L

Az ördöngös

A dübörgő kocsik fülrepesztő zaja, a teljes erővel húzott harangok csengése-bongása, a vidám dobpergés, a ragyogó pompa visszfénye a számára bezáruló világ ragyogásának - úgy verődött vissza Louise hercegnő lelkéről, s halt el cellája falának tövében, mint az erejét vesztett hullámverés.

Amikor eltávozott a király, hiába próbálván atyai és uralkodói minőségében, azaz hol mosolyogva, hol parancsnak is beillő könyörgéssel visszatéríteni leányát a világba, amikor a trónörökösné, akit az első szempillantásban megdöbbentett fenséges nagynénjének félreismerhetetlen lelki nagysága, udvaroncainak kavargó hadával eltűnt a szeme elől, a karmeliták apátasszonya leszedette a kárpitokat, lehordatta a virágokat, levétette a csipkéket.

A még izgatottan nyüzsgő apácaközösségből egyedül ő nem rezzent meg, amidőn a nehéz kolostorkapuk, amelyek egy pillanatra kitárultak a világnak, súlyosan meglendültek és döngve becsapódtak, elvágva a magányt a világtól.

Azután magához hívatta a kincstárnok nővért.

- A szegények megkapták-e szokott alamizsnájukat - kérdezte - e két napig tartó fejetlenség idején?

- Igen, fenség.

- A betegeket látogatták-e rendesen?

- Igen, fenség.

- A katonák kaptak-e egy kis frissítőt, mielőtt útnak indultak volna?

- Mindannyian megkapták a kenyeret és a bort, fenséged rendelése szerint.

- Tehát senki sem szenved hiányt a házban?

- Senki, fenség.

Louise hercegnő odalépett az ablakhoz, és lassan belélegezte a balzsamos illatot, mely az alkonyi órák estharmatos szárnyán lebbent föl a kertből.

A kincstárnok nővér tisztelettudóan várta, hogy a fenséges apátasszony rendelkezzék vagy útjára bocsássa.

Louise hercegnő - csak Isten a tudója, mire gondolt e pillanatban a fejedelmi apátnő -, Louise hercegnő az ablakáig nyúló, hosszú szárú rózsák és az udvari falakat sűrűn beborító jázminok szirmait morzsolgatta.

Hirtelen heves lódobogás rázta meg a zárda kapuját; az apátasszony összerezzent.

- Ki maradt még Saint-Denis-ben az udvari méltóságok közül? - kérdezte Louise hercegnő.

- De Rohan bíboros úr őeminenciája, fenség.

- A lovai itt vannak?

- Nem, fenség, a lovak az apátságban vannak, ahol őeminenciája éjszakázik.

- Akkor mi ez a zaj?

- Fenség, az idegen nő lova dobog így.

- Miféle idegen nő? - kérdezte Louise hercegnő, emlékei közt kutatva.

- Az az olasz nő, aki tegnap este bebocsáttatást kért fenségedtől.

- Ó, tudom már! Hol van most?

- A szobájában vagy a templomban.

- Mit csinált tegnap óta?

- Tegnap óta visszautasít minden táplálékot, csak kenyeret fogad el, és egész éjjel a kápolnában imádkozott.

- Bizonyára valami nagy bűnös lehet - vélekedett az apátasszony, összevonva szemöldökét.

- Nem tudom, fenség, senkivel nem beszélt.

- Miféle nő ez?

- Szép, az arca szelíd, de büszke is.

- Hol volt ma reggel, az ünnepség alatt?

- A szobájában, az ablaka mellett, láttam, hogy megbújt a függöny mögött, aggodalmasan megnézve mindenkit, mintha minden egyes belépő személyben az ellenségét gyanította volna.

- Egy asszonyi személy abból a szerencsétlen világból, ahol éltem, ahol uralkodtam egykor. Bocsássa be.

A kincstárnok nővér menni készült.

- Ejnye, a nevét tudják-e? - kérdezte a hercegnő.

- Lorenza Feliciani.

- Nem ismerek ilyen nevű asszonyt - mondta Louise hercegnő eltűnődve -; mindegy, vezesse be akkor is.

Az apátasszony leült egy ódon karosszékbe: tölgyfából faragták II. Henrik idején, s azóta a karmeliták kilenc apátasszonyának szolgált ülőhelyül.

Félelmetes ítélkező szék volt ez, hány szegény novícia remegett előtte, vergődve a szellem és a múlandóság szorításában!

Egy perc múlva belépett a kincstárnok nővér, bevezetve a hosszú fátylas idegen nőt, akit ismerünk már.

Louise hercegnő is örökölte őseinek vesékbe látó szemét; ez a szem Lorenza Felicianira szegeződött, mihelyt az belépett a szobába; a fiatal nőben annyi alázatot, annyi kellemet, annyi nemes szépséget, friss könnyek fürösztötte nagy fekete szemében annyi ártatlanságot fedezett fel, hogy kezdeti ellenérzését hamarosan jóindulat és testvéri rokonszenv váltotta fel.

- Lépjen közelebb, asszonyom - mondta a hercegnő -, és beszéljen.

A fiatal nő bátortalanul előbbre lépett, és térdre akart ereszkedni.

A hercegnő fölemelte.

- Ön Lorenza Feliciani, nemde, asszonyom?

- Igen, fenség.

- És egy titkot akar rám bízni?

- Ó, égek a vágytól, hogy elmondhassam.

- De hát miért nem folyamodik a gyóntatószékhez? Én csak vigaszt nyújthatok; a pap vigaszt és feloldozást is adhat.

Louise hercegnő az utóbbi szavakat tétovázva mondta.

- Nekem csak vigasz kell, fenség - válaszolta Lorenza -, és különben is csak nőnek merném elmondani, amit mondandó vagyok.

- Tehát valami nagyon különös dolgot akar elbeszélni?

- Igen, nagyon különöset. De hallgasson végig türelemmel, fenség; csak önnek mondhatom el, ismétlem, minthogy ön mindenható, és nekem úgyszólván csak Isten karja nyújthat oltalmat.

- Oltalmat! Csak nem üldözik? Csak nem törnek az életére?

- De igen, fenség, de igen, üldöznek! - tört ki az idegen nő leírhatatlan rémülettel.

- Akkor pedig, asszonyom, jól gondoljon meg valamit - mondta a hercegnő -, éspedig azt, hogy ez a ház kolostor és nem várkastély; hogy mindaz, ami az embereket odakint háborgatja, ide bejutva hamvába hal; mert itt semmi olyan nincsen, amit az emberek odakint felhasználhatnak egymás ellen; ez nem az igazság, nem az erőszak, nem az elnyomás háza, ez egyszerűen csak Isten háza.

- Ó, igen, igen, én éppen ezt keresem, éppen ezt! - mondta Lorenza. - Igen, ez Isten háza, és én csak Isten házában találhatok békességet.

- De Isten nem tűri a bosszút; hogyan kívánhatja tőlünk, hogy álljunk bosszút ellenségén? Forduljon a bírósághoz.

- A bíróság mit sem tehet az ellen, fenség, akitől én rettegek.

- Ugyan kicsoda az? - kérdezte az apátasszony titkolt és önkéntelen ijedelemmel.

Lorenza közelebb lépett a hercegnőhöz, valami rejtelmes rajongástól fűtve.

- Hogy kicsoda, fenség? - kérdezte. - Egyike azoknak az ártó szellemeknek, ebben bizonyos vagyok, akik hadat viselnek az ember ellen, és akiket uruk, a Sátán emberfeletti hatalommal ruházott fel.

- Mit nem mond! - kiáltott fel a hercegnő, és ránézett, hogy lássa, nem őrült-e.

- Én meg, én meg, ó, én szerencsétlen! - jajongott Lorenza szép kezét tördelve, mely olyan volt, mintha görög szoborról mintázták volna -; én meg ennek az embernek az útjába akadtam!, és én, én meg...

- Mondja már ki!

Lorenza még közelebb lépett a hercegnőhöz, azután suttogóra fogva a hangját, mintha maga is megrémülne attól, amit mondani készül, ezt mormolta:

- Én ördöngös vagyok!

- Ördöngös! - kiáltott fel a hercegnő. - Mondja csak, asszonyom, józan eszén van, vagy talán csak nem...?

- Bolond, ugye, azt akarta mondani? Nem, nem vagyok bolond, de könnyen belebolondulhatok, ha magamra hagy.

- Ördöngös! - ismételte meg a hercegnő.

- Ó, jaj! Ó, jaj!

- De hadd mondjam meg, hogy ön mindenben olyannak látszik, mintha Isten legkedvesebb teremtménye volna; ön szemmel láthatólag gazdag, szép, értelmesen fejezi ki magát, arcán nyomát sem lelni annak a szörnyűséges és titokzatos kórnak, aminek ördöngösség a neve.

- Fenség, az életemben, az életem fordulataiban lappang az a baljós titok, amelyet legszívesebben önmagam előtt is letagadnék.

- Mondjon el mindent, hadd halljam. Eszerint én hallok elsőnek a bajáról? Hát a szülei, hát a barátai?

- A szüleim! - sírt fel a fiatal nő, fájdalmasan kulcsolva össze a két kezét. - Szegény szüleim! Látom-e még őket valaha? A barátaim! - tette hozzá keserűn. - Ó, jaj, fenség, nincs énnekem senkim!

- Nos, menjünk sorjában, leányom - mondta Louise hercegnő, próbálva eligazodni az idegen nő szavaiban. - Kik a szülei, és hogyan került el tőlük?

- Fenség, én Rómában születtem, és Rómában is éltem velük. Atyám ősi nemesi család sarja; de mint minden római patrícius, szegény. Ott van továbbá anyám és bátyám. Franciaországban, úgy tudom, az járja, hogy ha egy arisztokrata családban, amilyen az enyém is, van egy fiú meg egy lány, feláldozzák a lány hozományát, hogy fegyvert adjanak a fiú kezébe. Nálunk a lányt áldozzák fel, hogy a fiú útját a papi pályán egyengessék. Engem azért nem iskoláztattak, mert a bátyámat kellett taníttatni, aki azért tanul, mint anyám jámborul mondogatni szokta, hogy bíboros legyen belőle.

- Folytassa!

- Ebből következőleg, fenség, szüleim minden áldozatot meghoztak, amit csak meghozhattak, hogy segítsék bátyámat, és úgy határoztak, hogy én lépjek be a subiacói karmelitákhoz.

- És ön, mit mondott ön?

- Semmit, fenség. Gyerekkoromtól fogva úgy festegették előttem ezt a jövőt, mint elkerülhetetlen szükségszerűséget. Nekem sem erőm, sem akaratom nem volt. Különben sem kérdeztek meg, csak parancsoltak, én meg mit tehettem mást, engedelmeskedtem.

- De hiszen...

- Fenség, mi római lányok csak vágyakozni tudunk és epekedni. Úgy szeretjük a világot, mint a kárhozottak a Paradicsomot: semmit sem tudunk róla. Egyébként számos példát láttam magam körül, ami elrettentett volna, ha netán eszembe jut ellenkezni, de eszembe se jutott efféle. Az összes barátnőim, akiket ismertem, s akiknek hozzám hasonlóan volt testvérbátyjuk, hasonló módon áldoztak a családi dicsőség oltárán. Okom sem volt panaszra: semmi olyat nem követeltek tőlem, ami eltért volna a bevett szokástól. Csak anyám becézgetett egy kicsivel többet, ahogy közeledett elválásunk napja.

Végre felvirradt noviciátusom kezdetének napja, atyám összeszedte a zárdái hozományomra szánt ötszáz római tallért, s elindultunk Subiacóba.

Rómától Subiacóig hét vagy nyolc mérföld az út; a hegyi utak azonban olyan siralmas állapotban vannak, hogy elindulásunk után öt órával még csak három mérföldnyire jutottunk. Nekem azonban, ha mégoly fárasztó volt is, tetszett az utazás. Úgy örültem neki, mint az utolsó boldogságnak, és végig az úton halkan búcsúzkodtam a fáktól, a bokroktól, a kövektől, még az elperzselt fűtől is. Ki tudja, hogy ott a kolostorban lesz-e majd fű, kő, bokor és fa!

Javában ábrándoztam, amikor egy erdőcske és egy hasadékos sziklacsoport között haladtunk át, a kocsink hirtelen megállt, hallottam, hogy anyám felsikolt, atyám a pisztolyához kapott. Pillantásom és lelkem az égből visszaszállt a földre: zsiványok kezére jutottunk.

- Szegény gyermek! - szánakozott Louise hercegnő, aki egyre feszültebb érdeklődéssel hallgatta az elbeszélést.

- Talán mondanom sem kell, fenség, hogy én nem ijedtem meg olyan nagyon, hiszen azok az emberek a pénzünkért tartóztattak fel bennünket, és az a pénz, amelyet el akartak rabolni tőlünk, a zárdái hozományomra volt szánva. Ha nincsen hozomány, akkor a zárdába vonulásom is elmarad, mindaddig, míg atyám össze nem szedi az újabb hozományt, márpedig tudtam, hogy mennyi fáradságba és időbe telt, míg ezt az ötszáz tallért is összekuporgatta.

Hanem amikor, az első zsákmányon megosztozván, ahelyett, hogy szélnek eresztettek volna bennünket a zsiványok, rám rohantak, és én láttam, mint akar atyám erővel megvédelmezni, s mint könyörög hozzájuk könnyes szemmel anyám, megértettem, hogy valami nagy baj, valami ismeretlen baj fenyeget, és ekkor irgalomért kezdtem esedezni, attól a természetes ösztöntől vezettetve, amivel segítségért kiált az ember; de tudtam, hogy hasztalan kiáltoznék segítségért, ezen a vad helyen úgysem hallaná meg senki.

A zsiványok, rá se hederítve esedezésemre, anyám könnyeire, atyám erőlködésére, hátrakötötték a kezem, s rám-rám vetve undorító, perzselő pillantásukat, amit nyomban megfejtettem, olyan tisztánlátóvá tett a rémület, a zsebükből előszedett kockákkal egyik társuk zsebkendőjén kockázni kezdtek.

A legjobban attól rémültem meg, hogy nem volt tét kirakva arra a förtelmes terítőre.

Míg a kockák kézről kézre jártak, engem rázott a borzongás; megértettem, hogy én vagyok a kockavetés tárgya.

Egyikük hirtelen vad diadalordítást hallatva felugrott, s míg a többiek vicsorogva átkozódtak, hozzám rohant, a karjába kapott, s ajkát az ajkamra szorította.

Ha izzó vasat érintettek volna hozzám, akkor sem sikoltottam volna szívet tépőbb hangon.

"Jaj, add, hogy meghaljak, add, hogy meghaljak, édes Istenem!" - kiáltoztam.

