarosan reformszocialistává, illetve egy kisebbség esetében szociáldemokratává vált. E mozgalom 1989. április 15-i, kecskeméti tanácskozásán - reformszocialista alapon - hirdetett harcot a Grósz-féle fontolva haladó, elégtelen reformtörekvések ellen. Ez a harc a május 20-i szegedi tanácskozáson elvezetett a rendkívüli pártkongresszus kikényszerítéséig, illetve a Grósz-féle vezetés ellenzékkel való tárgyalásokhoz kényszerítéséig.
Az ellenzéki pártok méltányolták az e téren elért eredményeinket; az Ellenzéki Kerekasztal vitáján felmerült partnerükként való elfogadásunk, de felülkerekedett e pártok azon politikai megfontolása, amelyet Magyar Bálint fogalmazott meg leghatározottabban, hogy az MSZMP-n belüli reformmozgalomként, a vezetésben lévő reformerekkel együtt, a konzervatív erők kezét lefogva, hasznosabban szolgáljuk a békés átmenet ügyét.
A Grósz vezette reformkommunista centrum - nem tudva ellenállni a különböző irányból jövő szorongatásnak - kizárólagos irányító hatalmát feladva kiegyezett a pártvezetés reformereivel, hogy legalább részben hatalomban tudjon maradni. Grósznak ez a törekvése azért járt sikerrel, mert elfogadta és támogatta e reformerek személyes érdekeit, megtalálta személyiségük gyenge pontjait és ezek segítségével kompromisszumot tudott teremteni a párt vezetésében lévő irányzatok között. E kompromisszumon belül Grósz Károly és Nyers Rezső között - ez utóbbi dominanciájával - létrejött egy új szövetség, amely a szocializmus reformálhatósága lehetőségének és ennek során a modellváltással létrejövő demokratikus szocializmus céljának az elfogadásán alapult; Nyers Rezső személyében egy új, második magyar Gorbacsovunk támadt. E szövetség mibenlétét először a kongresszusi küldöttválasztással kapcsolatos tiltakozásaink negligálása során, majd a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások kapcsán érzékelhettük, és még súlyosabb következményeit az MSZP létrehozásában szenvedhettük el.
Ha meg akarom vonni Grósz Károly és Nyers Rezső - sokban hasonló - politikai tevékenységének a jelentőségét, akkor azt kell mondanom, hogy mindketten hittek az államszocializmus megreformálhatóságában és nem akartak rendszerváltozást; ennek ellenére, mivel részt vettek a szellemnek a palackból való kiengedésében, objektíve ők is részesei voltak a rendszerváltás feltételei megteremtésének.
* * *
Pozsgay Imre az MSZMP reformereként kívánt a pártban politikai karriert befutni; későbbi fő célja a köztársasági elnöki poszt megszerzése volt, a júniusi kompromisszum után e politikai ambíciójának rendelte alá egész politikai tevékenységét. Ennek bemutatása során már elmondtam, hogy már kezdetben is két vasat tartott a tűzben: elfogadta a Grósz-Nyers felajánlotta kompromisszumot, de ugyanakkor hozzákezdett a Demokratikus Magyarországért Mozgalom szervezéséhez is. Pozsgay Imrének ez a két vas sem volt elég; a reformköri mozgalom népszerűségének a szelét is a vitorlájába akarta fogni, ahogy ezt a reformkörök budapesti tanácskozása kapcsán is láthattuk. Hamis érvelése ellenére ez részben sikerült is neki: a reformszocialista többség elfogadta a bizottsága által készített program-javaslatot, ami nagymértékben hozzájárult a mozgalom autonómiájának feladásához, továbbá a pártvezetés által szorgalmazott politika elfogadásához.
Pozsgay számára ezeknél azonban fontosabb volt a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások keretében az MDF-fel (Antall Józseffel) kötött kompromisszum vasa. E kérdésben elfogadom Kis János és Haraszti Miklós tanulmányaikban kifejtett álláspontját[139] és az alábbiakban ezeket felhasználva ismertetem Pozsgay Imre Antall Józseffel kötött kompromisszumát.
Már az Ellenzéki Kerekasztal vitáin is felvetődött, hogy van-e informális kapcsolat Pozsgay Imre és az MDF között? Így pl. Kövér László az Ellenzéki Kerekasztal augusztus 23-i előkészítő ülésén az MDF “csomagtervével” kapcsolatban feltette a kérdést: “mennyiben egyeztette a Demokrata Fórum ezt a csomagtervet az MSZMP tárgyaló delegációjával?”[140] Majd miután Antall József magát a kérdést is visszautasította, Kövér újra visszatért reá, hogy ezt ő nem az MDF elmarasztalása miatt kérdezte, mert szerinte az belefér az ellenzéki pártok közötti viselkedési normába, hogy Antall “mielőtt előterjeszt egy javaslatot, megnézi az ellenfél tárgyalódelegációjából azzal az emberrel, akivel köztudomásúlag bizonyos elnökségi tagjai jó viszonyban vannak.”[141]
Az MDF képviselői tagadták ezt a kapcsolatot, holott az Ellenzéki Kerekasztal egyes pártjai, mindenekelőtt az SzDSz és a FIDESZ meg voltak győződve arról, hogy Pozsgay Imre és Antall József között - a lengyel példa alapján - egy olyan kompromisszum született, hogy Pozsgay Imre lesz a köztársasági elnök és majd az ellenzék adja a miniszterelnököt. Ezt a korabeli vélekedésüket a tanulmány-írók később azzal is nyomatékosítják, hogy “Tölgyessy Péter visszaemlékezése szerint maga Antall mondta neki, hogy a népszavazás kiváltotta őt az MSZMP-vel kötött kompromisszumból.”[142]
Én itt legfeljebb azt a pontosítást tenném, hogy Antall nem az MSZMP-vel, hanem Pozsgay Imrével kötötte ezt a kompromisszumot, bár elképzelhető, hogy Pozsgay Antallt úgy informálta, hogy a párt vezetése tudtával folytat vele különtárgyalásokat. Ugyanis Pozsgay maga, ezt a kapcsolatot nem tagadta; a KB szeptember 1-i ülésén a következőket mondta: “jómagam is, különböző informális, nem szabályozott és nem intézményesített utakon folyamatos tárgyalásban vagyunk az ellenzék képviselőivel, tehát nem csak az történik, ami a nyilvánosság előtt a tárgyalóasztalnál zajlik.”[143] E közléséhez kapcsolódva Pozsgay a KB-tól csak azt kérte, hogy ezzel kapcsolatban részletes beszámolóra ne tartsanak igényt.
Miután elfogadom Kis János és Haraszti Miklós által előadottakat, azt is megértem, hogy Pozsgay Imrének nagyon kényelmetlen lett volna a KB-nak beszámolnia Antall Józseffel kötött kompromisszumáról, amikor ugyanezen a KB-ülésen arról beszélt, hogy a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokon “az MSZMP nem a hatalom átadója, hanem az új demokratikus jogállam megépítőjeként vesz részt ebben a folyamatban, és velünk, s elsősorban a mi politikai erőnk alkalmazásával jöhet létre a modellváltás.”[144]
Látjuk szeptember 1-jén, a KB-ülésen Pozsgay még egyértelműen modellváltásról beszélt; két nappal később, a reformkörök budapesti tanácskozásán már azt állította, hogy az MSZMP “rendszerváltásban, a modellváltásnak azon értelmében” gondolkodik, ahogy ezt a reformkörök teszik. Ez a zavaros, interpretálásra szoruló kijelentése az Antall Józseffel kötött kompromisszum fényében válik “érthetővé”, hogy Pozsgay Imre a reformköri tanácskozáson miért volt kénytelen taktikázni, az általa mondottakat így is, úgy is értelmezhetővé tenni. Aki ugyanis - saját külön érdeke érvényesítése során - két, egymással ellentétes érdekű urat szolgál, a Grósz-Nyers-vonalat és az Antall-MDF törekvéseket, annak meg kell adni mindkettőnek a magáét: az Antall-MDF fél megkapta a “rendszerváltásban”, a Grósz-Nyers fél megkapta a “modellváltásnak azon értelmében” jellemzést; s azzal, hogy így a szövegnek nem volt értelme Pozsgay nemcsak nem törődött, hanem azt is akarta, hogy azt zavarossá tegye.
Pozsgay Imre a különböző - egymásnak nemcsak ellentmondó, hanem egymást kizáró - tűzben tartott vasakkal, sokszor saját magát is megalázó taktikázgatással akarta abszolút biztossá tenni államfővé választását, ahelyett hogy a rendszerváltást nyíltan és őszintén elfogadó baloldal egyik vezetőjévé, esetleg egy magyar Jelcinné igyekezett volna válni; ekkor talán államférfivá is vállhatott volna.
Lengyel Lászlóval kell egyetértenem, aki két évvel később arról írt,[145] hogy 1989 tavaszán egy jelentős szocialista párt jöhetett volna létre, ha az a 10-15 ember egymásra talál, akiknek volt elég tekintélyük ahhoz, hogy az MSZMP körül található reformértelmiséget, reformszocialistákat, a reformköri mozgalmat, az SzDSz szociáldemokratáit, liberálszocialistákat, az MDF-ben lévő baloldaliakat ebbe a rendszerváltást elfogadó szocialista pártba tudták volna egyesíteni. Az ily módon létrejött szocialista párt, lényegében szociáldemokrata programmal az új, demokratikus Magyarország meghatározó tényezőjévé vállhatott volna. Pozsgay Imrének jelentős szerepe lehetett volna ebben a folyamatban.
E helyett, egyik fő okozója volt a “négyigenes” népszavazásnak, amely az MSZP tekintélyvesztésének rohamos felgyorsulását eredményezte, és amelyen Pozsgay elszenvedett személyes kudarca nemcsak oly hőn óhajtott vágyát, a köztársasági elnökséget tette semmissé, hanem az politikai pályafutásának a végét is előrevetítette.
Ily módon Pozsgay Imre egy felettébb ellentmondásos személyisége volt a magyar politikai életnek, aki nemcsak objektíve vett részt a rendszerváltás feltételeinek a megteremtésében, hanem szándékoltan - igaz, főként a suba alatt, nem nyíltan, nem bevallottan - a baloldal részéről a rendszerváltozás előkészítésének egyik résztvevője volt.
* * *
Németh Miklós politikai pályája a másik három elnökségi tagnál sokkal egyenesvonalúbb volt, melynek kétségtelenül az volt a fő oka, hogy náluk később vált a legfőbb vezetés részévé. Politikai pályája ugyan Grósz Károly szárnyai alatt indult, de a történelmi folyamatok hatására rendkívül gyorsan tudta magát a főtitkártól függetleníteni. Németh Miklós ugyanis már 1989. május 10-én, a Kormány átalakításakor az Országgyűlésben a következőket mondta: “Ez a kormány már nem az MSZMP politikai határozatainak egyszerű végrehajtója, hanem a politikai döntések tényleges alakítója. Ilyen értelemben a pártállam megszűnése felé nagy lépést tettünk.”[146] Majd Németh a május 18-i beszédében az Országgyűlésben deklarálta, “hogy a valóságos politikai hatalom a kormány kezében van.”[147]
Később Németh Miklós a Népszabadságnak adott nyilatkozatában a Kormánynak ezt a szerepét részletesen meg is indokolta.[148] Itt elmondta, hogy a párt vezető testületei határozatainak végrehajtója helyett a Kormány önálló kormányzati politikai erővé vált és a parlamentáris demokráciának megfelelően a Kormány csak a parlamentnek felelős döntéseiért. E nyilatkozatában azt is elmondta, hogy az elnökségi tagságot azért vállalta: “(...), mert azt hittem, hogy a pártállam lebontására így nagyobb hatást tudok gyakorolni. Ebben tévedtem.”[149] Ehhez azt is hozzátette, hogy már régen nem érzi jól magát a pártelnökségben. Németh Miklós ezzel kifejezésre juttatta, hogy az Elnökségben lévő Grósz-Nyers szövetséggel nem ért egyet és számára kényelmetlen az ő törekvéseikért is vállalni a felelősséget; az év végén Németh Miklós el is hagyta az MSZP elnökségét.
Ezek fényében kell látnunk a Kormány tevékenységét. Már 1989 kora tavaszára a Kormány felkérésére, Berend T. Iván - akit ebben az időben neveztek ki a Kormány tanácsadó testületének a vezetőjévé - irányításával elkészült egy hároméves gazdasági átalakítási program, amely “A Gazdasági Reformbizottság programjavaslata 1990-1992” címen meg is jelent. E programjavaslatról Berend a következőket írta:
“Ez volt Közép- és Kelet-Európa egész térségében az első olyan gazdaságátalakító terv, amely három év alatt az importliberalizálásig terjedően teljessé teszi a piacgazdaságot, kiépíti szükséges intézményeit, megszabadítja a bürokratikus állami korlátozásoktól, felszabadítja a magántevékenységet a szabad és egyenlő esélyű vállalkozás biztosításával, melynek nyomán vegyes gazdaság alakul ki, miközben az állami tevékenység legnagyobbrészt az oktatás, kutatás, infrastruktúra-fejlesztés és a szociális szféra területeire szorul vissza.”[150]
E program végrehajtásának a megkezdéséhez azonban nagyobb társadalmi konszenzusra lett volna szükség, mind a pártvezetés, mind az ellenzék részéről.
A Németh-kormány törvényalkotási tevékenysége talán még fontosabb volt gazdasági tevékenységénél is; már ez a Kormány fogadtatta el 1988. október 5-én az Országgyűléssel a gazdasági társaságokról szóló törvényt, amely lényegében jogilag megalapozta a tőkés jellegű piacgazdaság lehetőségét Magyarországon. Továbbá, az Országgyűlés 1989. júniusi ülésén fogadta el a gazdálkodó szervezetek és a gazdasági társaságok átalakulásáról szóló XIII. törvényt, amely lehetővé tette az ún. spontán privatizációt, amely gyakorlatilag a gazdasági rendszerváltás felgyorsulását jelentette Magyarországon. E folyamatnak a Kormány részéről való kézbentartására lett Martonyi János privatizációs kormánybiztosnak kinevezve.
(Az antikommunista propaganda e spontán privatizációhoz köti azon állítását, hogy a kommunista nómenklatúra ennek keretében változtatta át politikai hatalmát gazdaságivá; ez az állítás azért is súlytalan, mert a nemzeti vagyonnak csak egy töredéke, mindössze 5%-a lett ekkor privatizálva. Továbbá az Orbán-kormány jelenlegi külügyminisztere, Martonyi János volt az, aki privatizációs kormánybiztosként e folyamatot a Németh-kormány részéről felügyelte; netán az antikommunista urak az Orbán-kormány miniszterét is bűnösnek tarják a kommunista nómenklatúra meggazdagodásában!?)
Így már a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások előtt megkezdődött a parlamentáris demokráciához és a gazdasági rendszerváltáshoz való békés átmenetnek törvényekkel szabályozott előkészítése, amely folyamat a háromoldalú tárgyalásokon született egyezség aláírásával nagymértékben felgyorsult.
Közben a megegyezés érdekében volt egy kis szünet; a Kormány, a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokon való megállapodásnak megfelelően az Országgyűlés június 27-i ülésén visszavonta a sarkalatos törvényjavaslatokat: az Alkotmány módosításáról, a pártokról és az Alkotmánybíróságról szólókat. Majd a megegyezés után az Országgyűlés hozzákezdett és folyamatosan, több ülésszakán keresztül törvénybe iktatta a Nemzeti Kerekasztal tárgyalásokon született törvényjavaslatokat. Ennek során - Nyers Rezső és a pártvezetés fenyegetései ellenére - az Országgyűlés 1989. október 17-én kezdődő ülésszakán a Kormány javaslatára törvényt hozott a pártok munkahelyi tevékenységének a megtiltásáról, majd jogutód nélkül feloszlatták a munkásőrséget és törvényt hoztak az MSZP vagyonelszámolási kötelezettségéről. Így a Kormány az Országgyűléssel együtt - kétségtelenül a népszavazás által is sarkallva, de - eleget tett az Ellenzéki Kerekasztal ezekkel kapcsolatos követeléseinek.
Ezért az Országgyűlés tevékenységének a megítélésénél elsősorban nem abból kell kiindulni, hogy egyes képviselők elégedetlenkedtek, néhány másodlagos kérdésben változásokat eszközöltek a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokon elfogadott megállapodásokban, netán néhányan azzal fenyegetőztek, hogy javasolják az Országgyűlés feloszlatását, hanem abból, hogy az Országgyűlés tevékeny részese volt a jogállami forradalomnak; mint törvényhozó testület megcselekedte azt, amit a haza és haladás érdekei megkívántak.
Látni kell, hogy az Országgyűlésnek ez a törvényalkotó tevékenysége nem “békés” körülmények között ment végbe, tele volt ellentmondásokkal, feszültségekkel.[151] 1989-ben - több irányból is - nagy társadalmi nyomás nehezedett a képviselőkre, az Országgyűlésre. A képviselők közel egynegyedével szemben léptek fel az ellenzéki pártok, illetve a választó-polgárok; e társadalmi nyomás hatására 1989-ben 18 képviselő mondott le mandátumáról.
Az Országgyűlés legitimitásának ily módon való kétségbevonása nem minősíthető egyértelműen pozitív folyamatnak, hisz ennek az Országgyűlésnek nemcsak pártállami, hanem a pártállamot lebontó korszaka is volt. Ezt, mint az alábbiak tanúsítják, az Ellenzéki Kerekasztal is elismerte.
Az történt ugyanis, hogy Grósz Károlyt a július 21-én megtartott megyei titkári értekezleten arról informálták, hogy az országgyűlési képviselők megyei csoportjaiban erős a hajlandóság arra, hogy a Parlament idő előtti feloszlatását javasolják. A képviselők elégedetlensége minden bizonnyal összefüggött azzal, hogy a Kormány június 24-én visszavonta a beterjesztett törvénytervezeteket, valamint a visszahívások szaporodásával, melyeket méltánytalannak tartottak. Grósz Károlynak szóló információt a sajtónak is kiszivárogtatták.
Az Ellenzéki Kerekasztal július 27-i ülésén nyilatkozatot fogadott el az MSZMP-tag képviselők állítólag tervezett akciójáról, amelyet Szabad György, az ugyanazon a napon tartott politikai középszintű bizottság ülésén napirend előtt felolvasott. E nyilatkozat így hangzott:
“Az Ellenzéki Kerekasztal szervezetei aggodalommal értesültek egyes sajtóközleményekből az MSZMP-képviselők arra irányuló állítólagos kezdeményezéséről, miszerint az Országgyűlés őszi ülésszakának megnyitását követően menten oszlassa fel önmagát. Az Ellenzéki Kerekasztal szervezetei tisztelettel emlékeztetnek arra, hogy az 1989. június 10-én aláírt pártközi megállapodás értelmében a politikai egyeztető tárgyalásokon reményünk szerint létrejövő megegyezés érvényesítése feltételezi a velük azonos tartalmú törvényjavaslatok becikkelyezését az Országgyűlés által. Mindebből következik, hogy az Országgyűlés feloszlatása a pártközi megállapodás létrejötte előtt, megakadályozná a demokratikus jogállam megteremtésére irányuló törekvések realizálását.”[152]
Ez világos beszéd volt; ezzel a nyilatkozatával az Ellenzéki Kerekasztal újólag elismerte és nyomatékosan kinyilvánította az Országgyűlés jogfolytonos legitimitásának az elfogadását, azt, hogy a demokratikus jogállam megteremtésében, a jogállami forradalom kibontakoztatásában mással nem helyettesíthető feladatai vannak. A kérdés csak az, ha az Ellenzéki Kerekasztal mindezt tudta és elfogadta, akkor az erőszakosan szorgalmazott visszahívásokkal, legitimitásának folyamatos megkérdőjelezésével miért nehezítette meg az Országgyűlés e feladatának ellátását?!
Az Országgyűlés nem oszlatta fel önmagát, hanem követte az 1848-as utolsó rendi országgyűlés példáját, hozzá hasonlóan “utolsó államszocialista rendi” Országgyűlésként jóváhagyta a parlamentáris demokráciába való átmenet törvényeit; egyes képviselők a történelem kényszerítő erejének hatására, a többség azonban a történelmi szükségszerűséget elfogadva, hazafias érzülettől vezérelve jóváhagyta a népi demokratikus rend felszámolását és 1989. október 23-án az új, a negyedik köztársaság kikiáltását.
Ez volt a parlamentáris demokráciába és a piacgazdaságba való békés átmenet törvényekben testet öltő jogállami forradalom folyamata, amely horderejét tekintve társadalmi forradalom volt, melynek során egy puskalövés nélkül jogfolytonosan keletkezett az új világ. Azzal, hogy az új rend megteremtéséhez szükséges alaptörvényeket a régi Országgyűlés megszavazta, valamint az államszocializmus jogállamisággal összeegyeztethetetlen törvényeit megszüntette, az Országgyűlés elfogadta a jelenleg is hatályos történelmi Alkotmányunkat, ezzel a régi világból úgy mentünk át az új világba, hogy a jogrend folytonossága nem szakadt meg; ami azt is jelentette, hogy a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokon történt megegyezés a jogfolytonosságról és az ott elfogadott törvényjavaslatok régi Országgyűlés által való becikkelyezése visszamenőleg jogilag is részben részlegesen legitimálta a Kádár-rendszert.
Az államszocializmussal szembeni különböző irányból érkező politikai erők megegyezésének és együttműködésének az eredménye volt ez a jogállami forradalom; az új világot az a csapatmunka hozta létre, amelyről az eddigiekben is beszéltem. Ezért ezt a történelmi helyzetet és a különböző politikai erők ekkor létrejött megegyezéseit a későbbiek során sem nem illő- és sem nem lehet elfelejteni; és mivel e megegyezéseket a különböző politikai erők közösen fogadták el, ezért a későbbiek során ezeket nem lehet egyoldalúan érvénytelennek nyilvánítani, ahogy a fentiek miatt a Kádár-rendszer egész időszakát sem lehet totalitárius diktatúrának tartani!
Ez volt az a békés átmenet a parlamentáris demokráciába, amellyel a reformköri mozgalom egésze egyetértett és amely megfogalmazásra került a Budapesti Reformkör platformjában, majd a szegedi tanácskozás 5. szekciójának állásfoglalásában; ez tette lehetővé azt a rendszerváltást, amellyel azonban csak a mozgalom kisebb része tudott azonosulni és amely implicite kifejezésre került a Budapesti Reformkör platformjában, majd mind tudatosabban a Kör különböző állásfoglalásaiban és tevékenységében.
A fentiek mellett külön kellene beszélnem e Kormány külpolitikai törekvéseiről; e folyamatban vizsgálni kellene a Magyarországon tartózkodó NDK-s állampolgárok Nyugatra jutása elősegítésének, a határzár felszámolásának nemzetközi jelentőségű külpolitikai következményeit (ezeknek a berlini fal leomlásában, az NDK összeomlásában, a német egység létrejöttében játszott szerepét), a Koreai Köztársasággal való diplomáciai kapcsolat felvételének a fontosságát, az Izraellel való diplomáciai kapcsolat felújításának a jelentőségét, a NATO irányába elkezdődő puhatolózásoknak- és a nyugat-európai intézményekhez való közeledésünknek a szerepét stb. Ezekkel a törekvéseivel és az ezt megvalósító intézkedéseivel a Németh kormány fontos szerepet töltött be a hidegháború utáni új európai - rend kialakításában, melyről túlzás nélkül állítható, hogy az világpolitikai jelentőségű változásokat jelentett.
E külpolitikai tevékenysége mellett a Kormány az eddig elmondottakon kívül a belpolitika területén is számtalan fontos probléma megoldásához kezdett hozzá, vagy oldott meg; így szüntette meg pl. a III/3-as Csoportfőnökséget, a “belső reakció” elleni harc intézményét.
A fentiekben bemutatott folyamatokban való kezdeményező és irányító tevékenységével elévülhetetlen érdemeket szerzett a Kormány; ezért nem alaptalanul mondhatjuk, hogy a rendszerváltozás első kormánya a Németh-kormány volt. E kormány tevékenysége egészének a méltatásán kívül a parlamentáris demokráciába, valamint a gazdasági rendszerváltást lehetővé tevő piacgazdaságba való békés átmenet feltételeinek megteremtésében, valamint az új külpolitikai orientációban játszott szerepük kapcsán Németh Miklóson kívül különösen Pozsgay Imrének, Kulcsár Kálmánnak és Horn Gyulának az érdemeit kell hangsúlyoznom.
A Kormány itt előadott tevékenysége kapcsán úgy vélem, hogy nem túlzás azt mondanom: a reformköri mozgalom e tevékenységnek mindinkább a párton belüli bázisává vált; a Németh-kormány érezhette és ezt mindinkább tudatosította is, hogy a párton belül támogatást kap tőlünk és így támaszkodhat a tömegmozgalommá váló reformköri mozgalomra.
* * *
Az államszocializmus és az állampárt válsága szülte a reformköri mozgalmat. Láttuk, hogy az első reformkörök reformkommunista irányzatosságúak voltak, céljuk az 1988-as pártértekezlet határozatai megvalósításának és az új, Grósz-féle vezetésnek, valamint a pártvezetésben lévő reformerek törekvéseinek a támogatása volt. Mivel a válság tovább súlyosbodott és ez a vezetés nem kellő gyorsasággal és határozottsággal, ingadozva fogott hozzá a válság felszámolásához, ezért a reformköri mozgalom már 1989. április közepén tovább radikalizálódott, fejlődésének újabb stádiumába lépett, reformszocialista irányzatosságúvá vált.
Ennek a változásnak első, határozott megnyilvánulása a kecskeméti tanácskozáson elfogadott nyilatkozat volt, amelyben harcot hirdettünk a KB centrum reformkommunista irányvonala és annak Grósz Károly által irányított politikája ellen. A reformköri mozgalom egésze egyetértett abban, hogy az MSZMP-t, mint állampártot fel kell számolni; e cél megvalósításáért harcba kellett szállnunk a párt Grósz irányította reformkommunista centrumával, amely az MSZMP felszámolása ellen volt, mert úgy vélte, hogy bizonyos reformok árán a párt megmenthető. E harcban a fő csapást Grósz Károlyra mértük, aki számos elszenvedett kudarc után kénytelen volt egyszemélyű főtitkári hatalmától megválni és szövetséget kötni a pártvezetés reformereivel; ezzel a vezetésben is dominánssá a reformszocialista irányultság vált. Ezzel lezárult az állampárt megszüntetéséért való harcnak az első, fontos szakasza; hisz az Elnökség tagjainak többsége - nem hagyhatta figyelmen kívül a reformköri mozgalom mind erőteljesebb kritikáját és az MSZMP megszüntetésével kapcsolatos követelését - mind határozottabban egy új, baloldali párt megteremtése mellett foglalt állást. Igaz, a későbbiek során még komoly harcokat kellett folytatni bizonyos állampárti jegyek megszüntetése érdekében (munkahelyi pártszervezetek, a pártvagyonnal való elszámolás stb. kérdései), melyeket a párt apparátusa körömszakadtáig védett, de ennek ellenére a kongresszuson már egy kudarcot-kudarcra halmozó és ezért éles kritikának alávetett, önbizalmában megingó, széthullóban lévő állampárt megszüntetésére kellett a küldötteknek igent mondaniuk.
A Munkáspárt - amely politikai törekvéseit illetően az MSZMP utódpártja - programatikus nyilatkozatában, a “Történelmi önvizsgálat-tanulságokkal” c. anyagában, annak “3./ A párt felbomlasztása és szétverése” c. részében, az MSZMP megszűnéséről a következőket mondta:
“A párt elleni támadásokat a párton belül a jobboldali vezetők támogatásával a “reformkörök” indították el. 1989 áprilisában Kecskeméten megtartott tanácskozásukon (amelyen a “pártvezetés tudtával és egyetértésével” részt vett és felszólalt Pozsgay Imre, Nyers Rezső) a párt “elfoglalását” tűzték ki célul. A rohamot a megyei és városi pártértekezleteken kezdték el és a kongresszuson tervezték befejezni. Elkezdődött a párt jellegének nyílt átértékelése.”[153]
Az eddig bemutatott tények és elemzések a fentieket egyértelműen igazolják: kétségtelen, hogy reformköri mozgalom volt az állampárt szétverésének fő ereje, amellyel a rendszerváltáshoz vezető út egyik előfeltételét teremtette meg.
A reformköri mozgalom egésze egyetértett abban is, hogy a pártállamot meg kell szüntetni, mert a Magyar Népköztársaság egy világtörténeti zsákutcának bizonyult rendszer, a diktatórikus szocializmus államrendszeri megtestesítője volt. A mozgalom a politikai pluralizmus elfogadásával a parlamentáris demokrácia, a jogállamiság megteremtése mellett tett hitet, és az ezért való harc során egyik legfontosabb tényezőjévé vált a pártvezetés tárgyalóasztalhoz való kényszerítésének; majd a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások idején minden lényeges kérdésben - saját pártvezetésével szemben - az ellenzéki pártok álláspontját támogatta.
Ezzel a reformköri mozgalom a parlamentáris demokráciához való békés átmenetért való harcban az ellenzéki pártok partnerévé vált, és így a rendszerváltás egy másik feltételének a biztosításában, a pártállam megszüntetésében is meghatározó módon kivette a részét.
A reformköri mozgalom egészének ez a magatartása azt mutatta, hogy a mozgalomhoz tartozó volt kommunisták a történelmi szükségszerűséget felismerve képesek voltak kommunista nézeteiket őszintén megváltoztatni és ennek megfelelően cselekedni, ezáltal az államszocializmus múltjának és akkori jelenének a megítélésében és az ellene való harc lényeges kérdéseiben teljesen egyet tudtak érteni; ami azt eredményezte, hogy közös cselekvéssel jelentősen hozzájárultak az államszocializmus két tartóoszlopának - az állampártnak és a pártállamnak - a szétzúzásához.
A múlt és az akkori jelen problémái a jövőbe vezettek; e jövő megítélésében és az elérendő célok kitűzésében szűnt meg a reformköri mozgalom egysége. Az egység megszűnésének első határozott megnyilvánulása a szegedi tanácskozáson volt; a tanácskozás küldötteinek többsége nem fogadta el a Budapesti Reformkör által előterjesztett Nyilatkozatot, amelyben javasoltuk az MSZMP-n belül a reformszárny létrehozását és platformjának elfogadását. A reformszárny létrehozása a reformköri mozgalom autonómiájának nagyfokú megerősödését jelentette volna és annak a lehetőségét, hogy kialakul belőle egy szociáldemokrata párt, amely vagy képes az MSZMP-n belül többségi irányzattá válni, vagy kiszakad az MSZMP-ből.
Bármennyire paradoxon is, annak ellenére, hogy a reformköri mozgalom egésze részese volt a rendszerváltás két előfeltétele megteremtésének, az egész mozgalom mégsem tudta megtenni a következő lépést, hogy egy olyan szociáldemokrata típusú pártot hozzon létre, amely a rendszerváltás talaján állva elfogadja a polgári társadalmat. Azt, hogy a mozgalom többségi irányzata végül is milyen párt létrehozásában asszisztált, ezt majd a kongresszus kapcsán meglátjuk.
A mozgalom reformszocialista többségi irányzata a párton belüli programválsággal sem tudott mit kezdeni. Ennek olyan megnyilvánulásai voltak, hogy nemcsak a Budapesti Reformkör platformját nem fogadták el a reformszárny platformjának - holott az elkészített platformok közül az lett volna egyedül alkalmas e funkció betöltésére -, hanem egyáltalán nem sikerült a mozgalom közös platformját elfogadni, helyette a Pozsgay munkabizottság anyagát, illetve a Vass-albizottság anyagát - hol ezt, hol azt - nyilvánította az Országos Koordinációs Tanács antidemokratikusan a mozgalom platformjává, holott egyik sem fejezte ki megfelelően a reformköri mozgalomban lévő sokszínű törekvéseket.
Ez a helyzet nagymértékben hozzájárult a reformköri mozgalom autonómiája feladásához. Ez egyúttal azt is eredményezte, hogy a mozgalom nem tudta magát egyértelműen megkülönböztetni az MSZMP-n belüli irányzatok többségétől, mindenekelőtt magától a Grósz-Nyers dominálta pártvezetéstől. (A Budapesti Reformkör harca a Grósz-Jassó-vonallal szemben ezért sem válhatott a reformköri mozgalom egészének harcává; így a demokratikus küldöttválasztásért folyó harcunkban nem sok segítséget kaptunk a reformköri mozgalomtól.) Ily módon az MSZMP-n belül töréspontot egyedül a Budapesti Reformkör platformja és ennek alapján folytatott tevékenysége jelentette, amelynek lényege egy szociáldemokrata irányzatosságú törekvés volt, amely kezdetben kimondatlanul, majd állásfoglalásainkban mind határozottabban kimondva elfogadta a rendszerváltást és a jövőre vonatkozó elképzeléseit ennek megfelelően fogalmazta meg. Azért jelentett egyedül a Budapesti Reformkör platformja töréspontot a párton belüli többi platformmal szemben, mert minden más platform - a reformköri mozgalom reformszocialista irányzatú platformjai is - a meglévő szocializmus modellváltással való megreformálhatóságának az álláspontján álltak és egy harmadikutas demokratikus szocializmust tűztek ki megvalósítandó társadalmi célukul.
A mozgalom önállóságának ilyen feladása és a kialakult nézeteltérések a külső szemlélők számára is nyilvánvalóvá váltak és azok magyarázatokkal kívántak szolgálni a történtekre. Így egyik magyarázat a már többször idézett H. O’ Neil-hez fűződik: ő azt mondja, hogy a mozgalom sikerei hatására nagyon sok karrierista elem került be a mozgalomba, akik csökkentették a kezdetek radikalizmusát és ez járult hozzá “(...) a tagságon belüli hibás irányvonalakhoz, amikor kísérleteket tettek közös politikai álláspont kialakítására.”[154] A baj csak az, hogy ezek a “hibás irányvonalak” már a szegedi tanácskozáson megjelentek - tehát már a kezdeteknél -, és ezek hangadóinak jelentős része a reformköri mozgalom prominens képviselői közül kerültek ki.
A reformköri mozgalom helyzetét, jövőre vonatkozó törekvéseinek tarthatatlanságát világosan látta Lengyel László, ezért egy kicsit hosszabban idézem őt: “(...) az a szomorú, hogy ennek a csoportosulásnak nem csak a világos képe hiányzik egy jövendő demokratikus rendszerről, egy jövendő szocialista párt feladatairól, de nincs elképzelése az ahhoz való átmenethez sem. (...) a reformkörök vagy éppen Pozsgay Imre és Szűrös Mátyás még csak találgatják, hogy kinek a tulajdonáról és hatalmáról van is szó, és azt kiknek is kellene, milyen formában átadni. Egy elvont, nem létező állami tulajdonban gondolkodnak, amelyet egy ugyancsak elvont társadalomnak kellene piaci hatékonysággal és mégis munkásbeleszólással, demokratikusan hasznosítani.”[155]
Számomra kétségtelen, hogy a kezdeti bátortalan kölcsönös kísérletek után a reformértelmiségi-elit a Lengyel László által is elmondottak miatt nem kereste tovább a kapcsolatot a reformköri mozgalommal; a mozgalom - mindenekelőtt reformszocialista többségi irányzata - rászolgált erre a bizalmatlanságra. Ennek során Lengyel László nem véletlenül állította bírálata középpontjába a tulajdonhoz való viszonyulásunk kérdéseit, ezért is kell erről egy kicsit bővebben szólnom.