Anyám a földön vonaglott, atyám elvesztette eszméletét.

Már csak abban reménykedtem, hogy valamelyik zsivány, dühében, hogy nem kaphatott meg, belém mártja a kését, amelyet mindegyikük a markában szorongatott.

Vártam a döfést, reménykedtem, áhítoztam rá.

Egyszerre egy lovas férfi tűnt fel az ösvényen.

Mondott valamit halkan az egyik őrnek, aki továbbengedte, titkos jelet váltván vele.

A közepes termetű, lenyűgöző arcú, határozott pillantású férfi lassan és nyugodtan léptetett előre a lován.

Amikor elébem ért, megállt.

Az a zsivány, amelyik az előbb a karjába kapott, már éppen el akart hurcolni, de nyomban visszafordult, amikor a férfi belefújt az ostornyélbe rejtett sípjába.

A zsivány leeresztett a földre.

- Ide gyere - szólt rá az idegen.

Amikor a zsivány vonakodott, az idegen behajlította a karját, és két ujját szétterpesztve a mellére tette. És mintha e jel egy mindenható úr parancsa lett volna, a zsivány odament az idegenhez.

Az a zsivány füléhez hajolt, és egyetlen szót súgott neki:

- Mac.

Csak ezt az egyetlen szót mondta, ebben bizonyos vagyok, mert olyan éberen néztem, ahogy a halált hozó kést nézi az ember, s olyan feszülten hallgattam, ahogy az életet vagy a halált jelentő szót hallgatja.

- Benac - felelte rá a zsivány.

Azután, meghunyászkodva, mint az oroszlán s ugyanúgy hörögve is, visszajött hozzám, eloldozta a csuklómon a kötelet, s ugyanígy tett atyámmal és anyámmal.

Aztán, minthogy a pénzen már megosztoztak, mindegyikük lerakta egy kőre a maga részét. Egyetlen tallér híja sem volt az ötszáznak.

Eközben úgy éreztem, új élet költözik belém atyám és anyám karjai közt.

- Most pedig kotródjatok... - förmedt rá az idegen a zsiványokra.

A zsiványok szót fogadtak, s mind egy szálig visszamentek az erdőbe.

- Lorenza Feliciani - mondta ekkor az idegen, rám vetve földöntúli tekintetét -, folytasd utadat, szabad vagy!

Atyám és anyám nem győztek hálálkodni az idegennek, aki ismert bennünket, de akit mi nem ismertünk. Azután visszaültek a kocsiba. Én csak nehéz szívvel követtem őket, mert valami különös erő ellenállhatatlanul vonzott szabadítómhoz.

Ő szoborként állt még ekkor is ugyanazon a helyen, mintha továbbra is oltalmazni akarna bennünket.

Addig néztem vissza rá, ameddig csak láthattam, és a mellemben csak akkor engedett fel az a szorongató érzés, amikor egészen eltűnt a szemem elől.

Két óra múlva már Subiacóban voltunk.

- De hát ki volt ez a rendkívüli ember? - kérdezte a hercegnő, akit lenyűgözött az elbeszélés keresetlen őszintesége.

- Kegyeskedjék tovább hallgatni, fenség - kérte Lorenza. - Fájdalom, koránt sincs még vége!

- Hallgatom - mondta Louise hercegnő.

A fiatal nő folytatta:

- Két órával e kaland után megérkeztünk Subiacóba. Atyám, anyám és én egész úton csak erről a különös szabadítóról beszélgettünk, aki olyan váratlanul ott termett, titokzatosan és hatalmasan, mint az Ég küldötte.

Atyám, ki kevésbé volt jóhiszemű, mint én, valamelyik zsiványbanda vezérét gyanította benne; ezek a bandák, bár Róma környékén kisebb csoportokra aprózódnak, valamennyien egy kézben vannak, s olykor megszemléli őket a legfőbb bandavezér, aki mindenható hatalommal rendelkezvén, jutalmaz, büntet és zsákmányt oszt.

Én ellenben, aki tapasztalat dolgában nem mérkőzhettem atyámmal, csak ösztöneimre hallgattam, hatalmába kerített a hála érzése, nem hittem, nem hihettem, hogy az az ember zsivány.

Ezért minden áldott este, amikor a Szűzanyához fohászkodtam, egy mondatba belefoglaltam ismeretlen szabadítómat is, kérve rá a Madonna áldását.

Még aznap beléptem a zárdába. A hozomány megkerült, semmi akadálya nem volt, hogy befogadjanak. Olyan bánatos voltam, de olyan megadó is, mint még soha. Olasz voltam és babonás, és ezért arra gondoltam, hogy Isten tisztán, épen és szeplőtlenül akar engem, hiszen megszabadított a zsiványoktól, akiket minden bizonnyal a Gonosz ingerelt fel, hogy bemocskolják a szűziesség koszorúját, amelyet egyedül Isten vehet le homlokomról. Ezért természet adta szertelenségemmel igyekeztem eleget tenni elöljáróim és szüleim sürgető óhajának. Rábeszéltek, hogy kérvényezzem a Szentatyától noviciátusi időm elengedését. Megírtam a kérvényt, aláírtam. Atyám fogalmazta meg olyan forró kívánkozást sejtető szavakkal, hogy őszentsége e kérelemből csak a tüzes vágyakozást olvashatta ki, amellyel a világtól megcsömörlött lélek áhítozik a magányra. Mindent megadott, amit kértek tőle, és egyéves noviciátusi időmet, mely mások esetében olykor két esztendőre is elnyúlik, különleges kedvezéssel egy hónapra csökkentette.

Közölték velem a hírt; sem fájdalmat, sem örömet nem éreztem. Mintha már meghaltam volna e világnak, mintha csak egy hullán tettek-vettek volna, amelyet még túlél mit sem érző árnya.

Két hétig tartottak bezárva, nehogy megkísértsen a világi élet vágya. A tizenötödik nap reggelén parancsot kaptam, hogy a többi nővérrel együtt menjek le a kápolnába.

Itáliában a kolostori kápolnákba szabad bejárása van mindenkinek. A pápa bizonyára úgy véli, a papoknak sehol sem szabad visszatartaniuk Istent, hogy megnyilatkozzék híveinek.

Fölmentem a kórusra, és elfoglaltam a helyem. A kórus rácsát elzáró - helyesebben szólva csak úgy-ahogy elzáró - zöld függönyök között volt annyi szabad hely, hogy lássa az ember a templomhajót.

Ezen a közön át, mely úgyszólván a földre nyílt, megláttam egy férfit, aki egy szál magában állt a térdeplő tömegben. A férfi engem nézett, vagy inkább falt a szemével. Megint elfogott az a furcsa émelygés, amelyet már éreztem egyszer; valamilyen földöntúli erő úgyszólván kiemelt önmagamból - a bátyámtól láttam ilyesfélét, hogy egy papírlapon, egy deszkán, sőt akár egy tálon át is mozgat egy tűt mágnesvassal.

Ó, jaj! Legyőzve, leigázva, e vonzással szemben védtelenül, feléje hajoltam, összekulcsoltam a kezem, mint Isten előtt, s egyszerre mondtam az ajkammal és a szívemmel: "Köszönöm, köszönöm!"

A nővérek megütközve néztek rám; sem a mozdulatomat, sem a szavaimat nem értették; követték a kezem, a szemem, a hangom irányát. Fölágaskodtak helyükön, hogy ők is lenézzenek a templomba. Én is reszketve néztem oda.

Az idegen közben eltűnt.

A társaim faggatni kezdtek, de én csak pirultam, sápadtam, dadogtam.

- Azóta, fenség - kiáltott fel Lorenza kétségbeesetten -, azóta a Gonosz hatalmában vagyok!

- Én pedig, nővérem, semmi természetfölöttit nem látok mindebben - mosolygott a hercegnő -; nyugodjék meg és folytassa.

- Ó, mert ön nem érezte azt, amit én.

- Mit érzett tulajdonképpen?

- Azt, hogy rabul estem: a szívemet, a lelkemet, az eszemet, egész lényemet megejtette a Gonosz.

- Attól tartok, nővérem, hogy ennek a Gonosznak a neve szerelem! - mondta Louise hercegnő.

- Ó, a szerelem nem gyötört volna így, a szerelem nem fogta volna marokra a szívem, a szerelem nem rázta volna meg az egész testem, mint a vihar a fát, a szerelem nem sugallt volna bűnös gondolatot.

- Mi volt az a bűnös gondolat, leányom?

- Mindent meg kellett volna vallanom a gyóntatómnak, ugye, fenség?

- Meg bizony.

- Pedig a Gonosz, amely megszállt, éppen ellenkezőleg azt sugallta, hogy őrizzem meg a titkot. Talán egyetlen apáca sem lépett úgy a zárdába, hogy ne hagyott volna szerelmi emléket abban a világban, amelytől megvált, sokaknak volt más név a szívébe írva, amikor az ajkukra vették Isten nevét. A gyóntató atya nem ütközött meg az efféle kis titkokon. Én azonban, aki olyan ártatlan, olyan félénk, olyan szűziesen tiszta voltam, hogy az előtt a végzetes subiacói út előtt még szót sem váltottam a fivéremen kívül más férfiemberrel, s azóta is csak két ízben néztem az ismeretlen férfi szemébe, én, fenség, azt képzeltem, hogy afféle szerelmi viszonyt költenek majd kettőnk köré, mint amilyen a többi apácát a fátyol felvétele előtt megsiratott kedveséhez fűzte.

- Bűnös gondolat, csakugyan - jegyezte meg Louise hercegnő -; de azért nem olyan veszedelmes ördög az, amely csak ilyen gondolatokat sugall annak a nőnek, akibe belébújt. Folytassa.

- Másnap beszélőre hívtak. Lementem; egy szomszédom volt ott Rómából, a Frattina utcából, egy fiatalasszony, aki nagyon bánkódott utánam, mert esténként beszélgettünk, és együtt énekelgettünk.

A háta mögött, a kapu közelében, egy köpönyeges férfi várta, mintha az inasa volna. A férfi nem is fordult felém; én azonban feléje fordultam. Nem szólt egy szót sem, mégis kitaláltam, ki az; újból az ismeretlen oltalmazom volt.

A szívem megint ugyanúgy elszorult, mint korábban. Éreztem, hogy egész testemben szétáramlik ennek a férfinak az akarata. Ha nincsenek ott a fogva tartó rácsok, egészen bizonyosan az övé lettem volna. A köpönyege sötétjéből olyan különös áramok sugárzottak felém, hogy beleszédültem. Egyedül én hallottam konok hallgatásának hangjait, amelyek andalító nyelven szólottak hozzám.

Minden erőmet összeszedtem, hogy úrrá legyek magamon, és megkérdeztem Frattina utcai szomszédasszonyomat, ki ez az ember, aki vele van.

Nem ismerte. Először úgy volt, hogy a férje kíséri el; de indulás előtt beállított a férje ezzel az emberrel, és így szólt hozzá:

- Én nem tudlak elkísérni Subiacóba, de itt a barátom, majd ő veled megy.

Az asszonyka nem kérdezősködött, mert nagyon szeretett volna már látni, hanem útnak indult az ismeretlennel.

A szomszédasszonyom hivő lélek volt; a beszélőszoba sarkában meglátta a Madonnát, amely csodatévő hírében állott, s nem akart elmenni, míg el nem mond egy fohászt, elébe térdelt hát.

Ezalatt a férfi nesztelenül bejött, lassan odalépett hozzám, széttárta köpenyét, és a tekintetét úgy mélyesztette az enyémbe, mintha két izzó sugarat bocsátott volna belém.

Vártam, hogy megszólaljon; a keblem szinte földuzzadt, mint a hullám, megemelkedett, a szavát várva; ő azonban csak kitárta két kezét a fejem fölött, odaértetve a kettőnket elválasztó rácshoz. Nyomban erőt vett rajtam valami soha nem tapasztalt izgalom; ő rám mosolygott. Én visszamosolyogtam rá, behunyt szemmel, mintha nyomasztó bágyadtság nehezedett volna rám. Ő közben eltávozott, mintha csupán arra vágyott volna, hogy megtudja, mekkora hatalma van rajtam; ahogy távolodott, úgy tértem magamhoz; de még akkor is ennek a különös látomásnak a hatása alatt állottam, amikor a Frattina utcai szomszédasszonyom, imája végeztével, felállt, búcsút vett tőlem, megcsókolt, és szintén elment.

Este, vetkőződés közben, levélkét találtam a mellkendőm alatt; mindössze két sorból állt:

> Rómában halállal bűnhődik a férfi, ha apácát szeret. Halálba küldené azt, akinek az életét köszönheti?

E naptól fogva, fenség, testestül-lelkestül az ördögé voltam, mert hazudtam Istennek, nem vallván meg neki, hogy ugyanannyit, sőt többet gondolok erre az emberre, mint reá.

Lorenza, maga is megrémülvén attól, amit mondott, elhallgatott, s kérdőn tekintett a hercegnő szelíd és okos arcába.

- Mindez még nem ördöngösség - jelentette ki határozottan Louise királyi hercegnő. - Szerencsétlen szenvedély ez, ismét csak azt mondom, és amint már megmondtam, a külvilág dolgainak nincsen helyük itt benn, hacsak nem a megbánás állapotában.

- Megbánás, fenség? - kiáltott fel Lorenza. - Hiszen látja, hogy könnyezem, hogy fohászkodom, látja, hogy térden csúszva kérem, szabadítson meg ennek az embernek ördögi hatalmából, s mégis azt akarja tudni, érzek-e megbánást? Ó, súlyosabb ez minden megbánásnál: a lelkiismeret mardosása ez!

- De hiszen, mind ez ideig... - mondta Louise hercegnő.

- Várjon, várja meg a végét - szakította félbe Lorenza -, és ne ítéljen majd meg nagyon szigorúan, esdve kérem fenségedet.

- A megbocsátás és a szelídség kötelességem, és a szenvedés szolgálatára szegődtem.

- Köszönöm! Ó, köszönöm! Valóban ön az a vigasztaló angyal, akit én kerestem!

Hetente háromszor jártunk le a kápolnába; az ismeretlen minden egyes ájtatosságon részt vett. Megpróbáltam ellenállni; azt mondtam, beteg vagyok; mindig előre elhatároztam, hogy nem megyek le. De milyen esendő az ember! Ha ütött az óra, szándékom ellenére is lementem, mintha akaratomnál hatalmasabb erő ösztökélt volna, s olyankor, ha az idegen még nem érkezett meg, volt néhány nyugodt és békés pillanatom; ám, ahogy közeledett, éreztem a jöttét. Akár meg is tudtam volna mondani: most százlépésnyire van, most lépi át a küszöböt, most van a templomban, s még oda sem kellett pillantanom; azután már ha odaállt szokott helyére, hiába mélyedtem bele imádságoskönyvembe a legforróbb fohászért, csak elkalandozott a szemem, hogy végül rajta állapodjék meg.

Akármeddig tartott is az ájtatosság, sem olvasni, sem imádkozni nem tudtam tovább. Gondolatom, akaratom, lelkem a szemembe költözött, a szemem pedig azon a férfin csüggött, aki - ezt csalhatatlanul éreztem - el akart perelni Istentől.

Eleinte elfogott a félsz, valahányszor rápillantottam; később már kívántam; végül már szárnyaltak elébe a gondolataim. És gyakran, ahogy álmában lát az ember, az volt az érzésem, őt látom éjjel az utcán, vagy őt sejtem meg az ablakom alatt.

Állapotom szemet szúrt társaimnak is. Szóltak az apátasszonynak; ő szólt anyámnak. Fogadalomtétel előtt három nappal azt látom, hogy belép a cellámba három személy, azaz teljes rokonságom: atyám, anyám, testvérbátyám.

Mint mondták, azért jöttek, hogy utoljára még megöleljenek, de jól láttam én, hogy más cél vezérli őket, mert amikor magunkra maradtunk anyámmal, vallatóra fogott. Ebben a körülményben könnyű felismerni az ördögi befolyást, én ugyanis, ahelyett, hogy, mint kell, mindent bevallottam volna neki, megátalkodottan tagadtam.

Felvirradt a nap, a fogadalomtétel napja; sajátságos küzdelmet vívtam önmagammal, óhajtva és rettegve az órát, amely mindörökre Istennek ad, és bizonyosan tudva, hogy ha a Gonosz még egy végső kísértésre készül, azt ezen az ünnepi órán fogja megpróbálni.

- És az a különös ember nem írt önnek többször az első levél óta, amelyet a mellkendőjében talált? - kérdezte a hercegnő.

- Soha, fenség.

- Ekkoriban ön soha nem beszélt vele?

- Soha, legfeljebb gondolatban.

- Nem is írt neki?

- Ó, nem, soha.

- Folytassa. A fogadalomtétel napjánál hagyta el.

- Azon a napon, mint már mondtam fenségednek, arra számítottam, hogy gyötrelmem véget ér; mert ha mégoly különös édesség vegyült is bele, mégis elképzelhetetlen kínszenvedés volt egy hivő lélek számára, hogy megszállva tartja egy gondolat, egy állandóan jelenlévő, és mégis váratlanul felbukkanó alak, mely azzal tesz csúffá állandóan, hogy tüstént megjelenik, valahányszor lázadozom ellene, s ilyenkor makacsul és legyőzhetetlenül a hatalmában tart. Voltak pillanatok, amikor sóvárogva siettettem a szent órát. "Ha Istené leszek - mondogattam -, Isten majd megoltalmaz, mint ahogy megoltalmazott a zsiványok támadása alkalmával is." Arra nem gondoltam, hogy a zsiványtámadás alkalmával Isten éppen ennek az embernek a révén oltalmazott meg.

Így érkezett el az ünnepi óra. Sápadtan, szorongva mentem le a templomba, de mégsem voltam olyan izgatott, mint máskor; atyám, anyám, testvérbátyám, az a Frattina utcai szomszédasszony, aki meglátogatott egyszer, s a többi barátaink mind ott szorongtak a templomban, de odacsődültek a szomszédos falvak lakosai is, mert híre futott szépségemnek, és a szép áldozat, mint mondják, kedvesebb az Úrnak. Megkezdődött a szertartás.

Csak arra vágytam, csak azért fohászkodtam, hogy minél hamarabb túl legyünk rajta, mivel ő nem volt ott a templomban, és én csak az ő távollétében éreztem, hogy ura vagyok szabad akaratomnak. A pap már felém fordult, felmutatva Krisztust, akinek életemet szentelem, és én már kitártam a karom az egyedüli egy Üdvözítő felé, aki adatott az embernek, amikor egész testemet elfogta az az ismerős reszketés, mely jelezte a közeledtét; elakadó lélegzetem elárulta, hogy most lépi át a templom küszöbét; az az ellenállhatatlan vonzás az oltár túloldalára fordította a szememet, mely hiába próbált hű maradni Krisztushoz.

Üldözőm ott állt a szószék mellett, s merőbben nézett, mint valaha.

E pillanattól fogva az övé voltam; mise, szertartás, imádság elsüllyedt.

Azt hiszem, feltették az előírásos kérdéseket, de én nem válaszoltam. Arra emlékszem, hogy megfogták a karom, s hogy úgy imbolyogtam, mint az élettelen tárgy, amelyet leemelnek talapzatáról. Ollót tartottak elém, rémisztőn villant meg rajta a nap fénye: szemem sem rebbent a villanásra. Kisvártatva nyakamon éreztem a fém hidegét, s hajamban csettent az acél.

Ebben a pillanatban úgy éreztem, minden erőm elhagy, a lelkem kiszakad a testemből, hogy őhozzá szálljon, és lezuhantam a kőre, de különös módon, nem úgy, mint aki elájul, hanem mint akit álom lep meg. Nagy zsivajt hallottam, aztán süketté, némává, érzéketlenné váltam. A szertartást félbeszakították, iszonyú kavarodás támadt.

A hercegnő részvevőn kulcsolta össze a két kezét.

- Ugye, szörnyűséges történet ez - kérdezte Lorenza -, s könnyű felismerni benne Isten és az emberek ellenségének mesterkedését?

- Vigyázzon - mondta a hercegnő gyöngéd együttérzéssel -, vigyázzon, jó asszony, én azt hiszem, önben nagy a hajlandóság, hogy csodát lásson ott, ahol csak természetes gyengeség van. Meglátta azt az embert, és elájult; ez történt, és semmi több; folytassa.

- Ó, fenség! Ó, fenség! Ne beszéljen így - kiáltott fel Lorenza -, vagy legalábbis várjon az ítéletével, míg meg nem hallott mindent. Nincsen benne semmi csoda! - folytatta -, de hiszen akkor magamhoz tértem volna ájulásomból tíz perc, egy negyedóra vagy egy óra múlva, nemde? Szót értettem volna nővéreimmel, és segedelmükkel visszanyertem volna bátorságomat s hitemet!

- Minden bizonnyal - mondta Louise hercegnő. - De hát így is történt, vagy nem?

- Fenség - hadarta Lorenza fakó hangon -, amikor magamhoz tértem, éjszaka volt. Sebes, ütemes mozgás rázta a testemet egy darabig. Felemeltem a fejem, azt gondolván, hogy a kápolna bolthajtása vagy a cellám függönye alatt fekszem. Sziklákat, fákat, felhőket láttam; aztán langyos leheletet éreztem az arcomon, azt hittem, a betegápoló nővér viseli gondomat, s éppen meg akartam köszönni neki... Fenség, a fejem egy férfi mellén pihent, és az a férfi az üldözőm volt. Végignéztem majd végigtapogattam magam, hogy tudjam, élek-e, vagy legalábbis, hogy ébren vagyok-e. Felsikoltottam. Talpig fehérben voltam. Homlokomon fehér rózsakoszorú, mint a menyasszonynak vagy a halottnak.

A hercegnő felsikoltott; Lorenza a tenyerébe temette arcát.

- Másnap - folytatta zokogva Lorenza -, másnap megállapítottam, mennyi idő telt el: szerdai nap volt. Tehát három napig voltam eszméletlen; és sejtelmem sincs, mi történt e három nap alatt.

LI

Fenix gróf

A két nő hosszú ideig mély csendben ült, egyikük fájdalmas emlékeinek, a másik meg könnyen érthető megdöbbenésének adva át magát.

Végül Louise hercegnő törte meg a csöndet.

- És ön semmivel nem segítette elő a szöktetést? - kérdezte.

- Semmivel, fenség.

- És nem tudja, hogyan jutott ki a kolostorból?

- Nem tudom.

- De hiszen a kolostorok jól be vannak zárva, jól őrzik őket; az ablakokat rács védi, a falak szinte áthághatatlanok, a kapusnővér ki nem adja kezéből a kulcsokat. S ez még inkább így van Itáliában, ahol a szabályok szigorúbbak, mint Franciaországban.

- Mit mondhatnék egyebet, fenség, mint hogy azóta magam is állandóan az emlékezetemet vallatom, de hiába?

- De azért szemére vetette a szöktetést, ugye?

- Persze.

- S ő mit hozott fel mentségéül?

- Hogy szeret.

- S ön mit felelt neki?

- Hogy félek tőle.

- Hát nem szerette?

- Ó, nem, dehogy!

- Teljesen bizonyos volt ebben?

- Fájdalom, fenség, én valami egészen sajátságos érzéssel viseltettem ez iránt az ember iránt. Ha ő megjelenik, nem vagyok többé önmagam, hanem ő vagyok; amit ő akar, azt akarom; amit ő parancsol, azt teszem; lelkemből kiszáll az erő, elmémből az elhatározás: egyetlen pillantása leigáz és megbénít. Hol úgy érzem, hogy tőlem idegen gondolatokat ültet el a szívem mélyén, hol pedig úgy érzem, hogy lelkem legbelsejéből csalogat elő olyan gondolatokat, amelyekről addig magam sem tudtam. Ó, most már látja, fenség, hogy gonosz varázslat ez!

- Legalábbis különös, ha nem is természetfeletti - mondta a hercegnő. - De hogyan él ezzel az emberrel, az óta az esemény óta?

- Ő nagy gyöngédséget, őszinte ragaszkodást tanúsított irányomban.

- Erkölcstelen ember volt talán?

- Nem hinném; ellenkezőleg, van valami papos a modorában.

- Ej, ön mégis szereti, vallja be.

- Nem, nem, fenség - mondta a fiatal nő fájdalmas eltökéltséggel -, nem szeretem.

- De hiszen akkor el kellett volna szöknie, a hatóságokhoz fordulnia, hivatkoznia szüleire.

- Minden lépésemre vigyázott, nem szökhettem meg.

- Miért nem írt?

- Útközben csupa olyan házban szálltunk meg, amely láthatólag az övé volt, s ahol mindenki leste a parancsát. Többször kértem papírt, tintát, tollat; ő azonban előre figyelmeztette azokat, akikhez segítségért folyamodtam; soha nem válaszolt egyikük sem.

- És mi volt útközben? Hogyan utaztak?

- Először postakocsin; de Milánótól már nem találtunk postakocsit, csak valami guruló házfélét, s abban utaztunk tovább.

- De hébe-hóba csak egyedül kellett hogy hagyja önt?

- Igen. Ilyenkor odajött hozzám és rám parancsolt: "Aludjék!" Én pedig elaludtam, és addig fel sem ébredtem, míg vissza nem tért.

Louise hercegnő hitetlenkedve csóválta a fejét.

- Mégsem szánta el magát elég határozottan a szökésre; különben sikerült volna.

- Ó, fenség, azt hiszem, nem így van... Hanem talán meg voltam babonázva!

- Szerelmes szavakkal, becézgetéssel babonázta meg?

- Ritkán szólott ő szerelemről, fenség, s ha csak azt a csókot nem számítom, amelyet minden este és minden reggel a homlokomra lehelt, becézgetésére sem emlékezem.

- Különös, valóban különös! - mormolta a hercegnő.

Azonban, hirtelen támadt gyanakvással, így folytatta:

- Mondja még egyszer, hogy nem szereti.

- Még egyszer mondom, fenség.

- Ismételje meg, hogy semmilyen földi kötelék nem fűzi hozzá.

- Megismétlem, fenség.

- Hogy annak az embernek minden követelése jogtalan, bármivel hozakodjék is elő.

- Mind jogtalan!

- De végtére is, hogyan került ön ide? - kérdezte tovább a hercegnő. - Ez ugyanis nem világos számomra.

- Fenség, kihasználtam azt a heves vihart, amely ránk tört, amikor elhagytunk egy várost, amelyet, úgy hiszem, Nancynak hívnak. Az az ember elment mellőlem; átült a kocsi másik fülkéjébe, hogy társalogjon az ott tartózkodó aggastyánnal; én lóra pattantam és elszöktem.

- És miért választotta inkább Franciaországot, ahelyett, hogy visszatért volna Itáliába?

- Meggondoltam, hogy nem térhetek vissza Rómába, ahol egészen bizonyosan azt hiszik, hogy ennek az embernek a cinkosa vagyok; a tisztességemen folt esett, szüleim nem fogadtak volna be.

Elhatároztam tehát, hogy Párizsba szököm, vagy keresek egy másik nagy várost, ahol eltűnhetek szem elől, főképpen az ő szeme elől.

Amikor Párizsba érkeztem, városszerte izgatottan beszélték, hogy fenséged felvette a karmeliták fátylát; mindenki magasztalta fenséged jámborságát, törődését a sorsüldözöttekkel, részvétét a megszomorítottak iránt. Olyan volt ez számomra, fenség, mint a fénysugár; belém villant a felismerés, hogy csupán ön lehet olyan nemes lelkű, hogy befogadjon, olyan hatalmas, hogy megoltalmazzon.

- Már megint a hatalmamat emlegeti, leányom; hát olyan hatalmas ő?

- Ó, igen.

- De hát ki az az ember? Hadd hallom! Mind ez idáig tapintatból nem tudakoltam; ha azonban meg kell védenem önt, tudnom kell azt is, ki ellen teszem.

- Jaj, fenség! Ebben a dologban sem nyújthatok önnek felvilágosítást. Fogalmam sincs, hogy ki ő és mi ő: mindössze annyit tudok róla, hogy a királyt nem tisztelik jobban, Istent nem imádják alázatosabban, mint őt azok az emberek, akikkel szóba ereszkedik.

- De mi a neve? Hogy hívják?

- Számos különböző nevét hallottam már. Azonban csak kettő vésődött az emlékezetembe. Az egyiken az az aggastyán szólította, akit már említettem, s aki útitársunk volt Milánótól mindaddig, míg el nem hagytam; a másikon önmagát emlegette.

- Hogy hívta az aggastyán?

- Acharat-nak... Pogány egy név, ugye, fenség?

- És önmagát hogy hívta?

- Joseph Balsamónak.

- És milyen ember?

- Hogy milyen?..., ismer mindenkit, belelát mindenkibe; jelen van minden időben; megélt minden korszakot; úgy beszél... ó, Istenem, bocsásd meg neki e káromlást!... úgy beszél Nagy Sándorról, Cézárról, Nagy Károlyról, mintha ismerte volna őket, pedig azt hiszem, ezek az emberek már jó régen elköltöztek az élők sorából, de nemcsak róluk beszél így, hanem Kajafásról, Pilátusról s még a mi Urunkról Jézus Krisztusról is, mintha végignézte volna kereszthalálát.