Ide tartozik az is, hogy a mozgalom a gazdasági szervezetek átalakulási törvényéhez, a privatizáció kezdeti formájához (az ún. spontán privatizációhoz), majd a jövendő privatizációs elképzelésekhez rendkívül ellentmondásosan viszonyult.
Bokros Lajos - aki nyilván a reformköri mozgalom legfelkészültebb gazdasági szakembere volt - mind az átalakulási törvénynek, mind az ehhez kötődő, ún. spontán privatizációnak elsősorban csak a veszélyeit, hiányosságait látta. Ennek ellenére Bokros eljutott ahhoz az antinómiához, hogy szerinte ugyan a spontán privatizációt időlegesen le kellene állítani és létre kellene hozni azokat a feltételeket, amelyek lehetővé tennék anomáliáinak a megszüntetését, de ugyanakkor azt is ki kellett mondania, hogy a működő tőke behozatalával párhuzamosan ez az egyetlen esélyünk az ipar strukturális szerkezetének a megváltoztatására.[156]
A későbbi kutatások kimutatták, hogy a spontán privatizáció ellenzői nagymértékben eltúlozták ennek terjedelmét, az általa megvalósuló korrupciós esetek számát, mert a tények azt mutatták, hogy a nemzeti vagyonnak mindössze 5%-át érintette a spontán privatizáció.[157]
Azt is láttuk, hogy a reformszocialista platformok - pl. a Kerekes-trió platformja - bár tudomásul vették a magántulajdon létét, de a különböző tulajdonformákhoz való viszonyulásban nem tudták a szektorsemlegesség álláspontját elfogadni, ezért a legváltozatosabb közösségi tulajdonformákká javasolták átalakítani az állami tulajdont, de az átalakítás technikájáról és a létrehozandó új tulajdonról nem sokat tudtak mondani; az általuk megnevezett “személyes köztulajdon”, mint centrális tulajdonforma, a maga általánosságában fából vaskarika volt, melynek egyik konkrét formája a “munkás-részvény”, az ún. népi kapitalizmus ideája felé mutatott. A magyar átmenetnek, benne a magyar gazdaságnak nagy szerencséje volt, hogy az állami tulajdon megszüntetése, a tulajdon-reform nem a reformszocialista platformokban megfogalmazott zavaros elképzelések alapján ment végbe.
Ennek megértéséhez figyelembe kell venni mind a magyar, mind a környező országok tapasztalatait. Kornai János az államszocializmusból a kapitalizmusba való átmenet szerves fejlődését tartja a tulajdon-átalakítás megfelelő formájának, amelynek lényege az állami tulajdon fokozatos tőkés tulajdonná alakítása. E folyamatban Magyarországon kezdettől minimalizálni igyekeztek az ingyenes, a kárpótlási, vagy a voucher-alapú privatizációt, és előnyben részesítették a pénzért történő magánosítást; továbbá csak kivételes esetben zárták ki ebből a külföldi tőkét, és annak igénybevétele során a privatizáció, valamint a zöldmezős beruházások egyensúlyára törekedtek.
Ezzel a szerves átmenettel állt szemben a “népi kapitalizmus” megteremtésének a törekvése, ahogy ezt a Cseh Köztársaságban is megpróbálták létrehozni. Ennek alapja az állami tulajdon gyors és ingyenes szétosztása volt, az az elképzelés, hogy voucherek, kuponok révén mindenki azonos mértékben legyen a birtokosa a korábbi nemzeti vagyonnak. Ez az elképzelés a társadalmi igazságosságra és morális érvekre hivatkozott: a méltányosság és az igazságosság elvei azt igénylik, hogy minden állampolgár egyenlő részt kapjon meg a korábbi állami tulajdonból. Az ily módon létrejött “egyenlőség” azonban rövid életűnek bizonyult, mert a részvények a különböző befektetési alapoknál kötöttek ki, amelyek jelentős részét az állami bankok hozták létre; ezeket az alapokat az állami bankok felügyelték, majd hamarosan a részvények jelentős hányada e bankok tulajdonába is került. Az eredeti állami tulajdon átalakítása során így visszajutottunk a kiinduló ponthoz, az újra létrejött állami tulajdonhoz. Ez a körbeforgó folyamat a Cseh Köztársaságban is súlyos transzformációs-válságot eredményezett, amely később a cseh gazdaság számos nehézségének a forrásává vált.
A létező szocializmus világtörténeti bukása két feladat elé állította a térség országait: végre kellett hajtaniuk a rendszerváltást és meg kellett találniuk új helyüket a globalizálódó világban. Ez azt jelentette, hogy nemcsak belső viszonyaikat kellett átalakítaniuk, hanem abban is választaniuk kellett, hogy megpróbálnak-e integrálódni a tőkés jellegű globalizálódó világba, vagy erre nem képesek, illetve tudatosan az ettől való elzárkózás útját választják.
A reformszocialista platformok létrehozói, amikor különböző törvényekkel vélték a tőkét “megrendszabályozni”, működését a demokratikus szocializmus megteremtésének a szolgálatába állítani s ezzel valamiféle harmadik utas rendszert létrehozni, akkor - esetleg anélkül, hogy ezt akarták volna - erre az izolációs útra szándékoztak lépni, amely megvalósulása esetén egy újabb zsákutcás fejlődést eredményezett volna. Igaz, hogy akik ezt az izolációs utat választották, azok megpróbálkozhattak volna a kapitalizmus alternatíváinak a kísérletezgetésével, ahogy ezt a Kerekes-trió platformja elméleti igénnyel meg is fogalmazta, illetve ahogy egyik-másik platform (pl. a népi demokratikus platform) fel is vázolt ilyen alternatívát.
A Budapesti Reformkör platformja a reformköri mozgalomban születő platformoktól abban is különbözött, hogy a tulajdonformákhoz szektorsemlegesen viszonyult, ezzel gyakorlatilag elfogadta a polgári társadalmat; ebből fakadóan az volt a véleményünk, hogy a tulajdonformák versenyében a piaci hatékonyságnak kell eldönteni az életképességet. A tőkés tulajdon által létrehozott társadalmi esélyegyenlőtlenséget platformunk nemcsak szociálpolitikai intézkedésekkel, de még inkább a dolgozó tömegek munkához juttatásával, az esélyegyenlőség lehetséges formáinak a megvalósításával és megfelelő bérszínvonallal kívánta ellensúlyozni. Nem értettünk egyet azzal, hogy a kapitalizmus alternatíváját, akár kísérletezgetésekkel is, keresni kell. Az volt a véleményünk, hogy 1989-ben, amikor a diktatórikus szocializmus politikai és gazdasági válságba, sőt a gazdasági összeomlás közvetlen közelébe juttatta az országot, akkor nem a kísérletezésnek van itt az ideje; akkor az ország sorsáért felelősséget érző társadalmi erők képviselőinek nem azon kell a fejüket törni, hogy milyen társadalom jöjjön a távoli jövőben a kapitalizmus után, hanem azon, hogy hogyan és milyen kapitalizmust lehet létrehozni a válság mielőbbi felszámolása érdekében Magyarországon.
A reformköri mozgalmon belül nem egyedül képviseltük ezt az álláspontot. Láttuk, hogy a szegedi tanácskozás 3. és 5. szekcióinak-, valamint a budapesti tanácskozás 7. és a 10. szekcióinak az állásfoglalásai a maguk témáiban is erre a következtetésre jutottak és e szekciók összefoglalóikban kimondták, hogy a magyarországi súlyos válságból csak a rendszerváltás segítségével találhatjuk meg a kiutat. A reformkörök többségében szép számmal voltak olyan tagok, akik így vélekedtek, de ők ezekben a körökben kisebbségben voltak; létük azt igazolta, hogy nem volt alaptalan az az elképzelésünk, hogy az MSZMP-n belüli reformszárny létrehozása esetén ezeket a csoportokat ütőképes erővé lehetett volna szervezni.
A haza és haladás (benne a dolgozó tömegek) érdeke egyaránt a rendszerváltozást igényelte; annál is inkább, mert a történelem megmutatta, hogy az általunk vallott szép eszmék utópiának bizonyultak, és míg az államszocializmus lejáratta ezeket az eszméket és maga az államszocializmus világtörténetileg zsákutcához vezetett, addig a nyugat-európai polgári társadalmak a szociális piacgazdaság megteremtésével egyes esetekben a demokratikus szocializmus lehetőségét is biztosították. Nem hitegettük az embereket azonban azzal, hogy Magyarországon e demokratikus szocializmus megvalósítása van napirenden, de azt vallottuk, hogy az ehhez vezető út a kapitalista rendszer kibontakoztatásán keresztül vezet. Ennek során a megteremtendő kapitalizmust sem kívántuk dicsfénybe burkolni, nem állítottuk, hogy ez a társadalom a lehető világok legjobbika, csak azt képviseltük, hogy ennél a rendszernél az adott történelmi helyzetben nincs reálisabb és jobb megoldásra lehetőségünk az ország sorsának jobbrafordításában.
Sajnálatos tény, hogy a Budapesti Reformkörnek ezt az álláspontját a reformköri mozgalom tagjainak a többsége nem osztotta.
Az előadottak alapján elmondhatom, hogy a reformköri mozgalom egésze részese volt annak a csapatmunkának, amely a rendszerváltozáshoz vezetett; igaz, a mozgalom reformszocialista többsége nem akarta ezt a rendszerváltozást, de ennek ellenére, tevékenységével objektíve hozzájárult megvalósulásához. A mozgalom kisebbsége, élén a Budapesti Reformkörrel, nemcsak részt vett, hanem bizonyos idő után tudatosan vállalta is e rendszerváltásért való politikai harcot. Ez azt jelentette, hogy az MSZMP-n belül voltak olyan törekvések, melynek képviselői fel tudtak nőni a történelmi szükségszerűség megértéséig, képesek voltak volt kommunista nézeteik-törekvéseik feladására, és a maguk korlátozott lehetőségeivel részt is vettek e felismert szükségszerűségből fakadó feladatok megoldásában. E részvételnek - a tényleges politikai értékén túl - szimbolikus, példaadó jelentősége még nagyobb volt, mert azt bizonyította, hogy az MSZMP Grósz-Nyers irányította politikájának volt egy olyan alternatívája, amely egységbe tudta ötvözni a haza és haladás érdekeit, ezzel képes volt megmutatni azt az utat, amelynek végigjárása az MSZMP-től elvezethetett egy szociáldemokrata típusú új párt létrehozásához. A reformköri mozgalom kisebbségi irányzatának, benne az MSZMP Budapesti Reformkörének igazi érdeme, a baloldali mozgalom történetében lévő igazi jelentősége éppen abban volt, hogy az MSZMP-ben létrehozott egy olyan frakciót, amely szociáldemokrata jellegűvé válva a rendszerváltás útjára lépett; ennek során programatikusan megfogalmazta azon álláspontját, hogy mind a volt államszocializmusnak, mind az elképzelt utópista demokratikus szocializmusnak igazi alternatívája a polgári társadalom szociális piacgazdasága, amely megfelelő történelmi-gazdasági-politikai feltételek esetén a demokratikus szocializmus megteremtését eredményezheti.
Azt, hogy a reformköri mozgalom kisebbsége az új párt, az MSZP megalakulásával miért nem valósíthatta meg ezen törekvését, azt a következő részben fogom megvizsgálni.

Nyolcadik rész
Az MSZMP/MSZP ‘89-es kongresszusa; 
a reformköri mozgalom és a Budapesti Reformkör megszűnése
Az alábbiakban a reformkörök országos tanácskozása utáni eseményeket, a Kongresszus előkészületeit, a Kongresszust, majd a Kongresszus utáni történéseket kívánom szemügyre venni. Nem szándékozom a Kongresszust magát részletesen vizsgálni, elemezni és bemutatni; ennek szemügyrevétele során az itt felmerülő problémák közül csak azokat a legfontosabb kérdéseket érintem, amelyek valamilyen formában kapcsolódnak a reformköri mozgalom és a Budapesti Reformkör tevékenységéhez.
Az e részben bemutatott problémák kapcsán még erőteljesebben vetődik fel szubjektivitásom kérdése, amelynek a lehetőségét a következők előrebocsátásával kívánom vállalni: az itt érintett kérdések kapcsán is törekedtem a feltárható tények közlésére, de számomra is nyilvánvaló, hogy az esetek egy jelentős részében az események folyamatában létező tényeket nem, csak a végeredményüket ismerjük (ezt az is nyomatékosítja, hogy - mivel nem voltam kongresszusi küldött - nem vettem részt a Kongresszuson, így személyes tapasztalataim vele kapcsolatban nincsenek). Ezért kénytelen voltam e végeredmények ismeretéből visszakövetkeztetni az eseményekben valószínűsíthetően létrejött tényekre, ami elkerülhetetlenül ezen események interpretálását, tehát esetleges szubjektív megítélését jelentheti. Én mégis ezt tettem, mert nem találtam más megoldást azon kérdések tisztázására, melyekkel mindenképpen szükségesnek tartottam szembenézni. Ennek következtében vizsgálódásom az e részben kifejtett álláspontom egy részének elkerülhetetlenül bizonyos hipotetikus jelleget kölcsönöz, melyet szintén vállalnom kell; ugyanakkor ennek során e hipotézisekből (mint sajátos következtetési formából) esetlegesen származható hibákat azzal próbáltam minimalizálni, hogy az általuk ily módon kapott következtetéseimet a könyv menetében eddig már bizonyított megállapításaimmal konfrontáltam, és e hipotetikus következtetéseim jelentős részét csak akkor és annyiban fogadtam el, ha a bizonyított és a hipotetikus álláspont koherens egységet alkotott. Ezeken kívül olyan hipotéziseket is vállaltam, melyeket nem tudtam konfrontálni a már bizonyítottakkal, de ezekre az olvasó figyelmét minden esetben felhívom.
I. Előkészületek a kongresszusra
A budapesti reformköri tanácskozás kapcsán már említést tettem a szeptember 7-i sajtótájékoztatóról, amelyen részünkről Kerekes György és Szabó Zoltán vett részt. Bemutattam, hogy Szabó Zoltán volt az, aki e tájékoztatón arról beszélt, hogy új pártprogramot akarunk és a kongresszuson győzni szeretnénk, s amennyiben ez nem sikerül, a kívánt és szorgalmazott megújulás nem következik be, akkor ki kell válni a pártból és egy új pártot kell létrehozni, mert egy rossz kompromisszumot semmiképpen sem szabad elfogadni.[1] Szabó ugyanitt azt is elmondta, hogy a parlamentáris demokrácia és a piacgazdaság elveit érvényesítő demokratikus Magyarországot akarunk és a párton belül mindazokkal összefogunk, akik ezeket az értékeket magukénak vallják. Szabó Zoltán a Budapesti Reformkör kongresszussal kapcsolatos elvárásait, törekvéseit és reményeit fogalmazta meg, ami nemcsak a mi véleményünk volt, a mozgalomban nagyon sokan nyilatkoztak hasonlóan; mi, a reformköri mozgalom tagjai, ekkor bizonyos “csodaváró” hangulatban éltünk, azt vártuk és reméltük, hogy a kongresszuson minden probléma megoldódik.
A Budapesti Reformkör a kongresszus előtt négyszer is ülésezett (szeptember 13-án, 20-án, 27-én és október 4-én); mind a négy ülésen a fő kérdés a kongresszussal kapcsolatos előkészületek voltak.[2]
Szeptember 13-án határoztuk el, hogy a “pártkongresszus reformköri küldötteinek támogatására egy szellemi centrumot”[3] hozunk létre a Villányi úton; ennek megszervezésével, programjának kialakításával és irányításával Hunyadi Lászlót, Körünk tagját bíztuk meg. Ezek után több mint érthetetlen azt olvasni az Országos Koordinációs Tanács 1989. szeptember 22-i üléséről készült jegyzőkönyvben, hogy az “(...) OKT kezdeményezi, hogy a kongresszus ideje alatt Budapesten működjön reformköri centrum.”[4]; továbbá az is furcsa, hogy Kerényi György az OKT nevében írott október 2-i levelében, immár kongresszusi reformklubnak nevezve e centrumot, továbbra is saját leleményükként állítja be ennek megszervezését. Ennek mond ellent az is, hogy a Budapesti Reformkör október 4-i ülésén a kongresszussal kapcsolatos ügyek keretében - többek között - e centrummal kapcsolatos feladatok (ügyelet-tartás, információ szerzés és továbbítás stb.) voltak napirenden.[5]
A reformkörök és reform-alapszervezetek Országos Koordinációs Tanácsa is, amelyben Körünkből négy fő volt tag, intenzív tevékenységet folytatott a kongresszuson való jó szereplés érdekében. Az OKT szeptember 9-i ülésén állást foglalt a kongresszus ügyrendjével kapcsolatban, javaslatot tett arra vonatkozóan, hogy a jelölőbizottság tagjai közé platformok szerint is legyen lehetőség tagot delegálni; a reformkörök részéről négy főt javasoltak, közülük egy fő (Alföldi Tádé) volt budapesti küldött. (Felettébb furcsa, hogy őt javasolták, akinek gyakorlatilag semmi szerepe nem volt a reformköri mozgalomban és mellőzték a Budapesti Reformkör képviseletét.)
Ez az ülés foglalt állást az MSZMP vagyonával és gazdálkodásával kapcsolatos - az előzőekben már ismertetett - kérdésekben.
Az OKT szeptember 16-i ülése tovább folytatta a kongresszusi ügyrend vitáját és az ügyrendi bizottságba Bagi Gábort és Baja Ferencet delegálta. Az ülés sajtó-ügyekkel is foglalkozott; Szántó Györgyöt bízták meg a sajtó-ügyek szervezésével. Egyúttal felkérték, hogy az OKT nevében “rövid nyilatkozatban támogassa a Demokratikus Magyarországért Mozgalmat és hívja fel a reformkörök figyelmét a csatlakozásra.”[6] Ezen ülés Emlékeztetőjében szerepel: “3. napirend: Felkészülés a reformköri mozgalom pártból való kiszakadására.” Majd e napirend keretében tárgyalták a következőket is: “- Folytatni kell a személyi tárgyalásokat, elsősorban Nyers Rezsővel, Pozsgay Imrével, Németh Miklóssal, Horn Gyulával, Szűrös Mátyással. A továbbiakban ez a kör bővíthető. A tárgyaló-csoport tagjai: Vass Csaba, Kerényi György, Géczi József, Bagi Gábor és a honvédség képviselője. A megbeszélésen alkalmakként 3 fő vesz részt.
A tárgyalások során az OKT nevében tolmácsolják a reformkörök érdeklődését és szimpátiáját, adjanak tájékoztatást a mozgalom elképzeléseiről, a szakítási pontokról, a személyekről. Tisztázni kell a szövetségi viszony feltételeit.”[7]
Úgy vélem - s ezt majd a későbbiek igazolják -, hogy nem volt véletlen az, hogy e tárgyaló-csoportnak sem volt a Budapesti Reformkörből senki sem tagja; az is érthetetlen, hogy Bagi Gábor, akinek szintén nem volt semmi szerepe a reformköri mozgalomban, az ügyrendi bizottsági tagság mellett miért lett Budapest képviseletében e tárgyalócsoportnak is tagja, és miért képviselték Alföldi Tádéval ketten is a Külügyminisztériumot a pártvezetést jelölő folyamatban. Továbbá, hiba volt, hogy a tárgyalócsoport tagjait nem kötött mandátummal bízták meg a tárgyalások vitelére; túl általánosak voltak és ezért teljes szabadságot adtak a tárgyalócsoport tagjainak azok a “szempontok”, melyeket az Emlékeztető rögzített; ennek súlyos következményeit majd a későbbiekben látjuk.
Az Országos Koordinációs Tanács kezdeményezésére 1989. szeptember 18-án tanácskozásra ültek össze a budapesti reformkörös és reformelkötelezett kongresszusi küldöttek és megalakították a Budapesti Reformblokkot. A tanácskozáson Szántó György javaslatára Kósa Ferencet választották a csoport vezetőjévé; a vezetésbe bekerültek: Halák László, Horn Miklós, Dr. Hőrich Ferenc (Bp.-i Reformkör), Kőhalmi Ferenc, Szántó Miklós (Bp.-i Reformkör), Szécsényi Tibor (Bp.-i Reformkör), Vass Csaba.[8]
Az Országos Koordinációs Tanács 1989. szeptember 22-i ülése megvitatta és elfogadta a “Huszonöt mondat a kongresszusi küldöttekhez” c. dokumentumot, amelyet Szécsényi Tibor készített, amely kisebb kompromisszumokkal a Budapesti Reformkör álláspontját és törekvéseit fejezte ki.
Azért is közlöm teljes terjedelmében ezt a dokumentumot, mert a reformköri mozgalom radikális kisebbségének ez egy olyan - talán utolsó - kezdeményezése volt, amelyet az Országos Koordinációs Tanács előbb elfogadott, majd sorsa az agyonhallgatás lett.
“Huszonöt mondat a kongresszusi küldöttekhez
1. Jelenlegi összetett válságunk, annak a posztsztálinista, kádárista rendszernek a válsága, amely egyfelől kereste gazdasági-társadalmi berendezkedésünk modernizálásának lehetőségét, másfelől - természetéből adódóan - nem tudta átlépni saját árnyékát. Ellentmondásos természete bizonyság arra, hogy az előző évtizedekben nálunk is kialakult társadalmi létforma nem lehet versenytárs a modern világban, mert erőforrást pazarló, mert alapszerkezete - egy korábbi korszak következményeként - nehézipar- és szerszámgépipar centrikus, és mert az erre épült hatalmi-uralmi elit ellenérdekelt a piac, a demokratikus közélet, a jogállamiság kiépítésében, s különösen egy új, a szellemi termelés dominanciája felé fejlődő társadalmi-termelési viszony életre hívásában.
Kimondjuk: az állami-szocializmus, az állam-párt történelmi zsákutcába vezette az országot. 1956. október 23-án népfelkelés tört ki a magyarországi sztálinizmus eltörlésére, melyet szovjet katonai beavatkozás vert le.
2. Hazánk politikai és gazdasági szerkezetében rendszerváltásra van szükség: a következő években, évtizedekben társadalmunk - demokratikus többpártrendszerű köztársaságként - az európai jogállamiság klasszikus jellemzőivel fog rendelkezni.
Az ország modernizálása, a modern nemzetek közé történő felzárkózásunk csak úgy képzelhető el, ha a kialakult uralmi struktúrát egy olyan osztott hatalom váltja fel, amelyben megszűnik a pártállamiság, kiépül egy olyan plurális rendszer, amelyben a pártok mellett szabad teret kap az önkormányzat jellegű szerveződés.
Ugyancsak feltétel, hogy kiépüljenek a vállalkozás-jellegű (közöttük nem-profitjellegű), rugalmas alkalmazkodásra képes, közvetítő szerepet betöltő szervezetek. Tehát: valódi pluralizmusra, a különböző tulajdonformák teljes egyenrangúságát biztosító piacgazdaságra van szükség.
Indokoltnak tartjuk olyan tulajdonreform végrehajtását, amely amellett, hogy garanciákat biztosít a jelentős bővülési lehetőséggel rendelkező magántulajdonnak, a szükséges minimumra csökkenti a társadalomtól elidegenült állami tulajdont, s annak nagy részét úgy társadalmasítja, hogy utat nyit a személyes köztulajdon intézményesülésének a legkülönbözőbb formákban.
A gazdasági folyamatok racionalizálásának, a sikeres nemzetközi illeszkedésnek a kényszere megköveteli a fejlett piac kiépülése előtt tornyosuló akadályok felszámolását. Ugyanakkor szükség van a piac negatív következményeinek hatását ellensúlyozni képes korrekciós mechanizmusok megteremtésére.
3. Haladéktalanul meg kell kezdeni egy olyan új jövedelem- és szociálpolitika érvényesítését, amely:
a./ lehetővé teszi, hogy a bér elégséges legyen a munkaerő bővített újratermelésére;
b./ garanciát teremt arra, hogy a bérek és nyugdíjak alsó határa a mindenkori létminimummal azonos marad;
c./ az ún. kiemelt nyugdíjak kivételével biztosítja a nyugdíjak reálértékének megőrzését.
Ezekkel a garanciákkal, valamint az egészségügyi ellátás racionalizálásával és reformjával, az alapellátás állampolgári jogon történő biztosításával egy új világlátás szerint kell újrateremteni a létbiztonságot társadalmunkban.
4./ A Kongresszuson egy új szocialista párt alapjait kívánjuk lerakni. Ez az új párt programpártként működik és alapvetően a lakóhelyen szerveződik.
Olyan új pártot akarunk, amely - miközben hasznosítja az emberiség eddigi történetében kitermelődött egyetemes értékeket (a kereszténység, a liberalizmus, a polgári radikalizmus értékeit) - a szocialista világmozgalom részének tekinti magát, amelynek elméleti gyökerei a szellemtörténet szocialista gondolkodóinak korszakos felismeréseiig nyúlnak vissza.
Olyan párt megteremtését szorgalmazzuk, amely tevékenységéből következetesen kiiktatja a sztálinizmus hagyományait - a konspirációs módszereket, a hatalmi eszközök politikai küzdelmekben való felhasználását, a nemzeti érdekek birodalomépítő célokért való feláldozását -, s amely gátat épít a sztálini típusú hatalmi struktúra újjászületése elé.
A párt az internacionalizmusra hivatkozással elhibázta és elhanyagolta a nemzethez való szerves kapcsolódást. A jogos nemzeti igényeket is hosszú időn át nacionalizmusként bélyegezte meg, s így kimaradt a nemzet megindult reformjából. A jövőben ki kell dolgozni a társadalmi- és a nemzetreform összekapcsolódását a párt működésében is.
Ez alapértékeket elfogadó és így a vallásos világnézetűek számára is nyitott pártot akarunk.
Ezen fentebb említett, és programunkat alapvetően meghatározó kristályosodási pontokon túlmenően:
Javasoljuk, hogy a kongresszusi küldöttek hozzanak létre egy Etikai Bizottságot, amely azt vizsgálja, mennyiben részesek a KEB és a KB tagjai az elmúlt évek, évtizedek során hozott hibás, esetenként bűnös döntésekért.
Javasoljuk, hogy az MSZMP vagyonát független szakértők bevonásával mérjék fel és az állami forrásokból származó vagyon-rész társadalmasításának konkrét formáiról az Országgyűlés döntsön.
Követeljük a Munkásőrség azonnali feloszlatását. Javasoljuk, hogy a fegyverzetét a Néphadsereg vegye át és ingatlanainak, nem katonai rendeltetésű infrastruktúrájának társadalmasításáról az Országgyűlés döntsön.
Követeljük, hogy a sztálini rendszer maroknyi kiváltságosának feudális előjogokat biztosító “szigorúan titkosként” kezelt rendeleteket azonnal helyezzék hatályon kívül; ugyanakkor törvényes garanciákat kell teremteni arra, hogy a mai válság elmélyüléséért közvetlenül is felelős oligarchikus réteg ne szerezhessen az állami tulajdon kiárusításával jogtalan előnyöket.
Budapest, 1989. szeptember 15.
Reformkörök és Reform-alapszervezetek
Országos Koordinációs Tanácsa”[9]

Ez az ülés határozta el, hogy október 1-re összehívja a reformplatformot képviselő kongresszusi küldöttek országos tanácskozását.[10]
Az Országos Koordinációs Tanács a következő napon, szeptember 23-án, folytatta az előző napi ülését. Az ülés a mozgalom helyzetéről szóló rövid beszámolókkal kezdődött; ennek során Ágh Attila előadta: “Budapesten nagy az ellentmondás a reformelkötelezettség és a reformköri tagság között. A reformkörök sokakat elriasztanak.”[11] Ez a bírálat a Budapesti Reformkörre vonatkozott, amelyet Kerekes György utasított vissza; ezek után vita keletkezett, amelyre reagálva “Kerényi György megkéri a budapestieket, belső vitáikkal ne terheljék a KT üléseit.”[12]
Az ülésen beszámoló hangzott el az MSZMP reformer-vezetőivel folyó tárgyalások addigi eredményeiről; ebből azt emelném ki, hogy: “Az elnökség az áramlatok szövetségét tükrözze, de reform-homogén legyen. A konzervatív szárny reprezentánsai és fegyverhordozói abban kisebbséget sem alkothatnak.
Berecz és Grósz személyét illetően egyedül a párt elnöke nem foglalt szervezeti értelemben elhatárolóan állást, (...)”[13]
A reformköri mozgalom reformszocialista irányzata annak folyamatában, hogy alárendelődött a négyek, különösen Nyers Rezső törekvéseinek, mindinkább elfelejtette, hogy a mozgalom eredeti célja a párt belülről való elfoglalása volt, és e cél helyett az Országos Koordinációs Tanács ezen az ülésén fogalmazta meg, hogy a párt az áramlatok szövetségéből álljon. Igaz, itt még megszorításként azt igényelték, hogy a párt elnöksége “reform-homogén” legyen. Ez az állásfoglalás a mozgalom céljának stratégiai jellegű megváltoztatását jelentette. Ennek következményei jelentkeztek a szövetségesekkel kapcsolatos nézetek alakulásában, majd a kongresszuson az elvtelen kompromisszumok elfogadásában.
Az ülés a tárgyalásokkal kapcsolatban a következő álláspontot fogalmazta meg:
“A túltengő személyi kombinációk, az ilyenkor szokásos zugegyeztetések ellensúlyozására világossá kell tenni: a fent említett reformpolitikusok szövetségre kell hogy lépjenek egymással-ezt várja el tőlük a párttagság. Nyers Rezső a mérleg nyelve-jórészt tőle függ, lesz-e pártszakadás, vagy a többség kiáll egy hiteles reformvezetés mellett. A volt KISZ-vezetők egy csoportja saját magát mint új pártcentrumot szeretné felmutatni.”[14]
Az ülés folytatta a Kongresszus ügyrendjének kialakításával kapcsolatos vitáját, majd a lehetséges szövetségesekkel kapcsolatos álláspontjáról nyilatkozott:
“5. A KT eddigi tájékozódásai, vitái alapján úgy tűnik, hogy a reformköri, és reformalapszervezeti mozgalom, az Új Márciusi Front, a Demokratikus Magyarországért Mozgalom, az Agrárreformkörök körül tömörülő párttagok, valamint a BAL nagyobbik részének, koalíciójának tömöríthetők a reformerők.
Ez feltételezi a hiteles reformpolitikusok és a reformelit megnyerését is. Alapkérdésekben közös nevezőt lehet kialakítani a népi demokratikus platformmal, és a küldöttek munkáscsoportjával, az ifjúsági csoporttal, és minden más később alakuló, a reform ügyéhez hitelesen közel álló csoportosulással.”[15]
A megnevezett koalíciós partnereknek ez a rendkívül széles kerete egyértelműen azt jelentette, hogy ez a szövetség csak egy antikapitalista demokratikus szocializmus elfogadásán alapulhat, ami azért volt furcsa, sőt érthetetlen, mert az OKT az előző nap fogadta el a “Huszonöt mondat...”-ot, amely egyértelműen a rendszerváltás elfogadásának az alapján állt. Igaz, hogy ezt az előző nap elfogadott állásfoglalásukat, amely kétségtelenül ellentétben volt a reformköri mozgalom reformszocialista többségének törekvéseivel és a mozgalom radikális kisebbségének az álláspontját fejezte ki, a következő nap Kerekes György már bírálta, de ezzel együtt is kiáltó az az ellentmondás, hogy míg egyik nap (szeptember 22-én) az OKT elfogadott egy rendszerváltás alapján álló előterjesztést, addig a következő nap kijelentette, hogy “alapkérdésekben közös nevezőt lehet kialakítani a népi demokratikus platformmal.” A “Huszonöt mondat”-ban foglaltak és a Népi Demokratikus platform törekvései ugyanis összeegyeztethetetlenek voltak, de ezt lehetne mondani a BAL-kapcsán is. Az Országos Koordinációs Tanács e tevékenységében megnyilvánuló, nézeteit hebehurgyán változtató, elvtelen magatartása előrevetítette a Kongresszuson bekövetkező hasonlatos magatartását.
Az események menetében a következő lépés az OKT és a Budapesti Reform Blokk 1989. szeptember 25-i közös levele volt, amely a reformkörök és reform-alapszervezetek képviselőit, valamint a reformelkötelezett kongresszusi küldötteket hívta meg az október 1-jén tartott országos értekezletre.[16] A levél - amelynél magyarázatra szorul, hogy az Országos Koordinációs Tanács nevében miért Nádor György írta alá azt, aki nem is volt tagja az OKT-nak, és amelyhez mellékelték a “Huszonöt pont”-ot is - két napirendi pontot javasolt:
- A küldöttcsoport működésének megvitatása.
- A tisztségviselők megválasztása.
Ezen az október 1-i tanácskozáson alakult meg a Reformszövetség; megalakulásakor rövid nyilatkozatot fogadott el, valamint megválasztotta tisztségviselőit.[17]
Tisztségviselők: a Reformszövetség vezetője: Kósa Ferenc; szóvivők: Gazsó Ferenc, Vitányi Iván, Ágh Attila, Keserű Imre.
A kongresszusi bizottságokba is megtörtént a küldöttek delegálása; a Budapesti Reformkörből az Ügyrendi bizottságba Nádor Györgyöt, az Állásfoglalás-szerkesztőbizottságba Szántó Miklóst, a Programnyilatkozat-szerkesztőbizottságba Szabó Zoltánt delegálták.
* * *
Milyen következtetések vonhatók le az itt bemutatott kongresszusi előkészületekből?
Az első, és a Budapesti Reformkör számára fontos következtetés, hogy Körünk képviseletét - különböző, de a rendszerváltás elutasításában egyetértő erők - háttérbe szorították, a Kongresszus érdemi előkészítéséből a lehetséges mértékig kikapcsolták. Ennek a törekvésnek egyik - látható - képviselője Ágh Attila volt, aki az OKT szeptember 23-i ülésén újólag előállt a Budapesti Reformkör elleni vádjaival. A háttérben nyilván azok az erők működtek közre és támogatták őt, amelyekről már a szegedi tanácskozás kapcsán is beszámoltam.
Ennek a mellőzésnek a következők voltak a legdurvább megnyilvánulásai: a Budapesti Reformkör nem kapott képviseletet a Reformszövetség vezetésében; nem volt képviselőnk az új párt vezetésének kialakításával kapcsolatos tárgyaló delegációban, miközben ezekben a szervezetekben nagy számban olyanok voltak, akik vagy részt sem vettek a reformköri mozgalomban, vagy abban csak marginális szerepük volt. E mellőzés legnyilvánvalóbban Szabó Zoltánt sújtotta, aki - nem volt tagja sem az Országos Koordinációs Tanácsnak, sem a Budapesti Reformblokk-, sem a Reformszövetség vezetésének, holott a reformköri mozgalom egyik kiemelkedő vezető képviselője volt. (A Programnyilatkozat - szerkesztőbizottságba való delegálásának nem volt gyakorlati - tényleges értelme, mert e bizottság a kongresszus alatt nem tevékenykedett.)
E mellőzési folyamat része a “Huszonöt mondat...” programatikus anyag sorsa is. Láttuk, ahogy a budapesti tanácskozásra készült Szabó Zoltán levelet, amely szintén a Budapesti Reformkör platformján alapult az Országos Koordinációs Tanács elutasította, úgy a “Huszonöt mondat...” is eltűnt a süllyesztőben. Ez az eset egyúttal azt is újra bizonyítja, hogy a reformköri mozgalom kisebbségi, a rendszerváltást elfogadó szárnya minden alkalmat felhasznált álláspontja kifejtésére és azt megpróbálta a mozgalomban többségivé változtatni, de ezt a törekvésünket a reformszocialista többség állandóan visszautasította. (Újabb adalék ez a Rendszerváltók a baloldalon kiadvány azon állításának cáfolatához, hogy a reformköri mozgalom egésze rendszerváltást akart.)