- Eszerint afféle szemfényvesztő - vélekedett a hercegnő.

- Fenség, talán nem tudom pontosan, mit jelent Franciaországban az a szó, amelyet most mondott; azt azonban tudom, hogy veszedelmes, félelmetes ember, aki előtt meghajol, ledől, összeomlik minden; védtelennek hiszik, holott van fegyvere; azt hiszik, egyedül van, holott embereket teremt elő a földből. És mindezt könnyedén, erőlködés nélkül, egy szóval, egy intéssel... mosolyogva teszi.

- Jól van - mondta a hercegnő -, bármiféle ember is az, nyugodjék meg, leányom, védelmet kap ellene.

- Fenségedtől, ugye?

- Igen, tőlem, és hozzá mindaddig, amíg önként le nem mond erről a védelemről. De ne higgye el többé, s kiváltképpen velem ne akarja elhitetni azokat a természetfölötti látomásokat, amelyek a gyerekes képzelet szülöttei. Saint-Denis falai mindenesetre biztos védelmet nyújtanak majd az ördög hatalma ellen, sőt még egy - higgye el - ennél jóval félelmetesebb hatalom: az ember hatalma ellen is. És most mihez szándékozik fogni, asszonyom?

- Ezekkel az ékszerekkel, amelyek tulajdonomban vannak, fenség, megfizetném az eltartásomat valamelyik kolostorban, ha lehetséges, éppen ebben.

Lorenza drága karkötőket, értékes gyűrűket, egy káprázatos gyémántot és pompás fülbevalókat rakott le az asztalra. Megérhetett vagy húszezer tallért az egész.

- Ezek az ön ékszerei? - kérdezte a hercegnő.

- Az enyémek, fenség; tőle kaptam őket, és most Istennek adom vissza. Csak egy kívánságom van.

- Éspedig? Hadd halljam!

- Hogy a Dzserid nevű arabs ménjét, megszabadulásom eszközét, ha kéri, adják vissza neki.

- De ön, ugye, semmi szín alatt nem hajlandó visszamenni vele?

- Nekem semmi közöm vele.

- Igaz, mondta már. Eszerint, asszonyom, ön változatlanul be akar lépni Saint-Denis-be, és folytatni akarja subiacói apácaéletét, amelyet az imént elbeszélt esemény szakított félbe?

- Ez a leghőbb óhajom, fenség, és térden állva esedezem e kegyért.

- Nos, legyen nyugodt, leányom - mondta a hercegnő -, mától fogva együtt él velünk, és mihelyt bebizonyítja, hogy milyen állhatatosan kívánja e kegyet, s mihelyt példás magatartásával, amelyre bizton számítok, ki is érdemli, azon naptól fogva az Úr jegyesévé válik, és én felelek róla, hogy senki emberfia el nem ragadhatja Saint-Denis-ből, ahol az apátasszony oltalmában áll.

Lorenza leborult pártfogója elé, és bensőséges, őszinte szavakkal rebegett köszönetet. De hirtelen föltérdelt, hallgatózott, elsápadt, reszketett.

- Jaj, Istenem! - nyögte -, jaj, Istenem!, jaj, Istenem!

- Mi baj? - kérdezte Louise hercegnő.

- Az egész testem reszket! Nem látja? Ő jön! Ő jön!

- Ki az az ő?

- Ő, ő, aki vesztemre esküdött.

- Az az ember?

- Igenis, az az ember. Nem látja, hogy remeg a kezem?

- Csakugyan.

- Jaj, a szívem! - jajdult fel Lorenza. - Közeledik, közeledik!

- Képzelődés.

- Nem, nem, fenség. Nézze, hogy vonz magához, akaratom ellenére; látja? Ne engedjen!, ne engedjen!

Louise hercegnő karon ragadta a fiatal nőt.

- Csillapodjék hát, szegény gyermekem - mondta -; még ha ő is az, édes Istenem!, itt nem árthat önnek.

- Közeledik!, közeledik, ha mondom! - sikoltotta Lorenza rémülten, megsemmisülten, tágra meredt szemmel, karját az ajtó felé tárva.

- Őrültség!, őrültség! - mondta a hercegnő. - Azt hiszi, csak úgy besétálhat valaki Louise hercegnőhöz, a király lányához?... Ahhoz királyi rendelettel kellene jönnie.

- Jaj, fenség!, azt nem tudom, hogyan jött ide - siránkozott Lorenza, és hátrahanyatlott -; azt azonban tudom, abban bizonyos vagyok, hogy jön fel a lépcsőn... hogy alig tízlépésnyire van csak... hogy már itt is van!

Hirtelen kitárult az ajtó; a hercegnő hátrahőkölt, akaratlanul megrémült maga is e furcsa egyezéstől.

Egy apáca jelent meg.

- Ki van itt? - kérdezte az apátasszony. - És maga mit akar, leányom?

- Fenség - válaszolt az apáca -, egy nemesúr jelentkezett a kolostorban, királyi fenségeddel óhajt beszélni.

- Mi a neve?

- Fenix gróf úr.

- Ő az? - kérdezte a hercegnő Lorenzától. - Hallotta már ezt a nevet?

- A nevét nem hallottam; de ő az, fenség, ő az.

- Mit akar az az úr? - kérdezte a hercegnő az apácától.

- Őfelségétől, a porosz királytól jött követségbe a francia királyhoz, és mint mondja, szeretne pár percig beszélni fenségeddel.

Louise hercegnő tűnődött egy darabig; majd Lorenzához fordulva, így szólt:

- Menjen be ebbe a fülkébe.

Lorenza szót fogadott.

- Maga pedig, kedves nővér - folytatta a hercegnő -, vezesse be azt a nemesurat.

Az apáca meghajolt és kiment.

A hercegnő megnézte, hogy a fülke ajtaja jól be van-e zárva, aztán visszament a karosszékéhez, és leült, nem minden izgalom nélkül várva az elkövetkezőket.

Az apáca majdnem azonnal újra megjelent.

Mögötte lépkedett az a férfiú, akit láttunk már a bemutatás napján, amikor is Fenix gróf néven jelentették be a királyi udvarban.

Most is ugyanaz a ruha volt rajta: szorosan testre szabott porosz tiszti uniformis; katonai vendéghaj, fekete gallér; kifejezésteli, nagy szemét Louise hercegnő jelenlétében lesütötte, ámde csupán azért, hogy megadja neki a kellő tiszteletet, amellyel, ha egyszerű nemesember létére mégoly magasra emelték is, minden férfi tartozik egy francia királylánynak.

De nyomban föl is emelte a tekintetét, mintha attól tartott volna, hogy a kelleténél alázatosabbnak látszik, és megszólalt:

- Hadd mondjak köszönetet királyi fenségednek azért a kegyért, amelyben részesített. Ámbátor számítottam is rá, tudván, hogy fenséged mily nagylelkűen pártfogolja azokat, akik bajba jutnak.

- Valóban, uram, megteszem, ami tőlem telik - mondta a hercegnő leereszkedően, mivel arra számított, hogy tízperces beszélgetés után megsemmisíti ezt az embert, aki nem átall máshoz folyamodni pártfogásért, miután rútul visszaélt saját hatalmával.

A gróf meghajolt, nem adva jelét, hogy felfogta a hercegnő szavainak kettős értelmét.

- Nos, mit tehetek önért, uram? - folytatta Louise hercegnő ugyanolyan csúfondáros hangon.

- Sok mindent, fenség.

- Beszéljen.

- Fenséged, akit súlyos okok híján a világért sem mertem volna háborgatni önmaga választotta elvonultságában, fenséged, legalábbis azt hiszem, menedéket adott egy személynek, aki hozzám minden tekintetben közel áll.

- És ki lenne az a személy, uram?

- Lorenza Feliciani.

- És kije önnek az a személy? Hozzátartozója, rokona, húga?

- A feleségem.

- A felesége? - mondta a hercegnő hangosabban, hogy a fülkében is hallják -; Lorenza Feliciani a felesége Fenix grófnak?

- Igen, fenség, Lorenza Feliciani a felesége Fenix grófnak - közölte a gróf a legnagyobb lelki nyugalommal.

- Semmiféle Fenix grófné nem tartózkodik a karmeliták kolostorában, uram - mondta ridegen a hercegnő.

A gróf azonban nem adta meg magát, hanem így folytatta:

- Talán fenséged nem győződött még meg kellőképpen róla, hogy Lorenza Feliciani és Fenix grófné egy és ugyanaz a személy?

- Megvallom, nem - mondta a hercegnő -, ezt jól sejtette, uram; meggyőződésem e tekintetben korántsem szilárd.

- Ha fenséged kegyeskedik kiadni a parancsot, hogy színe elé vezessék Lorenza Felicianit, kételye eloszlik. Bocsásson meg fenséged, hogy így erősködöm; ámde gyöngéd szálak fűznek ahhoz az ifjú hölgyhöz, s azt hiszem, ő is bánkódik, hogy elszakadt tőlem.

- Azt hiszi?

- Igen, fenség, azt hiszem, bármily csekély is érdemem.

"Ejha! - gondolta a hercegnő -, Lorenza igazat mondott, ez csakugyan veszedelmes ember."

A gróf megőrizte higgadtságát, és a legszigorúbb udvari illem védőpajzsa mögé vonult.

"Próbáljunk meg hazudni..." - tűnődött tovább Louise hercegnő. - Uram - mondta -, nem adhatom át önnek azt a nőt, aki nincs itt. Azt megértem, hogy olyan állhatatosan keresi, ha valóban úgy szereti, ahogy mondja; ám, ha azt akarja, hogy némi eséllyel meg is találja, akkor - hallgasson rám - keresse másutt.

A gróf, amikor belépett Louise hercegnő szobájába, fürgén körbejártatta tekintetét az ott lévő holmikon, s a szeme megakadt egy pillanatra igaz, hogy csak egy pillanatra, de ez a pillantás is elég volt a szoba sötét sarkában álló asztalon, ahová Lorenza lerakta volt az ékszereket, amiket felajánlott, hogy beléphessen a karmelitákhoz. Fenix gróf a sötétben is felismerte őket a csillogásukról.

Ha királyi fenséged hajlandó volna felidézni emlékeit - unszolta a gróf -, és én esdve kérem, vegye magára ezt a terhet, akkor emlékezne rá, hogy Lorenza Feliciani az imént ebben a szobában volt, és lerakta az ékszereit arra az asztalra, ahol még most is ott vannak, majd pedig, miután fenségeddel beszélgetett, visszavonult...

Fenix gróf rajtakapta a hercegnőt, hogy röpke pillantást vet a fülke felé.

- Visszavonult ebbe a fülkébe - fejezte be a megkezdett mondatot.

A hercegnő elpirult, a gróf folytatta mondókáját:

- Ennélfogva csupán fenséged beleegyezését várom, hogy Lorenza parancsot kapjon a belépésre; hogy nyomban engedelmeskedni fog, abban nem kételkedem.

A hercegnő ekkor arra gondolt, hogy Lorenza bezárkózott, következésképpen nem fog engedni az erőszaknak, s csak önszántából hagyhatja el a fülkét.

- És ha bejön - kérdezte, meg sem kísérelve titkolni bosszúságát, hogy hiába hazudott ennek az embernek, aki elől semmit sem lehet elhallgatni -, és ha bejön, mit fog csinálni?

- Semmit, fenség; csupán közölni fogja fenségeddel, hogy velem akar jönni, mivel az én feleségem.

Ez utóbbi kijelentés megnyugtatta a hercegnőt, aki jól emlékezett Lorenza tiltakozására.

- Az ön felesége! - kiáltott fel. - Bizonyos ön ebben?

A felháborodás átsütött a szaván.

- Igazán hajlamos volnék azt hinni - mondta udvariasan a gróf -, hogy fenséged nem hisz nekem. Talán csak nem olyan hihetetlen dolog, hogy Fenix gróf nőül vette Lorenza Felicianit, s minthogy elvette, visszaköveteli a feleségét.

- A feleségét! Már megint! - fortyant fel Louise hercegnő. - Azt meri mondani, hogy Lorenza Feliciani a felesége?

- Igenis, fenség - felelt a gróf magától értetődő természetességgel -, ezt merem mondani, mivel így van.

- Ön nős?

- Nős vagyok.

- Megesküdött Lorenzával?

- Megesküdtem Lorenzával.

- Törvényesen?

- Úgy; de ha fenséged ilyen makacsul és ilyen sértő módon kétségbe vonja, amit mondok, akkor...

- Nos, akkor mit tesz?

- Akkor megmutatom fenségednek a szabályszerűen kiállított házasságlevelet, amelyet a bennünket megeskető pap írt alá.

A hercegnő megborzongott; ez a nagy nyugalom megingatta biztonságát.

A gróf kinyitotta a levéltárcáját, és szétteregetett egy négyrét hajtott irományt.

- Íme, fenség, állításom igaz voltának bizonysága, ami azt is tanúsítja, hogy joggal követelem ezt a nőt; az aláírás hiteles... Elolvassa fenséged az okmányt, és megvizsgálja az aláírást?

- Aláírás! - dünnyögte a hercegnő olyan kétkedve, hogy az még a haragjánál is bántóbb volt -; és ha az az aláírás...?

- Az aláírás a strasbourg-i Szent János-kápolna plébánosától származik, akit jól ismer Lajos herceg, de Rohan bíboros, és ha őeminenciája itt volna...

- A bíboros úr éppen itt van! - kiáltott fel a hercegnő, lángoló pillantást lövellve a grófra. - Őeminenciája nem hagyta el Saint-Denis-t; e pillanatban a székesegyház kanonokjainál tartózkodik; így mi sem egyszerűbb, mint megejteni az ön által ajánlott vizsgálatot.

- Nagy öröm ez számomra, fenség - jegyezte meg a gróf, nyugodtan visszatéve az okiratot a levéltárcájába -; remélem ugyanis, hogy ez a vizsgálat végképp eloszlatja fenséged igaztalan gyanúját, melyet irántam táplál.

- Ez már igazán felháborító arcátlanság - mondta a hercegnő, és hevesen megrázta a csengőjét. - Kedves nővér!, kedves nővér!

Beszaladt az az apáca, aki pár perccel előbb bevezette Fenix grófot.

- A lovászom pattanjon nyeregbe - parancsolta a hercegnő -, és vigye el ezt a levelet de Rohan bíboros úrnak; megtalálják a székesegyház káptalanjában; haladéktalanul jöjjön ide, megvárom.

Beszéd közben a hercegnő sietve papírra vetett pár szót, s átnyújtotta az apácának.

Aztán egészen halkan hozzáfűzte:

- A folyosón álljon két poroszló, és senki se távozzék az engedélyem nélkül; induljon!

A gróf pontról pontra nyomon követte, mint alakul ki Louise hercegnőnek - most már szilárd - elhatározása, hogy végigvívja vele a küzdelmet; s míg a hercegnő azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy győzelmét elvitassa, a levelet írta, a gróf odalépett a fülkéhez, és szemét az ajtóra szegezve, szétterpesztett tenyerével inkább szabályos, mintsem heves mozdulatokat téve, néhány szót mormolt.

A hercegnő hátrafordult, és meglátta, ahogy ott áll.

- Mit csinál ott, uram? - kérdezte tőle.

- Fenség - válaszolta a gróf -, megidézem Lorenza Felicianit, hogy személyesen jelenjék meg, és a saját szavával és szabad akaratából tanúsítsa, hogy sem csaló, sem okirathamisító nem vagyok; mindezt természetesen a fenséged követelte összes bizonyítékok sérelme nélkül.

- De uram!

- Lorenza Feliciani! - kiáltotta a gróf, uralva a helyzetet, sőt, még a hercegnő akaratát is. - Lorenza Feliciani, lépjen ki a fülkéből, és jöjjön ide, jöjjön!

De az ajtó zárva maradt.

- Jöjjön, parancsolom! - ismételte meg a gróf.

Ekkor megcsikordult a kulcs a zárban, és a hercegnő leírhatatlan rémülettel látta, hogy a fiatal nő belép, szeme a grófra tapad, és nem látszik rajta sem harag, sem gyűlölet.

- Mit csinál, leányom, mit csinál? - kiáltott fel Louise hercegnő. - Miért jön ehhez az emberhez, akitől elmenekült? Mondtam önnek, hogy itt biztonságban van.

- De biztonságban van az én házamban is, fenség - mondta a gróf.

Aztán a fiatal nő felé fordult:

- Ugye, Lorenza, biztonságban van nálam?

- Igen - válaszolta az.

A hercegnő azt se tudta, hová legyen a csodálkozástól, összekulcsolta a két kezét, és a karosszékébe hanyatlott.

- És most, Lorenza - mondta a gróf nyájas hangon, de érezhetően parancsoló hangsúllyal -, most azzal vádolnak, hogy erőszakot alkalmaztam ön ellen. Mondja meg, erőszakoskodtam-e valamiben is?

- Soha - válaszolta a fiatal nő tisztán és érthetően, de egy mozdulattal sem kísérve ezt a tagadást.

- És akkor mit jelent az a szöktetési história, amit feltálalt nekem? - tört ki a hercegnő.

Lorenza néma maradt; úgy nézett a grófra, mintha tőle várná az életet és jelét, a szót.

- Őfensége nyilván azt akarja tudni, Lorenza, hogyan jött el a zárdából. Mondjon el mindent, mi történt attól a perctől kezdve, hogy elájult a szentélyben, egészen addig, amikor magához tért a postakocsiban.

Lorenza hallgatott.

- Mondjon el minden apró részletet - folytatta a gróf -, ne hallgasson el semmit. Parancsolom.

Lorenza nem tudta elnyomni borzongását.

- Semmi nem jut eszembe - mondta.

- Kutasson az emlékei közt, és emlékezni fog.

- Ó, igen, igen, valóban - mondta Lorenza ugyanazon a fakó hangon -, emlékezem már.

- Beszéljen!

- Amikor az olló már a hajamhoz ért, elájultam, bevittek a cellámba, és az ágyamra fektettek. Anyám estig velem maradt, s mivel még akkor sem tértem eszméletre, elküldték a községi seborvoshoz, aki megtapogatta az ütőeremet, tükröt tartott az ajkam elé, s látva, hogy érverésem megszűnt, és a számból nem jön lehelet, halottnak nyilvánított.

- De honnan tudja mindezt? - kérdezte a hercegnő.

- Őfensége kíváncsi rá, honnan tudja mindezt - ismételte a gróf.

- Különös módon - folytatta Lorenza -, láttam és hallottam mindent, de sem a szememet kinyitni, sem beszélni vagy megmozdulni nem tudtam; mintha tetszhalott lettem volna.

- Csakugyan - hagyta rá a hercegnő -, Tronchin is beszélt olykor tetszhalottakról, akiket élve temettek el.

- Folytassa, Lorenza.

- Anyám odavolt a kétségbeeséstől, és nem akarta elhinni, hogy meghaltam; kijelentette, hogy velem tölti még az éjszakát és a következő napot.

- Úgy is tett, ahogy mondta; harminchat óra hosszat virrasztott mellettem, de én közben sem moccantam, egy sóhaj sem hagyta el ajkamat.

Háromszor jött oda a pap, és minden alkalommal azt mondta anyámnak, hogy Isten ellen lázad, ha ragaszkodik testemhez a földön, holott lelkem már a Teremtőé; ő ugyanis nem kételkedett benne, hogy minekutána a kegyelem állapotában haltam meg, abban a pillanatban, amidőn ajkam már szóra nyílt, hogy megpecsételje Örök szövetségemet az Úrral, ő tehát nem kételkedett benne, mint mondta, hogy lelkem egyenest az égbe szállt.

Anyám addig erősködött, míg meg nem engedték neki, hogy a hétfőről keddre virradó éjszaka még virrasszon fölöttem.

Kedden reggel még ugyanabban a dermedt állapotban voltam.

Anyám megszégyenülten távozott. Az apácák szentségtörést emlegettek. A gyertyák már égtek a ravatalon, ahol szokás szerint egy nap és egy éjjel kellett feküdnöm kiterítve.

Mihelyt anyám elment, az öltöztető asszonyok léptek be a szobámba; minthogy nem tettem fogadalmat, fehér ruhát adtak rám, homlokomat fehér rózsakoszorúval övezték, karomat keresztbe tették a mellemen, azután kiszóltak:

- A koporsót!

Behozták a koporsót a szobámba; testemet jeges borzongás járta át; ugyanis mint már mondottam, lehunyt szemhéjamon át is ugyanúgy láttam mindent, mintha nyitva lett volna a szemem.

Megfogtak és betettek a koporsóba.

Azután, fedetlen arccal, mivel nálunk, olaszoknál ez a szokás járja, levittek a ravatalra, a szentély közepére, köröttem gyertyák lobogtak, lábamnál szenteltvíztartó állt.

A subiacói parasztok napestig jöttek a ravatalomhoz, imádkoztak értem, és szenteltvizet hintettek a testemre.

Leszállt az éj. A látogatók elmaradtak; belülről bezárták a kápolna kapuját, csak a kisajtó maradt nyitva, és egyedül a betegápoló nővér virrasztott mellettem.

Közben egy rémítő gondolat háborgatta álmomat; másnapra volt kitűzve a temetésem, és én éreztem, hogy elevenen fognak földbe tenni, hacsak valami ismeretlen hatalom nem jön segítségemre.

Egymás után hallottam az órák ütését: kilencet ütött, aztán tízet, aztán tizenegyet.

Minden egyes ütés visszhangot vert a szívemben; hallottam saját halálom lélekharangját; rettenetes volt!

Csak Isten a tudója, milyen iszonyúan erőlködtem, hogy legyőzzem dermedt álmomat, hogy lerázzam a vasláncokat, amelyek ravatalomhoz kötöttek; ám Isten látta ezt, mert megkönyörült rajtam.

Éjfélt ütött az óra.

Az első kondulásra úgy rémlett, hogy egész testem görcsösen összerándul, Acharat közeledtére szokott elfogni efféle érzés; azután elszorult a szívem; azután megláttam a kápolna ajtajában őt magát.

- Ekkor is ijedtséget érzett? - kérdezte Fenix gróf.

- Nem, nem, boldog voltam, örültem, ujjongtam, mivel tudtam, hogy meg fog szabadítani attól a kétségbeejtő haláltól, amelytől annyira rettegtem. Lassan közeledett a koporsómhoz, bánatos mosollyal nézett rám egy darabig, azután megszólalt:

- Kelj fel, és járj.

Abban a szempillantásban lehullottak a testemet fogva tartó kötelékek; erre a mindenható hangra felültem és kiléptem a koporsómból.

- Örülsz az életednek? - kérdezte tőlem.

- Ó, igen - válaszoltam.

- Jól van, akkor kövess!

A betegápoló nővér, belefásulva a mellettem betöltött gyászos tisztébe, amelyet oly sok apáca mellett gyakorolt már, szundikált a székében. Ellépve mellőle, nem ébresztettem fel, és követtem azt a férfit, aki másodszor is kiragadott a halál torkából.

Kiértünk az udvarra. Újra láttam a fénylő csillagokkal hímes égboltot, pedig nem hittem, hogy még látom valaha. Éreztem az éj hűs fuvalmát, amit a holtak már nem éreznek, de ami az élőknek oly kedves.

- Most pedig - szólt hozzám -, mielőtt elhagynánk ezt a kolostort, válasszon Isten és énközöttem. Apáca akar lenni? Velem akar jönni?

- Önnel megyek - válaszoltam.

- Akkor jöjjön - mondta másodszor is.

Odaértünk a kapuhoz; zárva volt.

- Hol vannak a kulcsok? - kérdezte tőlem.

- A kapusnővér tasakjában.

- És hol van az a tasak?

- Egy széken, az ágya mellett.

- Menjen be hozzá csendben, vegye el a kulcsokat, keresse ki a kapu kulcsát, és hozza el nekem.

Szót fogadtam. A kapusfülke ajtaja belülről nem volt bezárva. Beléptem. Egyenest a székhez mentem. Kikutattam a tasakot; megtaláltam a kulcsokat; a csomóban ott volt a kapukulcs is, elhoztam.

Öt perc múlva már nyitva is volt a kapu, és mi kinn álltunk az utcán.

Akkor megfogtam a kezét, és végigfutottunk Subiacón. Az utolsó háztól százlépésnyire postakocsi várakozott, indulásra készen. Beszálltunk, a lovak ügetni kezdtek.

- És nem alkalmazott erőszakot? Nem fenyegetőzött? Önként követte ezt az embert?

Lorenza néma maradt.

- Ő királyi fensége azt kérdezi, Lorenza, vajon fenyegetéssel vagy erőszakkal vettem-e rá, hogy velem jöjjön?

- Nem.

- És miért ment vele?

- Mondja meg, miért jött velem.

- Mert szerettem önt - mondta Lorenza.

Fenix gróf diadalmas mosollyal fordult a hercegnő felé.

LII

Őeminenciája de Rohan bíboros

Olyan rendkívüli dolgok játszódtak le a hercegnő szeme előtt, hogy őfensége, aki erős s egyszersmind gyengéd lélek volt, azon kezdett el tűnődni, vajon az előtte álló ember nem varázsló-e valóban, aki kényre-kedvre játszik az emberi szívekkel és az emberi elmével.

Fenix gróf azonban nem érte be ennyivel.

- Ez még nem minden - mondotta -, fenséged történetünknek csak egy részét hallotta Lorenza szájából; még maradhatnak kétségei, ha ugyancsak Lorenza szájából nem hallja meg a folytatást is.

Azzal újra odafordult a fiatal nőhöz.

- Emlékszik-e, drága Lorenza - kérdezte tőle -, további utunkra, melynek során együtt néztük meg Milánót, a Lago Maggiorét, Oberlandot, a Rigi hegységet és Észak Tiberisét, a Rajnát?

- Igen - válaszolta a nő ugyanazon a színtelen hangon -; igen, Lorenza mindezt látta.

- Ez az ember magával hurcolta, ugye, leányom? - kérdezte a hercegnő. - Ellenállhatatlan erőnek engedett, noha maga sem tudott róla, ugye?

- Honnan veszi ezt fenséged, hiszen amit az imént hallott, az mind ennek az ellenkezőjét bizonyítja? Egyébként, ha még kézzelfoghatóbb tárgyi bizonyítékra van szüksége, tessék, itt van Lorenza levele. Egyszer, bár nem szívesen tettem, kénytelen voltam magára hagyni Mainzban; nos, bánkódott utánam, epekedett, s míg távol voltam, ezt a levelet írta, amelyet fenséged is elolvashat.

A gróf kivett a tárcájából egy levelet és átnyújtotta a hercegnőnek.

A hercegnő ezt olvasta:

> Jöjj vissza, Acharat; olyan üres minden, ha te nem vagy velem. Istenem! mikor leszek már örökre a tiéd?

> Lorenza

A hercegnő fölállt, homlokán vörösen égett a harag, s a levéllel odament Lorenzához.

Az csak hagyta, mivel nem látta, s nem is hallotta: nyilvánvalóan csak a grófot látta, csak őt hallotta.

- Értem már - mondta gyorsan a gróf, aki láthatólag elhatározta, hogy mindvégig ő lesz a fiatal nő szócsöve -, fenséged kételkedik, és tudni szeretné, vajon ő írta-e a levelet; jól van, fenséged őtőle magától kap felvilágosítást. Válaszoljon, Lorenza: ki írta ezt a levelet?

Fogta a levelet, s a felesége kezébe tette, aki nyomban a szívéhez emelte a kezét.

- Lorenza írta - válaszolta.

- És tudja is Lorenza, mi van ebben a levélben?

- Tudja.

- Akkor pedig mondja el a hercegnőnek, mi van a levélben; ne higgye őfensége, hogy becsapom, azt állítván, hogy maga szeret. Mondja el neki. Parancsolom.

Lorenzán látszott, hogy erőlködik; de ki sem nyitva a levelet, a szeméhez sem tartva, felolvasta:

> Jöjj vissza, Acharat; olyan üres minden, ha te nem vagy velem. Istenem! mikor leszek már örökre a tiéd?

> Lorenza

- Ez hihetetlen - mondta a hercegnő -, és én nem is hiszek önnek, mert mindebben van valami megmagyarázhatatlan, valami természetfeletti.

- Ez a levél - folytatta Fenix gróf, mintha nem is hallaná Louise hercegnő megjegyzését -, ez a levél bírt rá, hogy siettessem egybekelésünket. Szerettem Lorenzát, aminthogy ő is szeretett engem. Helyzetünk kétes volt. Egyébként az én kóbor életemben könnyen adódhat baleset: akár meg is halhatok, és azt akartam, hogy ha meghalok, minden javam Lorenzára szálljon: ezért, amikor Strasbourg-ba értünk, összeházasodtunk.

- Összeházasodtak?

- Igen.

- Lehetetlen!

- Ugyan miért, fenség? - kérdezte mosolyogva a gróf. - Mi lehetetlen van abban, kérdem én, hogy Fenix gróf elveszi Lorenza Felicianit?

- De hiszen ő maga mondta nekem, hogy nem a felesége önnek.

A gróf válaszra sem méltatta a hercegnőt, ehelyett ismét Lorenzához fordult:

- Emlékszik-e, melyik napon kötöttünk házasságot? - kérdezte tőle.