Mindez összefüggött azzal, hogy az országos Koordinációs Tanács a mozgalom stratégiai célját, a párt belülről való elfoglalásának szándékát szeptember 23-i ülésén nyilvánosan is felcserélte a “párt az áramlatok szövetsége” célkitűzéssel, ami Nyers Rezsőnek azt a törekvését szolgálta, hogy az új pártot az MSZMP tagságának döntő többségéből - a két “véglet”: a Marxista egységplatform- és a mozgalom radikális kisebbsége, a Budapesti Reformkör “levágásával” - kell létrehozni. Hogyan jutottunk ide és hogyan alakult a mozgalom irányítása-vezetése?
A Budapesti Reformblokk vezetőjének megválasztott Kósa Ferenc nem volt a reformköri mozgalom vezető személyisége, bár kétségtelen, hogy szimpatizált a mozgalommal, melyet a szegedi tanácskozásról készült filmje is bizonyít. Ő különben ezt el is ismerte; megválasztása után adott első nyilatkozatában a következőket mondta: “Nem vagyok reformkörös, nem vagyok politikus, nem is akarok az lenni, a politikából mindig is az emberi oldal érdekelt.”[18] Azt azonban meg kell jegyeznem, hogy nézetei hasonlatosak voltak a reformköri mozgalom reformszocialista többségi szárnyának a nézeteihez; e nyilatkozatában ezzel kapcsolatban a következőket mondta: “(...) amikor rendszerváltásról beszélünk, elutasítjuk a kapitalizmust és elutasítjuk az eddigi sztálini-diktatórikus berendezkedési kísérleteket. Mi mindkettő ellenében akarunk valóságos demokratikus szocializmust.”[19]
Az, hogy Kósa Ferencet választottuk meg a Blokk vezetőjének, mindezek ellenére nem volt politikai hiba, már csak azért sem, mert ennek vezetésében döntő többségben voltak a reformköri mozgalom képviselői.
A súlyos politikai hiba a Reformszövetség vezetésének a megválasztásával következett be; Kósa Ferenc mellett, Gazsó Ferenc, Vitányi Iván - akik szintén nem tartoztak a reformköri mozgalomhoz, bár jeles reformértelmiségiek voltak - szóvivők lettek azzal az Ágh Attilával, akiről bíráló megjegyzéseimet már többször elmondtam. Így a Reformszövetség vezetésében egyedül Keserű Imre volt az, aki méltóképpen reprezentálta a reformköri mozgalmat.
Az ugyan igaz, hogy a Reformszövetség nemcsak a reformköri mozgalom küldötteit fogta össze, szélesebb volt annál, de meghatározó többségét mégiscsak a reformköri küldöttek adták. Így súlyos politikai hiba volt a Reformszövetség irányítását átengedni a reformértelmiségi elit képviselőinek. Annál is inkább az volt, mert láttuk, hogy ez a reform-értelmiség, ha szimpatizált is a mozgalmunkkal, nem állt mellénk, vagy élünkre (így pl. Gazsó Ferenc, Vitányi Iván nem volt semmilyen kapcsolatban a mozgalommal), bár ebben minket is terhel a felelősség; a hozzánk való közeledést közülük néhányan már akkor tették, illetve biztosítottuk számukra a Reformszövetség vezetésében, amikor az eredményeket lehetett és kellett volna realizálni.
Nem állítom, hogy amennyiben a mozgalom reformszocialista irányzata uralta volna a Reformszövetség vezetését, akkor teljesen másként alakultak volna az események a Kongresszuson, de nem szokványos dolog az, hogy egy mozgalom vezetése, jelen esetben az Országos Koordinációs Tanács, átadja a mozgalma vezetését egy attól független személyekből álló grémiumnak. Az Országos Koordinációs Tanács ugyanis a Reformszövetség vezetésének ilyen kialakulásához asszisztált, majd elfogadta ezt a furcsa helyzetet; ezért is fogalmaztam meg azt a kérdést, hogy a Reformszövetség megalakítására hívó levelet miért az a Nádor György írta alá, aki nem is volt tagja az OKT-nak?!
Másik következtetés, - amely súlyos kritikát fogalmaz meg - az OKT által kiküldött tárgyaló küldöttség munkájához kapcsolódik. Az előzőekben bemutattam, hogy az MSZMP vezetésében lévő reformerek ki ezért, ki azért nem vállalta a reformköri mozgalmat, legfeljebb csak hasznot akartak húzni a mozgalom népszerűségéből; közülük is Nyers Rezső volt az, aki - hangsúlyozva, hogy ő a párttagság egészének az elnöke - legtávolabb állt a mozgalomtól, már csak a Grósz Károllyal kötött szövetségének szoros volta miatt is. Mindezek ellenére az Országos Koordinációs Tanács által kiküldött tárgyalóküldöttség, ahelyett, hogy határozott, a mozgalom érdekeiből fakadó elvi álláspontot képviselt volna a találkozókon, alárendelte magát e pártvezérek akaratának, lemondva a reformköri mozgalom autonómiájáról és e megtépázott tekintélyű pártvezéreket döntési helyzetbe hozta, amelyet - majd látni fogjuk - ők személyes, kicsinyes alkudozássá silányítottak. Ennek a kapitulációnak volt egyik tartóoszlopa annak elfogadása, hogy mindennek Nyers Rezső a mérleg nyelve és tőle függ, hogy lesz-e pártszakadás, vagy sem. Ez a tarthatatlan magatartás még olyan kérdésekben is megnyilvánult, hogy Nyers Rezső nem kívánta magát határozottan elhatárolni Grósz Károlytól és Berecz Jánostól, holott a reformköri mozgalom egésze elutasította e jeles férfiúk tevékenységét; ebben a kérdésben a tárgyaló küldöttségnek nyilvánvalóvá kellett volna tenni, hogy nem a mozgalom függ Nyers Rezsőtől, hanem fordítva van, neki kell tudomásul venni a reformköri mozgalom álláspontját.
Mindezek alapján elmondható, hogy teljesen értelmetlen és a mozgalom autonómiáját feladó cselekedet volt e pártvezérek mögé kritikátlanul odaállni, Nyers Rezsőben valamiféle “megváltót” remélni. Az Országos Koordinációs Tanácsnak, majd a Reformszövetség vezetésének súlyos politikai hibája volt, hogy nem tudta, de nem is akarta érvényesíteni a reformelkötelezett küldöttek számarányából származó hatalmi helyzetét, döntési lehetőségét; e helyett alárendelődtek az MSZMP vezetésében lévő ún. reformereknek, akik személyes érdekeiket e mozgalom hátán lovagolva tudták megvalósítani. A Budapesti Reformkör képviseletének háttérbe szorítása megkönnyítette a mozgalom botcsinálta vezetőinek e tevékenységét, amellyel azt érték el, hogy a reformköri mozgalom lényegében megszűnt önálló politikai tényezőként létezni.
A kongresszus történései kapcsán majd meg kell néznünk, hogy az Országos Koordinációs Tanács néhány tagjának személyes ambíciói hogyan járultak hozzá e siralmas helyzet kialakulásához!?
* * *
Az MSZMP konzervatívjai is utolsó erőfeszítéseiket tették, hogy maguk mellé állítsák a kongresszusi küldötteket. Az “Összefogás...” küldöttcsoportja október 2-án ülésezett; előzőleg levélben fordultak a kongresszusi küldöttekhez és a “párt megóvása érdekében” platformjukhoz való csatlakozásra szólították fel a küldötteket.[20] Grósz Károly, Fejti György járták a megyei küldöttértekezleteket; ez utóbbi október 2-án, Tatabányán, Komárom megye kongresszusi küldötteit riogatta, hogy a kongresszuson “a politika primadonnái nagy fellépésre készülnek”- a múlttal szembeni teljes és totális elhatárolódást erőltetik.[21]
Látjuk, a széthullóban lévő MSZMP kongresszusa előtt, a politika zavaros vizében, a lakosság és a párttagság nagy többségének közömbös tanácstalansága mellett, rendkívül felbolydult a politikai élet; kölcsönös félelmek és egymást kizáró nagy várakozások és remények által befolyásolt viták, tanácskozások jellemezték ezt a néhány hetet, hogy majd a Kongresszus ‘89 eseményei ezen várakozások és remények egyikének se tegyenek eleget.
II. Az MSZP születése - a győzedelmes kudarc
A kongresszuson a vita középpontjában a párttal kapcsolatos kérdések álltak. Két, egymást kizáró, nézet állt szemben egymással: az egyik azt vallotta, hogy az MSZMP-t megújuló-újjáalakított pártként meg kell tartani (Grósz Károly), a másik oldal, új pártot akart létrehozni. Hamarosan kiderült, hogy a kongresszusi küldötteknek, mintegy 15%-a támogatta csak a megreformált MSZMP megtartását, a döntő többség az új párt létrehozása mellett volt. Ez a polarizáció azt mutatta, hogy a kongresszus megkezdésekor az MSZMP sorsa már meg volt pecsételve, a kongresszusnak az i-re csak a pontot kellett feltennie: az MSZMP-t, mint állampártot, 1989 folyamán a reformköri mozgalom már szétverte; a kongresszusnak ezzel kapcsolatban már csak az volt a feladata, hogy ezt a helyzetet deklarálja. Az MSZMP megszűnésének deklarálása és annak elhatározása, hogy egy új baloldali pártot kell létrehozni kétségtelenül történelmi jelentőségű esemény volt, amely a reformköri mozgalom nagy győzelmét jelentette.
A nagy kérdés ezek után az volt - s ennek megoldása volt a kongresszus igazi feladata -, hogy milyen legyen ez az új párt? Nyers Rezső, aki a régi párt tagságát egyben akarta tartani, az egész MSZMP-ből akarta az új pártot létrehozni, ezért azt vallotta, hogy az új párt nem lehet sem kommunista, sem szociáldemokrata, hanem a kettő szintézise, azaz szocialista. Ugyanakkor Nyers e nézetét balfelé kiterjesztően értelmezte, Berecz János kérdésére a kongresszusi vitában megerősítette, hogy az új párt a reformkommunistákat is a soraiba várja; a szociáldemokrácia felé viszont zártan értelmezte, mert Nyers “(...) a szélsőséges, radikális reformerekkel nem tudott szót érteni,”[22] - nyilatkozta ezt a kongresszus idején. Ez teljesen érthető volt, hisz Nyers Rezső mindenkivel összefogott, akik az antikapitalista demokratikus szocializmus koncepcióját elfogadták, és az új pártból mindazokat kizárta, akik a rendszerváltás elfogadásának a szükségességét vallották; olyan szociáldemokrata pedig nem volt(hisz ez tette éppen azzá), aki nem akart rendszerváltást.
Nyers Rezső és támogatói ezt az álláspontjukat azzal indokolták, hogy így lesz az új párt egy erős baloldali párt; azt gondolták, hogy a párt befolyása elsősorban tagjainak számától függ, ezért a volt MSZMP tagságát a legnagyobb mértékig meg akarták őrizni, így Grósz Károly és követői is a párt tagjai maradhattak volna, ha úgy akarják. Így Nyers Rezső - akarta, nem akarta - ténylegesen az “Összefogás...” törekvéseit valósította meg, amely a kongresszuson azért oszlatta fel magát, mert céljai teljesültek, a párt lényegében egyben maradt; ez azonban - mint a későbbiek során látni fogjuk - csak lehetőség és nem valóság volt. (E felemás helyzetnek volt groteszk megnyilvánulása, hogy az a 15%-ot kitevő küldött is, akik az MSZMP megtartása mellett foglaltak állást, akkor is a kongresszuson maradtak, amikor az már az MSZP kongresszusa volt.)
Az elfogadott többségi álláspontnak az volt a súlyos hiányossága, hogy mivel képviselői képtelenek voltak szembenézni és megérteni a parlamentáris demokráciába való békés átmenet magyarországi társadalmi, gazdasági változásait, azaz a rendszerváltozást, ezért az új párt stratégiája alapvetően elhibázott volt; így az új párt politikája nem a valóságosan bekövetkező történelmi helyzet problémáinak megoldására irányult. Ez a stratégiai hiba eleve lehetetlenné tette, hogy ez az új baloldali párt a magyar politikai életnek jelentős tényezőjévé válhasson. Az új párt programjának középpontjába állított antikapitalista, harmadik utas demokratikus szocializmus koncepció, ennek közvetlen célként való kitűzése a programválság folytatódásáról, súlyos stratégiai tévedésről tanúskodott, amely alapjában rányomta a bélyegét az új párt jellegének a meghatározására. S az ebből fakadó súlyos hibák sokkal fontosabbnak bizonyultak, mint az, hogy a volt MSZMP-nek hány tagja csatlakozott az új párthoz.
A Reformszövetség és a Népi Demokratikus platform által kidolgozott anyag, amelyből megszületett “A kongresszus állásfoglalása a Magyar Szocialista Pártról”, amelyet a küldöttek közel 85%-a elfogadott, magába rejtette mindazokat a súlyos fogyatékosságokat, amelyekről - a demokratikus szocializmust elfogadó platformok bemutatása során - már részletesen beszéltem. Ezek a legvitathatóbb elemek a következők voltak:
- Az Állásfoglalásban az új párt államszocializmushoz való viszonyát csak nagyon általános formában vizsgálták; elhatárolódtak ugyan ettől a múlttól, de nem mondták meg, hogy melyek azok a legsúlyosabb bűnök, hibák, tévedések, melyeket az MSZMP és elődei elkövettek és kiket, milyen felelősség terhel ezek kapcsán; megkerülték 1956 valóságnak megfelelő értékelését; nem vonták meg az 1988 májusi pártértekezlet utáni időszak mérlegét.
- Az Állásfoglalás kinyilvánította, hogy az MSZP folytatója “a szocialista és kommunista mozgalom időtálló hagyományainak.”[23] Ez egy gumi paragrafus volt, amelyet mindenki úgy értelmezett, ahogy akart, ugyanakkor kimondatlanul is elhatárolódást jelentett a szociáldemokráciától.
Az új párt programjának - anélkül, hogy azt megvitatták volna, illetve vitáját két hétre elnapolták, amelyet azután nem végeztek el - elfogadták a Pozsgay-bizottság által készített program-javaslatot, középpontjában egy antikapitalista demokratikus szocializmust kitűző társadalmi programmal, melynek súlyos stratégiai tévedéséről, más hibás és tarthatatlan fogyatékosságairól már többször beszéltem.
Az új párt jellegéről szóló állásfoglalásnak ez a határozatlan, a lényeges problémákat megkerülő sajátossága, valamint az elfogadott programnak a szép reményeket hamarosan megvalósítható valóságként előadott gondolatai eredményezték azt, hogy az új párt megalakulását a küldöttek közel 85%-a elfogadta; a Reformszövetség vitáján is csak hatan szavaztak az Állásfoglalás ellen. Ez az állásfoglalás és program a volt MSZMP irányzatainál csak a Marxista egységplatformnak és a reformköri mozgalom radikális, kisebbségi szárnyának (így a Budapesti Reformkörnek) jelentett töréspontot; a többi platform - mint a 85%-os szavazás is mutatta - nem tudott egymástól programatikusan elválni.
Ez a szavazás - annak ellenére, hogy az állásfoglalás és a program alapján várható volt - nagy megdöbbenést és morális válságot eredményezett a Reformszövetséghez tartozó küldöttek körében. A helyzet paradoxonát fejezte ki akkor született mondásuk: “Aki velünk van, az is ellenünk van.” Keserű Imre jogos elkeseredésében és felháborodásában ezt a helyzetet úgy fogalmazta meg, kifejezve a mozgalom radikális kisebbségének az álláspontját, hogy “a véres kezű gyilkosok kimaradtak, de a párt még nem szabadult meg a patkányoktól.”[24] Keserű Imrének teljesen igaza volt! Ehhez legfeljebb azt tehetem hozzá, hogy a volt MSZMP tagságának döntő többsége nem patkány, hanem hazáját szerető, becsületes ember volt.
A kongresszus után a volt MSZMP hetek alatt összeomlott, maga alá temetve bürokratikus apparátusát; a reformköri mozgalom ezzel elérte egyik legfontosabb célját, az állampárt szétverését. Az MSZP létrehozásával-megszervezésével kapcsolatban azonban a valóságban teljesen másként alakultak az események, mint azt Nyers és követői, azaz a kongresszusi küldöttek 85%-a eltervezte és elképzelte. Nyers és támogatóinak - benne a reformköri mozgalom képviselőinek - sziszifuszi igyekezete ellenére az új párt elveszítette az MSZMP tagságának 95%-át. Ezzel együtt is amíg az MSZMP több mint nyolcszázezres tagsággal bíró nagy konglomerátum volt, addig az MSZP néhány tízezres nagyságú, kis konglomerátummá lett. Az MSZMP tagságának döntő többségét tehát az új párt ugyan elveszítette - ami önmagában nem lett volna nagy baj -, de amitől meg kellett volna szabadulnia, a konglomerátum jellegtől, éppen attól nem szabadult meg, mert lényegében ugyanazok a törekvések - csak miniatürizált formában - maradtak meg az MSZP-ben, mint amelyek az MSZMP-ben voltak. Ez a következmény egyik mutatója és bizonyítéka volt a kongresszus kudarcának; a mindenki győzött diadalnak az lett az eredménye, hogy senki sem győzött!
Ezek a tények egyértelműen mutatják az MSZP születésének győzedelmes kudarcát.
* * *
Mivel a párt jellegéről szóló állásfoglalás és az elfogadott program alapján nem tudott elválni a tüdő a májától, ezért sokan az elnökség személyi összetétele kapcsán remélték a szakítópróba megvalósulását.
A Reformszövetség a kongresszussal elfogadtatta az elnökség megválasztásának “zárt-listás” szavazási módszerét, amely azt a helyes szándékot tükrözte, hogy ha a Reformszövetség többségbe kerül a kongresszuson, akkor homogén-reformelkötelezett elnökséget tud választani, ahogy ezt az Országos Koordinációs Tanács szeptember 23-i ülése is elhatározta.
Annak ellenére, hogy a Reformszövetséghez csatlakozók száma hétszáz fő fölé emelkedett[25], illetve támogatottsága - a hozzá csatlakozó kisebb platformokkal együtt - nyolcszáz főt is elérte[26], tehát a kongresszuson majdnem kétharmados többségbe került, az OKT által kitűzött célját, a homogén-reformelkötelezett elnökség megválasztását sem valósította meg. Ennek több oka volt. Ennek első és legalapvetőbb oka az volt, hogy a kongresszus idejére - ahogy ezt az előzőekben már bemutattam - a reformköri mozgalom nemcsak a párt elfoglalásáról mondott le, hanem autonómiáját is elveszítette, mert vezető képviselői a mozgalom érdekeit alárendelték a “négyek” (Nyers Rezső, Pozsgay Imre, Németh Miklós és Horn Gyula) és saját maguk személyes érdekeinek.
De, nemcsak a reformköri mozgalom veszítette el autonómiáját, ez történt a kongresszusi küldöttekkel is; mert az elnökség összetételéről folyó politikai alkudozásokba a küldöttek nem tudtak érdemlegesen beleszólni; ezt az alkudozást a “négyek” ugyanis maguk között folytatták, és csak az elfogadó-tudomásulvétel végett, illetve néhány esetben egy-egy személy elleni vétót engedve vonták be a Reformszövetség és a Népi Demokratikus platform képviselőit a tárgyalásokba.
A kongresszusi küldöttek erre a helyzetre - s ez mutatja a küldöttek tanácstalanságát, zavarodottságát, azt, hogy nem nőttek fel az előttük álló feladatok megkövetelte szintre - kétféleképpen reagáltak: egyrészt Vitányi Iván felszólította a “négyek”-et, hogy zárt ülésen adjanak számot a köztük lévő nézeteltérésekről és vitáikról, másrészt elhangzott az a javaslat - beismerve a helyzet abszurd voltát -, hogy a megválasztásra kerülő elnök (Nyers Rezső) “zárt-listája” kerüljön szavazásra az elnökség összetételéről.
A “négyek” Vitányi felszólítására is csak mellébeszéltek; így pl. Nyers Rezső nem átallotta azt mondani, hogy vitáik lényege “az volt, hogy vajon a meghozott határozataink eléggé reformjellegűek, elég radikálisak-e a reform tekintetében, vagy nem tartalmaznak túlzott elvtelen kompromisszumot. Ez elhangzott, amit olyan személyi döntésekkel kell kompenzálni, amelyek a vezetésben viszont egy nagyobb, radikálisabb, a reformszárny radikális részének a nagyobb szerepével kompenzálhatók. Ez volt kérem szépen a tömör lényege vitánknak.”[27] Később majd azzal kell szembesülniük, hogy - a mondottakkal ellentétben - Nyers Rezső gúnyt űzött a megjelentekből!
A “négyek” magatartása és a küldöttek erre való reagálása nemcsak groteszk, hanem abszurd is volt. A reformköri mozgalom létrejöttének egyik oka az volt, hogy a párttagság megelégelte azt, hogy a pártvezetés - a demokratikus centralizmusra való hivatkozással - a tagságot a hozott határozatok vak és engedelmes végrehajtóivá degradálta; a mozgalom ez ellen lázadt fel és teremtette meg autonómiáját; ezért határoztuk el, hogy belülről elfoglalva a pártot, egy olyan pártot hozunk létre, amely a tagság pártja, amely alulról-felfelé építkezik és ahol a tagság nem engedi, hogy a vezetés még egyszer a fejére nőjön. Ennek az elhatározásunknak számtalan nyilatkozatban, platformban, állásfoglalásban és más megnyilvánulásainkban hangot adtunk (így pl. legutóbb a reformkörök budapesti tanácskozásán is ezt Állásfoglalásunkban rögzítettük). De, nemcsak beszéltünk erről, hanem így is cselekedtünk; elég ha csak arra utalok, hogy Grósz Károlyt a mozgalom hányszor a “helyére tette”, hányszor mondtuk meg neki, hogy a király meztelen. Tettük ezt olyan körülmények között, hogy hosszú ideig a reformköri mozgalom a párton belül kisebbségi mozgalom volt.
Az MSZMP/MSZP kongresszusán a reformköri mozgalom - támogatóival együtt - többségbe került, tehát elfoglalta a pártot; most már ténylegesen minden lehetőségünk megvolt, hogy hirdetett elveink és az ezt eddig megvalósító cselekedeteink alapján tevékenykedjünk továbbra is. E helyett azonban már az új párt születésénél, annak jellege és céljai meghatározásánál, elnöksége megválasztásánál - mintha a mozgalom meg sem született volna, mintha emlékezetkiesés által céljainkat teljesen elfelejtettük volna - minden a régi, antidemokratikus módon ismétlődött meg: még meg sem választottuk vezetőinket, máris parasztokká tettek bennünket sakktáblájukon.
A Reformszövetségi küldöttek tettek néhány bátortalan kísérletet a főrendező, Nyers Rezső megfékezésére; így pl. felmerült, hogy Pozsgay Imre legyen a párt elnöke, vagy Nyers mellett Németh Miklós és Pozsgay Imre elnökhelyettesek legyenek, de ezzel együtt is azt kell mondanom, hogy a reformköri mozgalom reformszocialista irányzatának kongresszusi küldötté választott képviselői a mozgalom addig elért eredményeihez és kivívott tekintélyéhez képest méltatlanul viselkedtek; politikai “nyusziként” meglapultak, egyes vezetőik saját pecsenyéjüket sütögették, ahelyett, hogy a mozgalom érdekeit határozottan érvényre juttatták volna. Sajnálatos, hogy a reformköri mozgalom radikális kisebbségének a képviselői kis számban voltak a kongresszuson jelen, ezért nem tudtak annak menetére jelentős befolyást gyakorolni. Ezért is ki kell mondani, hogy ebben a kudarcban nem egyforma felelősség terhel minden reformköri küldöttet. A fő felelősség a mozgalom reformszocialista többségének küldötteit, valamint az Országos Koordinációs Tanácsot, tagjai közül is elsősorban Ágh Attilát, Géczi Józsefet és Vass Csabát terhelte. (A Reformszövetség vezetése nem reformköri tagjainak felelősségéről én nem kívánok szólni, ők nem a reformköri mozgalomnak, hanem saját lelkiismeretüknek tartoznak elszámolással.)
A mozgalom részéről a kompromisszumok nagy kovácsa Ágh Attila volt, míg Géczi József és Vass Csaba saját pecsenyéjét sütögette.
Nem kívánok részletesen foglalkozni Ágh Attila kompromisszumot szorgalmazó tevékenységével; hisz a lényeget illetően az, amit “nagy eredményeként” próbálnak beállítani, az nem volt más, mint vihar egy pohár vízben. Ezen “eredményeivel” ellentétben Ágh azonban súlyos károkat okozott kompromisszumaival a mozgalomnak; személyisége megértéséhez, emberi és politikai tevékenysége jellemzéséhez adalékként hadd utaljak a következőkre: Ágh augusztus 26-án - amikor a budapesti tanácskozás egyik szekció elnöke- és a nyitó plenáris ülés önjelölt egyik levezető elnöke lett, amit azután a tanácskozás “megnyitására” használt fel - jelent meg először a tanácskozás Előkészítő Bizottságának az ülésén. Ezen az ülésen a mozgalom legeslegradikálisabb képviselőjeként kívánt bemutatkozni. Az ülésről szóló Emlékeztető - amely jellegénél fogva nem részletes, csak a mondandó lényegét jelzi - Ágh hozzászólásával kapcsolatban - többek között - a következőket tartalmazza: “Javaslat: 1. Olyan politikai-helyzet értékelés és feladat kijelölő szekció, ami a párton belüli nyomásgyakorlásra képes. 2. 3. 4. Emlékeztető oltás az egész közvéleménynek. A reformkörök listája arról, hogy teljesítésképpen mit kér a kongresszustól. S amennyiben az nem teljesül, kudarcnak tekinti a kongresszust.”[28] Ágh Attila a kongresszuson már elfeledte, mind a “nyomásgyakorlásra képes” szekciót, mind a “reformkörök listáját, arról, hogy teljesítésképpen mit vár a kongresszustól” és ha az nem teljesül, akkor a mozgalom “kudarcnak tekinti a kongresszust”; e nagy radikalizmusa helyett előbukkant legalább ekkora kompromisszum teremtő ereje, mert a Reformszövetség október 7-i, délutáni vitáján “azzal foglalta össze a vitát, hogy nem lenne tanácsos megfeledkezni az eddig, fáradságos vitákban kimunkált megegyezés minimumáról. - Ne essünk abba a hibába - mondta -, hogy amikor már-már elérjük a célt, azaz egy lépésre vagyunk a szocialista párt megalakulásától, kezdjük szétverni az eddigi kompromisszumokat.”[29] Mint e tudósításból is kiderül, hogy Keserű Imre és Szabó Zoltán is azok közé tartozott, akik “szét akarták verni a kompromisszumot”, mert ugyan ők az Előkészítő Bizottság ülésén nem állítottak fel “leltárt” a követelések listájáról, de a kongresszuson sem akarták elfogadni a Népi Demokratikus platform “platformszövetségi minimumát”, amelynek lényeges pontjai bekerültek az “Állásfoglalás a párt jellegéről” c. anyagba. Ez csak egy példa Ágh Attila hangoztatott radikalizmusáról, amely ha követelései nem teljesülnek, akkor kudarc vár a kongresszusra, és legalább ekkora kompromisszum szeretetéről, amely a tettek mezején beéri egy szerény minimummal is a megegyezés során. Ezek után csak az a kérdés, miért változtatta meg Ágh Attila egy hónap alatt homlokegyenest véleményét a kongresszussal kapcsolatban? Erre nincs értelmes és elfogadható válasz!
A reformköri mozgalom Ágh Attilához hasonlatos képviselői elvtelen tevékenységének következményeként nem volt meglepő, hogy a “négyek” személyeskedéstől, politikai taktikázástól, sőt presszióktól és lekenyerezéstől sem mentes kötélhúzásának meglett azután az elképzelhetetlenül szomorú eredménye a megválasztott elnökség összetételében. A 24 fős elnökségből 14-en a volt MSZMP nómenklatúrájából kerültek ki (közülük 7 volt pártalkalmazott, 3 miniszter, 1 államtitkár, 2 tömegszervezeti és 1 tanácsi vezető); 10-en a társadalom különböző munkahelyeiről jöttek.
Az elnökségben a reformköri mozgalom képviselete két főre, Géczi Józsefre és Vass Csabára szűkült, holott ez a mozgalom játszotta a meghatározó szerepet az MSZMP szétverésében, a rendkívüli kongresszus kikényszerítésében, és az új párt létrehozásának kikövetelésében. Az elnökség összetételének és a történtek ismeretében igazán elmondható, hogy a reformköri mozgalom kaparta ki a gesztenyét a tűzből az Elnökségbe kerülő volt nómenklatúra tagjai számára. Az külön is megdöbbentő, hogy a tagok között nem egy volt olyan, aki reformerségével sem igen dicsekedhetett; ennek volt egyik reprezentánsa Vastagh Pál, aki - az eddig bemutatott dicstelen tevékenységét azzal tudta tovább fokozni, hogy - egyik platformba sem lépett be; régi jó szokásának megfelelően, a mindenkori hatalmat akarta szolgálni. Hogy ez a jeles férfiú bekerülhetett az új párt elnökségébe, az több volt, mint skandalum, és ezt a reformköri küldöttek megszavazták. (Hámori Csabáról, Katona Béláról és még néhány jeles személyiségről hasonlókat írhatnék.)
Érdemes azt is szemügyre venni, hogy Géczi József és Vass Csaba az elnökségben méltóképpen képviselte-e, és miért éppen ők képviselték a reformköri mozgalmat!? Ők voltak-e “a reformszárny radikális részének” a képviselői, akikkel - Nyers állítása szerint - kompenzálni akarták az addig létrehozott túlzott kompromisszumokat?
Ha a mozgalomban játszott szerep és emberi, intellektuális-erkölcsi kvalitás alapján kiválasztom azt az öt főt, akik leginkább reprezentálták a reformköri mozgalmat és akik igazán méltók voltak arra, hogy a reformköri mozgalom vezér-egyéniségeinek tekintsük őket, akkor számomra nem vitás, hogy ezek: Kerényi György, Keserű Imre, Lovászi József, Szabó Zoltán és Szántó György voltak. Közülük Keserű Imre, Szabó Zoltán és Szántó György tartoztak a mozgalom radikális kisebbségi irányzatához. Nyers Rezső és az őt támogatók durva cinizmusa volt, hogy ezen öt ember helyett Géczi Józsefet és Vass Csabát választották ki elnökségi tagságra, és az meg különösen tragikomikus volt, hogy Nyers őket nevezte meg “a reformszárny radikális részének” képviselőiként. Ha minősítem Géczi József és Vass Csaba reformköri mozgalomban betöltött helyét, szerepét, akkor azt kell mondanom, hogy voltunk ötvenen-hatvanan a mozgalomban, akik szerepünk, tevékenységünk alapján országos szinten ismertek voltunk; ezek közé tartozott Géczi József is, de Vass Csaba közéjük sem.
Géczi József mozgalomban végzett ellentmondásos tevékenységéről már sokat beszéltem, Vass Csabáról azonban eddig keveset szóltam. Vass későn, és csak a jelentősebb megmozdulások kapcsán jelent meg a mozgalom bizonyos eseményein. Először a szegedi tanácskozáson vett részt és a 3. szekcióban szólalt fel, illetve vett részt a szekció összefoglaló anyagának elkészítésében. Ezután hosszú szünet következett, majd augusztus 12-én, a budapesti tanácskozás Előkészítő Bizottságának ülésén tűnik fel, ahol nem meghívottként - hisz nem volt tagja az Előkészítő Bizottságnak -, hanem önszorgalomból volt jelen. Az Előkészítő Bizottság parttalan demokráciája tette lehetővé, hogy Vass Csaba - az ülésről készült Emlékeztető tanúsága szerint - önként jelentkezve öt feladat elvégzését is magára vállalta, többek között a tanácskozáson elfogadásra tervezett platform előkészítésével kapcsolatos feladatok koordinálását is. (E parttalan demokráciával igyekeztünk védekezni a Nagy Mihály-féle és egyes vidéki képviselők által szított Budapesti Reformkör elleni támadásokkal szemben. Ennek voltak olyan negatív melléktermékei, hogy a Vass Csabához hasonlatos emberek önmaguk előtérbe tolásának nem volt különösebb gátja; vállalt feladataikat vagy elvégezték, vagy nem, így pl. Vass Csaba vállalta, hogy a Kulturális szekció elnöki feladatára ő fogja Gazsó Ferencet felkérni, amit nem tudott megvalósítani, majd - állítása szerint - Pálfy G. Istvánnal kísérletezett, aki szintén nem jelent meg az ülés kezdetén, így nekem kellett “beugrani” levezető elnöknek.)
Ha ezek után teszem fel a kérdést, hogy miért éppen Géczi József és Vass Csaba lett az MSZP elnökségének tagja és hogyan lettek azok, akkor én sokkal könnyebb helyzetben vagyok, mint Petschnig Mária Zita és Kéri László, akik a kongresszusról szóló egyik első, összefoglaló írásukban a következőket írták:
“Hogy a nevek miként kerültek föl a listára, az néhány beavatott titka marad. A névsor-összeállítás nyilvánosságra hozatalára felszólított vezetők egyike sem vállalta, még a zárt ülésen sem a színvallást.”[30]
Az a tény, hogy a reformköri mozgalom Országos Koordinációs Tanácsa által kiküldött, Nyers Rezsővel és a többi fő elvtárssal tárgyaló delegáció tagjai közül Géczi József és Vass Csaba is az elnökség tagja lett, nem igényel bővebb és különösebb magyarázatot. Az események folyamatából nagyon egyszerűen következnek és kiderülnek a “titkok”.
Ha ugyanis az OKT egyáltalán tárgyalni akart Nyersékkel, akkor a tárgyaló küldöttségnek az lett volna a feladata, hogy tudomásukra hozza, milyen feltételekkel támogatja a mozgalom Nyers Rezső pártelnökké választását, a többiek elnökségi tagságát. E támogatás minimális feltételének kellett volna lennie, hogy a reformköri mozgalom meghatározó képviseletet kapjon az elnökségben. E helyett - mint már elmondtam - a tárgyaló küldöttség még azt is tudomásul vette, hogy Nyers Rezső nem határolódott el sem Grósztól, sem Berecztől, továbbá azt is, hogy Nyers nem kívánt a radikális reformerekkel együttműködni (bár ennek fényében még képmutatóbb volt, hogy Nyers arra hivatkozott, hogy tárgyalásaik témája a reformköri radikálisok elnökségbe való bevonásának a kérdése). Az OKT tárgyaló küldöttségének feltételeket szabó magatartását a legteljesebb mértékben alátámasztotta volna a reformköri küldöttek, majd gyarapodó szövetségeseik egyre nagyobb száma, amellyel abszolút többségbe kerültek a Kongresszuson.
Az OKT, amikor határozott a tárgyaló küldöttségről és tagjait kiválasztotta, akkor pontos felhatalmazásában rögzítenie kellett volna a tárgyalási feltételeket, kötött mandátummal kellett volna felruházni a küldöttséget és ki kellett volna mondania - elejét véve az emberi gyarlóságból és hiúságból származó személyes ambícióknak és annak, hogy Nyersék az ebből a lehetőségből fakadó “mézesmadzag” taktikát tudják alkalmazni -, hogy a tárgyaló küldöttség tagjai a megválasztandó elnökségben nem képviselhetik a mozgalmat, és azt is ki kellett volna mondania, hogy kik legyenek a mozgalom képviselői az elnökségben. Az OKT elkövette azt a súlyos politikai hibát, hogy ezeket az óvintézkedéseket nem tette meg; ezzel lehetőséget adtak Nyers Rezsőnek, hogy e hibákat kihasználva “mézesmadzag-politikával” a reformköri mozgalom tényleges érdekérvényesítését megakadályozza, a reformköri mozgalmat, mint a kongresszus lehetséges meghatározó politikai tényezőjét félreállítsa.