- Igen - válaszolta az -, május harmadikán.

- És hol?

- Strasbourg-ban.

- Melyik templomban?

- A nagy székesegyházban, Szent János kápolnájában.

- Ellene szegült ön ennek a frigynek?

- Nem. Nagyon boldog voltam.

- Tudd meg, Lorenza - folytatta a gróf -, a hercegnő azt hiszi, hogy erőt vettem rajtad. Elhitették vele, hogy gyűlölsz.

S e szavakkal, a gróf megfogta Lorenza kezét. A fiatal nő teste kéjesen megborzongott.

- Még hogy én gyűlöllek? - kérdezte. - Ó, dehogy! Úgy szeretlek! Olyan jó vagy, olyan nemes vagy, olyan erős vagy!

- És mondd, Lorenza, mióta a feleségem lettél, akartam-e valaha is érvényesíteni férji jogaimat?

- Nem, úgy tiszteltél, mint édes lányodat, s én tiszta és szeplőtelen barátod vagyok.

A gróf odafordult a hercegnőhöz, mintha ezt mondaná: "Hallja ezt?"

Louise hercegnő iszonyodva hátrált a fülke fekete bársonnyal bevont falán függő elefántcsont Krisztus lábához.

- Óhajt még valamit tudni fenséged? - kérdezte a gróf, elengedve Lorenza kezét.

- Uram, uram - kiáltotta a hercegnő -, ne közeledjék hozzám, és ő se!

Ebben a pillanatban egy hintó állt meg csikorogva az apátság kapuja előtt.

- Ah! itt a bíboros - lélegzett fel a hercegnő -; végre tudni fogjuk, mit higgyünk, és mit ne.

Fenix gróf meghajolt, odasúgott pár szót Lorenzának, és olyan nyugodtan várakozott, mint aki tudja, hogy kezében tartja az események fonalát.

Kisvártatva kinyílt az ajtó, és bejelentették de Rohan bíboros őeminenciáját.

A hercegnő, akit megnyugtatott, hogy harmadik személy is lesz jelen, visszaült a karosszékébe, s így szólt:

- Bocsássák be.

A bíboros belépett. De jószerivel még nem is köszöntötte a hercegnőt, amikor Balsamót meglátva, meglepetten így szólt:

- Ejnye, hát ön itt van, uram?

- Ön ismeri ezt az urat? - kérdezte a hercegnő egyik meghökkenésből a másikba esve.

- Igen - mondta a bíboros.

- Akkor azt is megmondja, hogy ki ez? - kiáltotta Louise hercegnő.

- Annál mi sem egyszerűbb - mondta a bíboros. - Az úr varázsló.

- Varázsló! - mormolta a hercegnő.

- Bocsásson meg, fenség - szólt közbe a gróf -, őeminenciája majd mindjárt megmagyarázza a dolgot, remélem, valamennyiünk kívánsága szerint.

- Talán csak nem jósolt valamit ez az úr, hogy ily feldúltnak látom királyi fenségedet? - kérdezte de Rohan úr.

- A házasságlevelet! Az okiratot, de tüstént! - kiáltotta a hercegnő.

A bíboros csodálkozva vonta fel a szemöldökét, mert nem tudta mire vélni ezt a kitörést.

- Itt van - nyújtotta oda a gróf az okmányt a bíborosnak.

- Mi ez? - kérdezte a bíboros.

- Uram - mondta a hercegnő -, azt kell kiderítenünk, hiteles-e ez az aláírás és érvényes-e ez az okirat.

A bíboros végigolvasta az okmányt, amelyet a hercegnő tartott elébe.

- Ez egy szabályszerűen kiállított házasságlevél, az aláírás pedig Remy úrtól, a Szent János-kápolna plébánosától ered; de miért olyan fontos ez fenségednek?

- Ó, nagyon is fontos ez, uram; eszerint, az aláírás...?

- Hiteles; attól persze még lehet, hogy erővel csikarták ki.

- Kicsikarták, ugye? Az bizony lehet! - kiáltotta a hercegnő.

- Lorenza beleegyezését hasonlóképpen, nemde? - kérdezte a gróf, egyenest a hercegnőt gúnyolva.

- De milyen eszközzel, mondja, bíboros úr, milyen eszközzel csikarhatták ki az aláírást? Tud erről mondani valamit?

- Olyan eszközzel, ami ennek az úrnak rendelkezésére áll, példának okáért, varázslattal.

- Varázslattal! Ezt ön mondja, bíboros úr?...

- Az úr varázsló; ezt mondtam már, és nem is vonom vissza.

- Eminenciád bizonyára tréfál.

- Korántsem, és ennek bizonyságául, fenséged színe előtt, komoly beszédem lesz ezzel az úrral.

- Éppen kérni akartam eminenciádat - jegyezte meg a gróf.

- Nagyszerű, csak ne feledje, hogy itt én kérdezek - mondta dölyfösen a bíboros.

- Ön meg azt ne feledje, hogy én minden kérdésére válaszolni fogok, méghozzá őfensége színe előtt, ha ön ragaszkodik ehhez. Ámde, bizton tudom, nem fog hozzá ragaszkodni.

A bíboros elmosolyodott.

- Uram - mondta -, manapság nehéz dolog a varázsló szerepét játszani. Én láttam önt tevékenykedni; óriási sikere volt; de figyelmeztetem, nem mindenki olyan türelmes, és kiváltképpen nem olyan nagylelkű, mint a trónörökösné.

- Mint a trónörökösné? - hökkent meg a hercegnő.

- Igen, fenség - mondta a gróf -, abban a kitüntető kegyben részesültem, hogy bemutattak a királyi fenségnek.

- És hogyan hálálta meg ezt a kegyet, uram? Mondja el, mondja már.

- Fájdalom! - fűzte tovább a szót a gróf -, csúnyábban, semmint szerettem volna; tudniillik nem táplálok személyes gyűlöletet az emberek iránt, s kivált nem a hölgyek iránt.

- De hát mit követett el az úr fenséges unokahúgom ellen? - kérdezte Louise hercegnő.

- Fenség - válaszolta a gróf -, sajnálatos módon feltártam előtte az igazságot, amire kíváncsi volt.

- Igen, az igazságot, olyan igazságot, hogy elájult tőle.

- Vajon én tehetek róla - mondta a gróf érces hangon, amely dörögni is tudott, ha kellett -, én tehetek róla, ha olyan rémületes volt az az igazság, hogy ilyen hatást keltett? Én kerestem a főhercegnőt? Én kértem, hogy bemutassanak neki? Nem. Én még kerültem is; szinte erővel hurcoltak elé; ő erőszakolta rám a kérdéseit.

- De hát mi volt az a szörnyű igazság, amit mondott neki, uram? - kérdezte a hercegnő.

- Az az igazság a jövendő fátyola volt, fenség - felelt a gróf -, és én eltéptem e fátyolt.

- A jövendőé?

- Igen, fenség, azé a jövendőé, amely oly fenyegető színben mutatkozott meg, hogy királyi fenséged is egy kolostorba próbált menekülni előle, hogy az oltár tövében harcoljon ellene könyörgéssel és könnyel.

- De uram!

- Én tehetek-e róla, hogy ez a jövendő, amelyet fenséged szűzi lénye megsejtett, feltárult az én próféta lelkemnek; én tehetek-e róla, hogy a trónörökösné, megrémülve e jövendőtől, mely személy szerint fenyegeti őt, elvesztette eszméletét, amikor az feltárult előtte?

- Hallja? - szólt közbe a bíboros.

- Fájdalom! - mondta a hercegnő.

- Mert az ő uralma halálra van ítélve - dörögte a gróf -, mint az egész monarchia legvégzetesebb és legszerencsétlenebb korszaka.

- De uram! - háborodott fel a hercegnő.

- Ami pedig fenségedet illeti - folytatta a gróf -, lehet, hogy imái meghallgatásra találnak; ön azonban mindebből mit sem lát már, mert Ábrahám keblében lesz, amikor ezek a dolgok elkövetkeznek. Imádkozzék, fenség, imádkozzék!

A hercegnő, megrettenve a prófétai szózattól, amely válasz volt lelke félelmeire, térdre hullott a feszület tövében, és valóban buzgó imádságba mélyedt.

Ekkor a gróf a bíboroshoz fordult, s megelőzve őt, beállt az ablakmélyedésbe:

- Most rajtunk a sor, bíboros úr; mit óhajt tőlem?

A bíboros csatlakozott a grófhoz. A személyek ekkor a következőképpen helyezkedtek el: A hercegnő buzgón imádkozott a feszület tövében; Lorenza mozdulatlanul, némán, tágra nyílt, elmeredő szemmel, mit sem látón állt a szoba közepén. A két férfi az ablakmélyedésben húzódott meg, a gróf az ablaknyitó kallantyúra könyökölt, a bíborost félig elrejtette a függöny.

- Mit óhajt tőlem? - kérdezte ismét a gróf. - Beszéljen.

- Tudni akarom, kicsoda ön.

- Hiszen tudja.

- Én?

- Persze. Nem megmondta, hogy varázsló vagyok?

- Nagyon helyes. De amott Joseph Balsamónak hívták; itt Fenix grófnak szólítják.

- Na és ez mit bizonyít? Megváltoztattam a nevem, és kész!

- Igen; de azt tudja-e, hogy az efféle névcserék, kivált olyan valaki részéről, mint ön, óhatatlanul Sartines urat juttatják az ember eszébe?

A gróf elmosolyodott.

- Ó, uram, szánalmas kis huzavona ez egy de Rohantól! Hihetetlen! Eminenciád szavakon nyargal? Verba et voces, mondja a latin. Súlyosabb kifogás nincs ellenem?

- A csúfolódót játssza, úgy látom - mondta a bíboros.

- Nem játszom, ilyen a természetem.

- Akkor meg én elégtételt veszek magamnak.

- Hogyan?

- Úgy, hogy letöröm a szarvát.

- Rajta, uram.

- Biztosan örömet szerzek vele a trónörökösnének.

- Ami nem is lesz haszontalan dolog, figyelembe véve, hogy milyen viszony fűzi hozzá - jegyezte meg Balsamo hidegvérrel.

- És ha lecsukatom, csillagjós uram, ahhoz mit szólna?

- Azt szólnám, hogy nagyon rosszul teszi eminenciád.

- Igazán? - mondta a bíboros megsemmisítő pillantással. - És kinek volna ez a véleménye, ha szabad érdeklődnöm?

- Önnek, bíboros úr.

- Márpedig én kiadom a parancsot most nyomban; hadd tudjuk meg végre, kiféle-miféle ez a Joseph Balsamo báró, más néven Fenix gróf, díszes sarja egy családfának, amelynek magját sem láttam Európa címermezőjén.

- Miért nem érdeklődött felőlem barátjától, de Breteuil úrtól? - kérdezte Balsamo.

- De Breteuil úr nem barátom.

- Pontosabban szólva, már nem az, de valamikor az volt, méghozzá egyik legjobb barátja; hiszen ön írt is neki egy bizonyos levelet...

- Miféle levelet? - kérdezte a bíboros közelebb hajolva.

- Közelebb, bíboros úr, közelebb; nem akarok nagyon hangosan beszélni, nehogy bajba sodorjam.

A bíboros még közelebb hajolt.

- Miféle levélről beszél?

- Ó, tudja ön azt jól.

- Mégis.

- Na jó! Arról a levélről, amelyet ön Bécsből menesztett Párizsba, hogy meghiúsítsa a trónörökös házasságát.

A főpap rémülten hőkölt hátra.

- Azt a levelet...? - hebegte.

- Én betéve tudom.

- Tehát Breteuil volt az áruló?

- Már miért lett volna az?

- Mert amikor elhatározták a házasságot, én visszakértem tőle a levelet.

- Ő meg azt mondta, hogy...?

- Hogy elégette.

- Mivel nem merte megmondani, hogy elveszett.

- Elveszett?

- Igen... Megérti, ugye, elvész egy levél, valaki megtalálja...

- Ennélfogva az a levél, amelyet én de Breteuil úrnak írtam?...

- Igen.

- S amelyet ő állítólag elégetett?...

- Igen.

- És amelyet elveszített?...

- Nálam van... Ó, Istenem, véletlenül megtaláltam Versailles-ban, amikor átmentem a Márványudvaron.

- És nem küldette vissza de Breteuil úrnak?

- Eszem ágában sem volt!

- És miért nem?

- Varázsló vagyok, jól tudtam, hogy eminenciád, noha én csak javát akarom, halálosan gyűlöl. Megérti, ugye? Egy fegyvertelen ember, aki tudja, hogy az erdőben megtámadják, s töltött pisztolyt talál az erdőszélen...

- Nos?

- Nos! Megtartja azt a pisztolyt, hacsak el nem ment az esze.

A bíboros megszédült, és az ablak párkányára dőlt.

De pár pillanatnyi tétovázás után, amelynek a gróf minden rezdülését mohón figyelte az arcán, megszólalt:

- Jól van. De ne mondhassa senki, hogy egy de Rohan herceg megijedt egy szemfényvesztő fenyegetésétől. Lehet, hogy az a levél elveszett, lehet, hogy ön megtalálta, lehet, hogy megmutatja még a trónörökösnének is; lehet, hogy ezzel befellegzett politikusi pályafutásomnak: én akkor is megmaradok a hűséges alattvaló, a becsületes követ szerepében. Az igazat fogom mondani: úgy láttam, hogy ez a frigy kárt okoz hazámnak; és a hazám majd felment vagy elmarasztal ezért.

- És ha valaki akad, aki azt mondja - válaszolta a gróf -, hogy az az ifjú, daliás, lovagias és mit sem sejtő követ, tekintettel a Rohan névre és hercegi címére, nem azért mondta mindezt, mintha az osztrák szövetséget károsnak ítélte volna Franciaországra nézve, hanem mivel Marie-Antoinette főhercegnő eleinte kedvesen fogadta, és ez a kevély követ olyan hiú volt, hogy e nyájasságot többnek hitte egyszerű nyájasságnál -, nos, mit válaszol akkor a hűséges alattvaló, a becsületes követ?

- Tagadni fog, uram, mivel az az érzelem, amiről ön azt állítja, hogy létezett, semmivel sem bizonyítható.

- Téved, uram, mert igenis bizonyítható: hát a trónörökösné hidegsége önnel szemben?

A bíboros ingadozott.

- Hallgasson rám, hercegem - mondta a gróf -, és fogadja meg, amit mondok: ahelyett, hogy összevesznénk, ami egyébként már megtörtént volna, ha én nem lennék sokkal higgadtabb önnél, legyünk jó barátok.

- Jó barátok?

- Miért ne? A jó barátok segítik egymást.

- Kértem én valaha a segítségét?

- Nem, de rosszul tette; mert két napja, amióta Párizsban van...

- Én?

- Igenis, ön. Ejnye, csak nem akarja titkolni előlem, a varázsló elől? A hercegnőt Soissons-ban hagyta, aztán postakocsira szállt, és Villers-Cotterets-n meg Dammartinen át, azaz a legrövidebb úton Párizsba jött, és párizsi barátaitól kért segítséget, amit azok megtagadtak öntől. Miután mindenütt elutasították, elkeseredetten visszahajtatott postakocsin Compiègne-be.

A bíboros olyan volt, mint akit letaglóztak.

- És milyen segítséget várhattam volna - kérdezte -, ha önhöz fordulok?

- Amilyent vár az ember attól, aki aranyat csinál.

- Mire jó az nekem, hogy ön aranyat csinál?

- Az ördögbe is! Ha az embernek két napon belül ötszázezer frankot kell leszurkolnia... Ötszázezer, ugye? Mondja meg!

- Igen, pontosan annyi.

- Azt kérdezi, mire jó egy barát, aki aranyat csinál? Hát arra jó, hogy tőle megkaphatja azt az ötszázezer frankot, amit nem kapott meg senkitől.

- És hol? - kérdezte a bíboros.

- A Szent Kolozs utcában, a Marais negyedben.

- Miről ismerem meg a házat?

- A griff-fejű bronzkopogtatóról.

- Mikor mehetek oda?

- Holnapután, eminenciás uram, este hat óra tájt, és azután...

- Azután?

- Ahányszor csak kedve tartja. De lám csak, éppen jókor fejeztük be a beszélgetést, a hercegnő is végzett az imájával.

A bíborost legyőzték; meg sem próbált tovább ellenkezni, odalépett a hercegnőhöz.

- Fenség - mondta neki -, meg kell vallanom, Fenix gróf úrnak tökéletesen igaza van, a bemutatott okirat annyira érvényes, hogy érvényesebb már nem is lehetne, és a hozzá fűzött magyarázatok teljesen kielégítők.

A gróf meghajolt.

- Mit parancsol királyi fenséged? - kérdezte.

- Szót váltok még utoljára ezzel az ifjú hölggyel.

A gróf másodszor is meghajolt, beleegyezése jeléül.

- A saját szabad elhatározásából akarja elhagyni a saint-denis-i kolostort, ahová azért jött, hogy menedéket kérjen tőlem?

- Őfensége azt kérdezi - szólt bele gyorsan Balsamo -, hogy a saját szabad elhatározásából akarja-e elhagyni a saint-denis-i kolostort, ahová oltalomért jött. Feleljen, Lorenza!

- Igen - mondta a fiatal nő -, saját elhatározásomból.

- És azért, hogy kövesse férjét, Fenix grófot?

- És azért, hogy engem kövessen?

- Igen, azért - mondta a fiatal nő.

- Ez esetben - mondta a hercegnő - egyiküket sem tartóztatom, mivel ezzel erőszakot tennénk az érzéseken. Ám, ha mindebben valami is ellenkezik a dolgok természetes rendjével, sújtsa az Úr büntetése azt, aki a maga hasznára vagy önös érdekből megzavarta a természet harmóniáját... Távozzék, Fenix gróf úr; távozzék, Lorenza Feliciani, nem marasztom tovább önöket... De vegye vissza az ékszereit.

- Legyen a szegényeké, fenség - mondta Fenix gróf -; s ha ön osztja szét, az alamizsna kétszeresen kedves lesz Istennek. Én csak a lovamat kérem vissza, a Dzseridet.

- Elmenőben visszakaphatja, uram. Távozzanak!

A gróf meghajolt a hercegnő előtt, és a karját nyújtotta Lorenzának, aki belekarolt, és szó nélkül kiment vele.

- Ó, bíboros úr - sóhajtotta a hercegnő, szomorúan ingatva a fejét -, érthetetlen és baljós dolgok vannak a levegőben, amit belélegzünk.

LIII

Hazatérés Saint-Denis-ből

Gilbert, mint mondtuk, Philippe-nek hátat fordítva ismét elvegyült a tömegben.

Ám ezúttal nem várakozástól és örömtől repeső szívvel vetette magát bele a zajgó áradatba, lelkét hasogatta a fájdalom, amit az sem enyhített, hogy Philippe olyan szívesen fogadta, és olyan kedvesen felajánlotta szolgálatát.

Andrée-nak sejtelme sem volt róla, hogy milyen kegyetlenül bánt Gilbert-rel. A hűvös modorú szép lánynak eszébe sem jutott, hogy közte és dajkájának fia közt bárminemű kapcsolatot teremthet akár a bánat, akár az öröm. Az alsóbb rétegek fölött ő csak átsuhant, rájuk vetve árnyékát vagy fényét, aszerint, hogy jókedvű volt-e vagy bánatos. Ezúttal megvetésének árnyékával dermesztette meg Gilbert-t; de minthogy csak természetének ösztönzését követte, álmában sem gondolt volna rá, hogy megvetően viselkedett.

Gilbert-t azonban, mint a fegyvere vesztett bajnokot, szíven találta a döfés: a megvető pillantások, a dölyfös szavak; és Gilbert nem volt még annyira filozófus, hogy vérző sebével ne a kétségbeesésbe meneküljön.

Attól a pillanattól fogva, hogy elvegyült a tömegben, sem ló, sem ember nem érdekelte többet. Nekirugaszkodott, s megkockáztatva, hogy eltéved vagy eltapossák, mint a sebesült vadkan, úgy vágott át a sokaságon, s nyitott utat magának.

Miután a népség legsűrűjét maga mögött hagyta, végre szabadabban lélegzett, és körültekintve észrevette a lombokat, a magányt és a vizet.

Azt sem tudván, hová megy, egyenest a Szajnáig futott, és most majdnem átellenben volt a Saint-Denis szigettel. Ekkor, nem a testi fáradtságtól, hanem a lelki megpróbáltatástól kimerülten, lerogyott a fűbe, és két tenyerébe temetve arcát, iszonyúan bömbölni kezdett, mintha ez az oroszláni nyelv minden emberi hangnál és szónál jobban kifejezné fájdalmát.

Mert hát nem hunyt-e ki egyszeriben az a bizonytalan és halvány remény is, mely mindeddig pisla fényt vetett maga előtt is titkolt, esztelen vágyaira? A társadalmi létra bármely fokára hágjon is Gilbert szellemmel, tudománnyal, tanulással, Andrée-nak akkor is csak Gilbert marad, azaz olyan valami vagy valaki (hiszen így fejezte ki magát), amire vagy akire atyjának kár a fáradságot fecsérelnie, mivel arra sem érdemes, hogy lenézzen rá az ember.

Gilbert először azt hitte, hogy Andrée, ha meglátja őt Párizsban, és megtudja róla, mekkora elszántsággal akar kiemelkedni az ismeretlenség homályából, méltányolja erőfeszítését. De lám, nemcsak hogy a macte animó-t nem kapta meg e nemes lelkű ifjú, hanem ennyi fáradozással és ily elszánt akarattal is csak azt a megvető közönyt érdemelte ki, amiben Andrée mindig is részesítette a Taverney-beli Gilbert-t.

Mi több, Andrée szinte még meg is haragudott rá, meghallván, hogy bele mert tekinteni a hangjegyfüzetébe. És talán tűzre is vetik azt a hangjegyfüzetet, ha Gilbert csak egy ujjal is hozzáér.

A lágy szívekben a csalódás, a meghiúsult remény sem tesz nagyobb kárt, mint a csapás, amely alatt meghajlik a szerelem, majd még erősebben és még szilárdabban támad fel. A gyenge szívűek elpanaszolják és elsírják bánatukat, s olyan megadóan viselkednek, mint a birka a kés alatt. Mi több, az ilyen vértanú lelkeknek a szerelmét nemhogy elpusztítaná, hanem gyakran még meg is edzi a fájdalom; azzal hitegetik magukat, hogy szelídségük elnyeri jutalmát; ez a jutalom a céljuk, erre törekszenek, akár sima az út, akár göröngyös; legföljebb, ha göröngyös az út, később érnek célhoz, de sebaj, hisz akkor is célhoz érnek.

Nem így áll azonban a dolog az erős szívűekkel, a határozott jellemekkel, a kemény természetekkel. Az ilyenek megvadulnak, ha meglátják tulajdon vérüket, s tettvágyuk oly ijesztően megnő, hogy inkább gyűlölködni, semmint szeretni látszanak. De nem szabad hibáztatnunk őket: bennük oly közeli rokon szerelem és gyűlölet, hogy nem is érzik, mikor csap át egyik a másikba.

Vajon tudta Gilbert, amikor fájdalomtól letaglózva a földön hevert, vajon tudta, hogy szereti vagy gyűlöli-e Andrée-t? Nem; csak azt tudta, hogy szenved. Mivel azonban nem volt hosszan tűrő fajta, kitépte magát kábultságából, hogy erélyes lépésre szánja el magát.

"Igaz, hogy nem szeret - gondolta magában -; de azt nem is remélhettem, nem is volt szabad remélnem, hogy valaha is szeressen. Noha méltán vártam volna el tőle azt a gyengéd érdeklődést, amelyet megérdemelnek a szerencsétlenek, akiknek van erejük balsorsukkal perbe szállni. Amit a bátyja megértett, azt ő nem értette meg. »Ki tudja, hátha egy Colbert, egy Vauban lesz még belőled?«, mondta a bátyja. Ha akár az egyik, akár a másik lenne belőlem, Philippe méltányolná, és kivívott dicsőségem jutalmául hozzám adná a húgát, aminthogy hozzám adta volna akkor is, ha történetesen főrendnek születvén, vele egyenlőként jöttem volna a világra. Andrée-nak ellenben... ó, igen, ezt határozottan érzem... lehetek én Colbert, lehetek én Vauban... ó, akkor is megmaradok Gilbert-nek, mivel ő azt nézi le bennem, amit el nem törölhet, meg nem aranyozhat, el nem takarhat semmi... alantas származásomat. Pedig hát - feltéve, hogy egyáltalán célhoz érnék - csak így nőhetnék fel hozzá igazán, nem pedig úgy, hogy születésemnél fogva egyenlő vagyok vele! Ó, az ostoba!, ó, esztelen teremtés! Ó, asszony, asszony, tökéletlenség a neved!

Higgy csak e szép tekintetnek, e magas homloknak, az okos mosolynak, a királynői tartásnak! Ez Taverney kisasszony, a világot uralni hivatott szépség... Ámde tévedsz: felfuvalkodott, önhitt, az arisztokrácia előítéleteibe bugyolált vidéki fruska. Méltó párja minden üresfejű, széllelbélelt ficsúr, akinek volt rá pénze, hogy mindent megtanuljon, és mégsem tud semmit; ezek valók neki, ezekre hallgat... Gilbert-t kutyába se veszi; emlékszem én, Andrée-t csak az érdekelte, hogy mi van a Mahonnal, de azt meg nem kérdezte volna, hogy Gilbert él-e, hal-e.

Ó, nem sejti hát, hogy vagyok én is olyan erős, mint ők, hogy ha szépen öltözködöm, leszek én is olyan elegáns, mint ők, hogy akaratom szilárdabb, mint az övék, és hogy ha akarom..."

Gilbert kegyetlen mosolyra húzta ajkát, de nem fejezte be a mondatot.

Azután, szemöldökét morcolva, lassan a mellére ejtette fejét.

Mi ment végbe ekkor ebben a borús lélekben? Mily iszonyú gondolat nyomta le ezt a halvány homlokot, amelyet már most megsápasztott a virrasztás, és felszántott a töprengés? Ki mondja meg?

Talán a hajós, aki IV. Henrik dalát dudorászva tutajozott lefelé a folyón? Talán a vidám mosónő, aki végignézve a felvonulást, most tért haza Saint-Denis-ből, és jó nagy ívben kikerülte Gilbert-t, bizonyára tolvajnak nézvén azt a fiatal semmittevőt, aki a gyepen heverészik a mosott ruhával rakott póznák között?

Félórányi elmélyült töprengés után Gilbert hidegen és elszántan állt fel a helyéről; lement a vízhez, nagyot ivott belőle, körülnézett, és távolabb, balkézt meglátta a Saint-Denis-ből kifelé áramló embertömeget.

A sokaság közepén már feltünedeztek az első hintók, lépésben hajtottak, mivel beszorította őket a tolongó tömeg; a saint-oueni úton kocogtak.

A trónörökösné azt akarta, hogy bevonulása családi ünnep legyen. Nos, a család élt is kiváltságával; olyan közel nyomakodott a királyi színjátékhoz, hogy párizsiak tömege lepte el a lakájok magas üléseit, és akaszkodott rá, zavartalan nyugalommal, a hintók súlyos szíjazatára.

Gilbert csakhamar felismerte Andrée kocsiját, Philippe ott ügetett, jobban mondva ott toporgott lovával a hintó mellett.

- Jól van - mondta. - Meg kell tudnom, hová megy; hogy megtudjam, hová megy, a nyomába kell szegődnöm.

És elindult utánuk.

A trónörökösné a Muette-be tartott, mivel úgy volt, hogy szűk körű vacsorán vesz részt a királlyal, a trónörökössel, Provence grófjával és Artois grófjával; de el kell még mondanunk, hogy XV. Lajos mennyire megfeledkezett az illemszabályokról: Saint-Denis-ben, amikor meghívta a trónörökösnét, átnyújtotta neki a meghívottak névsorát, irónt is adva hozzá, hogy húzza ki azoknak a vendégeknek a nevét, akik nincsenek ínyére.

Amikor Dubarryné nevéhez ért, aki a névsor legvégén szerepelt, a trónörökösné érezte, hogy ajka kiszárad és reszket; de erőt öntöttek belé császárné anyjának intelmei, összeszedte magát, és elbűvölő mosollyal visszaadta a névsort és az irónt a királynak, mondván, mily végtelenül boldog, hogy máris bekerülhet legmeghittebb családi körébe.

Gilbert mit sem tudott minderről, és csak a Muette közelében pillantotta meg Dubarryné fogatát meg a nagy fehér mén hátán kuporgó Zamore-t.

Szerencsére már besötétedett; Gilbert bevette magát a cserjésbe, lehasalt a földre, és várakozott.

A király együtt vacsoráztatta a menyét meg a szeretőjét, és odavolt örömében, kivált amikor azt tapasztalta, hogy a trónörökösné még kedvesebb Dubarrynéhoz, mint Compiègne-ben volt.

A trónörökös úr azonban komor volt és gondterhelt, és kínzó fejfájására panaszkodva vissza is vonult, még mielőtt asztalhoz ültek volna.

A vacsora elhúzódott tizenegy óráig.