Ez a kötött mandátum eredményezhette volna azt, hogy az Országos Koordinációs Tanács elutasítja - mint a reformköri mozgalom autonómiájának súlyos megsértését - Nyersék azon igényét, hogy ők határozzák meg a mozgalom elnökségben való képviseletét; ez egyúttal azt is jelentette volna, hogy az OKT megakadályozza, hogy a tárgyaló-küldöttség eladja, “nem egy, hanem két tál lencséért”, Géczi és Vass elnökségi tagságáért a reformköri mozgalom érdekeinek az érvényesítését.
Mindezt annak tudatában mondom, hogy tudom: október 9-én a Reformszövetségben szimpátia szavazás volt arról, hogy kik kerüljenek be az elnökségbe, és itt Géczi József és Vass Csaba neve is felmerült más nevekkel, például, Szabó Zoltán nevével együtt. De, nem tudom, hogy e szimpátia szavazás miért nem a reformköri küldöttek között történt, továbbá, nem tudom, hogy e szavazás megrendezésekor mit és hogyan szivárogtattak ki a “négyek” igényéről, és például végül is ki és miért döntött pl. Vass Csaba és nem Szabó Zoltán mellett?! Továbbá azt sem tudom - s ez az előzőeknél is fontosabb -, hogy a mozgalom miért nem tartott igényt súlyának méltó képviseletre az elnökségben; a 24 tag közül miért csak 2 fő volt a reformköri mozgalom képviselője?!
(Azt már csak mellékesen jegyzem meg, hogy a Budapesti Reformkör elleni harcnak egy fontos része volt annak állítása, hogy mi saját, önző érdekeinkért tevékenykedünk, a Kör vezetői politikai karriert akarnak csinálni; 1989 tavaszától Grósz Károly, Jassó Mihály, Nagy Mihály, Murányi Zoltán, Tátrai Gábor és hasonszőrűek azt állították: törekvéseinknek egyetlen célja van, hogy a hatalomba akarunk bekerülni. Az MSZP Elnöksége megválasztásának módja és eredménye bebizonyította, hogy a rólunk mondottak hazugságok voltak, az említett urak ebben is rágalmaztak minket!)
Ezek után a legsúlyosabb és a legérthetetlenebb kérdés az, hogy a Reformszövetség a kongresszust abszolút fölénnyel uralva, miért adta mindehhez a hozzájárulását? Erre a válaszom csak az lehet: az Országos Koordinációs Tanács súlyos politikai hibái, Géczi József és Vass Csaba emberi gyarlóságai,[31] valamint a mozgalom reformszocialista küldötteinek politikai tapasztalatlansága, zavarodottsága és megalkuvása eredményezte azt az abszurd és tragikomikus helyzetet, hogy a 24 tagú elnökségbe a mozgalomnak - annak ellenére, hogy képviselete szövetségeseivel együtt, döntő fölénnyel volt jelen a kongresszuson - csak két képviselője került be, s azokat Géczi Józsefnek és Vass Csabának hívták. A végső következtetés csak az lehet - bármennyire szomorú is -, hogy ebben az esetben is érvényesült az az igazság, hogy a mozgalom olyan vezetőket kapott, amilyeneket megérdemelt!
Ez azonban azt vetítette előre, hogy a reformköri mozgalom heroikusan szép születése és tevékenysége után hozzá méltatlan módon múlik ki és észrevétlenül tűnik el a magyar politikai élet színteréről.
* * *
A kongresszus eredményeinek számbavételekor (Grósz és követőin kívül) mindenki győzelmet ünnepelt; e “győztesek” nem akarták tudomásul venni, ha mindenki győzött, akkor valójában senki sem.
Ennek az illúziónak a sorába illeszkedik a Budapesti Reformkör három reformszocialista tagjának (Benkő Juditnak, Kerekes Györgynek, és Patkós Jánosnak) az írása, “A születés szépséges kínjai” c. híradása a kongresszusról.[32] Ennek az írásnak az az alapvető fogyatékossága, hogy szerzőinek tudományos irányzéka hibás volt; a szerzők ezt a kongresszust a megelőző MSZMP kongresszusokkal hasonlították össze, azok mértékével mérték, ahelyett, hogy eredményeit a reformköri mozgalom számtalanszor megfogalmazott céljaival és igényeivel és a valósággal vetették volna össze. Ennek következtében a beszámoló nem más, mint jószándékú és naiv apológia, amely - ugyanúgy, mint a kongresszus maga - a lényeges dolgok elhallgatásával, a lényegtelenek felnagyításával, a problémák elkenésével számolt be a győzedelmes kudarcról úgy, hogy a kakofóniából csak a diadalittas győztes öröm-óda hangjai hallatszottak ki. Így az MSZMP megszüntetésének mindenképpen pozitív deklarálása mellett az írásból nem szerezhettünk tudomást az új párt stratégiai célkitűzésének elhibázottságáról, az ehhez kapcsolódó elfogadott program jövőre vonatkozó célkitűzéseinek naiv utópizmusáról, amely teljesen alkalmatlan volt a válságban lévő ország társadalmi, politikai, gazdasági problémáinak a megoldására. Az írásból nem értesülhettünk a reformköri mozgalom autonómiájának végleges elvesztéséről, a mozgalom elnökségben való képviseletének méltatlan voltáról és az ide vezető útról, hogy csak a legfontosabb kifogásaimat soroljam fel.
Ennél kritikusabb hangon kellene jellemeznem a Rendszerváltók a baloldalon c. kötet kongresszussal kapcsolatos híradását, amelyben kongresszusi szereplése elévülhetetlen érdemeiért már-már virtuális bronz szobor állítódik Ágh Attilának, amelynek árnyéka teljesen eltakarja Kósa Ferenc, Gazsó Ferenc, Vitányi Iván alakját, de talán még a hű fegyvertársak, Géczi József és Vass Csaba figuráit is. Megnyugodnék, ha elhihetném, hogy Ágh Attila - és nem Kósa Ferenc, nem Gazsó Ferenc, nem Vitányi Iván - volt a Reformszövetség vezetése részéről a felelőse az elfogadhatatlan kompromisszumok megkötésének; de ha ez tényleg így volt, ezért Ágh Attila nem szobrot érdemel.
A Rendszerváltók a baloldalon c. kötet kongresszusról szóló részét eddigi szokásommal ellentétben nem elemzem, mert teljesen alkalmatlan egy tudományos igényű vizsgálatra.
* * *
E részben eddig arról beszéltem, hogy mi történt a kongresszuson és azon miként bukott el a reformköri mozgalom. E bukás azonban nem volt szükségszerű, nagyfokú realitása volt annak, hogy a kongresszuson a mozgalom minimális célját - a reformszocialista irányzat hegemóniáját kivívva elfoglalja a pártot - elérje. Tudom, hogy a történelemben végbemenő eseményeket nem lehet meg-nem-történtté tenni, de ez nem zárja ki annak vizsgálatát, hogy a kongresszuson meglévő reális lehetőségek másként alakításával milyen más végkifejlet következhetett volna be. (Ezt a történeti vizsgálódás elvi-módszertani mozzanataként is vállalom, hisz ha a történeti folyamatok alakulásában nem fogadnánk el az alternatívák létét, akkor a történelemfelfogásunk egy olyan mechanikus determinista felfogássá válna, amely semmiben sem különbözne a fatalizmustól és teljesen tagadná az emberi cselekvések aktív, történelemformáló szerepét.)
A bemutatott diadalmas kudarcnak ugyanis volt reális alternatívája. A Reformszövetség, az őt támogató kisebb platformokkal együtt küldöttei számát tekintve majdnem kétharmados többségbe került, olyan körülmények között, hogy a kongresszuson volt az a 15% is, amely az MSZMP-t nem akarta feloszlatni, ezért semmi helye nem volt már az MSZP kongresszusán; így eleve egy abszurd helyzet volt, hogy kb. e 150-200 főt nem távolították el a kongresszusról, melynek megtörténte esetén már maguk a reformköri küldöttek is a kongresszus többségét jelentették volna. Ezért, ha és amennyiben a Reformszövetség a radikálisabb szakítás útjára akart volna lépni, másként alakíthatta volna a kongresszus menetét.
A korabeli megnyilatkozások két alapvető okot emlegetnek, hogy a Reformszövetség miért volt kénytelen kompromisszumokat kötni és miért nem került sor a radikális szétválásra?
Egyik okként azt mondták, hogy a “négyek” nem követték volna a kiválni akarókat, és ez utóbbiak vezérek nélkül maradtak volna. Ebben a vélekedésben két hibás állítás is volt. Az első hibás állítás az, hogy a pártszakadást úgy értelmezi, hogy a reformerőknek kellett volna kiválni a pártból; de hát a többség (hisz a Reformszövetség a kongresszuson többséget képviselt) soha nem válik ki a pártból, ez a kisebbség dolga, vagy ha az nem akar kiválni, akkor a többség a kisebbséget kizárhatja. (Az MSZMP feloszlatását nyílt szavazással kellett volna eldönteni, és azt a 15%-ot, azokat, akik nem szavazták meg az MSZMP feloszlatását el kellett volna azonnal távolítani a kongresszusról.)
A másik hibás állítás, hogy pártszakadáskor a reformerők vezérek nélkül maradtak volna. Ebben a vélekedésben egy lehetséges és egy biztos hibás állítás van. Egyáltalán nem vagyok arról meggyőződve, hogy ha a Reformszövetség, mint többség megvalósítja a pártszakadást, kizárja a kisebbséget, hogy akkor a “négyek” otthagyják a szövetséget és szegény, vezérek nélkül marad. E politikusokban volt annyi érdek-felismerés, hogy nem követték volna el ezt a - számukra - hibás döntést. (Különben is már utaltam Pozsgay Imrének egy 1991-es nyilatkozatára, amelyben arról beszélt, hogy tévedtek, amikor különböző indokokkal ellene voltak a pártszakadásnak.) Továbbá, ha ezt a “négyek” mégis megtették volna - és ez a biztosan hibás állítása e vélekedésnek - a reformerők nem maradtak volna vezérek nélkül, saját soraikban megtalálták volna ezeket a vezéreket, akikkel valószínűleg jobban jártak volna, mint a “négyek”-kel. (Ennek igazolására majd még vissza fogok térni.)
A másik emlegetett ok, hogy a reformerők nem készültek fel a pártszakadásra. Ebben az állításban van egy adag igazság, de ha alaposabban megvizsgáljuk a problémát, akkor e megállapítás sommás vélekedésnek bizonyul; az igazság összetettebb és a mozgalom konkrét helyzetétől, egyes osztagaitól függően és az idő haladása során lényeges változáson ment keresztül. A probléma alakulása során a következő csomópontokat tudom megragadni:
Láttuk, hogy a Budapesti Reformkör április elején elfogadott platformjában párton belüli frakcióként határozta meg magát és javasolta a többi reformkörnek, hogy alakítsuk meg az MSZMP-n belül a reformszárnyat. Ezt az állásfoglalásunkat nem lehet másként értelmezni, mint a reformköri mozgalom autonómiájának a megteremtésére irányuló törekvésnek, amely lehetőség szerint kiinduló pontja lehetett volna egy új párt megteremtésének. A mozgalom nem sietett elfogadni javaslatunkat, sőt Szegeden azt vissza is utasította, de már Kecskeméten - a reformszárnnyá válás helyett -, majd még inkább a kongresszusi küldöttválasztási harcban célként tűztük ki a párt elfoglalását. Ez nem jelentett mást, mint azt, hogy a párt megnyerhető többségét meg akartuk nyerni a reformköri mozgalom célkitűzéseinek és ezen keresztül az MSZMP-n belül a reformköri mozgalmat többségivé akartuk változtatni. A többségivé válásért való harcban a mozgalom különböző osztagai különböző mértékig teremtették meg a maguk autonómiáját, ebben a folyamatban a Budapesti Reformkör kétségtelenül elöl járt, de a mozgalom egészéről el lehetett mondani (különösen a Grósz Károly irányította reformkommunista centrummal szemben), hogy autonómiáját kivívta. Ebben az időszakban nyomatékosan hangsúlyoztuk, ha a párt elfoglalása nem sikerül, akkor egy rossz kompromisszum helyett inkább a pártból való kiválást választjuk.
Látnunk kell, hogy a mozgalom egészét illetően ez az autonómia eléggé ingatag volt; ezt a helyzetet kezdettől fogva az a tény is nyilvánvalóvá tette, hogy a mozgalom képtelen volt elfogadni közös platformját. Autonómiánk szilárdságát tovább erodálta, a KB június 23-24-i ülésén született kompromisszum, amelynek végül is az lett a következménye, hogy a mozgalom reformszocialista többségi szárnya alárendelődött a pártvezetés reformereinek, és ahelyett, hogy továbbra is a párt elfoglalása maradt volna a mozgalom célja, ez a többség elfogadván Nyers Rezső törekvéseit a párt egybentartására, elfogadta Nyers tézisét, hogy a pártnak az áramlatok szövetségévé kell válni. Az Országos Koordinációs Tanács szeptember 23-i ülésén ezt állásfoglalásként ki is mondta, de azzal a megszorítással, hogy az új párt vezetésének “reform-homogén”-nek kell lennie.
Az a tény, hogy a reformszocialista többség az MSZMP mozgalom által való elfoglalása cél helyett elfogadta, hogy a párt áramlatok szövetsége lesz, volt az a fordulópont, amely a későbbi rossz kompromisszumok elvi alapjává vált. A mozgalom közös platformjának a hiánya eredményezte azt, hogy egy ilyen lényeges kérdésben, ami egy stratégiaváltással ért fel, az Országos Koordinációs Tanács magára vette a döntés felelősségét, amelyből azután a rossz kompromisszumok sora következett, elég ha csak arra utalok, hogy a Reformszövetség megalakulásával az OKT a vezetést is kiadta kezéből. A kompromisszumok sorában még volt egy hátrálási lehetőség, nevezetesen az, hogy az új párt vezetése nem lett “reform-homogén”, továbbá ez még kiegészült azzal, hogy a reformköri mozgalom képviselete megszégyenítően méltánytalan volt. Ide vezettek azok a kompromisszumok, amelyek abból származtak, hogy a Reformszövetség vezetése (Keserű Imre kivételével) és az OKT meghatározó többsége elfogadta, hogy az új párt a platformok szövetségeként alakuljon meg. Ez az elhatározás nem adott helyt semmiféle olyan pártszakadásnak, amely a reformerők kiválását eredményezhette volna, de erre a reformszövetségi többség miatt különben sem lett volna szükség, csak az MSZMP-t megtartani akaró kisebbséget el kellett volna távolítani a kongresszusról, és döntő fölényünk tudatában el kellett volna utasítani azt, hogy az új párt az áramlatok szövetségeként jöjjön létre. (Aki ezzel nem értett volna egyet, az elhagyhatta volna a pártot.)
Az itt elmondottak eredményezték azt, hogy amikor a reformköri mozgalom meghirdetett célját, azt hogy belülről foglalja el a pártot elérte (hisz mi mást jelentett volna, hogy a Reformszövetség közel kétharmados támogatottsággal rendelkezett a kongresszuson), akkor a mozgalom képviselői nem tudták, vagy nem akarták levonni ebből a helyzetből fakadó következtetéseket: nem deklarálták a párt elfoglalását, és nem hozták létre a mozgalom törekvéseit, értékeit egyértelműen kifejező új pártot, a mozgalom dominálta vezetéssel.
Nyilván ez az új párt a reformköri mozgalom reformszocialista irányzatának törekvéseit képviselte volna; a 10-12 fős elnökségben meghatározó szerepet tölthettek volna be a mozgalom olyan képviselői, mint Kerényi György, Keserű Imre, Lovászi József, Szabó Zoltán, Szántó György; ez a névsor egészülhetett volna ki a Reformszövetség által delegált olyan képviselőkkel, mint Vitányi Iván, Kósa Ferenc, Gazsó Ferenc, továbbá a volt MSZMP reformer vezetőiből azokkal, akik ezt a helyzetet elfogadják. Ez azt eredményezhette volna, hogy a mozgalom méltón önmaga születéséhez és addigi történetéhez a békés átmenetnek jelentős politikai tényezőjévé válik, mert az ily módon létrejött párt már a rendszerváltozás befejezése előtt elindulhatott volna a szociáldemokrata párttá válás útján; ez a jövőt illetően a baloldal helyzetét jóval kedvezőbben befolyásolhatta volna, mindenekelőtt az utódpártiság kompromittáló megbélyegzését zárta volna ki.
Visszatérve a “négyekhez”: nem lett volna szabad engedni, hogy alkudozásaik tárgyává váljunk; többségünk tudatában nekünk kellett volna a feltételeket diktálnunk. Nem igaz az, hogy e “vezérek” nélkül nem lehetett volna az új pártot megalakítani: Németh Miklós még 1989 decemberében, Nyers Rezső 1990 májusában, Pozsgay Imre 1990 novemberében - különböző okok miatt - kikerültek az MSZP vezetéséből és nem dőlt össze a világ. Horn Gyula pedig - aki csak a kongresszus idején vált a “négyek” tagjává - a következő kongresszuson Vitányi Ivánnal versenyzett a párt elnöki posztjáért. Ha Vitányi Iván 1990 májusában alkalmas volt e szerepre, akkor néhány hónappal előbb, az MSZP első kongresszusán, a Reformszövetség jelöltjeként miért nem válhatott volna az új párt elnökévé?!
* * *
A Budapesti Reformkör törekvései szempontjából a fentiekben felvázolt reális alternatíva a reformköri mozgalomnak csak a minimális programját jelentette. Mégis történelmi jelentőségű lett volna a megvalósulása, mert az megakadályozta volna, hogy az új párt konglomerátum-jellegű pártként jöjjön létre, és ez nagymértékben elősegítette volna, hogy az MSZP a közeljövőben szociáldemokrata párttá váljon. A maximális program megvalósításának - egy rendszerváltást elfogadó szociáldemokrata típusú párt létrehozásának - ugyanis e kongresszuson nem volt meg a realitása.
Ennek ellenére jó lenne eljátszani azzal a gondolattal, hogy - miután kiderült a kongresszus kudarca - a reformköri mozgalom radikális kisebbségének az új pártból való kiszakadásával és a Lengyel László által az előzőekben idézett politikai erőkkel és lehetséges vezetőikkel létrehozott szociáldemokrata pártnak mi lett volna a sorsa? Ez a gondolat-kísérlet azonban kétségtelenül nemcsak az elvont hipotézisek világába, hanem a futurológia világába tartozó eszmefuttatás lenne, azzal együtt is, hogy erre is történt egy bátortalan kísérlet a Nagykanizsán, 1989. november 11-én megtartott tanácskozáson; e tanácskozás mutatta, hogy nem teljesen légből kapott ez a felvetett gondolatom sem.
* * *
Visszatérve a valósághoz, a Budapesti Reformkör mindennapjaihoz, a Kör “kemény magja” (kb. 20-25 fő) a kongresszus ideje alatt az általunk működtetett kongresszusi klubban töltötte idejének nagyobbik részét. A klubban egyrészt közvetlen rádió-kapcsolásos közvetítést hallhattunk a kongresszuson történtekről, másrészt videokazettás tudósítást láthattunk a két órával korábbi eseményekről. Október 6.-án, késő este találkoztunk a klubban küldötteink egy részével, akik bizonyos fenntartással bizakodóak voltak.
A későbbiek során nagy vitákkal és mind nagyobb elégedetlenséggel kísértük figyelemmel az események menetét. A kongresszus befejezése után néhány nappal, október 11-én, a Budapesti Reformkör szerdai összejövetelén, a kongresszus értékelése volt a napirendi téma. A Kör tagsága rendkívül vegyes, ellentmondásos érzésekkel és véleményekkel reagált a történtekre: nagy zavar és bizonytalanság érzése lett úrrá rajtunk; a Kör tagságában kiéleződtek az ellentétek, közös állásfoglalást nem tudtunk hozni.
A “kemény mag” akkori véleményéről ismét Szenes Imre reformkommunista társunk naplójából tudok idézni:
“Bár az ultra-reformkommunisták, akikkel együtt képviseltem a platformszabadság elismerésének a fontosságát az MSZMP-ben - most nem tartották eléggé élesnek az elhatárolódást azoktól, akik ugyan szintén kívánták az új párt létrehozását, de bizonyos kérdésekben másként vélekedtek, mint az ultrareformerek. Csakhogy némileg olyan vonatkozásban is “másként”, hogy azt mondták róluk: ők afféle “antisztalinista sztálinisták” (...)
A reformkörben elítéltük a túlzó, ultraradikálisok bírálatát az új párt megalakulási módjával kapcsolatban.”[33]
Nagy kár, hogy Szenes Imre naplója nem szól részletesen az október 11-i vitáról; jelzőiből - hogy mi, ultraradikális, ultrareformer, sőt antisztálinista sztálinisták voltunk - sejthető, hogy az MSZP megalakulásának módját, a kongresszust magát is, mi rendkívül kemény kritikával illethettük.
* * *
Ezzel a kritikus magatartásunkkal egy rövid ideig az ár ellen úsztunk: a közvélemény bizakodóan és támogatólag viszonyult az MSZP-hez; a Magyar Közvéleménykutató Intézet vizsgálata, amelyet a kongresszus előtt és után végzett, mutatja ezt:[34]
Az MSZP az állampolgárok nagyobb részének a bizalmát élvezte a megalakulását követő napokban, mint az MSZMP a kongresszust megelőzően. Az MSZMP-re egy esetleges választáson a megkérdezettek 19%-a szavazott volna, míg az MSZP-re 26%. Az MSZP iránti megnövekedett bizalmat az is jelezte, hogy róla feltételezték leginkább - két és félszer annyian, mint az MDF-ről -, hogy az ország egészének az érdekeit képviseli. Ezekben a javuló eredményekben a társadalom várakozásai és reményei öltöttek testet, amelyeket az MSZP-nek tetteivel, megváltozott politikájával kellett volna visszaigazolni.
Ez azonban nem sikerült, mert hamarosan kiderült, hogy a kongresszuson megválasztott elnökség milyen rossz kompromisszum volt. Ez az elnökség ugyanis hamarosan bizonyította amatőr mivoltát és a párt irányítására való teljes alkalmatlanságát:
- a “négyek” nem működtek együtt, sőt a széthúzás jellemezte viszonyukat: Nyers Rezső tétlenné, passzívvá vált; Németh Miklós és Horn Gyula, az MSZP-től függetlenné vált kormány ügyeivel foglalkoztak; Pozsgay Imrét elnökválasztásával kapcsolatos teendői kötötték le;
- az elnökség egyrészt nem csinálta azt, amit a parancsoló helyzet (és a párttagság többsége) elvárt volna tőle, pl. a munkahelyekről való kivonulást; másrészt, amit csinált, azt is lassan, határozatlanul tette, pl. a pártvagyonnal való elszámolást; így nem is tudta e tevékenységének pozitív hatását a tömegtájékoztatásban kamatoztatni;
- mivel a pártnak nem volt a történelmi szükségszerűséget tudomásul vevő programja, ezért nemcsak a kongresszus nem foglalkozott a magyar társadalom politikai, gazdasági válságának problémáival (infláció megfékezése, szerkezetátalakítás politikai feltételeinek előkészítése, tulajdonreform, a munkanélküliség kezelésére való felkészülés, önkormányzati reform, agrárkérdés, szociálpolitika stb.), hanem az MSZP elnöksége sem;
- végig tisztázatlan volt az MSZP és a független kormány viszonya;
- a megfelelő program hiányában az elnökség sodortatta magát az események által; kezdeményezés helyett nagyrészt az ellenzék nyomására cselekedett, így volt ez pl. a szovjet csapatkivonási tárgyalásokkal kapcsolatban is stb. stb.
Ezzel a véleményünkkel nem voltunk egyedül. Bihari Mihály az MSZP megszületéséről szóló tanulmányának befejező sorai- “Az igazi ellenfelek az MSZP-n belül vannak. Velük nem, csak nélkülük lehet megújulni.”[35] - lényegre tapintóan fejezték ki az új párt eredendő szervi fogyatékosságát, tevékenységébe születésekor beprogramozott kudarcának alapvető okát.
Ezek egyértelműen bizonyították, hogy - az OKT hibát-hibára halmozó tevékenysége után - a Reformszövetség vezetése sem állt a feladata magaslatán. A Reformszövetség első megbeszélését a kongresszus után október 21-én tartotta, melynek feladata az október 28-ra tervezett reformszövetségi tanácskozás előkészítése volt.[36]
Az október 28-i tanácskozás megvitatta a Reformszövetség kongresszusi tevékenységét; elhatározta, hogy az MSZP-n belüli platformként folytatja tevékenységét és megválasztotta az új Koordinációs Tanácsot. E tanácsban sem képviselte senki a Budapesti Reformkört; vezetője Kósa Ferenc maradt, tagjai: Antal Kis Béla, Géczi József, Kerényi György, Vass Csaba és Vitányi Iván voltak.
A Reformszövetség új Koordinációs Tanácsa is folytatta a reformköri mozgalom reformszocialista irányzatának hibás stratégiáját, november első felében egy Felhívás tervezetén dolgozott, amely e hibás stratégiára támaszkodva számtalan messianisztikus célkitűzést fogalmazott meg; e Felhívásban - többek között - olvasható:
“Szocialista demokráciát akarunk; arra törekszünk, hogy a nép hatalma osztálykorlátok, gazdasági, politikai, vagy nemzeti előjogok nélkül, az egész társadalom minden rétegére és polgárára vonatkozó esélyegyenlőség alapján valósulhasson meg. (...)
Tiltakozunk az ellen, hogy Magyarország a nemzetközi tőke gyarmatává süllyedjen. Küzdünk a nemzeti vagyon kiárusítása és felelőtlen elherdálása ellen. Csak olyan külföldi tőke bevonását tartjuk kívánatosnak, amelyik nem sérti országunk gazdasági, politikai és kulturális szuverenitását.” E Felhívást nyomdai módon előállított szórólapként terjesztették és a Népszabadság is tájékoztatott róla.[37]
A Népi Demokratikus platform is folytatta előzőleg meghirdetett irányvonalát, amely a reformszövetségi törekvéseknél is antikapitalistább volt; ezért az MSZP - amely e két platform szövetségén alapult - egy élesen antikapitalista, harmadikutas demokratikus szocializmus megvalósítását tűzte zászlajára.
Ezek után az MSZP ezzel a politikájával nem tudta bizonyítani, hogy radikálisan szakított a múlttal, szakított elődpártjai örökségével, és hogy tevékenységével képes az országot a válságból kivezetni. Az MSZP-nek a rendszerváltást elfogadó és annak megvalósításában tevékenyen résztvevő új stratégiájával és ennek megfelelő politikájával kellett volna az iránta előlegezett szimpátiát megszolgálni; az MSZP vezetése azonban nem tudott felnőni e történelmi szükségszerűség belátásához és elfogadásához. Ezek voltak a legalapvetőbb okai annak, hogy a magyar társadalom a kezdeti szimpátia után mindinkább elfordult a párttól, hisz az elhibázott politikájával nem tudta szolgálni a társadalom elvárásait, megelőlegezett bizalmát.
A Szabad Demokraták Szövetségének a “négyigenes” népszavazás jogos kezdeményezésével, majd az ennek során létrejövő politikai harcban nem volt nehéz az MSZP tevékenységében utódpártiságát kimutatni, és ennek tényeivel igazolni, hogy a rendszerváltás - amely nélkül az ország nem képes a válságból kijutni - csak az MSZP politikája ellenében valósulhat meg.
A Szabad Demokraták Szövetségének ez a politikája - azzal együtt is, hogy antikommunista túlzásai csak rövidtávú érdekeit szolgálta és a jövőt illetően a haladás érdekei ellen volt - az MSZP megítélésében és elmarasztalásában a haza és haladás érdekében való, igaz és helyes politika volt, amelynek sikere előre vetítette az MSZP kudarcát az elkövetkező választáson.
Mindezek után az MSZP megérdemelte az 1990-es tavaszi választáson elszenvedett vereségét, amely szükségszerűen következett mindabból, amelyet az eddigiekben elmondtam. Az MSZP-nek szüksége is volt erre a kudarcra, hogy őszintén szembe tudjon nézni helyzetével, politikai stratégiája tarthatatlanságával és hogy el tudjon indulni a szociáldemokrata párttá válás irányába.
III. Kiút az MSZP válságából: a szociáldemokrácia
Az eddigiek során a reformköri mozgalom kisebbségi irányzatát - benne a Budapesti Reformkört - azért neveztem szociáldemokrata irányzatnak, annak ellenére, hogy ezt a megnevezést mi magunkra nem alkalmaztuk, mert ez az irányzat törekvéseiben mindinkább egy olyan rendszerváltást előlegzett meg, amely békés átmenetet jelentett a parlamentáris demokráciához, amelyben a magántulajdon dominanciáján alapuló szociális piacgazdaság megteremtése volt a cél és amelyben majd - a gazdaság modernizációja és ennek eredményeként létrejövő hatékonysága következtében - a távoli jövőben tűzhetjük ki társadalmi programként a demokratikus szocializmus megvalósítását. Erről a demokratikus szocializmusról - mivel ez oly távolinak tűnt - mi alig néhány alkalommal ejtettünk csak néhány szót.
A fentebb előadott törekvésekkel és célkitűzésekkel rendelkező baloldali csoportosulás - bárhogy nevezzük is - a lényegét tekintve szociáldemokrata jellegű csoportosulás. A Budapesti Reformkör domináns irányzata egy ilyen pártért munkálkodott és ezért a magyarországi rendszerváltás folyamatában elfogadta a polgári társadalmat.
A szociáldemokráciához való viszonyulásnak ez a közvetett jellege azonban nem jelentette, hogy bizonyos esetekben közvetlenül ne hivatkoztunk volna rá, illetve ne kapcsolódtunk volna a szociáldemokráciához, egyrészt úgy, hogy kijelentettük: törekvéseit elfogadjuk, nézeteivel egyetértünk, másrészt úgy, hogy a létrehozandó pártot szociáldemokrata pártnak szándékoztuk létrehozni. Az alábbiakban e közvetlen kapcsolódás tényeit szándékozom bemutatni.
* * *
Körünkből 1989 nyarán többen kerestük a személyes kapcsolatot az újjáalakult Szociáldemokrata Párt egyes képviselőivel; így örültünk annak, hogy a pártban lévő történelmi- és megújulás platform keretében július végén Révész T. Mihály körül létrejött egy új csoportosulás, amely szociáldemokrata centrumként határozta meg magát és a másik két platformmal ellentétben nem volt antikommunista. Ez a csoportosulás egy szociáldemokrata műhelyként nemcsak a párton belül vállalta a szociáldemokrata eszmei áramlatok és törekvések koordinálását, hanem hajlandó volt nyitni más baloldali törekvések irányába is. Ez a műhely a nyár folyamán rendezett néhány összejövetelt, melyeken az akkori Gorkij-fasor egyik szakszervezeti székházában magam is részt vettem; ez lehetővé tette, hogy felvegyük a kontaktust e csoportosulás képviselőivel, én pl. G. Márkus Györggyel vettem fel a kapcsolatot.
E szociáldemokrata centrum szeptember közepén egy szándéknyilatkozatot tett közzé[38], amelyet a Budapesti Reformkör 1989. szeptember 20-i ülésén vitattunk meg, e nyilatkozatra való előre elkészített reagálásunkkal együtt. Ülésünkön üdvözöltük a szociáldemokrata centrum felhívását, kifejeztük az abban foglaltakkal való egyetértésünket és javasoltuk az egymással való kapcsolat felvételt. Azért fontos itt az egyetértésünket hangsúlyozni, mert a Nyilatkozat egyértelműen leszögezte, hogy: “a rendszerváltozást akarják, és nem csupán az adott rendszert többé vagy kevésbé módosító modellváltást,” továbbá azt is kijelentették, hogy “(...) a kommunista-szociáldemokrata értékek egységbe foglalását igen könnyű cáfolni: a kommunista “marxizmus-leninizmus” igazi alternatívája csak a szociáldemokrácia.”[39]
A szándéknyilatkozat közzététele után a Kör szervező bizottsága megbízta Sóskuti Márta szóvivőt - a Szociáldemokrata Párt egykori tagját -, hogy készítsen egy személyes hangú választervezetet a szociáldemokrata centrum felhívására; ez el is készült, amelyet a szeptember 20-i ülésünkön el is fogadtunk. A vita során azonban kiderült, hogy többünket nem elégített ki ez a válasz, ezért az ülés engem bízott meg, hogy egy elvibb jellegű anyagot készítsek, amely a Kör állásfoglalásaként jelenjen meg. Az alábbiakban a megjelenés sorrendjében közlöm mindkét válaszunkat, azzal a megjegyzéssel, hogy mindkettő még a kongresszus előtt született és olyan reményeket előlegeztek meg, amelyek azután nem következtek be.
“Reformköri válasz Az MSZDP szociáldemokrata centrum szándéknyilatkozatára
Ha a XX. század történetében a bolsevizmus vargabetű, és mint formáció a “szocializmus” zsákutca, akkor a fő vonulathoz való visszatérés nem más, mint a szocialista mozgalom egysége irányába tett lépés. Ez az egység ma a felismerés szintjén Magyarországon már létrejött, többek között az MSZMP-n belüli reformplatformokkal. Az egység természetesen eszmei, és a mozgalom mindkét oldalán hangsúlykülönbségeket tartalmaz.
A hangsúlykülönbség főként vagy részben a közelmúlthoz való viszonyban jelentkezik.
Mi azt mondjuk: az objektív tényeket, a történelmet - még ha az hamis eszmék jegyében fogant is - nem lehet zárójelbe tenni. A negyven évet nem lehet negligálni, átugrani. El lehet, és fő vonalaiban el is kell utasítanunk, de úgy tenni, mintha nem volna: hiba.
Egy nagy, százéves múlttal, tévedésekkel és vargabetűvel tarkított mozgalom helyét kell kiküzdenünk a magyar progresszió soraiban. A szocialista gondolat helye és jövője Magyarországon nem más, mint hazánk jövője Európában.
A szocialista gondolat hordozóit az elmúlt évtizedekben megszégyenítették, elhallgattatták, később - a slampos diktatúrában - eltűrték, sőt kényszerűen, levezetésként résnyi ajtót nyitottak számukra. És a szocialista gondolat életben maradt. Erős gyökerei, külhoni virágzása és új hajtásai éltették. Élt az egyetlen párton belül is, hiszen sok ezren éppen azért tömörültek ide, mert e párt - megtévesztően - a szocialista eszmék egyetlen örökösének nevezte magát.
Párttagok tízezrei inkább nem hittek a szemüknek, mintsem eszméik szétfoszlását kelljen elismerniük. Hordozták magukban családi örökségként, gyermekkori emlékként vagy intellektuális élményként a szocialista mozgalom értékeit: az önzetlen tenni akarást, a szociális gondolkodást a szerénységet, az egyenes beszédet. Nem véletlen, hogy a kizárt párttagok, a rossz szemmel nézett párttagok, a “rendhagyó” párttagok egy része a szociáldemokrata örökségen nőtt fel.
Nem véletlen, hogy a reformszárny, a reformkörök tagsága részben a szociáldemokráciából jött vagy eszmeileg afelé tájékozódó MSZMP tagokból áll. Nem véletlen, hogy még létező pártjuk egészséges magja igazi szocialista pártban kíván működni. Az újjáalakult MSZDP érthető önvédelemből és a negyven év alatt jócskán kifejlődő kizárólagosság-tudatból elreteszelte a közeledés útját előttük. Előttünk.
Másfelől “ezen az oldalon” nem akarták, akartuk, akarjuk az 1948-as földindulás tükörreflexét eljátszani.
Ma, a homogenizálás és egyetlenítés korszaka után, a szocialista mozgalom egységét nem okvetlenül a szervezeti egységnek kell demonstrálnia.
Ma a szocialista gondolat több párt és szellemi műhely háza táján fellelhető. Sorainkban is.
A szocialista, szociáldemokrata szellemiségű pártok strukturáltságára nem eszmei-politikai okokból van szüksége a baloldaliságnak, hanem pszichikai szükségletből. A pártelnyelés sokkját még sokáig nem lehet - nem is szabad - elfelejteni. Többé senki sem kíván másodrendű párttag lenni saját pártjában.
De hisszük: akar egyenrangú partnerként, időnkénti szövetségben munkálkodni a hasonló gondolkodású más pártbeliekkel. Az MSZDP egyik markáns ága észrevette ezt, s most “oly sok viszály után” az első kéznyújtást éppen tőlük kapta az MSZMP reformköri mozgalma. Köszönjük, elfogadjuk.
Sóskuti Márta budapesti reformköri szóvivő”[40]

A Budapesti Reformkör állásfoglalása a következő volt:
“Az MSZMP Budapesti Reformköre a szociáldemokrata centrum felhívásáról
Az MSZMP Budapesti Reformköre 1989. szeptember 20-i ülésén megismerkedve az MSZDP szociáldemokrata centrum szándéknyilatkozatával azt melegen üdvözli és kifejezi azon meggyőződését, hogy benne a baloldali-szocialista gondolat és politikai szándék jelentős megfogalmazásáról van szó, amelyet a maga részéről őszintén támogat.
A Budapesti Reformkör úgy látja, hogy a szándéknyilatkozatban foglaltak döntő többségével egyetért; a benne foglaltak lényegében megegyeznek platformunkban megfogalmazott célkitűzéseinkkel. Egyetértésünket külön is hangsúlyozni kívánjuk az alábbi kérdésekben:
a/ a diktatórikus hatalomgyakorlás és ennek átmentési kísérletének az elutasításában; a békés átmenet szükségességében, melynek megvitatására és a megállapodások megkötésére Nemzeti Kerekasztalt kell összehívni;
b/ annak elismerésében, hogy a “létező szocializmus” semmilyen értelemben nem volt szocializmus s ezért rendszerváltás szükséges, melynek lényegi tartalma az emberi jogok biztosítása, a többpártrendszeren alapuló parlamentáris jogállamiság megteremtése, továbbá a vegyes tulajdonon alapuló piacgazdaság kialakulási feltételeinek a létrehozása;
c/ az államilag garantált újraelosztó szociálpolitikában.
Külön is üdvözöljük a szociáldemokrata centrum azon szándékait és törekvését, hogy küldetésüknek tartják a demokratikus baloldali erők egységének a megteremtését: mi ehhez - folytatván az MSZMP szociáldemokráciához való megújított viszonyának jó hagyományait - szövetségesül kívánunk csatlakozni. Egyúttal felhívjuk az országban tevékenykedő reformköröket és reform-alapszervezeteket, hogy helyi szinten ők is mindent tegyenek meg e szövetség megteremtésére.
A baloldali erők szövetségére annál is inkább szükség van, mert - ahogy a szándéknyilatkozat is jelzi - az országban “jobboldali eltolódás veszélye” áll fenn, mellyel szemben a megújult szocialista erők csak népfrontos egységben tudnak sikerre vezető baloldali alternatívát állítani.
Az MSZMP radikális megújítására létrejött reformköri mozgalom a továbbiakban is mindent megtesz, hogy az MSZMP alkalmassá és elfogadhatóvá váljon egy ilyen baloldali koalíció számára, és abban tevékenyen szolgálja a magyar nép ügyét.
A fentiek érdekében javasoljuk, hogy a Budapesti Reformkör és a szociáldemokrata centrum vegye fel egymással a kapcsolatot, rendszeresen konzultáljon a kölcsönös érdeklődésre számot tartó kérdésekben, fogjon hozzá az akcióegység kialakításához a közösen elfogadott politikai célok és feladatok megvalósítása érdekében.
Az MSZMP Budapesti Reformköre e gondolatok kinyilvánításával fogadja a szociáldemokrata centrum felhívását és reméli, hogy javaslatai elfogadásra találnak.
Budapest, 1989. szeptember 20.
Az MSZMP Budapesti Reformköre”[41]

A kapcsolatépítés ezután elkezdődött, ennek egyik első megnyilvánulása volt, hogy 1989. október 13-án többen részt vettünk a nyugatnémet szociáldemokrata vezető, Hans Joachim Vogel Gellért Szálló-beli előadásán. A folytatás azonban nem terebélyesedett ki, nem a mi hibánkból; az MSZDP-n belüli harcok nem kedveztek az egymásra találásnak.
* * *
A kongresszus után az elégedetlenség egyre nőtt a reformköri mozgalomban. Ez késztette a Nagykanizsai Reformkör képviselőit, hogy 1989. november 11-re összehívják Nagykanizsára a reformkörök képviselőinek III. országos találkozóját.
Meghívó levelükben a találkozó szükségességét a következőkkel indokolták:
“A kongresszuson az MSZMP világosan és egyértelműen nem vált szét irányzatai és áramlatai mentén, nem hozott létre a benne feszülő politikai ellentétek megtestesüléseként több új politikai pártot. Így ezek az egymást kizáró, de egymás útját lépten-nyomon keresztező áramlatok, jelenleg is benne feszülnek. A fentiek miatt a reformkörök az országban sok helyen elvesztették önazonosságukat.”[42] A meghívó felvetette, hogy meg kell vitatni: az MSZP tagjaként, független reformköri mozgalomként, vagy “új radikális szocialista párt létrehozásával” kívánunk-e a jövőben tevékenykedni?
Nem kívánom a tanácskozás eseményeit részletesen bemutatni. A helyszínen hamarosan kiderült, hogy a közel kétszáz reformköri küldöttből azok vannak többségben, akik - a kongresszusi kompromisszumokkal együtt is - az MSZP belül kívánnak politizálni, és nem akarnak új szocialista pártot alapítani. A reformköri mozgalom reformszocialista többségétől - ahogy az eddigiek is mutatták - nem volt várható, hogy a kiválás útjára lépnek.
Néhányan - Szabó Zoltán, Vitányi Iván és én - meg akartuk haladni ezt a patthelyzetnek mutatkozó szembenállást, és azt javasoltuk, hogy a reformköri mozgalom tűzze ki jövőbeni alapvető feladatának az MSZP szociáldemokratizálását. A találkozó küldötteinek döntő többsége nem reagált támogatólag javaslatunkra; nem értették meg, hogy az adott helyzetben ez a szembenálló álláspontok értelmes kompromisszuma, amely meghaladhatná a valóban elfogadhatatlan kongresszusi kompromisszumokat.
A Népszabadság a következőképpen tudósított javaslatunkkal kapcsolatban:
“Több javaslat született viszont, amelyek között szerepelt az MSZP “szociáldemokratizálása”, vagy éppen szociáldemokrata tagozat létrehozása. Erre ellenérvként hangzott el, hogy az MSZP-t nem vállalók számára nyitva van az út a Ruttner-féle Független Szociáldemokrata Pártba. (Ruttner György egyébként üdvözlő táviratot küldött a tanácskozás résztvevőinek.)”[43]
A találkozó hitet tett a reformköri mozgalom egybentartása mellett; 1989. december közepére Székesfehérváron egy újabb találkozó megtartását terveztük. Ez a találkozó azonban már nem jött létre; így az mondható, hogy a reformköri mozgalom, mint mozgalom, a nagykanizsai tanácskozás után megszűnt létezni.
* * *
Egyes reformkörök azonban még egy ideig vegetáltak. A Budapesti Reformkör is rendezett még néhány összejövetelt. Így 1989. november 15-én G. Márkus György volt a vendégünk és előadást tartott a magyar szociáldemokráciáról, akkori helyzetéről. Egy hét múlva, november 22-én Tömpe István pénzügyminiszter helyettes és Mocsári József szakértő voltak nálunk és a tulajdonreformról tartottak előadást.[44] Ez volt az utolsó ülésünk, amelyet tudok dokumentálni; tizenegy nappal éltük túl Nagykanizsát.
E két ülés is mutatja, hogy milyen irányban igyekeztünk tájékozódni, hogy milyen kérdéseket tartottunk fontosnak megvitatni; állásfoglalásokat már nem hoztunk, nem akartuk - s lehet, hogy ez hiba volt - az MSZP-t nyilvánosan bírálni.
A Budapesti Reformkör ugyan csendben megszűnt, de volt tagjainak jelentős része belevetette magát az MSZP szervezésébe, illetve egyesek a párt új stratégiájának, a párt szociáldemokratizálása kérdésének a kidolgozásával, és a szociáldemokráciával való szövetség kiépítésével kezdtek el foglalkozni.
Szántó György, majd Szabó Zoltán az MSZP budapesti intéző bizottságában tevékenykedett; Benkő Judit, az I. kerületben; Balázsikné, Pál Eda, a II. kerületben; Somos Iván, a VII. kerületben; Molnár Károly, a VIII. kerületben; Sóskuti Márta, a IX. kerületben; Monostori Ildikó, a XI. kerületben; Hazai István, Gállos János, a XIII. kerületben; Hőrich Ferenc, a XIV. kerületben; Mózes Ferenc, a XVIII. kerületben; Burány Sándor, a XIX. kerületben szervezte az MSZP-t[45]
* * *
Az MSZP-n belül a Reformszövetség platformként tovább tevékenykedett, folytatva a reformköri mozgalom reformszocialista irányzatának zsákutcába vezető útját. A párt többi irányzatának ennél is hibásabb posztkommunista politikája szükségszerűen vezetett el a választási vereséghez.
Nem feladatom, hogy a Reformszövetség és a többi platform kudarchoz vezető útját bemutassam. A vereség utáni kijózanodás első lépéseire kívánok még csak utalni, melyek - anélkül, hogy ezt az MSZP-belül bárki őszintén elismerte volna - igazságot szolgáltattak a Budapesti Reformkör domináns irányzatának, hisz mind a Reformszövetség, mind az MSZP vezetése kénytelen volt rádöbbenni, hogy a párt politikájában stratégiai irányváltásra van szükség: el kell fogadni a rendszerváltozást, a pártot szociáldemokratizálni kell és e jellegnek megfelelő politikát kell folytatni. Ennek belátása azonban nem volt könnyű, nem ment egyik napról a másikra, sőt ellentmondásokkal vargabetűkkel folyt-folyik ez a folyamat, amelynek csak az indulásáról akarok röviden szólni.
Az MSZP 1990-es májusi, második kongresszusa előkészületei során a Reformszövetség április 21-én országos tanácskozást rendezett a hogyan tovább kérdéseinek a megvitatására. Meghívó levelükben azt írták, hogy:
“Körvonalazódnak azok az elképzelések, melyek eddigi platformunknak lehetséges alternatívákat jelenthetnek. (...)
- egyértelműen szocialista-szociáldemokrata platformot és pártot!
- ennek megfelelő programot, személyi változásokat a pártvezetésben (...).”[46]
A tanácskozás előkészítése során, majd a meghívó levélben is előzetes anyagok elkészítésére kérték fel a tanácskozáson részt venni szándékozókat, jelezték, hogy ezeket az anyagokat sokszorosítani fogják és “háttéranyagként” az országos fórumon majd kiosztják. Én is elkészítettem a magam javaslatát, amely a következőket tartalmazta:
“A történelmi helyzet és az MSZP szociáldemokratizálása (Tézisek)
I. A történelmi helyzet
A leninizmus kudarca, a “valóságos szocializmus” világtörténeti zsákutcája a reformkommunizmus tarthatatlanságát is jelenti.
Ebből a belátásból szükségszerűen két alapvetően fontos következtetés adódik:
a/ A lehető legradikálisabban meg kell tagadni ezt a múltat; ennek során nincs helye a méricskélésnek, hogy azért “voltak eredmények is” stb.
A kelet-európai forradalmak és a magyar választás fényében különösen világossá válik a reformköri mozgalom történeti érdeme, az, hogy kiharcolta a XIV. kongresszust, hogy szakított az MSZMP elméleti, politikai és szervezeti alapjával, létrehozván az MSZP-t, mert e nélkül az MSZMP - mint választási eredménye mutatja - magával rántotta volna az egész pártot; továbbá azt is el kell ismerni, hogy ha ez a szakítás radikálisabb lett volna, és ezt őszintébben és határozottabban vállalta volna az egész párt és vezetése (lásd pl. a munkásőrség, a munkahelyi szervezetek, a vagyoni elszámolás stb. kérdéseit), akkor az MSZP jobb választási eredményt ért volna el.
b/ A fent írottakkal őszintén szembe kell nézni, s el kell jutni annak a belátásához, hogy az MSZP-nek új orientációra van szüksége, s ez nem lehet más, mint a szociáldemokrácia; ennek érdekében az MSZP-t szociáldemokratizálni kell, illetve egy pártközi szociáldemokrata tömörülést - mintegy a jövendő, egységes szociáldemokrata párt csíráját - kell kezdeményezni.
Ennek az új orientációnak fokozatosan meg kell teremteni az elméleti, politikai és szervezeti alapjait és ezek érvényesülésének feltételeit; a következő MSZP kongresszusnak ezeket a kérdéseket kell középpontba állítania.

II. Az MSZP szociáldemokratizálása
Mivel a két munkáspárt egyesülése során a szociáldemokrácia “elnyelése” történelmi tévedés, a végrehajtás módja a magyar bolsevizmus bűne volt, ezért az MSZP szociáldemokratizálása, még inkább a pártközi szociáldemokrata tömörülésből az egységes szociáldemokrata párt létrehozása, csak lépésenként, természetes evolúcióval - alulról és nem a vezetés kezdeményezésével és irányításával - érhető el.
Nagy hiba lenne - bár a választás után ennek már is vannak jelei -, ha azt gondolnánk, hogy az MSZP egyedül képviselheti a szociáldemokrata irányvonalat; ezt kizárandó, az MSZP-n belül létrehozandó platformot nevében is specifikálni kellene, euró-szocialistának, vagy szocialista-szociáldemokratának nevezve.
A fentiek értelmében nyitottnak kell lennünk a különböző szociáldemokrata pártok, csoportok felé; a Petrasovits-féle vezetés antikommunizmusa - melyet, mint időszerűtlen anakronizmust utasítunk vissza - ne akadályozzon minket a szociáldemokrácia különböző osztagaival való kapcsolatok-szövetségek keresésében és létrehozásában. Tömegbázisunk szélesítését a szociáldemokrata érzelmű munkásság, szakszervezetek irányából kell forszíroznunk, s nem az MSZMP irányából.
Mint legnagyobb parlamenti baloldali párt - az előzőleg írottak figyelembevételével - nyíltan vállaljuk fel és állítsuk tevékenységünk középpontjába a szociáldemokrata értékeket és teljesen egyenjogúan viszonyulva, esetleg különböző gesztusokkal is fejezzük ki a különböző szociáldemokrata csoportokkal való együttműködési készségünket (pl. elképzelhető lenne, hogy a párt listáján a szociáldemokrácia irányzatainak 1-1 prominens képviselőjét, mint független képviselőt parlamentbe juttassunk).
Mit kell értenünk az MSZP szociáldemokratizálásán? Azt, hogy a pártban a szociáldemokrata jelleg (a programot, a politikai taktikát, stratégiát, szervezeti felépítést stb. illetően) dominánssá váljon, s ezt minden szinten hiteles vezetők képviseljék. Ennek érdekében a párton belül - ahogy erre már a múlt év őszén a nagykanizsai reformköri találkozón is javaslatok hangzottak el - a lehető leggyorsabban létre kell hozni a szociáldemokrata platformot, és ki kell dolgoznia programját.
E program tartópillérei:
a./ az emberi jogok biztosítása egy többpártrendszeren alapuló parlamentáris jogállamban; az önigazgatás különböző formáinak a kiépítése;
b./ a vegyes tulajdonon alapuló piacgazdaság, a tulajdonhoz való jog (ahol fontosnak tartjuk a dolgozók tulajdonhoz juttatását), a vállalkozás szabadsága, a teljesítmény és a kockázatvállalás szerint járó jövedelem;
c./ a párt jellege baloldali néppárt, amely a tőke és a munka ellentétében a munkavállalók érdekeinek az érvényrejuttatásáért küzd;
d./ a párt a demokratikus jogállamot szociális demokráciaként értelmezi; a szociális ellátást - melynek biztosítása állampolgári jog - az állam felelősségvállalásaként, szociális-jóléti újraelosztó funkciójaként tételezi;
e./ a fentiek megvalósítása a gazdaság feletti demokratikus ellenőrzéssel valósítható meg, amelyben meghatározó szerepük van a független szakszervezeteknek;
f./ a párt elfogadja a Szocialista Internacionálé elvi nyilatkozatát és kéri felvételét az Internacionáléba.
Az MSZP szociáldemokratizálásának feladatát a reformköri mozgalomnak kell felvállalnia (folytatva az e téren már eddig is kifejezésre jutott törekvéseit, lásd a budapesti reformkör állásfoglalását a szociáldemokrata centrum szándéknyilatkozatáról); elismerve az MSZP-n belüli, egymást alapvetően ki nem záró platformok létjogosultságát és azt, hogy az elkövetkezendő időszak alapvető célja egy egységes szociáldemokrata párt létrehozása, amelynek egyik összetevője a szociáldemokratizált MSZP.
Itt az ideje, hogy - amennyiben egyetértés van az alapvető kérdésekben - deklaráljuk az MSZP szocialista-szociáldemokrata platformjának a létrehozását; a reformköri-mozgalom, a párton belüli reformszárny alakuljon át e platform megvalósítójává.

III. Egy pártközi szociáldemokrata tömörülés kezdeményezése
Az elmondottak is azt mutatják, hogy egy szükséges baloldali egység csak szociáldemokrata alapon jöhet létre, melynek kereteként-előkészítőjeként létre kell hozni egy pártközi szociáldemokrata tömörülést-műhelyt.
Az lenne a kívánatos, hogy e tömörülést ne az MSZP kezdeményezze (az Elnökség ettől tartsa magát távol), legfeljebb a szervezésében vegyenek részt a reformköri mozgalom aktivistái.
Konzultálni kellene néhány olyan pártokon kívüli, illetve a szociáldemokrata mozgalmakban lévő, tekintéllyel bíró képviselővel, akik felvállalnák ezt a törekvést, és a tömörülés kezdeményezőivé válnának.
Ez a tömörülés kezdetben vitafórumként, tudományos műhelyként, a klub-élet sajátosságait is magába foglaló mozgalomként tevékenykedhetne, és fő célja azoknak az elméleti, politikai, szervezeti, emberi-személyes feltételeknek a megteremtése lenne, melyek nélkül egy egységes, szociáldemokrata jellegű baloldali párt nem hozható létre.
E tömörülésben az MSZP tagjai igazolhatnák, hogy a szociáldemokrata eszmék és politika elkötelezettjei, és ezáltal feloldhatnák a szociáldemokrata mozgalom különböző osztagaiban lévő velünk kapcsolatos jogos-jogtalan bizalmatlanságot.
Budapest, 1990. április 10.
Novák Zoltán”[47]

Mai szemmel nézve sok vitatható eleme van ezeknek a téziseknek, sőt egyik-másik vonatkozása a Budapesti Reformkör álláspontjánál is több kompromisszumot tartalmaz. Ennek minden bizonnyal az az oka, hogy arra törekedtem, legalább a fő gondolatait fogadják el: azt, hogy az MSZP-n belül létre kell hozni a szociáldemokrata platformot, hogy az MSZP-t szociáldemokratizálni kell, hogy szükség van egy pártközi szociáldemokrata tömörülésre, majd egy egységes szociáldemokrata pártra. Azt hiszem, hogy az akkori körülmények között - melyet az alábbiak is igazolnak - ezen célok mellett a siker reményében nem lehetett másként, jobban érvelni.
A Reformszövetség április 21-i tanácskozására - talán az én téziseim ismeretében - Kerekes György-Benkő Judit is elkészítette az “Állásfoglalás-tervezet a Reformszövetség szociáldemokrata frakcióvá alakulásáról” c. előterjesztését. A tervezet azzal indokolta a szociáldemokrata frakció megalakításának szükségességét, hogy “(...) a kongresszuson kötött kompromisszumok súlyos tehertételei tovább élnek.”[48] Ezzel a javaslatukkal, még inkább a javaslat indoklásával Benkő Judit és Kerekes György kimondatlanul is elismerték, hogy a Budapesti Reformkör többségi, radikális irányzatának a stratégiája volt a helyes, hogy a reformköri mozgalom reformszocialista többségi irányzatának az útja - amelynek ők voltak, még néhány más társukkal, a fő képviselői a Budapesti Reformkörben - járhatatlannak bizonyult; ahogy e megnyilatkozásukkal azt is elismerték, hogy a kongresszusról írott értékelésük is téves volt.
A Budapesti Reformkör volt tagjai nemcsak elvileg foglalkoztak az MSZP szociáldemokratizálásának kérdésével, a szociáldemokráciához való kapcsolatok megteremtésének szükségességével, hanem ennek gyakorlati megvalósításához is hozzáfogtak. Ebből a munkából utalnék Szabó Zoltán tevékenységére, amelyet az MSZP budapesti intéző bizottságának tagjaként folytatott. Szabó erről nyilatkozva elmondta, hogy a szociáldemokrata érzelmű tömegek között kell az MSZP munkáját erősíteni; arról is szólt, hogy a Szociáldemokrata Pártot nem szabad a pártvezetéssel azonosítani, ha felsőbb szinten nem megy a kapcsolatfelvétel, akkor alacsonyabb szinten kell az együttműködést szorgalmazni. Ennek kapcsán arról informált, hogy: “Ígéretes tárgyalásokba bocsátkoztunk például az SZDP fővárosi vezetésének egyes köreivel. Kizárólag Petrasovits Anna és szűkebb köre zárkózik el a velünk való együtt működéstől.”[49]
* * *
Az MSZP vezetésében a párt stratégiáját illetően a zűrzavar a kongresszus után is megmaradt, az MSZMP-ben kibontakozott programválság folytatódott. Annak ellenére, hogy október 28-án a Reformszövetség vezetése úgy döntött, hogy a párton belüli platformként folytatja tevékenységét, mégis 1989. december 16-án Kósa Ferenc - a Reformszövetség vezetője - és Vass Csaba felhívást adtak ki “A szociális közösségi-humanista tagozat alapításáról”, majd ugyanők, miközben mindketten aláírták az április 21-i tanácskozásra szóló meghívó levelet, amelyben a szociáldemokrata platform szükségességéről volt szó, ezek után alig három hét múlva közreadták “A haza és haladás frakció alapító levelét”, amelyben - Vass Csaba zavaros gondolatai alapján - meghirdették az “ökoszociális piacgazdaság” harmadik utas programját.
Az MSZP elnökségében egyedül Vitányi Iván volt az, aki következetesen harcolt az MSZP szociáldemokratizálásáért. Az április 21-i tanácskozásra ő is készített egy háttéranyagot,[50] amelyben megindokolta a párt szociáldemokratizálásának a szükségességét. Anyaga abban különbözött az enyémtől, hogy míg ő a baloldali mozgalom történeti múltjának a tanúságaival indokolta a szociáldemokrata út vállalásának az elkerülhetetlenségét, addig én a hangsúlyt az MSZP szociáldemokratizálásának a jelenére, mikéntjére, a hogyanjára helyeztem.
A választási vereség tanúságainak megvonására az MSZP 1990 tavaszán kongresszust tartott; ezen a párt állásfoglalásban nyilvánította ki, hogy szociáldemokrata jellegű szocialista párt, amely már előzőleg felvételét kérte a Szocialista Internacionáléba, és ennek során elfogadta az Internacionálé 1989. júniusi Elvi Nyilatkozatát.
A kongresszus őszi ülésszakán, Siófokon, a párt szociáldemokrata programot fogadott el, melynek Pozsgay Imre irányításával kellett volna készülnie, de miután az hátráltatta elkészülését, a program nélküle készült el; Pozsgay e kongresszushoz írott levelében jelentette be a pártból való kilépését.
Az MSZP szociáldemokratizálása azonban nem valósult meg automatikusan a párt szociáldemokrata jellegének kinyilvánításával, szociáldemokrata programjának elfogadásával. Ez ugyanis - kiváltképpen azért, mert az MSZP elvtelen kompromisszumok következtében, egy konglomerátum pártként született meg - egy hosszan tartó folyamat, amely napjainkig sem fejeződött be, ami súlyos károkat okozott és még ma is okoz nemcsak a baloldalnak, hanem a demokratikus Magyarországnak is.
Vitányi Iván az 1990. április 2.-án írott háttéranyagában már az MSZP megalakult Szociáldemokrata Fórumáról tájékoztat, amely 1990 őszén a Társulás a Szociáldemokrata MSZP-ért (később: Társulás a szociáldemokrata értékekért) megnevezést kapta.
Az MSZP-ben sokan - beleértve a párt következő elnökét, Horn Gyulát is - egyáltalán nem nézték jó szemmel e szociáldemokrata platform létezését, benne - helyesen - az egész párt szociáldemokrata jellegének a kétségbe vonását látták. Horn ennek kapcsán több nyilatkozatot is tett; először azt mondta, hogy: “- A szociáldemokrata platform nyitott kaput dönget, hisz a párt májusi kongresszusa világosan leszögezte: az MSZP tudatosan vállalja, véglegesíti, és tovább erősíti a szociáldemokrata értékeket.”[51] Ugyanakkor felsorolt néhány platformot, melyeknek szintén helyük van a pártban. Egy későbbi nyilatkozatában Horn azzal érvelt, hogy e platform léte azt sugallja, hogy az MSZP-ben “(...) vannak szociáldemokraták, szociáldemokratábbak és legszociáldemokratábbak.”[52] Horn e fokozásával csúsztatott, mert elhallgatta, hogy a pártban vannak nem-szociáldemokraták is; a Baloldali Társulás platform deklaráltan nem volt szociáldemokrata.
Ezért különösen furcsa, hogy éppen e társulás prominens képviselője, Balogh Sándor volt az, aki az MSZP Szocinterbe való felvételét követően azt állította, hogy a párton belüli, magát szociáldemokrata tömörülésnek nevező csoportosulás létezése ezek után idejétmúlt, mert az már a felvétellel betöltötte funkcióját.[53] Éppen Balogh Sándornak kellett volna tudnia, hogy sem a szociáldemokrata-jelleg kinyilvánításával, sem a szociáldemokrata program elfogadásával, sem a Szocialista Internacionáléba való felvétellel az MSZP automatikusan, anélkül, hogy politikája valóban, tetteiben megnyilvánuló módon szociáldemokrata értékeket és ezeket megvalósító politikát képviselne - ahogy a Baloldali Társulás léte és politizálása is mutatta, hogy erről nincs szó -, elvi nyilatkozatai ellenére nem vált valójában szociáldemokrata párttá.
* * *
Ez a szociáldemokratává “vajúdás” azóta is, immár több mint tíz éve tart. Az MSZP volt vezetői, élen Horn Gyulával, nem voltak képesek megérteni, hogy e párt utódpárti jellege csak tényleges szociáldemokrata párttá válásával szűnhet meg. Ezért teljesen igaza volt Lengyel Lászlónak, amikor a Magyar Hírlapnak adott nyilatkozatában azt mondta, hogy a választáson “(...) éppen az MSZP utódpárti jellege szenvedett vereséget 1998-ban.”[54]
* * *
Írásom befejezéseként talán nem alaptalanul javasolom, hogy az MSZP vezetésének érdemes volna elgondolkodni a párt születésének körülményeiről, őszintén szembenézni mindazokkal a problémákkal, melyeket a Budapesti Reformkör tevékenysége során bemutattam, és egy valóban szociáldemokrata párt létrehozásának érdekében politikai- és eszmetörténeti előzményként felhasználni mindazt, melyet a Budapesti Reformkör a maga rövid életű, de annál jelentősebb tevékenységével megteremtett.
Budapest, 2002. szeptember 20.

Későbbi Utószó
A könyv Előszavából kiderül, hogy az 1999-ben, Marcaliban tartott, a reformköri mozgalom születésének 10. évfordulója alkalmából rendezett tanácskozáson határoztam el, hogy meg kell írni a mozgalom, benne az MSZMP Budapesti Reformkörének a történetét, mely elhatározást csak nyomatékosított a Rendszerváltók a baloldalon című, még azon az őszön megjelent kiadvány (szerkesztők: Ágh Attila, Géczi József, Sipos József). Rá kellett döbbennem, hogy a történelemhamisítás e mozgalom történetével is megkezdődött.
Jó három évi munkával megírtam a kéziratot és azonnal hozzákezdtem művem kiadásának megszervezéséhez. Az alábbiak ezzel kapcsolatos igyekezetem történetét kívánják röviden elmesélni.
Mivel a Históriá-ban 2002 elején tájékoztatás jelent meg arról, hogy kilenc akadémiai intézet a Széchenyi - terv támogatásával a magyarországi rendszerváltást kutatja és felszólította az érdeklődőket a munkában való részvételre, elkészült művemet megküldtem Glatz Ferencnek, a kutatási főirány Tudományos Tanácsa elnökének.
Glatz Ferenc - mielőtt elolvasta volna a kéziratot - annak vételét levélben köszönettel igazolta vissza és azt ígérte, hogy a nyár folyamán (2002 nyaráról van szó) majd foglalkozik vele, és az általam felvetett problémákat - kéréseimet majd megbeszéljük. Én 2002 végén, majd 2003 elején mind levelekben, mind telefonon többször érdeklődni próbáltam kéziratom felől; leveleimre immár választ nem kaptam, telefonhívásaimra csak három titkárnője valamelyikéhez jutottam el, aki közölte, hogy Glatz Ferenc akkor éppen miért nem tud szóbaállni velem. (Közben megtudtam, hogy a kutatási főirány a téma kutatására 50 millió forint támogatást kapott, melyet Glatz Ferenc - művek híján - nem tud elkölteni.)
2002 késő őszén felkerestem Földes Györgyöt, a Politikatörténeti Intézet főigazgatóját, CD-n átadtam neki kéziratomat azzal a kéréssel, hogy ha azt kiadásra méltónak tartja, akkor támogassa megjelentetését a Napsugár Kiadónál. Abban maradtunk, hogy írásomat lektorálásra Ripp Zoltánnak adja oda és az elkészült vélemény után majd visszatér kérésemre. Földes György azóta sem adta oda senkinek sem lektorálásra kéziratomat.
Én közben a kéziratot (2002 második feléről és 2003-ról van szó) CD-n sokaknak - így pl. Berend T. Ivánnak, Bihari Mihálynak, Bozóki Andrásnak, Gombár Csabának, Kéri Lászlónak, Kis Jánosnak, Lengyel Lászlónak, Lendvai Ildikónak, Ripp Zoltánnak, Schmidt Péternek, Vida Istvánnak, Vitányi Ivánnak és másoknak - átadtam, és közülük többen közölték velem, hogy fontosnak tartanák művem megjelenését; Kis János azt is felajánlotta, hogy hajlandó róla kiadást támogató lektori véleményt írni, ha erre szükség mutatkozik.
Ennek során küldtem meg kéziratomat Hiller Istvánnak, aki - jelezve, hogy írásom egészét még nem állt módjában elolvasni - levelében azt írta: “Azok alapján azonban, amiket eddig olvastam belőle, úgy vélem, írása rendkívül értékes alkotás, s személyesen is sajnálnám, ha “elkallódna” ...”.
Hiller szavain felbuzdulva a Budapesti Reformkör volt tagjai dr. Somos Iván vezetésével kezdeményező csoportot hoztak létre és több mint 30 aláírással 2003. október 2.-án kérték a Táncsics Mihály Alapítványt - mely kuratóriumának Hiller István volt az alelnöke -, hogy támogassa kéziratom megjelentetését.
Az Alapítványnak közel 500 millió forint állt rendelkezésére, melyet az MSZP céljaira használhat fel, de a kezdeményező csoport levelét még csak válaszra sem méltatták; csak az Alapítvány kuratóriuma elnökénél történt tiltakozás után közölték, hogy írásom kiadását nem kívánják támogatni.
A kézirat végül is szerény kiadásban, 200 példányban, egyik volt reformkörös finanszírozásában, 2004 májusában jelent meg az MSZP és a magyar tudományos közélet nagyobb dicsőségére.
A könyv megjelenése után még intenzívebben folytattam, illetve még ma is folytatom annak az érintettekhez való eljuttatását: azoknak, kiknek CD-n átadtam írásomat, könyv formájában is hozzáférhetővé tettem azt; tovább bővítve a kört újabb személyekhez juttatom el könyvemet; a témával foglalkozó tudományos intézeteknek - kutatóiknak küldtem meg művemet (de átadtam pl. Marosi Ernő akadémikusnak, a Magyar Tudományos Akadémia társadalomtudományokért felelős alelnökének is); a nagy országos könyvtáraknak, illetve a nagy egyetemi városok városi- és egyetemi könyvtárainak, az egyetemi történeti karok könyvtárainak, valamint a sajtó jeles képviselőinek (Élet és Irodalom, Klub Rádió, Mozgó Világ, Népszabadság ) szintén juttattam munkámból példányokat. Ami ebben a vonatkozásban a legfontosabb, hogy művem felkerült az internetre, az Országos Széchenyi Könyvtár Magyar Elektronikus Könyvtár állományába (csak érdekességként említem meg, hogy egy névtelen a maga web-lapján is teljes terjedelemben közzétette írásomat).
Milyen okai lehetnek az itt elmondottaknak?
- az írás kb. 42 ív terjedelmű, azaz több mint 800 normál oldal, melyet témájánál fogva nem lehet nyereségesen kiadni;
- választott témám politikailag rendkívül kényes (melyet tovább súlyosbítottam azzal, hogy ma is tevékenykedő, illetve élő politikusokról kritikusan szóltam); a munkámban megfogalmazott problémákkal sem a politika - a politikai gondolkodás, sem a magyar tudományosság mindeddig nem tudott, de nem is akart Magyarország közelmúltjának a történelmével a realitásokat tudomásul vevő méltányosság és igazságkeresés igényével őszintén szembenézni; az általam írottakkal egészében - amely nem más, mint a volt Budapesti Reformkör többségi irányzata álláspontjának a bemutatása - egyik politikai irányzat sem ért egyet: a volt demokratikus ellenzék képviselőinek többsége (és természetesen a mai jobboldal) elutasítja az államszocializmus - és a volt kommunisták megítélésével kapcsolatosan írottakat; a baloldal (a hivatalos MSZP vezetés, a reformköri mozgalom többségi, reformszocialista irányzatának volt képviselői) nem fogadja el az MSZP születésével kapcsolatos álláspontomat, különösen azt, hogy e párt vezetése és induló tagságának többsége (beleértve a reformköri mozgalom reformszocialista irányzatát is) nem akart tudatosan rendszerváltást, ha tevékenységével objektíve hozzá is járult a rendszerváltáshoz; ez utóbbi magyarázza azt is, hogy a Táncsics Mihály Alapítvány - az Alapítványt operatívan irányító Baja Ferenc vezérletével - nem támogatta munkám megjelenését; így művem most “csak” a történelmi igazság iránt érdeklődő közvéleményre számíthat, ez a közvélemény törheti át (és én biztos vagyok benne, hogy előbb-utóbb át is töri) a hallgatás falát, amely ma körülveszi írásomat.
Munkám harmadik generációs megfogalmazása 2002 tavaszán fejeződött be; ekkor alakult ki az a mű, amely azóta a lényeges mondanivalót illetően nem változott. Ugyanakkor kisebb-nagyobb pontosítások, kiegészítések, stiláris változások azóta folyamatosan történtek. A könyv-formában megjelent munka a 2004 áprilisi állapotot rögzíti; az említett változtatások azonban azóta is folytak. E kései Utószó megfogalmazásával fejezem be munkámat, amelyet a jövő nemzedékének okulására szánok és megértő fogadására bízok.
Budapest, 2005. augusztus 16.
Jegyzetek
Az Első részhez
1/. A szovjetológiával kapcsolatos információkat elsősorban Dessewffy Tibor: Iskola a hegyoldalban (Új Mandátum Könyvkiadó, Budapest, 1999) művéből vettem; különösen a Függelék-ben található “Elmélettörténeti kirándulás” adott egy számomra szükséges és elégséges összefoglalást az engem érdeklő problémákról. Munkám későbbi fejezeteiben is felhasználom e forrásból szerzett információkat.
2/. E megdöbbentő adatok alapján azt gondolhatnánk, hogy az adott korban mindenki számára köztudott volt a magyarországi kommunista rendszer önkénye. Ez azonban nem így volt, akiket nem érintett, azok egyszerűen el sem tudták képzelni az önkény mértékét és valóságos mibenlétét; ennek elsősorban az volt az oka, hogy a dolgozó tömegek egy ideig bizalommal és várakozással viszonyultak a rendszerhez., továbbá, hogy az érintettek és hozzátartozóik meg voltak félemlítve és nem mertek beszélni sorsukról, valamint, hogy a legnagyobb állami titoktartás és hazug propaganda övezte a retorziókat.
Ennek bemutatására és igazolására a következőket kell elmondanom. Évtizedeken keresztül személyes kapcsolat fűzött Lakatos Imréhez és családjához. Lakatos Imre, párttag, a magyar bírói karnak kiemelkedő személyisége volt. 1945 után különböző helyeken volt bíró, járásbíró, majd a Bács-Kiskun megyei bíróság elnöke, illetve utána a Budapesti Bíróság elnöki tisztét töltötte be. A fellebbezés során, másodfokon, ő volt a Rajk-pert felülvizsgáló bírói tanács elnöke is. Személyes beszélgetésünk során, még 1956 előtt elmondta nekem, hogy a Rajk-per másodfokú tárgyalásán (amely lényegében különbözött az első fokú tárgyalástól) semmi jel nem mutatott arra, hogy ez a per koncepciós per lenne; ő a legteljesebb mértékben elhitte és elfogadta az első fokú tárgyalás ítéletét, amelyet a tárgyaláson prezentált eljárás ismeretében és vallomások alapján, helyesnek tartott és ezért megerősített.
Megdöbbentő és szinte hihetetlen, hogy a rendszer még ilyen esetben is képes volt nemcsak a lakosság, hanem a bírói kar ilyen kiemelkedő képviselőjének a félrevezetésére is. Lakatos Imrét évtizedeken keresztül én talpig becsületes és tisztességes embernek ismertem meg, akinek szavahihetőségében én teljes mértékben megbíztam, akiről nem tudom feltételezni, hogy nem mondott nekem igazat. (Emberi-, szakmai tisztessége közismert volt; egy jellemző példát hozok csak állításom igazolására: 1956 után Angyal István arra kérte ügyvédjét, hogy próbáljon oda hatni, hogy Lakatos Imre tárgyalja ügyét, mert köztudott, hogy ő nem hoz halálos ítéleteket. Az ügyvéd ezt nem tudta elérni, Angyal Istvánt halálra ítélték és kivégezték.)
Lakatos Imre fiatalabb leánya, Lakatos Mária készített egy több száz oldalas interjút apjával; ez az interjú megtalálható az 1956-os Intézet Oral History kézirat-tárában. Lakatos Imre emberi tisztessége és becsületessége ebből az interjúból is kiderül, mutatva azt, hogy még e nehéz időszakban, egy ilyen nehéz élet-pályán is meg lehetett tartani az emberi tisztességet.
Élete, bírói tevékenységének folyamata ugyanakkor azt a ma már érthetetlen és hihetetlen paradoxont is példázza, hogy az adott korban milyen nehéz volt átlátni és objektíven megítélni a rendszer elnyomó tevékenységét; ma, amikor már ismerjük a Rákosi-rendszer éveinek elnyomását és a Kádár-rendszer terrorban született részleteit, könnyen ítélkezhetünk; de ne felejtsük el, hogy ez az ítélkezés, az adott korban sokkal nehezebb volt, mert a diktatórikus szocializmus kiküszöbölte a nyilvánosságot és a hazug és félrevezető propaganda a jóhiszemű lakosság millióit - akik személyes sorsukban nem szenvedték el a diktatúra következményeit - tévesztette meg.
3/. Magyar Hírlap, 2001. június 16, 16. old.
“Fényes Elek és az 56-os kivégzettek lajstroma.”
4/. Berend T. Iván a Közgazdasági Szemlében 1977-ben írta le először, hogy nem egy külön kapitalista és egy külön szocialista világrendszer van, hanem csak egy világrendszer létezik.
5/. Érdekes és tanulságos Csizmadia Ervin: Diskurzus és diktatúra c. könyvében kifejtett azon álláspontja, hogy a 70-es évek végétől a Kádár-rendszer paternalista-autoriter diktatúrája lényegesen megváltozott, amelyet ő “diszkurzív diktatúrá”-nak nevez, szintén ezt a problémát járja körül; megmutatja, hogy a reformértelmiségi elit és az ellenzék hogyan vett részt e szakasz reformjainak kikényszerítésében, illetve az elkövetkező átmenet elindításában, majd (a párton belüli reformerőkkel együtt) a rendszerváltáshoz vezető folyamatok kiharcolásában, melyek eredményeként a rendszer “diszkurzív diktatúrává” vált.
6./ O’ Neil, Patrick (1998): Revolution from within: The Hungarian Socialist Workers’ Party and the Collapse of Communism. Megjelent az Edward Elgar által szerkesztett a Kommunizmus átmenetben c. tanulmánykötetben. (Az általam történt utalás egy nem autorizált, gépelt, magyar nyersfordításból származik, 15. old.)
Továbbiakban: O’. Neil: Forradalom belülről ...
7./ Rendszerváltók a baloldalon Reformerek és reformkörök 1988-1989. Válogatott dokumentumok Válogatta és sajtó alá rendezte: Ágh Attila, Géczi József, Sipos József
(Kossuth Kiadó, Budapest 1999)
Továbbiakban: Rendszerváltók a baloldalon...
U.o. 55-56. old.
A Második részhez
1./ A Bp.-i I.sz. reformkör felhívása. * A helyes: tisztázására (N.Z.) (In.: Rendszerváltók a baloldalon, 71. oldal.)
2./ Vajda János nyilatkozatai a Bp.-i I.sz. reformkör születésével kapcsolatban:
 a./ Két Hét, I. évf. 1989. március (Budapesten is: MSZMP-Reformkör) április (Reformkör a fővárosban)
 b./ Mai Nap, 1989. április 14. (Reform belülről. Hiszik, lehet még tenni valamit.)
 c./ Népszabadság, 1989. április 22.(“Reformkor-reformkör.”)
 d./ Heti Budapest, 1989. április 22.(“Kikből áll a Budapesti Reformkör?”)
 e./ Vajda János kézírásos feljegyzése, 1999 június, és Novák Zoltánnak adott többszöri felvilágosítása, személyes beszélgetésük során.
3./ Vajda János kézírásos feljegyzése. 1999 június. 3. oldal.
4./ Két Hét I. évf. 1989. március és április.
5./ (MTI-OS) 1989. március 24. Reformkör. Miért akarnak pártkongresszust?
6./ Ötlet, 89. április 27. 21. old. “Beszélgetés a reformkörökről.”
7./ Bocsi Sándor, Dr. Fülöp Gyula, Nagy Ferenc, Slemmer László, Szűcs Attila, Vajda János: “Tézisek egy demokratikus pártdelegálási rendszer szükségességéről és lehetőségéről”, 8. old. (A kézirat Lovászi József irat-anyagában maradt fenn.)
8./ U.o. 8. old.
9./ Rendszerváltók a baloldalon, 93-94. old.
10./ U.o. 77. old.
11./ U.o. 85. old.
12./ U.o. 81. old.
13./ Népszabadság, 1989. október 4. 9. oldal. “Tisztes elszámolást a múltunkkal.”(Kékesi Katalin interjúja Szabó Zoltánnal.)
14./ Rendszerváltók a baloldalon, 74. old.
15./ Magyar Nemzet, 1989. március 30. (“Önazonosságát keresi a Budapesti Reformkör.”)
Azt az álláspontot, hogy a fundamentalisták hagyják el az MSZMP-t, a nyilvánosság előtt és a sajtó által is közhírré téve, valószínű hogy először én képviseltem, majd ezt mások is hangoztatni kezdték, így pl. Lovászi József (Magyar Hírlap, 1989. április 12.) Ezek után engem telefonon többen is felhívtak és egyesek nem a legbarátságosabban fejezték ki egyet-nem értésüket. Továbbá nem egy KB ülésen felháborodottan utasították vissza ezt a véleményt. Berecz János és Lukács János PB-tagok, az 1989. március 29-i KB ülés után tartott nemzetközi sajtótájékoztatón is elutasították ennek felvetését (Népszabadság, 1989. március 31.)
16./ Népszabadság, 1989. március 30. (“Az MSZMP budapesti reformkörének vitája. Tömöríteni az elkötelezett párttagokat.”)
17./ Az MSZMP Budapesti Reformkörének platformját 1989. április 5-én aláírásukkal a következők fogadták el:
Gállos János, Krizsár Miklós, Gállos Mária, Novák Zoltán, Bárdosi László, Kóbor Frigyes, Laczkó Ede, Fehér László, Baracs Anna, Monostori Ildikó, Szabó Tibor, Wilk János, Bíró András, Kékesi Katalin, Paczolay Tibor, Dr. Szirtes József, Kerekes György, Sóskúti Márta, Kurucz István, Keller László, Gaál József, Kovács József, Polgár Sándor, Vajda János, Feitl István, Nagy Ferenc, Iván Károly, Szabó Zoltán, Szántó György.(Kerekes György irat-anyaga.) In.: Rendszerváltók a baloldalon, 105. old. (Az olvashatatlan aláírás helyett: Krizsár Miklós)
18./ Szabó Zoltán a Figyelő 1989. május 4-i számában megjelent nyilatkozatában a következőket mondta:” Platformtervezetünket - melynek lényege megjelent a Magyar Hírlap 1989. április 12-i számában - eddig több mint százan írták alá.” Ennek a több mint száz aláírásnak az eredeti példányát éveken keresztül én őriztem; a könyv írásakor azonban anyagaim között nem találtam meg a dokumentumot.
19./ Platformunk teljes terjedelemben és korrekt-autentikus módon először, a Kecskeméten, 1989. április 15-én tartott, “Reform-műhely tanácskozás” kapcsán jelent meg, 300 stencilezett példányban; majd másodszor, 1989. május 20-án, a reformkörök I. országos, szegedi tanácskozása kapcsán, a Délmagyarország, Platform nevezetű különkiadásában.
20./ Gépelt kézirat, 1. old.(Kerekes György irat-anyaga.)
21./ Gombár Csaba: “A társadalmi konszenzus változó feltételrendszere (Autonómia, integráció, értelmiség.)” Tudományos konferencia Veszprém 1989. március 29-31. (In.: A modellváltás anatómiája. Társadalomtudományi Intézet, Bp. 1989. 187-189.)
22./ Szabó Zoltán tévedett (Beszélő, 1991. július 13), amikor az egész reformköri mozgalmat szociáldemokrata irányultságúnak minősítette. Ezt a hibás véleményt Ripp Erzsébet szakdolgozatában (“A Magyar Szocialista Párt /1989-1994/” Szakdolgozat, Bp. 1997. január, kéziratban, 10. old.) jogosan bírálta. Szabó Zoltán tévedése azonban annyiban érthető, hogy a Budapesti Reformkör lényegében, valóban szociáldemokrata álláspontot képviselt.
23./ A válogatás második lapján a következő információ található: “Készült az 1989. április 15-én, Kecskeméten megrendezett “Reform-műhely” tanácskozás alkalmából szervezett MSZMP reformkörök képviselőinek első találkozójára. A válogatást és az összeállítást végezte: az MSZMP-tagok Bács-Kiskun megyei reformköre (Kecskemét) Kerényi György, Ramháb Mária. “Platformunk a válogatás vége felé, 10 stencilezett oldalon, 300 példányban, “Tervezet az MSZMP Reformszárnyának platformjára (A budapesti I. sz. reformkör vitaanyaga)” címen jelent meg. E címmel és a reformkör megnevezésével kapcsolatos egyet-nem-értésemet másutt már elmondtam.
24./ Rendszerváltók a baloldalon, 100. old. (Itt szeretném megjegyezni a következőket: mivel én nem ismerem e kötet szerkesztőinek munkamegosztását - a kiadvány ezzel kapcsolatban nem ad semmiféle felvilágosítást -, ezért vagyok kénytelen a szerkesztőség egészét elmarasztalni; itt kérek elnézést a szerkesztők azon tagjától most és az elkövetkezőkben is, aki nem felelős a bírálatban elmondottakért. Úgy vélem, hogy a kötet Budapesti Reformkörrel kapcsolatos torzításaiért a legkevésbé Sipos József felelős, akinek köszönettel tartozok könyvem megírásához nyújtott segítségéért.)
25./ U.o. 109. old. (“A Budapesti Reformkör felhívása a reformszárny létrehozására “, 1989. április 7.)
26./ A Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottságának 1989. évi jegyzőkönyvei. 1 kötet, 713. old. (Magyar Országos Levéltár, Budapest, 1993. Szerkesztette és jegyzetekkel ellátta S. Kosztricz Anna-Lakos János-Némethné Vágyi Karola-Soós László-T. Varga György.) Továbbiakban: KB jegyzőkönyvek, 1989. 1-2 kötet.
27./ U.o. 714. old.
28./ U.o. 714-715. old.
29./ U.o. 715. old.
30./ U.o. 747. old.
31./ U.o. 748. old.
32./ U.o. 751. old.
33./ Mai Nap, 1989. április 14. 5. old.
34./ Petőfi Népe, 1989. április 15. (“A reformműhely Kecskeméten tanácskozik”.)
35./ A hozzászólások ismertetését (részben a reformkörök képviselőinek a hozzászólásait is) a Magyar Hírlap, 1989. április 17-i beszámolója alapján teszem. (1 és 3. old. - Gazsó-Zelei)
36./ Rendszerváltók a baloldalon, 130-131-132. old.
37./ U. o. 127. old.
38./ Magyar Hírlap, 1989. április 17.
39./ “Egy év után, választás előtt. Bíró Zoltán második beszélgetése Pozsgay Imrével”. 13-14. old. (Püski Bp. 1990)
40./ Pozsgay Imre: 1989 Politikus-pálya a pártállamban és a rendszerváltásban, 122 old. (Püski Budapest, 1993) Továbbiakban: Pozsgay Imre: 1989 Politikus- pálya...
41./ U. o. 126. old.
42./ U. o. 127. old.
43./ Rendszerváltozás Magyarországon 1989-1990. Dokumentumok. (National Security Archive - Hidegháború - története Kutatóközpont - 1956-os Intézet) 1999.
44./ U. o. 9. dokumentum.
45./ U. o. 13. dokumentum.
46./ U. o. 27. dokumentum.
47./ Csizmadia Ervin: Diskurzus és diktatúra A magyar értelmiség vitái Nyugat- Európáról a késő Kádár- rendszerben (Századvég Kiadó. 2001.)
48./ “Itt semmi, valóban semmi nem változik” (Beszélgetés Pozsgay Imrével az elhagyott baloldalról) Kritika, 1991. november. 20. old. Az interjút készítette: Kékesi Katalin.
49./ “Nem voltunk kamikazék” (Beszélgetés Magyar Bálinttal) Kritika, 1993. 1. sz. 22. old. Az interjút készítette: Csizmadia Ervin.
50./ Délmagyarország, 1989. április 17.
51./ Mai Nap, 1989. április 17. 3. old. (Kurucz)
52./ Rendszerváltók a baloldalon, 129-130. old.
53./ U. o. 129. old.
54./ Népszabadság, 1989. április 15.
55./ KB jegyzőkönyvek, 1. köt. 793. old.
56./ U. o. 809. old.
57./ U. o. 830. old.
58./ “A Budapesti Reformkör nyilatkozata”. 1989. április 6; és “Saját pártját hibáztatja a Kerekasztal meghiúsulásáért a Budapesti Reformkör”. 1989. április 9. (Mindkettő: Országos Sajtószolgálat, 1989. április 6 és április 9.)
59./ Magyar Hírlap, 1989. április 12. 3. old. (Szabó Zoltán közölte a riporterrel, hogy e napon fogadjuk el munkatervünket.)
60./ “A Budapesti Reformkör nyilatkozata a KEB április 17-i határozatáról.” 1989. április 19. (In.: Rendszerváltók a baloldalon, 142. old.)
61./ Mélykuti Attila: “Ringatózás” (Magyar Nemzet, 1989. április 22.)
62./ A Népszabadság 1989. április 26-i száma közölte az állásfoglalásunk lényegét, de nem az egész állásfoglalást. Ez egész terjedelemben az Ötlet, 1989. április 27-i számában jelent meg: “Az MSZMP Budapesti Reformköre a platformszabadságról. Állásfoglalás”. 6. old.
63./ Magyar Nemzet, 1989. április 20. 3. old. (“A horizontális szerveződés már nem minősül frakciózásnak”.)
64./ A vitáról beszámolt a Népszabadság, 1989. április 25-i száma (“A platformszabadság a megújulás feltétele”) és a Magyar Hírlap, 1989. április 25-i száma (“Nyílt vita a platformszabadságról”.) Továbbá rendelkezésemre állt Szántó György jegyzete a vitáról.
65./ Az ismertetés Szántó György és Vajda János jegyzetein alapszik.
66./ “Táviratváltás az MSZMP budapesti reformköre és Grósz Károly főtitkár között.” (Magyar Hírlap, 1989. április 21.)
67./ Népszabadság, 1989. április 24. 3. old.
68./ Magyar Nemzet, 1989. április 24.
69./ Montázs a Magyar Hírlap, 1989. április 26-i (9. old.) és a Népszabadság, 1989. április 26-i (5. old.) közlései alapján.
70./ Vajda János irat-anyaga; gépelt példány.
71./ Népszabadság, 1989. április 22. (7. old.)
72./ U.o. (7. old.)
73./ Heti Budapest, 1989. április 22. (“Kikből áll a Budapesti Reformkör?”)
74./ Népszabadság, 1989. április 26. (5. old.)
75./ Népszabadság, 1989. április 27. (4. old.) (“Levelek az MSZMP Budapesti Reformkörének.”)
76./ Magyar Hírlap, 1989. április 24. (5. old.)
77./ U.o. (5. old.)
78./ Népszabadság, 1989. április 27. (4. old.)
79./ Szántó György irat - anyaga (az eredeti levél szövege).
80./ “A Budapesti Reformkör állásfoglalása a nagymarosi vízlépcső építési munkálatainak leállításáról”, 1989. május 4. (In.: Rendszerváltók a baloldalon, 161-162 old.)
81./ KB - jegyzőkönyvek, 1. köt.(841. old.)
82./ Népszabadság, 1989. május 15. (5. old.)
83./ Az ismertetés Vajda János korabeli “Emlékeztető”-jén, Szántó György korabeli feljegyzésén és a Népszabadság, 1989. április 28-i beszámolóján alapszik.
84./ Népszabadság, 1989. május 5. (4. old.)
85./ Népszabadság, 1989. április 29. (4. old.)
86./ A rendszerváltás forgatókönyve
Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben
Dokumentumok
Főszerkesztő: Bozóki András 
Szerkesztők: Elbert Márta, Kalmár Melinda, Révész Béla, Ripp Erzsébet, Ripp Zoltán
Magvető Budapest
Továbbiakban: Kerekasztal - tárgyalások 1989-ben, I-IV köt.
U.o. I. köt. (118-119. old.)
87./ Szántó György irat - anyaga; Kékesi Katalin aláírással, majd az áthúzva és az aláírás: MSZMP Budapesti Reformköre.
88./ Az MSZMP Politikai Bizottságának ülése, 1989. május 26. (In.: Rendszerváltók a baloldalon, 216. old.)
89./ Vajda János irat-anyaga; kézírásos és gépelt másolat.
90./ Rendszerváltók a baloldalon, 233-234. old.
91./ Népszabadság, 1989. június 7. (4. old.)
92./ Szolnok Megyei Néplap, 1989. május 2. (2. old.) (“A Petőfi Csarnokban pártvezetők kérdésekre válaszoltak.”) Az incidensről megemlékezett még a Magyar Nemzet, 1989. május 2-i száma (4. old.) és a Magyar Hírlap, 1989. május 2-i száma (3. old.).
93./ Népszabadság, 1989. május 2.
94./ Népszabadság, 1989. május 3. (10. old.) (“Május elsejei eső-cseppek.”)
95./ Népszabadság, 1989. május 6. (7. old.) (“Május elsejei kérdések. Grósz Károly és Jassó Mihály válaszai”.)
96./ U.o.(7. old.)
97./ Az ismertetés Szabó Zoltán korabeli és Kerekes György 1999 őszén tett közlésein alapszik.
98./ Népszabadság, 1989. május 3.
99./ Dr. Radics Ágnes, - aki először volt a Budapesti Reformkör vitáján - Vajda Jánoshoz, május 4-én írott levelében a vitával kapcsolatos csalódottságáról írt: elmarasztalta az előadót, hogy az nem készült fel az előadására; továbbá, hogy a vita szétfolyó-elhúzódó, kézbentarthatatlan volt; ő sem kapott szót, hogy mindezt ott mondja el.
100./ Szántó György irat-anyaga; gépelt tervezet.
101./ Magyar Nemzet, 1989. május 6. (4. old.)
102./ Figyelő, 1989. május 4. (5. old.)
103./ A találkozó ismertetésében három forrásra támaszkodtam, de ezek együttesen sem tették lehetővé, hogy megbízható pontossággal tudjam rekapitulálni a résztvevők névsorát és az ott lezajlott beszélgetés kellően részletes, hű menetét. Ezek a források a következők:
- Szántó György találkozón készült jegyzete;
- a találkozó után kb. egy hónappal írott feljegyzésem;
- Szűcs Attila: “Reformkörök: a közös platform felé.” (Ötlet, 1989. május 18. 6. old.)
104./ H. O’ Neil: Forradalom belülről,(48-49. old.)
105./ KB - jegyzőkönyvek, 1. köt. (907, 908, 909, 910. old.)
106./ U.o. 1. köt. (909. old.)
107./ U.o. 1. köt. (909. old.)
108./ Az ülés ismertetésében Szenes Imre korabeli naplójára és feljegyzéseire is támaszkodtam:
“Az 1989-es reformköri mozgalomról
Részletek Szenes Imre akkori naplójából ás jegyzetfüzetéből
Összeállította: Szenes Imre, 2000. július 16-17.”
U.o. (3. old.)
Továbbiakban: Szenes,
A Harmadik részhez
1./ Rendszerváltók a baloldalon, 109. old.
2./ U.o. 114. old.
3./ Népszabadság, 1989. április 27. 4. old.
4./ Rendszerváltók a baloldalon, 148-149. old.
5./ U.o. 151-152. old.
6./ U.o. 171-172. old.
7./ A levelet Lovászi József anyagai között találtam, (Sipos József bocsátotta rendelkezésemre); a levél kapcsán jelezném, hogy a PB május 26-i ülésén azzal vádolták a szegedi szervezőket, hogy a tanácskozásra nem hívtak meg minden PB-tagot. A levélből kiderül, hogy ez a vád nem volt igaz!
8./ KB-jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 908. old.
9./ Rendszerváltók a baloldalon, 157. old.
10./ Szántó György korabeli feljegyzése.
11./ Pozsgay Imrével való találkozásom után néhány héttel később készült feljegyzésem; illetve O’ Neil: Forradalom belülről, 52. old. 35. lábjegyzet. O’ Neil Vass Lászlóval folytatott beszélgetésére utal, aki mindezeket elmondta, hozzátéve, hogy a nyilatkozat felolvasatlanul Pozsgay zsebében maradt.
12./ Rendszerváltók a baloldalon, 191. old.
13./ A szegedi tanácskozás plenáris- és szekció üléseiről magnófelvételek készültek, melyek minősége rendkívül változó volt. E magnófelvételeket jól-rosszul legépelték; e gépelt szövegek egy része a könyv írása során Sipos József és Szántó György jóvoltából rendelkezésemre állt.
E gépelt szövegeket a továbbiakban Szegedi Jegyzőkönyv néven fogom nevezni; jelzem annak a kazettának a számát is, amelyről készült a gépelt anyag.
Az idézett szöveg: Szegedi Jegyzőkönyv, 1. kazetta, “A”, 10-11. old.; továbbá, kissé stilizálva: Rendszerváltók a baloldalon, 194. old.
14./ Rendszerváltók a baloldalon, 194. old.
15./ U.o. 190. old.
16./ Magyar Ifjúság, 1989. május 11. (“Csongrádból indult-országossá terebélyesedett az MSZMP-reformkörök mozgalma.” Papp Dénes interjúja Géczi Józseffel.)
17./ Népszabadság, 1989. május 19., illetve: Rendszerváltók a baloldalon, 184-185. old.
18./ Szegedi Jegyzőkönyv, 1. kazetta, “B”, 20. old.
19./ U.o. 1. szekció, 5-6. old.
20./ Rendszerváltók a baloldalon, 206. old.
21./ Szegedi Jegyzőkönyv, 47. kazetta, “A”, 30. old.
22./ U.o. 47. kazetta, “B”, 41. old.
23./ U.o. 85. old.
24./ Rendszerváltók a baloldalon, 206-207. old.
25./ Szegedi Jegyzőkönyv, 3. szekció, 2. kazetta, “A”, 3-4. old.
26./ U.o. 7. old.
27./ Népszabadság, 1989. május 22. 4. old.
28./ Rendszerváltók a baloldalon, 207-208-209. old.
29./ Szegedi Jegyzőkönyv, 4. szekció, 4. sz. kazetta, 1. old.
30./ U.o. 4. szekció, 7. sz. kazetta, 1. old.
31./ Rendszerváltók a baloldalon, 209-210. old.
32./ Szegedi Jegyzőkönyv, 5. szekció, 1. kazetta, “A”, 3-4. old.
33./ U.o. 5. old.
34./ U.o. 5. old.
35./ U.o. 5. old. és 2. kazetta, “A”, 1-2-3. old.
36./ U.o. 2. kazetta, “A”, 3. old.
37./ U.o. 4. old.
38./ U.o. 5-6. old.
39./ U.o. 6. old.
40./ U.o. 6-7. old.
41./ Németh Péterné: “Reformkörök Szabolcs-Szatmár-Bereg megyében (1989)” (In.: A demokrácia 10 éve. Tanulmánykötet. Összeállította: Rozgonyi Ibolya. V. Országos Politológus Vándorgyűlés. Nyíregyháza. 1999.) 180-181. old.
42./ Szegedi Jegyzőkönyv, 5. szekció, 2. kazetta, “B”, 8. old.
43./ U. o. 8-9. old.
44./ U.o. 9-10-11. old.
45./ U.o. 11-12. old.
46./ U.o. 13. old.
47./ Az 5. szekció jegyzőkönyvének rossz minőségét az is mutatja, hogy sok esetben nem lehetett megállapítani a felszólaló kilétét.
48./ Szegedi Jegyzőkönyv, 5. szekció, 2. kazetta, “B”, 13. old.
49./ U.o. 3. kazetta, “A”, 14-15. old.
50./ U.o. Több hozzászólás: 3. kazetta, “A”, 15-16. old., 3. kazetta, “B”, 16-17. old., 4. kazetta, “A”, 1-2-3. old.
51./ U.o. 4. kazetta, “A”, 3. old.
52./ U.o. 3-4. old.
53./ U.o. 4. old.
54./ U.o. 5-6. old.
55./ U.o. 8. old.
56./ U.o. 8-9-10. old.
57./ U.o. 10-11. old.
58./ U.o. 11. old.
59./ Ez a szavazási procedúra található: U.o. 11-12-13-14. old.
60./ U.o. 14. old.
61./ Szenes, 3. old.
62./ Népszabadság, 1989. május 23., valamint: Rendszerváltók a baloldalon, 210-211. old.
63./ Rendszerváltók a baloldalon, 198-199. old.
64./ A szombat esti plenáris ülés jegyzőkönyvével - ha egyáltalán van ilyen anyag - nem találkoztam; így az ott lezajló vitát nem tudom részletesen ismertetni.
65./ Magyar Nemzet, 1989. május 22. 3. old.
66./ Vastagh Pál a PB-nek szóló jelentésében a tanácskozásról azt írta, hogy kb. 150-200 érdeklődő, tehát nem reformköri tag - MSZMP-tag és tisztségviselő - jelezte a tanácskozáson való részvételi szándékát. (Rendszerváltók a baloldalon, 211. old.)
67./ Népszabadság, 1989. május 22.
68./ Népszabadság, 1989. június 6.
69./ O’ Neil: Forradalom belülről, 50. old. 31. jegyzet.
70./ Kerekes György irat- anyaga őrizte meg a nyilatkozatot.
71./ 1,5 oldalas gépelt anyag; szerzők: Benkő Judit - Kerekes György. (Kerekes György irat- anyaga).
72./ Új Fórum, 5. sz. 1989. június 30. 13. old.
73./ U.o. 13. old.
74./ U.o. 13. old.
75./ A Közlemény-t - második bekezdésétől kezdve - közreadta a Népszabadság, 1989. május 22-i száma. Nem véletlen, hogy a Népszabadság az első bekezdést, - minden bizonnyal “felsőbb utasításra”, nem közölte.
76./ A Népszabadság más információk terén sem jeleskedett a tanácskozással kapcsolatban; így pl. arról sem tájékoztatta a közvéleményt, hogy a szegedi tanácskozás válaszolt-e és mit válaszolt az Ellenzéki Kerekasztal üdvözlésére. (Erről csak néhány lap, így pl. a Mai Nap, 1989. május 22-i számából (6. old.) lehetett értesülni.)
77./ Népszabadság, 1989. május 22. 5. old.
78./ Mai Nap, 1989. június 8. 7. old.
79./ “Egy év után, választás előtt. Bíró Zoltán második beszélgetése Pozsgay Imrével”. (Püski, Bp. 1990.) 14. és 19. old.
80./ Rendszerváltók a baloldalon, 270. old.
81./ Népszabadság, 1989. május 22.
82./ U.o.
83./ Szegedi Jegyzőkönyv, 2. szekció, 64 kazetta, “B”, 20. old.
84./ Platform, 5. old. (“Kiegészítések Dunaújvárosból is.”)
85./ Rendszerváltók a baloldalon, 187. old.
86./ U.o. 211-212. old.
87./ U.o. 212. old.
88./ U.o. 212. old.
89./ U.o. 212. old.
90./ U.o. 217. old.
91./ U.o. 217. old.
92./ U.o. 214-215. old.
93./ M-KS-288f/ 5 cs. 1066 ö. e. /1989. 88. old.
94./ Rendszerváltók a baloldalon, 216. old.
95./ Népszabadság, 1989. május 23. 1. old. (“Mozgékony, korszerű párt formálódik. Jassó Mihály nyilatkozata a reformkörök szegedi tanácskozásáról.”)
96./ Esti Hírlap, 1989. május 29. 3. old.
97./ Rendszerváltók a baloldalon, 218. old.
98./ U.o. 219. old.
99./ Kritika, 1993. november. 17-18. old.
100./ Rendszerváltók a baloldalon, 220. old.
101./ M-K S-288 f / 5 cs. 1066 ö.e. / 1989.97. old.
102./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1081-1082. old.
103./ U.o. 1053. old.
104./ Rendszerváltók a baloldalon, 205. old.
105./ Sík Júlia korabeli feljegyzése alapján közlöm a szavazás eredményét.
106./ Rendszerváltók a baloldalon, 70-71.,74-75-76-77.old.
107./ Magyarország, 1989. május 26. 21. old.
108./ Ötlet 89, 1989. május 11. 8. évf. 19. (360.) szám. 8. old.
109./ Népszabadság, 1989. július 15. 14. old. (Népszabadság - műhely: Vastagh Pál előadása)
110./ H. O’ Neil: Forradalom belülről, 48. old.
111./ U.o. O’ Neil itt lábjegyzetben utal a Grósszal való május elsejei vitánkra és a The New-York Times-nek adott Grósz nyilatkozat bírálatára.
112./ U.o. O’ Neil itt Lugosi Győző: Taktika és etika? Új Fórum-ban megjelent írására utal.
113./ U.o. 47-48. old.
114./ Itt többekről van szó:
- a KB Grósz-féle vezetéséről: Grósz Károlyról, Jassó Mihályról, Fejti Györgyről; de e kérdésben Nyers Rezső és Vastagh Pál is ide sorolható;
- Lugosi Győző: “Taktika és etika?” (Új Fórum, 5. sz. 1989. június 30.);
- Murányi Zoltán-Tátrai Gábor: “Széljegyzetek a “marxizmus” legújabb vonulatához.” (Új Fórum, 7. sz. 1989. június 28.);
- a reformköri mozgalmon belül: mindazok, akik a Budapesti Reformkört antiszemita ellenszenvvel illették; Nagy Mihály: “A reformkörök szegedi tanácskozásának előestéjén” (1989. május 17), továbbá: “A Reform Közösségi Hálózat levele a reformkörök szegedi tanácskozásáról.” (1989. május 23.). Mindkettő megjelent: Rendszerváltók a baloldalon, 204-205. old. Végül - de nem utolsó sorban - ide sorolom a Rendszerváltók a baloldalon c. kiadvány Budapesti Reformkör ellenes tevékenységét is.
115./ Rendszerváltók a baloldalon, 74. old.
116./ Magyarország, 1989. május 26. 21. old.
117./ Népszabadság, 1989. május 26. 6. old. (“Kongresszust-novemberben.”)
118./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 966-984. old.
119./ U.o. 981-984. old.
120./ U.o. 1020-1021. old.
A Negyedik részhez
1./ Berecz János: Közös felelősségünkről (In.: A szocializmus fejlődésének időszerű kérdései hazánkban. Kossuth K. Bp. 1987. 176-177 old.)
2./ Az MSZMP országos értekezletének jegyzőkönyve. 1988. május 20-22. (Kossuth K. 1988. 261-263 old.)
3./ MOL. 288. f. 4/249. ő. e.
4./ Petschnig Mária Zita: Örökségtől örökségig A magyar gazdaság 1990-1994. (Századvég Kiadó-Budapest, 1994)
5./ Kulcsár Kálmán: Két világ között Rendszerváltás Magyarországon 1988-1990. (Akadémiai Kiadó, Bp. 1994. 118. old.) Továbbiakban: Két világ között.
6./ Halmai Gábor: “Egyesüljetek, gyülekezzetek!” (In.: Magyarország politikai évkönyve 1988. 238-246 old.)
7./ Kulcsár Kálmán: Két világ között, 97. old.
8./ Szalay Péter: “Mi van a “demokrácia csomagterv”-ben?” (Magyarország politikai évkönyve, 1988. 254-264 old.)
9./ Pozsgay Imre: 1989 Politikus-pálya a pártállamban és a rendszerváltásban. (Püski K. Bp. 1993. 86-87 old.) Továbbiakban: 1989 Politikus- pálya,
10./ Kulcsár Kálmán: Két világ között, 117. old.
11./ Kulcsár Kálmán: Uo. 115. old.
12./ Földindulás Kelet-Európában 1988-1990. II. (MTI Sajtóadatbank, 11. old.)
13./ Uo. 13. old.
14./ A demokrácia alternatívái hazánkban. Az MSZMP és a Magyar Demokrata Fórum képviselőinek vitafóruma a Politikai Főiskolán 1989. január 20-án. (Kossuth K. Bp. 1989.)
15./ Magyar Nemzet, 1989. január 14.
16./ Magyar Nemzet, 1989. február 16.
17./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 11. old.
18./ U.o. 12-13. old.
19./ U.o. 13. old.
20./ U.o. 13. old.
21./ U.o. 16. old.
22./ U.o. 29.old.
23./ U.o. 66. old.
24./ U.o. 34-35. old.
25./ Pozsgay: 1989 Politikus pálya, 101., 108. old.
26./ Magyar Nemzet, 1989. február 18.
27./ Népszabadság, 1989. február 16.
28./ Magyar Nemzet, 1989. február 18.
29./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 213. old.
30./ Ezzel kapcsolatban legfontosabbaknak én Bihari következő írásait tartom:
 a/ “Tervezett és határolt többpártrendszer. Alkotmányozó Nemzetgyűlés. (A diktatórikus szocializmusból a demokratikus szocializmusba átmenet politikai programja. 1988. november 5.)” E javaslat kiegészítése 1988. november 25-én.
 b./ “Kormányzati reformcentrum és az “átmenet” főbb feladatai. (Készült a Kormány Tanácsadó Testülete számára). Az átmenet politikai és kormányzati feladatai. (Áttérés egy működőképes és demokratikus többpártrendszerre.1989. április 10.)”
Mindkettő: Bihari Mihály: Reform és demokrácia. Eötvös Kiadó, Bp. 1990.
31./ Magyar Nemzet, 1989. március 6.
32./ Népszabadság, 1989. március 7.
33./ Magyar Hírlap, 1989. április 1.
34./ Országos Sajtószolgálat, 1989. április 6. (In.: Rendszerváltók a baloldalon, 107. old.)
35./ Országos Sajtószolgálat, 1989. április 9. (In.: Rendszerváltók a baloldalon, 112. old.)
36./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, 1. köt. 118.-119. old.
37./ U.o. 184. old.
38./ U.o. 180. old.
39./ Szántó György szóbeli közlése.
40./ Szántó György és Vajda János irat-anyaga.
41./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, 1. köt. 194. old.
42./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 856. old.
43./ U.o. 867. old.
44./ U.o. 868. old.
45./ Népszabadság, 1989. május 12-i száma csak lerövidítve és a lényegét eltorzítva közölte állásfoglalásunkat. (Lásd a hitelest: MTI OS 146769. sz.)
46./ Népszabadság, 1989. május 16. 3. old. (“Társadalmi ellenőrzés alá helyezzük a pártot. Grósz Károly nyilatkozata a The New York Times-ban.”)
47./ Népszabadság, 1989. május 19. 4. old.
48./ U.o. 4. old.
49./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, 1. köt. 237-238. old.
50./ U.o. 240. old.
51./ U.o. 240. old.
52./ U.o. 241. old.
53./ U.o. 241. old.
54./ U.o. 248. old.
55./ U.o. 249. old.
56./ U.o. 302. old.
57./ Rendszerváltók a baloldalon, 204. old.
58./ Emlékezetem szerint Kerekes György volt az, aki Forgács Pállal konzultált és ő tanácsolta, hogy a levelet Hegedűs B. Andráshoz juttassuk el. A levelet nem személyesen adtam át Hegedűsnek, hanem azt az V. ker. Gerlóczy utcai lakásának a posta-ládájába tettem be. E levél kézírásos “piszkozata” megmaradt irat-anyagaim között.
59./ Hegedűs B. András Novák Zoltánhoz, 1999. augusztus 30-án írott leveléből.
60./ Népszabadság, 1989. május 23. 4. old. (“Kimozdulni a holtpontról.”)
61./ U.o. 4. old.
62./ U.o. 4. old.
63./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, 1. köt. 315. old.
64./ U.o. 315. old.
65./ U.o. 318. old.
66./ U.o. 319. old.
67./ U.o. 330-331. old.
68./ U.o. 336. old.
69./ U.o. 336-337. old.
70./ U.o. 347. old.
71./ U.o. 348. old.
72./ U.o. 385. old.
73./ U.o. 392-393. old.
74./ U.o. 453. old.
75./ U.o. 398-399. old.
76./ U.o. 404. old.
77./ U.o. 400. old.
78./ U.o. 404. old.
79./ Rendszerváltók a baloldalon, 213. old.
80./ U.o. 214. old.
81./ Fejti György: “Az egypártrendszerek felett eljárt az idő.” (In.: Miért adtuk fel? Tanúvallomások a Kádár-korszakról. Szerk. Kárpáti Sándor. Magánkiadás, 1999. 48. old.)
82./ Rendszerváltók a baloldalon, 215., 218. old.
83./ Népszabadság, 1989. május 29. (In.: Rendszerváltók a baloldalon, 223. old.)
84./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 1083-1084. old.
85./ U.o. 1083. old.
86./ U.o. 1016. old.
87./ Tóbiás Áron: In memoriam Nagy Imre. Emlékezés egy miniszterelnökre. (Szabad Tér Kiadó, 1989. 523-527. old.)
88./ U.o. 525. old.
89./ MOL 288. f. 4/249. ő. e.
90./ Magyar Nemzet, 1989. január 27. 5. old.
91./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 106-107. old.
92./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, 1. köt. 217-219. old.
93./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 872. old.
94./ Magyar Hírlap, 1989. május 24. 1. old.
95./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, 1. köt. 366. old.
96./ U.o. 366. old.
97./ U.o. 366. old.
98./ Népszabadság, 1989. június 9. 5. old.
99./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 1037. old.
100./ U.o. 1032. old.
101./ U.o. 1054. old.
102./ Népszabadság, 1989. május 31. 5. old.
103./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 1052. old.
104./ Népszabadság, 1989. június 1. 1. old.
105./ Novák Zoltán irat-anyaga.
106./ Népszabadság, 1989. június 13. 1. old.
107./ Népszabadság, 1989. június 21. 7. old.
108./ Rendszerváltók a baloldalon, 252-253. old.
109./ Kerekes György irat-anyaga.
110./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1172. old.
111./ MOL 288. f. 5/1051. ö.e.
112./ Magyar Hírlap, 1989. február 24.
113./ Népszabadság, 1989. június 2. 7. old.
114./ U.o. 7. old.
115./ U.o. 7. old.
116./ Népszabadság, 1989. május 12. 6. old.
117./ Magyar Hírlap, 1989. február 24.
118./ Népszabadság, 1989. március 29. 5. old.
119./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 646-647. old.
120./ Magyar Nemzet, 1989. április 25. 5. old.
121./ Rekvényi László Novák Zoltánhoz, 2001. 05. 17-én írott leveléből.
122./ Magyar Nemzet, 1989. április 28. 5. old.
123./ Magyar Nemzet, 1989. május 20. 3. old.
124./ Magyar Nemzet, 1989. április 19. 2. old.
125./ Az ismertetés Vajda János ülésről készített, kézzel írott Emlékeztető-jén alapszik.
126./ Az ismertetés a Magyar Hírlap, 1989. május 2-i számában megjelent (6. old.), tájékoztatója alapján történt.
127./ A Népszabadság, 1989. április 28-i száma (4. old.) tudósított a Budapesti Reformkör 1989. április 26-i üléséről. A Kör állásfoglalása teljes terjedelemben megjelent: Ötlet, 1989. május 18. (8. évf. 20. (361) szám.)
128./ Népszabadság, 1989. május 6. 4. old.
129./ Magyar Hírlap, 1989. május 8.
130./ Magyar Nemzet, 1989. május 8. 4. old.
131./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, 1. köt. 215. old.
132./ U.o. 216. old.
133./ U.o. 216. old.
134./ Magyar Nemzet, 1989. május 12. 4. old.
135./ Világ, 1989. június 1. 46. old.
136./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1407-1408. old.
137./ U.o. 1363-1364. old.
138./ U.o. 1840. old.
139./ U.o. 1839-1840. old.
140./ Magyar Hírlap, 1989. május 6. 4. old.
141./ Magyarország, 1989. június 9. 25. old.
142./ U.o. 25. old.
143./ Azt a tényt, hogy a kommunista nómenklatúrához való tartozás nem jelentette feltétlenül az előnyökben, a kiváltságokban és a jogtalan juttatásokban való dúskálást, saját sorsom alakulásával is igazolhatom. Életem során kétszer is tartoztam e kommunista nómenklatúrához: 1963 májusa és 1966 februárja között az MSZMP KB Kulturális Osztályán dolgoztam politikai munkatársként, a filmügyek előadója voltam (ezek az évek a magyar filmművészet legsikeresebb évei sorába tartoztak, mely sikerekben nekem ugyan semmi szerepem nem volt, de az tény, hogy a Kulturális Osztály nem akadályozta e sikerek megszületését, sőt, s erről sokat beszélhetnék, hogy az Osztály hogyan igyekezett megvédeni olyan filmeket, mint pl. Szabó István: Álmodozások korá-ja, vagy Kósa Ferenc: Tízezer nap-ja a dogmatikus Ilku Pál művelődési miniszter betiltani akaró törekvéseitől); innét - miután Biszku Béla és Selevács Mihály vezérelte csapata, kreált politikai- és személyes ügyek kapcsán KEB vizsgálatot indított ellenem, melyhez az is hozzátartozott, hogy Szirmai István PB-tag és Köpeczi Béla osztályvezető nem védtek meg, holott a támadás, rajtam, az Osztály párttitkárán keresztül, elsősorban ő ellenük irányult - 1966. február 15-i hatállyal kirúgtak és az ELTE BTK Esztétikai Tanszékére helyeztek adjunktusi beosztásba (holott 1963 óta a filozófiai tudományok kandidátusa voltam, és nem egy káder ugyanakkor kandidátusként egyetemi tanár volt). Másodszor 1985 szeptember és 1990 január között tartoztam e nómenklatúrához - amelyre a mindennapi megélhetés kényszere, válásom és a két gyermekem utáni gyerektartás kötelessége kényszerített, így ugyanis az Esztétikai Tanszéken fél-állásban maradhattam -, amikor főállásban a Politikai Főiskola Művelődéspolitikai Tanszékén voltam egyetemi docensi beosztásban és a szellemi kultúra története stúdiumot dolgoztam ki és adtam elő. A Főiskoláról a Művelődéskutató Intézethez mentem át tudományos főmunkatársnak.
Negyven évi munkaviszony után, mint nyugdíjas egyetemi docens és tudományos főmunkatárs, 2001 novemberében, 68 évesen, nyugdíjam 51.988 forint (ezért részben gyermekorvos feleségem tart el). Pesthidegkúti házunkat 1994 novemberében - részben tőzsdei spekulációból szerzett pénzen - feleségemmel együtt vettük.
Ez utóbbi tényekhez a következők szolgálnak magyarázatul:
- az ELTE Bölcsészkarán 1968-ban kidolgoztam a magyar szakos hallgatók kötelező filmesztétikai oktatásának programját és beindítottam a filmesztétikai oktatást, valamint újra megszerveztem és irányítottam az Egyetemi Filmtárlatot, megszerveztem és évekig tanár-elnöke voltam a Filmtudományi Diákkörnek; mindennek ellenére, kandidátusi fokozattal rendelkezve közel tíz évig kellett mégis várnom, míg docensnek kineveztek.
- Lukács György filmelméleti koncepciójáról írott hosszabb tanulmányomat a 70-es évek közepén a Garai Erzsi főszerkesztette Filmkultúra, Zoltai Dénesnek, az Esztétikai Tanszék vezetőjének a kérésére, nem közölte. Sziklai László, a Tanszék akkori pártbizalmija tudomásomra hozta, hogy amíg Lukács képe a Tanszék falán ki van függesztve, addig ilyen írások nem jelenhetnek meg róla. Végül a tanulmány a Magyar Filozófiai Szemlében jelent meg és annak angol nyelvű rezüméje okán az olasz Cinema Nuovó-ban (a világ egyik legrangosabb filmelméleti folyóiratában), négy részletben közölték. (Lásd: “La teoria del cinema nell’ opera di Lukács”. Cinema nuovo 1980: 266, 267, 268, valamint 1981: 269 számai). Csak ezek után jelentettek meg tanulmányt tőlem a Filmkultúrában.
- Nem jártam jobban Eisensteinnel kapcsolatos tanulmányaimmal sem. A 70-es évek végén Eisenstein Bezsin rétje c. tanulmányom kapcsán Zoltai Dénes tanszékvezető, a Pártközpontban feljelentett, hogy megtagadtam az Agit. prop. Bizottság számára készítendő anyag munkálataiban való részvételt (holott a Bezsini rétről szóló írást ennek során készítettem, és szerencsémre az megjelenés alatt volt a Magyar Filozófiai Szemlében, amelyért a köszönet Balogh Istvánnak jár, a Szemle akkori főszerkesztőjének, aki két filmtárgyú írásomat is közölt, holott a lapnak ez nem volt profilja); Zoltai feljelentésére újabb KEB vizsgálat indult ellenem. Ez időtájt az Akadémia Kiadónál készítettem egy két-kötetes Eisenstein válogatást, amelyhez hosszabb előszót írtam. Sem a válogatás, sem az előszó nem jelent meg. Ezek után Eisensteinről szóló tanulmányaimat szerettem volna kötetben a Filmtudományi Intézetben megjelentetni, de azt Nemes Károly, az Intézet tudományos osztályának vezetője megakadályozta. Végül a Múzsák Kiadó elfogadta a kötetet, de - ugyan az anyagot nyomtatásra előkészítették, néhány példányt ki is szedtek belőle - a kiadás idejére a Kiadó tönkrement. Ez a könyvem (A filmteoretikus Eisenstein) végül a Magyar Filmintézet kiadásában csak 1998-ban jelent meg. Ezek és hasonló esetek hatására annak idején abbahagytam a filmelmélettel való foglalkozást.
- Közben más kutatási területet választottam, a fiatal Lukáccsal kezdtem el foglalkozni. E témában sem volt könnyebb boldogulnom. Első könyvemről (A Vasárnap Társaság) Lendvai L. Ferenc a Társadalmi Szemlében írt ledorongoló kritikát, melyre azért nem tudtam válaszolni, mert a szerkesztő bizottság még durvább szerkesztői megjegyzésekkel együtt lett volna csak hajlandó közölni válaszomat, így a válaszadásról inkább lemondtam. Második könyvem megjelenését (Thomas Mann és a fiatal Lukács) ez a társaság mindenképpen meg akarta akadályozni. Szigeti Katalin, a Kossuth Kiadó filozófiai szerkesztőségének a vezetője, azért nem foglalkozott kéziratommal, mert Lendvai L. Ferenc elvtárssal - mint állította - a Kiadónak e témában már van érvényes szerződése és Lendvaitól hamarosan megkapják a kéziratot, így az én munkám elkésett. (Lendvai L. Ferenc kézirata azóta sem készült el.) Minderről - a Szigeti Katalin által mondottakról - nem tudott Csibra István, a Kiadó igazgatóhelyettese, és Kenyeres Zoltán pozitív lektori véleménye alapján vállalták könyvem kiadását. A maffia még ekkor sem adta fel. Az Élet és Irodalom 2000. május 5-i számában, (13. old.) Mádl Antal “tényei” c. hozzászólásomban már elmondtam, hogyan akarták Aczél György segítségével megakadályozni könyvem megjelenését.
E könyvem kapcsán - amely könyvről Domokos Mátyás, ma Széchenyi-díjas kritikus, úgy vélekedett, hogy a magyarországi Lukács-kutatás egyedüli, Lukácsról szóló objektív műve, amely véleményt Poszler György közölte velem - még a következőket kell elmondanom:
 25 éve voltam már kandidátus, Lukácsról két könyvet és több tanulmányt írtam, más témákban is tanulmányaim jelentek meg magyarul és különböző idegen nyelven; e könyvem már a harmadik volt a sorban, tehát minden alapom meg lett volna, hogy e könyvet akadémiai doktori címért benyújthassam. Ezt két okból nem tehettem meg: benyújtás esetén számítanom kellett volna a Lukácsot kisajátítani akaró-maffia erőteljes ellenállására, amelyet csak teljes munkahelyi támogatással ellensúlyozhattam volna. Ez a munkahelyi támogatás azonban kis mértékben sem állt mögöttem. A Politikai Főiskolán lévő tanszékvezetőm, aki ugyan emberileg jóindulatú, de meglehetősen opportúnus lény volt, akiben ezért nem lett volna kellő elhatározás és bátorság, hogy a maffia ellenében kiálljon munkámért, de azért sem, mert neki is csak kandidátusi fokozata volt és azzal volt kinevezve egyetemi tanárnak. Ezért meg sem próbáltam könyvem tanszéki vitáján ezzel a kérésemmel előállni. (Ha a tanszékvezetés e kérdésben mellettem állt volna, akkor magának kellett volna e javaslattal élni, vagy előzőleg engem támogatásukról biztosítani, de ez nem történt meg.)
Politikai nézeteimet-magatartásomat illetően a következőket mondhatom: a “fényes szellők nemzedékének” fiatalabb generációjához tartoztam; az úri Magyarország iránti utálatom és népi kollégista voltom fiatalon kommunistává tett, de szegény-paraszti rokonságom kapcsán ismertem a vidéki Magyarország sorsát és ezért kezdettől fogva nem voltam mindent elhívő - cső-látó kommunista. Ezért nem volt véletlen, hogy a Petőfi Kör filozófiai vitáján - egyedül a filozófia szakos egyetemi hallgatók közül -, felszólaltam. 1956 súlyos erkölcsi-politikai válságba sodort, de - az e részben kifejtett történetfilozófiai megfontolások alapján - egyetértettem Kádár Jánossal és a november 4.-i fordulattal; én ekkor még hittem a korrekciós forradalom lehetőségében, az 1956 végén meghirdetett reformokban, ezért rövid ideig (1957 márciusáig, ekkor ugyanis hosszabb időre tüdőszanatóriumba kerültem) aktív politizálással támogattam az új kormányt. A korrektív forradalom lehetőségében való hitem gyorsan csökkent, mégis néhány évbe került, hogy visszahelyezkedjem a “párton belüli ellenzéki” álláspontjára, amelyen 1956 előtt is voltam; ez a magatartásom jelentkezett a szakmai munkámnál már elmondottak kapcsán is. Ezek együttesen szülték szakmai és politikai konfliktusaimat, melyek során - nem kitüntetéseket, hanem - pártbüntetéseket kaptam, így a KEB “szigorú megrovás-utolsó figyelmeztetés”-ével is dicsekedhettem.
Az itt elmondottak fényében teljesen érthető, hogy az államszocializmus időszakában soha, semmiféle kitüntetésben nem részesültem, hogy tudományos tevékenységem során miért nem szereztem meg az akadémiai doktori fokozatot és hogy a mindenkori fizetésem az adott beosztás legalacsonyabb fizetése volt. (A magyar Ki kicsodá-ba is csak a rendszerváltás után kerültem be.) Ehhez a helyzetemhez kétségtelenül az is hozzájárult, hogy sohasem tartoztam semmiféle csoporthoz-maffiához, mindig törekedtem véleményem-integritásom megőrzésére, továbbá elvtelenül és jellemtelenül soha sem voltam hajlandó nemcsak kiszolgálni senkit, de senkinek gazsulálni sem.
Az MSZP-ből - 43 évi párttagság után - akkor maradtam ki, amikor a párt 1994-ben megnyerte az országgyűlési választásokat, mert a győztes pártból már nem volt megfutamodás és köpönyegforgatás kimaradni; és azért maradtam ki, mert e párt megújulása sem elveiben, sem vezetőiben, sem politikájában nem volt kellően alapos, és ennek következtében mivel nem folytatta a reformköri mozgalom Budapesti Reformkör által képviselt irányvonalát, így nem akartam tovább asszisztálni ehhez, az előre várhatóan nem-szociáldemokrata politikához.
A velem kapcsolatban itt elmondottak teszik azt is érthetővé, hogy miért vállaltam oly aktív szerepet én is a Budapesti Reformkörben (ennek indoklásaként-bemutatásaként is mondtam el a fentieket). Ugyanakkor ez a történet nemcsak az én történetem volt: hozzám hasonlóan a magyar értelmiség sok tagját sújtotta az elmondottakhoz hasonló sorscsapás (annak ellenére, hogy hosszú időn keresztül alapjában elfogadta, mint én is, a Kádár-rendszert); különösen azokat, akikben volt kellő önérzet, emberi méltóságérzet, és jellemtelen főnökeik által nem engedték magukat manipulálni, akiket, kisstílű ügyletekben nem lehetett megvásárolni, akik nem önző kis érdekek által vezérelve léptek be az MSZMP-be. A reformköri mozgalom törzsét ezek a volt kommunisták adták; így volt ez a Budapesti Reformkör tagjainak döntő többségével is.
144./ Népszabadság, 1989. június 8.
145./ Népszabadság, 1989. június 13.
146./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1274-1275. old.
147./ Kerekes György irat-anyaga.
148./ Magyar Nemzet, 1989. június 17. 2. old.
149./ U.o. 2. old.
150./ Vásárhelyi Mária: “Politikai esőemberek kora.” (Élet és Irodalom, XLIV. évf. 36. sz. 2000. szeptember 8. 4. old.)
151./ Ungváry Rudolf: “Szembenézés a múlttal.” (In.: Fundamentum, 2000/1. sz. 85. old.) Egyesekben felvetődhet az a kérdés, hogy Ungváry Rudolf primitív antikommunista nézetei alkalmasak-e, hogy komolyan vegyük és a szerzőt vita-partnerként elfogadjuk? Szeretném a kétkedőket arról tájékoztatni, hogy Ungváry Rudolf megnyilatkozása nem a Magyar Fórumban, vagy a Demokratá-ban jelent meg, hanem abban a Fundamentum-ban, amelyet az Emberi Jogi Információs és Dokumentációs Központ alapítvány (főszerkesztő: Halmai Gábor) ad ki és az Emberi Jogok Folyóirata. Ezért - már csak a folyóirat iránti tiszteletből is - mindenképpen komolyan kellett vennem Ungváry Rudolf nézeteit.
152./ A példák bemutatása a Csató-Jemnitz-Gunst-Márkus: Egyetemes történelmi kronológia az őstörténettől 1977-ig c. kiadványon alapul. (Szerk.: Makkai László. Tankönyvkiadó, Budapest, 1981. Harmadik, átdolgozott kiadás.)
153./ U.o. 476. old.
154./ “A történelmi leckék a pereknél jobbak arra, hogy szembenézzünk a múlttal.” Timothy Garton Ash angol történésszel Striker Sándor beszélget. (In.: Fundamentum, 2000/1. sz. 63. old.)
155./ U.o. 61. old.
156./ “Cseh felmérés az új NATO-országok hangulatáról.” Népszabadság, 1999. november 17. 2. old.
157./ “A kormányfő bízik minisztereiben.” Népszabadság, 2000. július 6. 5. old.
158./ Adam Michnik: “A Szolidaritás húsz év múltán.” (In.: Élet és Irodalom, XLIV. évf. 36. sz. 2000. szeptember 8. 5. old.)
159./ A beszédek megjelentek: Magyar Nemzet, 1989. június 17-i számában.
Az Ötödik részhez
1.a/ A budapesti Koordinációs Tanács 1989. június 23.-án tartotta alakuló ülését. (In.:  Népszabadság, 1989. június 20. 4. old.)
1.b/ Szenes, 6. old.
2./ Nagy Mihály: “Mit is találtunk?” (In.: Új Fórum, Első évfolyam, 11. sz. 1989. szeptember 22. 7. old.)
3./ Sokszorosított anyag; Kerekes György irat-anyaga.
4./ Népszabadság, 1989. június 12. 7. old.
5./ “A budapesti reformkörök a küldöttválasztásról”. (Népszabadság, 1989. július 19. 5. old.) és “A platformok a nyilvánosság előtt méressenek meg.” (Népszabadság, 1989. szeptember 11. 4. old.)
6./ “Az MSZMP reformja és a társadalom”. (Platform, Délmagyarország különkiadása, 1989. május 20. 10. old.)
7./ U. o. 10. old.
8./ U. o. 10. old.
9./ U. o. 10. old.
10./ U. o. 10. old.
11./ “Az MSZMP Kecskeméti Reformkörének platform-tézisei a pártkongresszusra”, 2. old.
12./ Rendszerváltók a baloldalon, 244. old.
13./ Új Fórum, Különszám. 1989. augusztus 18.
14./ U. o. 8. old.
15./ U. o. 8. old.
16./ U. o. 10. old.
17./ U. o. 18. old.
18./ Novák Zoltán: “A műveltség helyzetéről és az MSZMP művelődéspolitikájáról”. U. o. 27-28. old.
19./ U. o. 19. old.
20./ “Válaszúton az MSZMP. Honnan jöttünk, merre tartunk? Néhány gondolat a budapesti reformkörből.” (Népszabadság, 1989. augusztus 14. 7. old.)
21./ Rendszerváltók a baloldalon, 347-348. old.
22./ Világ, 1989. június 20. 35-36. old.
23./ A 4 M kiadványa, Reformpárti est ‘ 89. szeptember 21. 23. old.
24./ Makai Mária: “Kinek használ?” (Magyar Nemzet, 1989. július 11.)
25./ Platformteszt. (Népszabadság, 1989. szeptember 9. 16. old.)
26./ “Azonosságzavar.” (Népszabadság, 1989. szeptember 13. 4. old.)
27./ Platformbörze a Politikai Főiskolán (Népszabadság, 1989. szeptember 25. 10. old.)
28./ Világ, 1989. július 20. 35-36. old.
29./ “Hiába kerestek platformot. Beszélgetés Fábry Bélával.” (Új Fórum, Első évfolyam, 7. sz. 20. old.)
30./ Népszabadság, 1989. július 3. 4. old.
31./ “Megszólal a csendes többség? A Népi demokratikus alternatíva (Platformtervezet).” (Népszabadság, 1989. június 12. 7. old.)
32./ “A stratégiáról, a taktikáról és a taktikázás csapdáiról”. (Népszabadság, 1989. szeptember 23. 6. old.)
33./ U. o. 6. old.
34./ U. o. 6. old.
35./ U. o. 6. old.
36./ U. o. 6. old.
37./ U. o. 6. old.
38./ U. o. 6. old.
39./ U. o. 6. old.
40./ U. o. 6. old.
41./ U. o. 6. old.
42./ “Küzdelem, történelmi felelősséggel”. (Népszabadság, 1989. október 2. 9. old.)
43./ U. o. 9. old.
44./ U. o. 9. old.
45./ “Tartalmi összefoglaló az Összefogás az MSZMP megújításáért mozgalom országos tanácskozásáról. Nyilatkozat.” (Felelős kiadó: Dr. Szabó Gábor. 5372. Szikra Lapnyomda) 8 old.
46./ U. o. 3. old.
47./ U. o. 4. old.
48./ U. o. 6. old.
49./ U. o. 7. old.
50./ Népszabadság, 1989. július 3. 4. old.
51./ U. o. 4. old.
52./ Mai Nap, 1989. július 5. 3. old.
53./ “Vitákban kikristályosítani a politikai egységet.” (Népszabadság, 1989. július 26. 7. old.
54./ U. o. 7. old.
55./ “Nagygyűlésre készül az Összefogás mozgalom. Vita az MSZMP programjáról.” (Magyar Hírlap, 1989. szeptember 6. 3. old.)
56./ Népszabadság, 1989. szeptember 8. 6. old.
57./ “Ki kit címkéz?” (Népszabadság, 1989. szeptember 23. 6. old.)
58./ “Az Összefogás-mozgalom álláspontja.” (Népszabadság, 1989. szeptember 26. 5. old.)
59./ “Berecz János felszólalása az Összefogás az MSZMP megújításáért mozgalom II. országos konferenciáján.” (In.: Kongresszus ‘89. “Összefogás az MSZMP megújításáért.” Szikra Lapnyomda, 6-7. old.)
60./ “Nyílt levél az Összefogáshoz.” (Népszabadság, 1989. október 4. 8. old.)
61./ “Az Összefogás válaszlevele a Budapesti Reformkörnek.” (Népszabadság, 1989. október 5. 4. old.)
62./ Kemény László ideál-típusa volt ennek a figurának: szerény képességekkel, kandidátusi fokozattal, szinte említésre sem méltó tudományos tevékenységgel volt egyetemi tanár és az MSZMP Politikai Főiskolájának rektorhelyettese.
 1990 elején, amikor a Politikai Főiskola átkerült a Művelődésügyi Minisztériumhoz, és Stark Antal államtitkár a Főiskolán össztanári értekezletet tartott az iskola jövőjéről, akkor azon egy előre megírt levelet olvastam fel, majd adtam át az államtitkárnak. Ebben azt javasoltam, hogy a Főiskolára hívjuk meg oktatni Bihari Mihályt, Ferge Zsuzsát, Gazsó Ferencet, Gombár Csabát, Huszár Tibort, Lengyel Lászlót, Pataki Ferencet, Vitányi Ivánt és más, hozzájuk hasonlatos személyiségeket. De, hogy ők el is fogadják e meghívást, elemi feltételnek tartottam a Politikai Főiskola akkori vezetésének a lemondását, amely akkor két rektorhelyettesből, Kemény Lászlóból és Benedek Sándorból állt. (A rektor, Romány Pál, előző ősszel nyugdíjba ment.)
Indoklásként Kemény Lászlóval kapcsolatban a következőket mondtam:
“Mint az a bizonyos állatorvosi ló-csontváz - mutatva a lehetséges betegségeket -, úgy reprezentálja Kemény László rektorhelyettesünk a pártállamiság kontraszelekciós, a felkészültséget és a képességet figyelembe nem vevő, csak a mindenkori felsőbbséghez konformistán és opportunusan alkalmazkodni akaró és tudó, a saját érdekeit képviselő, bürokrata típusát.”
Kértem a Művelődési Minisztérium vezetését, ha az említettek saját jószántukból nem hajlandók lemondani, akkor mentsék fel őket.
Kemény László közölte, hogy nem mond le, de megfenyegetett, hogy becsületsértésért polgári pert indít ellenem. A pert eddig még nem indította meg...
63./ Népszabadság, 1989. szeptember 28. 7. old.
64./ “Javaslat a Pártbizottságoknak az Országos Pártértekezlet (OPE) előkészítésének fővárosi feladataira”. (Sokszorosított anyag). 4. old.
65./ A Népszabadság 1989. június 7-én tudósított a tanácskozásról, de “elmaszatolta” a szembenálló nézeteket. “Tudósítás az MSZMP Budapesti Bizottsága és a fővárosi reformkörök tanácskozásáról. 1989. június 6”. (In.: Két Hét, I. évf.. 1989. június 15.)
66./ “Demokratikus küldöttválasztás.” (Kőszegi Ferenc) (Esti Hírlap, 1989. június 7. 3. old.)
67./ “Beszélgetés Jassó Mihállyal.” (Népszabadság, 1989. június 13. 7. old.)
68./ Szirmai János: “Győztesek a reformkörök”. (Népszabadság, 1989. október 4.)
69./ A Népszabadság, 1989. augusztus 31-i számában Láng Zsuzsa készített Dr. Somos Ivánnal interjút, aki elmondta, hogy mit képvisel a kongresszuson, ha küldöttnek választják.
70./ Gépelt szöveg; Kerekes György irat-anyaga.
71./ Rendszerváltók a baloldalon, 248-249. old. A kötetben a jelentés két helyen is csonka, az utolsó két bekezdést megtaláltam, de az elején - a zárójelben - lévő hiányt, nem. (Az egyetlen példányt Kerekes György átadta a kötet szerkesztőinek, és azok az első, bővebb válogatásban, egy helyen-, a kiadásra kerülőben - érthetetlen módon - két helyen is rövidítették a jelentést.)
72./ “Felhívás”. Sokszorosított anyag. Kerekes György irat-anyaga.
73./ “Üzenet pártunk tagjaihoz.” Sokszorosított anyag. Kerekes György irat-anyaga.
74./ Népszabadság, 1989. július 20. 4. old.
75./ “Reformkörök levele az MSZMP Elnökségéhez.” (Népszabadság, 1989. július 22. 5. old.)
76./ A Népszabadság a jelentést - lerövidítve és súlyos hibákkal - az 1989. augusztus 3-i számában közölte.
77./ “További információk a reformkörökből ... Hogyan választják az MSZMP kongresszusi küldötteit?” (Reform, 1989. szeptember 1. 20. old.)
78./ Népszabadság, 1989. július 28. 4. old.
79./ Népszabadság, 1989. augusztus 4. 7. old.
80./ U. o. 7. old.
81./ U. o. 7. old.
82./ Esti Hírlap, 1989. július 25 (Benkő Judit); 1989. augusztus 9 (Rekvényi László).
83./ “Nyílt levél ...” (Népszabadság, 1989. augusztus 10. 5. old.)
84./ “(... és válasz)” U. o. 5. old.
85./ U. o. 5. old.
86./ “Közlemény a kongresszusi Mandátumvizsgáló Bizottság üléséről”. (Népszabadság, 1989. szeptember 13. 4. old.)
87./ Rendszerváltók a baloldalon, 268-269. old.
88./ Népszabadság, 1989. szeptember 25. 4. old.
89./ Kongresszus ‘89. 1989. október 8.
90./ Rendszerváltók a baloldalon, 315-316. old.
91./ Magyar Nemzet, 1989. szeptember 25.
92./ Az idézetek a Népszabadság, 1989. szeptember 25-i számából valók. 4. old.
93./ Rendszerváltók a baloldalon, 357. old.
94./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1096. old.
95./ U. o. 1104. old.
96./ Magyarország, 1989. június 30. 18. old.
97./ Pozsgay Imre: 1989. Politikus pálya ... 151. old.
98./ Kulcsár Kálmán: Két világ között, 143. old.
99./ “A Központi Bizottság június 23-24-i ülése” (Esti Hírlap, 1989. június 26.)
100./ Szenes, 8. old.
101./ Magyar Hírlap, 1989. július 4. 3. old.
102./ Rendszerváltók a baloldalon, 231. old.
103./ Történelmi utunk tanulságai. Az MSZMP programnyilatkozata, tervezet. Vitaanyagok. Az anyag 16 nyomtatásban megjelent oldal; Pozsgay Imre 1989. augusztus 19-én kelt előszavával. Megjelent a Népszabadság mellékleteként; a kiadványon sem a kiadó, sem a kiadás helye, ideje, száma-nem szerepel.
Továbbiakban: Vitaanyagok.
U. o. 3. old.
104./ U. o. 4. old.
105./ U. o. 7. old.
106./ U. o. 8. old.
107./ U. o. 12. old.
108./ U. o. 10. old.
109./ U. o. 9. old.
110./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1833. old.
111./ Szenes, 15. old.
112./ U. o. 11. old.: “... Katona Béla, a bp-i pb akkori titkára ismertette a Népszabadságban megjelent “Mit képviseljünk?” c. bp-i platformot, illetve ennek célját. És most részünkre bevezeti e téma vitáját.”
113./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt.1099. old.
114./ U. o. 1145. old.
115./ U. o. 1124. old.
116./ Esti Hírlap, 1989. június 26.
117./ “A Budapesti Pártbizottság értékelése”. (Népszabadság, 1989. június 27.)
118./ Magyar Hírlap, 1989. július 4. 3. old.
119./ Népszabadság, 1989. július 6. 1. és 5. old.
120./ “A budapesti pártbizottság állásfoglalása. Tisztázásra törekszünk az MSZMP reformköreivel.” (Esti Hírlap, 1989. július 6. 12. old.)
121./ Népszabadság, 1989. június 22. 1. és 3. old.
122./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1124. old.
123./ Népszabadság, 1989. június 26. 3. old.
124./ Népszabadság, 1989. július 6. 5. old.
125./ M-ks-288 f. 15 cs. 1075 ö.e/ 1989, 71 old.
126./ Esti Hírlap, 1989. szeptember 5.
127./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1715. old.
128./ M-ks- 288 f. 15 cs. 1075 ö.e/1989, 71-72. old.
129./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1659. old.
130./ U. o. 1770. old.
131./ Népszabadság, 1989. október 4. 9. old.
132./ Ahhoz, hogy megállapítsuk, Berend T. Iván hogyan jutott el ahhoz a következtetéshez, melynek útját a Budapesti Reformkör már kezdettől fogva járta, érdemes lenne összehasonlítani - melyre én itt nem vállalkozom - a Népszabadság-Műhely-ben, 1989. június 10-én megjelent vitaindító előadását (“A szakadék széle vagy az út kezdete?”), a KB szeptember 12-(13)-i ülésén elmondott hozzászólásával (KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1625-1627. old.), majd ezeket a Népszabadság, 1989. szeptember 23-i számában megjelent, “Történelmi vállalkozás” c. írásával.
Itt ábrázolni lehetne azt az utat, hogy a szocializmus reformjainak hangsúlyozott eredményeitől, mint “kifutó-pálya” koncepciótól, hogyan jutott el fokozatosan - az Olasz Kommunista Párt “történelmi kompromisszuma” tanulságainak figyelembevételével - a rendszerváltás szükségességének az elfogadásáig; annak kimondásáig, hogy “... a párton belül egyre inkább kirajzolódik két, lényegesen eltérő párt körvonalai. A reformszárny európai baloldali szocialista - szociáldemokrata párttá formálódásával a párt hagyományos szárnya nyilván nem tud és nem is akar lépést tartani. Ez utóbbi szárny nem zárkózik el a reformoktól, de nem kíván, nem tud kilépni a megreformált hagyományos kommunista párt kereteiből.” (Népszabadság, 1989. szeptember 23. 17. old.)
Grósz Károly a szeptember 25-i KB-ülésen elmondott előadói beszédében hivatkozik erre a Berend írásra (KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1772. old.), de Grósz Károly vagy rendkívül cinikus, amikor az ő “centrum”- politikáját bíráló és azt elutasító Berend írással való egyetértését fejezi ki (feltételezve, hogy a KB tagok nem olvasták az írást), vagy rendkívül felelőtlen, maga sem olvasta el az írást és úgy fejezte ki a vele való egyetértését. Grósz Károlyról mindkét lehetőség feltételezhető!
A Hatodik részhez
1./ Rendszerváltók a baloldalon, 244. old.
2./ “Sajtó és akcióterv.” (Szántó György irat-anyaga).
3./ Somogyi Néplap, 1989. június 26.
4./ Rendszerváltók a baloldalon, 280. old.
5./ Népszabadság, 1989. július 18. 4. old.
6./ Rendszerváltók a baloldalon, 265. old.
7./ U. o. 281. old. (Az külön is jellemző és mosolyogni való, hogy ez az anyag Géczi József gyűjteményében őrződött meg.)
8./ “A budapesti reformkör javaslatai.” (Népszabadság, 1989. július 21.)
9./ Népszabadság, 1989. július 24. 4. old.
10./ Szenes, 9. old.
11./ A megjelent vidéki küldöttek - jelenléti ív sorrendjében való - névsora:
Nagy László (Százhalombatta), Józsa László (Tápiógyörgye), Rátkai Árpád (Szeged), Pénzes Mihály (Székesfehérvár), Sipos J. Lóránt (Székesfehérvár), Kerekes Ilona (Zirc), Mazák György (Veszprém), Krasznai Endre (Dunaújváros), Kapás Zsolt (Dunaújváros), Varga István (Dunaújváros), Schmidt József (Oroszlány), Szőke István (Oroszlány), Koleszár János (Oroszlány), Bobal István (Cegléd), Dr. Czinege Imre (Cegléd), Dr. Sebők János (Cegléd), Hegedűs István (Kecskemét,), Szalay Zoltán (Győr), Dr. Lányi Botond (Nyíregyháza), Kántor Csaba Áron (Nyíregyháza), Simon László (Tatabánya), Kotcán Györgyné (Tatabánya), Dr. Izsák Attila (Nagykanizsa), Nagy László (Tatabánya), Csider László (Kerepestarcsa), Lajtai István (Vác), Dr. Veliky Lajos (Debrecen), Fejes Lajos (Zalaegerszeg).
(Feltűnő, hogy a reformköri mozgalom olyan országosan ismert képviselői nem jelentek meg a tanácskozáson, mint Kerényi György, Géczi József, Lovászi József, Keserű Imre, Mészáros Balázs, stb.)
12./ “Emlékeztető a szeptemberben Budapesten tartandó országos reformköri találkozó országos előkészítő tanácskozásról, melyet 1989. július 28-án tartottunk, a Bp. XIII., Rajk László utca 40-ben.” 1989. VIII. 2. Jegyzőkönyvvezető: Velenczei Ágnes. Javította: Wilk János. Sokszorosított anyag, 2 old. (In.: Rendszerváltók a baloldalon, 283-284. old.)
13./ Népszabadság, 1989. július 29. 5. old.
14./ Népszabadság, 1989. augusztus 1. 5. old.
15./ Népszabadság, 1989. augusztus 2. 5. old.
16./ H. O’. Neil: Forradalom belülről, 66. old.
17./ Szenes, 12. old.
18./ Wilk János koordinátor 1989. augusztus 3-i levele, 1. old. (Kerekes György irat-anyaga.)
19./ Az Előkészítő Bizottság augusztus 12-i ülésének résztvevői, az Emlékeztetőn lévő sorrendben:
Szécsényi Tibor (Bp. XIII/31-es R. alapsz., Bp.-i Rk.), Dr. Mészáros Balázs (Kaposvári Rk.), Novák Zoltán (Bp.-i Rk.), Nagy László (Tatabányai Rk.), Göndör István (Nagykanizsai Rk.), Géczi József (Csongrád m-i Rk.), Lovászi József (Csongrád m-i Rk.), Mazák György (Veszprém m-i Rk.), Kerekes György (Bp.-i Rk.), Varga István (Dunaújvárosi Rk.), Szántó György (Bp.-i Rk.), Kékesi Katalin (Bp.-i Rk.), Kerényi György (Kecskeméti Rk.), Wilk János (Bp.-i Rk.), Szűcs Attila (Bp. II. sz. Rk.).
20./ “Emlékeztető az MSZMP-reformkörök és reform-alapszervezetek II. országos tanácskozása előkészítő bizottságának üléséről. 1989. augusztus 12.” Az idézetek a Rendszerváltók a baloldalon c. kiadvány 302-303-304. oldalairól valók.
21./ Népszabadság, 1989. augusztus 16. 10. old.
22./ Rendszerváltók a baloldalon, 310. old.
23./ “Emlékeztető a Reformkörök Előkészítő Bizottsága 1989. augusztus 26-i megbeszéléséről.” (Az Emlékeztetőt készítette: Klötz Ildikó. Jóváhagyta: Szécsényi Tibor). A megbeszélésen részt vettek (az Emlékeztető sorrendjében): Kékesi Katalin (Bp.-i Rk.), Sóskuti Márta (Bp.-i Rk.), Varga József (Bp.-i Rk.), Dr. Somos Iván (Bp.-i Rk.), Vass Csaba (Bp.), Ágh Attila (Bp.), Kopvándi Ferenc (Szombathely), Lovászi József (Szeged), Géczi József (Szeged), Keserű Imre (Szentes), Szabó Zoltán (Bp.-i Rk.), Izsák Attila (Nagykanizsa), Göndör István (Nagykanizsa), Fodor László Bertalan (Bp. Gazdagréti Rk.), Nagy László (Tatabánya), Kerekes György (Bp.-i Rk.), Hegedűs István (Kecskemét), Dr. Mészáros Balázs (Kaposvár), Botos Péter (Bp.-i PB), Mazák György (Veszprém), Szántó György (Bp.-i Rk.), Klötz Ildikó (Bp.-i Rk.), Wilk János (Bp.-i Rk.), Vajda János (Bp. Rk.). (In.: Kerekes György irat-anyaga; sokszorosított anyag, 14 old.)
24./ U.o. 2. old.
25./ U.o. 3. old.
26./ U.o. 4. old.
27./ U.o. old.
28./ Rendszerváltók a baloldalon, 311. old.
29./ Emlékeztető az augusztus 26-i ülésről, 11. old.
30./ U.o. 4-5. old.
31./ U.o. 10. old.
32./ U.o. 9-10. old.
33./ U.o. A sajtótájékoztatóról: 6-7. old.; a röplapról: 11-12. old. (A röplap: Szántó György irat-anyaga.)
34./ Népszabadság, 1989. augusztus 30. 5. old.
35./ Népszabadság, 1989. augusztus 30. 5. old.
36./ Magyar Hírlap, 1989. augusztus 30. 3. old.
37./ Kerekes György irat-anyaga.
38./ Népszabadság, 1989. augusztus 31. 7. old.
39./ M-ks-288 f/5 cs. 1075 ö.e/ 1989. 72. old.
40./ “Kétnapos vita, levél a párttagsághoz. Radikális megújítást kívánnak a reformkörök” (In.: Népszabadság, 1989. szeptember 4. 1. old.)
41./ A budapesti tanácskozás anyagaiban a szerkesztők helyesen nem adták ki Ágh Attilának ezt az általa kikényszerített felszólalását. Nem így jártak el a Rendszerváltók a baloldalon szerkesztői - közöttük Ágh Attila -, mert a kiadványban közzétették ezt a felszólalást, mint a délelőtti plenáris ülés eseményét. Ágh Attilának azonban lelkiismeret furdalása lehetett Lovászi Józseffel szemben, mert a kiadványban Ágh hozzászólását Lovászi József köszöntője után hozták, holott a valóságban Ágh Attila Lovászit lekörözve, előtte mondta el kéretlen szövegét. (Lásd: Rendszerváltók a baloldalon, 317-319. oldalakat.)
42./ Rendszerváltók a baloldalon, 317. old.
43./ U.o. 317. old.
44./ U.o. 318. old.
45./ U.o. 318. old.
46./ U.o. 320. old.
47./ H. O’. Neil: Forradalom belülről, 71. old.
48./ Szántó Miklós előadása, gépelt szöveg. (Kerekes György irat-anyaga.)
49./ “A reformkörök és reform-alapszervezetek budapesti tanácskozása. 1989. szeptember 2-3.” (Kézirat gyanánt. Szerk. Kerekes György. Varsádi Zsuzsa. Kossuth K.) 8-9. old. Továbbiakban: A budapesti tanácskozás anyagai,
50./ Rendszerváltók a baloldalon, 319. old.
51./ “Felhívás”, 2 old. (Kerényi György irat-anyaga.)
52./ Kerekes György irat-anyaga.
53./ “Kisiklott szavazás” (mélykuti) (In.: Magyar Nemzet, 1989. szeptember 4. 4. old.)
54./ Kerekes György irat-anyaga.
55./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1484. old.
56a/ Az Országos Koordinációs Tanács tagjai a következők voltak:
Budapest:	Ágh Attila, Kerekes György, Monostori Ildikó, Szántó György, Szécsényi Tibor, Vass Csaba	
Bács-Kiskun megye:	Kerényi György	
Baranya megye:	Kocsi László	
Békés megye:	Hideg Gábor	
Borsod-Abaúj-Zemplén megye:	Parnyik József	
Csongrád megye:	Géczi József	
Fejér megye:	Pálfalvi János	
Győr-Sopron megye:	dr. Bakos László	
Hajdú-Bihar megye:	Dombi Margit	
Heves megye:	Hiesz György	
Komárom megye:	Nagy László	
Nógrád megye:	Czene Gyula	
Pest megye:	Miakich Gábor	
Somogy megye:	dr. Mészáros Balázs	
Szabolcs-Szatmár megye:	dr. Baja Ferenc	
Szolnok megye:	dr. Szegedi Károly	
Tolna megye:	Vajnai Attila 	
Vas megye:	Duganits Gábor	
Veszprém megye:	Mazák György	
Zala megye:	dr. Izsák Attila	
Honvédség:	Bartos Imre alezredes	
(In.: Rendszerváltók a baloldalon, 313-314. old.)
56.b/ “Grósz Károly levele” (In.: Népszabadság, 1989. szeptember 4. 1. old.)
57./ Népszabadság, 1989. szeptember 4. 5. old.
58./ A budapesti tanácskozás anyagai, 5-34. old.; Rendszerváltók a baloldalon, 320-329. old., és a napi sajtó.
59./ Rendszerváltók a baloldalon, 320. old.
60./ U.o. 326. old.
61./ U.o. 325-326. old.
62./ U.o. 325. old.
63./ U.o. 324. old.
64./ U.o. 327. old.
65./ Népszabadság, 1989. szeptember 4. 5. old.
66./ “Reformkörök II. országos tanácskozása.” (In.: Két Hét, 1989. szeptember, 5. old.)
67./ Rendszerváltók a baloldalon, 327. old.
68./ U.o. 329. old.
69./ U.o. 328. old.
70./ “A mór megtette kötelességét ...?” (Karsai Gábor) (In.: Figyelő, 1989. szeptember 7. 10. old.)
71./ Magyar Nemzet, 1989. szeptember 4. 4. old.
72./ Rendszerváltók a baloldalon, 330. old.
73./ Népszabadság, 1989. szeptember 4. 5. old.
74./ Népszabadság, 1989. szeptember 11. 4. old.
75./ Szécsényi Tibor javaslatai a reformplatform kidolgozásához és a kongresszusi és utáni események szervezésére. 1989. szeptember 15. (In.: Rendszerváltók, 350-351. old.)
76./ U.o. 351. old.
77./ “Emlékeztető az MSZMP Reformkörök és Reform-alapszervezetek Országos Koordinációs Tanácsa 1989. szeptember 16-i üléséről.” 2. old. (Kerekes György irat-anyaga.)
78./ A budapesti tanácskozás anyagai, 61-62-63. old.
79./ U.o. 62. old.
80./ U.o. 63. old.
81./ U.o. 65. old.
82./ U.o. 65. old.
83./ U.o. 67. old.
84./ U.o. 67. old.
85./ U.o. 67. old.
86./ U.o. 68. old.
87./ U.o. 70. old.
88./ U.o. 76-77 old.
89./ A szekciók összefoglalóinak többségét (kivétel a 7-es és a 8-as szekció volt) először a Két Hét 1989. szeptemberi száma közölte (a 3.,4.,5. oldalakon); majd A budapesti reformköri tanácskozás anyagában tették közzé, a “II. Szekcióülések beszámolói” részben, a 35-79. oldalakon. Ez a közlés a szekciók sorrendjét és egyik-másik megnevezését önkényesen megváltoztatta.)
90./ Az összefoglalókból az idézett részeket az eredeti anyagokból közlöm; ezek Kerekes György irat-anyagában maradtak fenn. (Oldalszámot azért nem jelzek, mert ezek többségében egy oldalas anyagok, néhány két oldalas és még kevesebb három oldalas anyag van.)
91./ dr. Somos Iván 2002. szeptember 4-i személyes közlése.
92./ “A talpra állás tennivalói (Pénzintézetek reformköre)” (In.: Új Fórum, Különszám, 1989. augusztus 18.) 42-45 old.
93./ A Nyilatkozat szerzői és előterjesztői: Kerényi György, Pálfy G. István, Szokai Imre, Tabajdi Csaba voltak. Az Országos Koordinációs Tanács nem merte vállalni a 11. szekció támogatása ellenére a Nyilatkozat publikálását.
94./ Szenes, 14. old.
95./ “Levél a párttagsághoz és a kongresszusi küldöttekhez”. Tervezet! 2. változat. (Kerekes György irat-anyaga.)
96./ Rendszerváltók a baloldalon, 329-330. old.
97./ Népszabadság, 1989. szeptember 8. 5. old.
98./ “A koordinációs tanács megkezdi munkáját.” (Magyar Hírlap, 1989. szeptember 8.)
99./ “Arcélek”. (Népszabadság, 1989. szeptember 4. 5. old.)
100./ Rendszerváltók a baloldalon, 344-345. old.
101./ U.o. 315. old.
A Hetedik részhez
1./ Rendszerváltók a baloldalon, 312-313. old.
2./ U. o. 312. old.
3./ Haraszti Miklós megírta, hogy Horn Gyula hogyan “jelentette fel” Mark Palmert Baker akkori amerikai külügyminiszternél, akit ezután idő előtt visszahívtak posztjáról. (In.: Beszélő, 1999. október. IV. évfolyam, 10. sz. 60-61. old.)
4./ Esti Hírlap, 1989. július 5; Magyar Hírlap, 1989. július 6; Népszabadság, 1989. július 10.
5./ “Lánc, lánc, élőlánc ...” (In.: Népszabadság, 1989. július 11.)
6./ Kispál Zoltán személyes közlése, 2000. április 2.
7./ Novák Zoltán irat-anyaga. (A magyar szöveget az orosz anyanyelvű Szénási Nina - az ELTE BTK Filozófiai I. Tanszékének docense - fordította oroszra.)
8./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, II. köt. 277. old. (Ezen az ülésen Szécsényi Tibor saját kezdeményezésére azt is javasolta, hogy ha az Ellenzéki Kerekasztal képviselői egyetértenek levelünkkel, akkor azt írják alá, mert bírja Nyers Rezső ígéretét, hogy ebben az esetben levelünket az MSZMP is alá fogja írni. Ezek az aláírások érthetően elmaradtak.)
9./ Dokumentumok 1999. 81. sz. dokumentum. (National Security Archive, Hidegháború-történeti Kutatóközpont és az 1956-os Intézet).
10./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1393-1395. old.
11./ Népszabadság, 1989. augusztus 11.
12./ Népszabadság, 1989. augusztus 17.
13./ Magyar Nemzet, 1989. szeptember 29.
14./ “Mi van a háttérben?” (Magyar Nemzet, 1989. július 29.)
15./ Szabad Demokraták, 7. sz. 1989. július 14.
16./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, IV. köt. 245. old.
17./ U. o. II. köt. 563. old.
18./ MOL M-Ks-288. f. 5/ 1072. ö. e.
19./ Népszabadság, 1989. augusztus 3. Magyar Nemzet, 1989. augusztus 3.
20./ Népszabadság, 1989. augusztus 3.
21./ Népszabadság, 1989. augusztus 10, 11.
22./ Népszabadság, 1989. augusztus 18.
23./ Népszabadság, 1989. augusztus 25. 4. old.
24./ Magyar Nemzet, 1989. augusztus 19.
25./ MOL M-Ks-288. f. 5/1054. ö. e.
26./ MOL M-Ks-288. f. 5/1063. ö. e.
27./ MOL P 2117. 12. doboz. 293/2. i. sz.
28./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, II. köt. 622. old.
29./ MOL P. 2117. 12. doboz. 293/3. i. sz.
30./ Kerekes György irat-anyaga.
31./ “A baloldal, a párt hitele a tét. Fejti György találkozója kilenc reformköri képviselővel.” (Népszabadság, 1989. augusztus 29. 1. és 5. old.)
32./ Magyar Hírlap, 1989. augusztus 30. 3. old.
33./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, III. köt. 498. old.
34./ U. o. 499. old.
35./ MOL P. 2117. 12. doboz. 295. i. sz.
36./ “A Next országos üggyé vált.” (Népszabadság, 1989. szeptember 1. 5. old.)
37./ U. o. 5. old.
38./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1495. old.
39./ U. o. 1483. old.
40./ U. o. 1488. old.
41./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, IV. köt. 194. old.
42./ U. o. IV. köt. 197. old.
43./ Az Országos Koordinációs Tanács 1989. szeptember 9-i ülésének jegyzőkönyve, 3. old. (Az ülésről tájékoztatás jelent meg a Népszabadság, 1989. szeptember 11-i számában, 4. old.)
44./ A budapesti tanácskozás anyagai, 81-82. old. (A kötet szerkesztői elkövették azt a hibát, hogy az Állásfoglalás-t a budapesti tanácskozáson elfogadott anyagként közölték, holott ezt az Országos Koordinációs Tanács szeptember 9-i ülése fogadta el.)
Az Állásfoglalás-ban név nélkül említett, a KB gazdaságpolitikai vezetőinek egyike, Fabriczki András, 15 év multán letagadta, hogy az MSZMP vezetése 1989-ben nem akart vagyonával elszámolni; Fabriczki ezen magatartása jellemző példája a történelemhamisításnak. (Lásd: ÉS, 2004. Január 30., 2. old. “De miért szaros?” c. Fabriczki megnyilatkozást.)
45./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1800. old.
46./ Népszabadság, 1989. október 4. 9. old.
47./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1851-1878. old.
48./ U. o. 1818. old.
49./ Népszabadság, 1989. november 24. 1 és 6. old.
50./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, II. köt. 656. old. 26. sz.. jegyzet.
51./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 896. old.
52./ U. o. 781. old.
53./ U. o. 782. old.
54./ MOL P. 2117. 12. doboz. 289. i. sz.
55./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, II. köt. 552. old.
56./ U. o. II. köt. 565. old.
57./ U. o. II. köt. 621. old.
58./ U. o. II. köt. 624-625. old.
59./ U. o. II. köt. 624. old.
60./ U. o. II. köt. 638. old.
61./ U. o. III. köt. 513-514. old.
62./ “Az MSZMP munkahelyi szervezeteiről és a politikai egyeztető tárgyalásokról.” (Népszabadság, 1989. augusztus 30.)
63./ “Az EKA nyilatkozata a munkahelyi pártszervezetekről és a köztársasági elnöki intézményről.” (Népszabadság, 1989. szeptember 1.)
64./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1438. old.
65./ U. o. 1429. old.
66./ U. o. 1435. old.
67./ A Politikai Intéző Bizottság 1989. augusztus 31-i ülésén Nyers Rezső és Fejti György amellett foglaltak állást, hogy az MSZMP ne vonuljon ki a munkahelyekről és bírálták Pozsgay Imrét augusztus 28-i javaslatáért.
68./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1442. old.
69./ Pozsgay: 1989 Politikus pálya, 160. old.
70./ A budapesti tanácskozás anyagai, 84-85. old.
71./ Népszabadság, 1989. október 4. 9. old.
72./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1605. old.
73./ Népszabadság, 1989. szeptember 8. 6. old.
74./ Népszabadság, 1989. szeptember 1. 6. old.
75./ Magyar Nemzet, 1989. szeptember 11. 2. old.
76./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1745-1748. old.
77./ Akadémiai Fórum, 1989. 6. sz. 3. old.
78./ U. o. 3. old.
79./ Kiss Sándor: “Reagálás egy reagálásra” c. nem publikált írás információja. (Kerekes György irat-anyaga.)
80./ Akadémiai Fórum, 1989. 6. sz. 3. old.
81./ A budapesti tanácskozás anyagai, 82. old.
82./ “Honvédségi reformkörök.” (Népszabadság, 1989. augusztus 11.)
83./ “Honvédségi reformkörök tanácskozása.” (Magyar Hírlap, 1989. szeptember 11. 7. old.)
84./ U.o. 7. old.
85./ Népszabadság, 1989. szeptember 15. 4. old.
86./ U. o. 4. old.
87./ Magyar Hírlap, 1989. szeptember 11. 7. old.
88./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 904. old.
89./ Bajnok Zsolt kormány-szóvivő tájékoztatója. (Magyar Hírlap, 1989. augusztus 21.)
90./ A budapesti tanácskozás anyagai, 83-84. old.
91./ “A Munkásőrség szóvivőjének nyilatkozata a tíz munkásőr reformköri felhívásáról.” (Népszabadság, 1989. szeptember 5.)
92,/ U. o.
93./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt.1605. old.
94./ MOL P. 2117. 13. doboz. 411. i. sz. “A munkásőrség Club Tomaja.” (Népszabadság, 1989. szeptember 13.)
95./ Kerekasztal-tárgyalások, 1989. IV. köt. 468-469. old.
96./ U. o. IV. köt. 512-515. old.
97./ Heti Budapest, 1989. október 7. 7. old.
98./ Népszabadság, 1989. október 4. 9. old.
99./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 1. köt. 420-421. old.
100./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, I. köt. 151. old.
101./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1252., 1257. old.
102./ Országgyűlési Napló. Az Országgyűlés 52. ülése, 1989. június 27. 4299-4301. h.
103./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, II. köt. 311. old. 60. jegyzet és 441-442. old. 12. jegyzet.
104./ Népszabadság, 1989. augusztus 17.
105./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1382-1383. old.
106./ Népszabadság, 1989. augusztus 17.
107./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1431. old.
108./ U. o. 2. köt. 1499. old.
109./ U. o. 2. köt. 1577. old.
110./ U. o. 2. köt. 1578. old.
111./ U. o. 2. köt. 1578. old.
112./ U. o. 2. köt. 1578. old.
113./ U. o. 2. köt. 1578. old.
114./ U. o. 2. köt. 1589. old.
115./ U. o. 2. köt. 1589. old.
116./ U. o. 2. köt. 1595. old.
117./ Népszabadság, 1989. szeptember 9.
118./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1601. old.
119./ U. o. 2. köt. 1601. old.
120./ U. o. 2. köt. 1601-1602. old.
121./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, III. köt. 565-566. old.
122./ U. o. III. köt. 567. old.
123./ U. o. III. köt. 618. old.
124./ U. o. III. köt. 626. old.
125./ “Ellenzéki elemzés az MSZMP-ről.” (Magyar Hírlap, 1989. szeptember 6. 3. old.)
126./ Kis János: “1989: A víg esztendő.” (Beszélő, 1999 október, 39. old.)
127./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, IV. köt. 501. old.
128./ U. o. IV. köt. 505-506. old.
129./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1801. old.
130./ U. o. 2. köt. 1802. old.
131./ U. o. 2. köt. 1802. old.
132./ Pozsgay Imre: 1989: Politikus pálya, 164-166. old.
133./ Interjú Hankiss Elemérrel (Világ, 1989. július 27. 16-17. old.)
134./ Bruszt László-Simon János: “Posztpaternalista politikai orientációk Magyarországon” (In.: Magyarország politikai évkönyve 1990. 471. old.)
135./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1604. old.
136./ U. o. 2. köt. 1605. old.
137./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, IV. köt. 58-59. és 76-77. old.
138./ U. o. IV. köt. 281. old.
139./ Kis János: “1989: A víg esztendő.” és Haraszti Miklós: “A kiegyezés két taktikája.” (In.: Beszélő, 1999 október.)
140./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, III. köt. 269. old.
141./ U. o. III. köt. 271. old.
142./ Kis János: “1989: A víg esztendő.” (Beszélő, 1999 október. 43. old.)
143./ KB jegyzőkönyvek, 1989. 2. köt. 1438-1439. old.
144./ U. o. 2. köt. 1423. old.
145./ Lengyel László: Hajnalban. Micsoda év! (Szépirodalmi K. 1991.) 68-69. old.
146./ Idézi Kulcsár Kálmán: Két világ között, 137. old.
147./ U. o. 143. old.
148./ Népszabadság, 1989. szeptember 26.
149./ U. o. 1. old.
150./ Berend T. Iván: A történelem- ahogyan megéltem. (Kultúrtrade Kiadó, Bp. 1997. 292-293. old.)
151./ Lásd: Kukorelli István: “Az Országgyűlés a többpártrendszer első évében.” (In.: Magyarország politikai évkönyve, 1990. 193-198. old.)
152./ Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben, II. köt. 617. old.
153./ “Történelmi önvizsgálat-tanulságokkal (Előzetes vázlat és vitatézisek)
 V. A párt felbomlasztása és a politikai rendszerváltás előkészítése.
 3./ A párt felbomlasztása és szétverése.” 35-36. old.
(Az anyag gépírásos formáját Wirth Ádámtól kaptam; ezúton is köszönetet mondok érte.)
154./ H. O’. Neil: Forradalom belülről, 73. old.
155./ Lengyel László: “Pártitura.” (In.: HVG, 1989. 4. sz.)
156./ Bokros Lajos: “Rendszerváltás vakvágányon.” (In.: Magyarország politikai évkönyve, 1990)
157./ Petschnig Mária Zita: “Örökségtől örökségig. A magyar gazdaság 1990-1994.” (Századvég K. Bp. 1994.) 165. old.; továbbá lásd Laki Mihály és Szalai Erzsébet e témában megjelent írásait.
A Nyolcadik részhez
1./ “A koordinációs tanács megkezdi munkáját.” (In.: Magyar Hírlap, 1989. szeptember 8.)
2./ Szenes, 14. old., valamint a szeptember 20-i ülésről, Magyar Hírlap, 1989. szeptember 21.
3./ Szenes, 14. old.
4./ Rendszerváltók a baloldalon, 359. old.
5./ Szenes, 14. old.
6./ Emlékeztető az Országos Koordinációs Tanács 1989. szeptember 16-i üléséről, 2. old. (Kerekes György irat-anyaga.) A Nyilatkozat megjelent a Népszabadság 1989. szeptember 18-i számában.
7./ Emlékeztető az OKT 1989. szeptember 16-i üléséről, 1. old. (Kerekes György irat-anyaga.)
8./ Népszabadság, 1989. szeptember 19. 4. old. és szeptember 21. 5. old.
9./ Rendszerváltók a baloldalon, 358-361. old.
10./ U. o. 358-359. old.
11./ U. o. 363. old.
12./ U. o. 363. old.
13./ U. o. 364. old.
14./ U. o. 364. old.
15./ U. o. 365. old.
16./ U. o. 367-368. old.
17./ U. o. 378-379. old.
18./ Magyar Hírlap, 1989. szeptember 25. 6. old.
19./ U. o. 6. old.
20./ Rendszerváltók a baloldalon, 380. old.
21./ Népszabadság, 1989. október 3 5. old.
22./ Bihari László: “A múltat végleg eltörölni” (In.: Kapu, 1989. október. 5. old.)
23./ “A kongresszus állásfoglalása a Magyar Szocialista Pártról.” (Kongresszus ‘89. 1. old.)
24./ “A Reformszövetség tanácskozása: Meddig tart a kompromisszum?” (In.: Népszabadság, 1989. október 8.)
25./ Bihari Mihály: “Egy pártkongresszus szociológiája” (In.: Magyarország politikai évkönyve, 1990.) 22. old.
26./ Rendszerváltók a baloldalon, 387. old.
27./ U. o. 427. old.
28./ Emlékeztető a Reformkörök Előkészítő Bizottsága 1989. augusztus 26-i megbeszéléséről, 3. old.
29./ Rendszerváltók a baloldalon, 408. old.
30./ Petschnig Mária Zita-Kéri László: “Ez a név lesz a végső.” (In.: Első kézből, 1989. december 9-16. 7. old.)
31./ Géczi József és Vass Csaba narcisztikus alkatok. Hiúságuk jellemzéséhez két példa:
Géczi nem egy nyilatkozatában előadta, hogy a reformköri mozgalom győzelmét az bizonyítja, hogy ő és még egy-két fő az 1990-es májusi kongresszuson bekerült az MSZP elnökségébe. (Lásd: “Jöttünk, láttunk, buktunk ... - bukva győztünk?”, Népszabadság, 1990. június 23; továbbá: “Interjú Géczi Józseffel: A társadalom nem méltányolta mozgalmunkat.”, Magyar Nemzet, 1990. augusztus 17.)
Vass Csaba pedig - akivel 2000 áprilisában, az anyaggyűjtés során találkoztam - a legkomolyabban és nagy büszkeséggel azt bizonygatta, hogy ő volt a reformköri mozgalom Országos Koordinációs Tanácsának a vezetője, mert a budapesti tagok választásánál állítólag ő kapta a legtöbb szavazatot. Az egyáltalán nem érdekelte, hogy a Tanács döntő többségét, a 26 tagból, 20 főt, nem választották, hanem delegálták.
32./ Benkő Judit-Kerekes György-Patkós János: A születés szépséges kínjai. Avagy rendhagyó híradás az MSZMP kongresszusáról. 1989. október 6-9. (Kossuth K.)
33./ Szenes, 17.,18. old.
34./ “Vélemények az utolsóról és az elsőről” (Népszabadság, 1989. november 6. 7. old.)
35./ Bihari Mihály: Egy pártkongresszus szociológiája - az állampárt végórái - (In.: Magyarország politikai évkönyve, 1990. 28. old.)
36./ Népszabadság, 1989. október 23. 4. old.
37./ “Az MSZP Reformszövetségének felhívása” (Népszabadság, 1989. november 23. 5. old.) Felhívás- röplap, 2. old.
38./ “Az MSZDP szociáldemokrata centrum szándéknyilatkozata.” (Magyar Hírlap, 1989. szeptember 13. 10. old)
39./ U. o. 10. old.
40./ Népszabadság, 1989. szeptember 23. 7. old.
41./ Magyar Hírlap, 1989. szeptember 27. 8. old. (A Rendszerváltók a baloldalon c. kiadvány hibásan adja meg a közlés dátumát, amikor azt írja, hogy az a Magyar Hírlap 1989. szeptember 21-i számában jelent meg. Lásd a kiadvány 355. oldalát.)
42./ A Nagykanizsai Reformkör levele, 1989. október 25. (A levelet Jászberényi László, Dr. Dúll Gábor és Dr. Izsák Attila írta alá.) (Kerekes György irat-anyaga.)
43./ Népszabadság, 1989. november 13. 4. old.
44./ Szenes, 19., 20. old., valamint Mózes Ferenc füzeteiben található jegyzet-anyag.
45./ Népszabadság, 1989. november 20. 8. old.
46./ A Reformszövetség 1990. április 11-i levele, az április 21-i tanácskozás megrendezésével kapcsolatban, 1. old. (Kerekes György irat-anyaga.)
47./ Kerekes György irat-anyaga. (Itt jegyzem meg, hogy ez volt utolsó megnyilatkozásom az MSZP-ben. 1990 májusában súlyos autó-szerencsétlenség ért, és több mint fél évet lakáshoz voltam kötve. Felgyógyulásom után már nem kapcsolódtam be az intenzív párttevékenységbe; majd 1994 tavaszán, a választási győzelem után, 43 évi párttagság után, kimaradtam az MSZP-ből.)
48./ Kerekes György irat-anyaga.
49./ “A szociáldemokrácia esélyei. Beszélgetés Szabó Zoltánnal, a budapesti vezető testület újonnan választott ügyvivőjével.” (In.: Két Hét Politika, 1990. július. 13. sz.)
50./ Vitányi Iván: “Invokáció (Háttéranyag)” Bp. 1990. április 2. 6. old. (Kerekes György irat-anyaga.)
51./ “Sokféle irányzatnak van helye. Nincs pártszakadás az MSZP-ben.” (Népszabadság, 1990. szeptember 26. 4. old.)
52./ “Interjú Horn Gyulával” (Magyar Hírlap, 1991. március 9.)
53./ “Sokáig tartott a türelmi idő. Egy óra Balogh Sándorral.” (In.: Két Hét Politika, 1992. november. 22. sz.)
54./ Magyar Hírlap, 2001. április 21. 13. old.