Ezalatt a kíséret tagjai - és a gőgös Andrée kénytelen-kelletlen elismerte, hogy ő is csak ezek közé tartozik -, ezalatt a kíséret tagjai a szárnyépületben vacsoráztak, zeneszóra, mert a király muzsikusokat is küldött oda. Mivel azonban a szárnyépületek is szűknek bizonyultak, ötven nemesúrnak már csak a pázsiton megterített asztaloknál jutott hely, ötven királyi libériás lakáj hordta nekik az ételt.

Gilbert ezalatt a cserjésben lapult, és jól megfigyelt mindent. Zsebéből előhalászott egy darab kenyeret, amit még Clichy-la-Garenne-ben vásárolt, s miként a többiek, ő is megvacsorázott, szemmel tartva közben a távozókat.

A trónörökösné vacsora után megjelent az erkélyen: búcsút intett a vendégseregnek. A király mellette állt; Dubarryné, azzal a tapintattal, amelyet még ellenségei is megcsodáltak, bent maradt a szobában, és nem mutatkozott.

Mindenki elsorjázott az erkély alatt, hogy köszöntse a királyt, és minthogy a trónörökösné ő királyi fensége többeket ismert már azok közül, akik eddig kísérték, a király sorra megnevezte neki azokat, akiket még nem ismert. Hébe-hóba egy-egy kedves szó, találó megjegyzés röppent el ajkáról, s szerzett örömet azoknak, akiknek szánta.

Gilbert a távolból látta ezt a talpnyalást, és azt gondolta:

"Én valamennyiüknél különb vagyok, mert a világ minden aranyáért sem tenném meg azt, amit ők."

Most de Taverney úr és családja volt soron. Gilbert feltérdelt.

- Philippe úr - mondta a trónörökösné -, önt most elbocsátom, hogy Párizsba kísérje atyja urát és kedves húgát.

Gilbert hallotta e szavakat, amelyek az éj csöndjében és a körülálló nézők áhítatos hallgatása közepette a fülébe csendültek.

A trónörökösné folytatta:

- Báró úr, most még nem tudok helyet adni önnek; menjen hát a kisasszonnyal Párizsba, míg be nem rendezkedem Versailles-ban; kisasszony, gondoljon néha-néha rám.

A báró elvonult a fiával és a lányával. Utánuk még sokan következtek, a trónörökösnének mindegyikükhöz volt pár hasonló szava; Gilbert-t azonban ez már nemigen érdekelte.

Kisurrant a cserjésből, és követte a bárót a gazdáik után loholó kétszáz inas zűrzavaros kiáltozása közepette, amire ötven kocsis válaszolt, míg a kövezeten megindult hatvan fogat úgy dübörgött, mint az égzengés.

Minthogy de Taverney úrnak udvari hintója volt, az külön várakozott. A báró beszállt Andrée-val és Philippe-pel, s mögöttük becsukódott a hintó ajtaja.

- Barátom - szólt oda Philippe az ajtót csukó lakájnak -, üljön fel a bakra a kocsis mellé.

- Minek az? minek az? - dohogott a báró.

- Szegény ördög már reggel óta talpon van, és nyilván fáradt - mondta Philippe.

A báró dörmögött valamit, de Gilbert nem értette. A lakáj fölszállt a kocsis mellé.

Gilbert közelebb ment.

Amikor a fogat már majdnem elindult, észrevették, hogy az egyik istráng kiakadt.

A kocsis leszállt, és a fogat még állt egy darabig.

- Jó késő van - mondta a báró.

- Szörnyű fáradt vagyok - dünnyögte Andrée. - Legalább lesz hol lefeküdnünk?

- Remélem - mondta Philippe. - La Brie-t és Nicole-t Soissonsból egyenest Párizsba küldtem. Levelet küldtem velük egy barátomhoz, azzal a megbízással, hogy béreljen ki egy nyaralót, amelyben anyja és húga lakott tavaly. Nem valami fényes szállás, de azért kényelmesen el lehet ott lakni. Különben sem a feltűnést keressük, csak átmeneti időre kell a hely.

- Lefogadom, hogy van olyan, mint Taverney - jegyezte meg a báró.

- Sajnos így van, atyám - felelte Philippe szomorú mosollyal.

- Fák vannak ott? - kérdezte Andrée.

- Vannak, méghozzá igen szépek. De nagyon valószínű, hogy nem sokáig gyönyörködhet bennük; mihelyt meglesz az esküvő, magát is bemutatják az udvarnál.

- Olyan ez, mint a szép álom: vigyázzunk, idő előtt fel ne ébredjünk belőle. Philippe, megmondtad a címet a kocsisnak?

Gilbert feszülten figyelt.

- Igen, atyám - felelte Philippe.

Gilbert, ki mindezt végighallgatta, egy pillanatig abban reménykedett, hogy megtudja a címet.

"Nem baj - gondolta -, majd utánuk megyek. Innen csak egy mérföld Párizs."

Közben az istrángot visszaakasztották, a kocsis visszaült a bakra, a fogat megindult.

Hanem a király lovai repülnek ám, amikor a kocsioszlop nem akasztja meg a futásukat; repültek is úgy, hogy szegény Gilbert-nek egyszeriben eszébe jutott a La Chaussée-i út, ájulása, tehetetlensége.

Nagy keservesen fölkapaszkodott a hátsó felhágóra, amelyet üresen hagyott a lakáj. A kimerült Gilbert megfogódzott, leült, és a hintó vitte.

De szinte azon nyomban eszébe ötlött, hogy hátul szállt fel Andrée hintójára, vagyis hogy a cseléd helyét foglalta el.

- Azt már nem! - morogta a hajthatatlan ifjú -, ne mondhassa senki, hogy nem küzdöttem az utolsó pillanatig; a lábam elfáradt ugyan, de a karom még nem.

Megragadva két kézzel a hágcsót, amelyre a lábát tette az imént, az ülés alatt vonszolódott tovább, és akárhogy rázkódott, s akármekkorákat zökkent is a kocsi, ő inkább fenntartotta magát ebben a nehéz helyzetben karjának erejével, semhogy a lelkiismeretével kelljen megalkudnia.

- Meg fogom tudni a címét - mormolta -, meg fogom tudni. Még egy nehéz éjszaka; de holnap majd kipihenem magam a székben, kottamásolás közben. Különben is maradt pénzem, és megengedhetek magamnak kétórányi alvást, ha kell.

Aztán eszébe jutott, hogy nem ismeri Párizst, és biztosan el fog tévedni abban az irdatlan nagy városban, miután a báró a fiával és a lányával bemegy a Philippe választotta házba.

Szerencsére már éjfélre járt, és hajnali fél négykor már virrad.

Míg ezeken jártatta az eszét, Gilbert-nek feltűnt, hogy átvágnak egy nagy téren, amelynek a közepén lovas szobor áll.

"No nézd csak, mintha a Győzelmek tere volna" - gondolta vidáman, de meglepetten.

A kocsi befordult, Andrée kidugta a fejét az ablakon.

Philippe hangja hallatszott:

- Ez az elhunyt király szobra. Mindjárt megérkezünk.

Egy eléggé meredek lejtőn gördültek lefelé; Gilbert kis híja a kerekek alá esett.

- Már itt is vagyunk - mondta Philippe.

Gilbert lelépett a földre, átfutott az utca túlsó oldalára, s megbújt egy szegletkő mögött.

Elsőnek Philippe ugrott ki a kocsiból, csöngetett, majd visszament, és lesegítette Andrée-t.

Utolsónak a báró kecmergett ki.

- Na mi az? - zsémbelt. - Azt akarják ezek a bitangok, hogy itt éjszakázzunk?

Ebben a pillanatban La Brie és Nicole hangja hallatszott, és kinyílt egy ajtó.

A három utast elnyelte egy sötét udvar, melynek kapuja tüstént bezárult mögöttük.

A kocsi a lakájokkal elhajtott; visszamentek a királyi istállókhoz.

A házon, amelyben a három utas eltűnt, nem volt semmi feltűnő; de a távolodó kocsi fénye ráesett a szomszéd házra, és Gilbert ezt olvasta:

Armenonville Szálló.

Most már csak az utca nevére volt kíváncsi.

Elment a legközelebbi sarokig, ahol egyébként a kocsi is befordult az előbb, és nagy meglepetésére megpillantotta azt a kutat, amelynél inni szokott.

Tíz lépést ment abban az utcában, mely párhuzamosan visszavezetett az első utcához, és meglátta a péket, akinél a kenyerét vette.

Még most is kétségei voltak, elment hát az utca szegletéig. Egy távoli utcalámpa pisla fényénél ekkor kibetűzte a fehér kőre vésett két szót, amelyet három napja látott, amikor Rousseau-val megérkezett a meudoni erdőben folytatott füvészkedésből:

Mészégető utca.

Eszerint Andrée száz lépésre lakik tőle, kisebb távolságra, mint amennyire Taverney-beli szobácskája volt a kastély kerítésétől.

Ezután hazament, remélve, hogy nem húzták be azt az ügyes kis zsinórt, amely a belső zár nyelvének felemelésére szolgált.

Gilbert-nek szerencsés napja volt. A zsinórból kilógott néhány szál; a szálakkal sikerült az egészet megkaparintania: az ajtó kinyílt.

A fiatalember eltapogatózott a lépcsőig, fokról fokra lépkedett fel, nem ütve zajt, és végül kitapogatta ajtajának lakatját, amelyben Rousseau előzékenyen benne hagyta a kulcsot.

Tíz perc múlva a fáradtság erőt vett töprengésein, és Gilbert-t, míg türelmetlenül várta a reggelt, elnyomta az álom.

LIV

A nyaraló

Gilbert, mivel későn tért haza, s tüstént lefeküdt, és mély álomba zuhant, elmulasztotta föltenni padlásablakára azt a vászonlepedőt, amellyel máskor elhárította a kelő nap fényét.

A nap már reggel öt órakor a szemhéjára tűzött, és hamarosan felébresztette; nyugtalanul ugrott fel, azt hivén, máris túl soká aludt.

Gilbert, aki a szabadban nőtt fel, a nap állásából és sugarainak többé vagy kevésbé éles fényéből csodálatos pontossággal meg tudta állapítani az időt. Sietve kinézett az "órájára".

A sápadt napfény, amely csak alig-alig világította meg a magas fák koronáját, megnyugtatta; nemhogy későn kelt volna, inkább nagyon is korán ébredt.

Gilbert az előző nap eseményein tűnődve öltözködött a padlásablakban, s égő és sajgó homlokát jólesőn fürösztötte a hajnali hűs szélben; aztán arra gondolt, hogy Andrée a szomszéd utcában lakik, az Armenonville Szálló mellett, és próbálta kitalálni, hogy a sok ház közül melyikben is lakik Andrée.

Az alatta hullámzó lombokról eszébe jutott, hogy mit hallott előző este a lánytól:

"Vannak ott fák?" - kérdezte Andrée Philippe-től.

"Miért ne választotta volna ezt a lakatlan kerti házat?" - gondolta Gilbert.

Ez az ötlet természetes módon arra indította a fiatalembert, hogy jobban szemügyre vegye a nyaralót.

E gondolatával sajátságos módon egyidejűleg szokatlan zaj és mocorgás vonta arrafelé a tekintetét; a nyaraló egyik ablakát, amely láthatólag már régóta be volt zárva, most ügyetlen vagy talán gyenge kézzel nyitogatta valaki; fölül már-már engedett is a fakeret; de a nedvességtől nyilván bedagadt, s odatapadva a keresztléchez, sehogy sem akart kifelé mozdulni.

Végül, egy hevesebb taszításra megnyikordult a tölgyfa keret, és a kicsapódó két ablakszárny mögött feltűnt egy fiatal lány: az erőlködéstől még piros volt az arca, s a kezéről veregette a port.

Gilbert felkiáltott meglepetésében, és visszahúzódott. Az az álomittas képű lány, aki most nagyot nyújtózott a beáramló levegőben, Nicole kisasszony volt.

Kétségnek nem volt helye. Philippe megmondta tegnap atyjának és húgának, hogy La Brie és Nicole már takarítja a lakást. Tehát ezt a nyaralót takarították. Tehát az utasokat elnyelő Búbosbanka utcai háznak a kertje a Mészégető utca hátsó frontjára nyílik.

Gilbert olyan hevesen mozdult meg, hogy Nicole, jóllehet elég messze volt tőle, bizonyára meglátta volna a padlásablakából visszahúzódó filozófusunkat, ha nem merült volna el annyira az ébredés perceit követő lusta nézelődés gyönyörűségében.

Gilbert azonban gyorsan visszahúzódott, már csak azért is, mert semmi kedve nem volt hozzá, hogy Nicole egy padlásablakban fedezze fel; talán, ha az első emeleten lakik, és a nyitott ablakon át dús kárpitokat és pompás bútorokat lehet látni a háta mögött, talán akkor kevésbé félt volna, hogy meglátják; az ötödik emeleti padlásszoba azonban oly alantas helyet jelölt ki számára még a társadalom alsó rétegeiben is, hogy igyekezett a lehető leggyorsabban eltűnni szem elől. Különben is nagy előny e világban, ha lát az ember, anélkül, hogy őt látnák.

No meg, ha Andrée megtudná, hogy ő itt van, nem volna-e elegendő oka rá, hogy kiköltözzék onnét, vagy hogy a lábát se tegye be a kertbe?

Sajnálatos módon, Gilbert kevélységében egyre fontosabb személynek képzelte magát. Végtére is mit törődött vele Andrée, és miért tett volna akár csak egy lépést is, hogy közeledjék hozzá vagy távolodjék tőle? Hiszen Andrée az a fajta nő volt, aki nyugodtan kilép a fürdőből egy inas vagy egy paraszt szeme láttára, mivel sem az inast, sem a parasztot nem veszi emberszámba!

Nicole ellenben nem ez a fajta volt, Nicole-tól őrizkedni kellett.

Gilbert főként ez okból húzódott vissza olyan gyorsan.

De Gilbert nem azért húzódott beljebb, hogy távol is maradjon az ablaktól; ismét odaóvakodott és kikukucskált a padlásablak sarkán.

Kinyílt egy földszinti ablak is, pontosan az első emeleti alatt, és fehér alak jelent meg benne: Andrée volt az, reggeli köntösben, a papucsát keresgélte, mely lecsúszott alvástól még zsibbadt lábáról, és elkeveredett egy szék alatt.

Gilbert hiába fogadkozott, valahányszor megpillantotta Andrée-t, hogy gyűlöletéből emel gátat kettejük közé, ahelyett hogy átadná magát szerelmének: ugyanaz az ok mindig ugyanazt az okozatot hozta létre; a falhoz kellett támaszkodnia, a szíve úgy kalapált, hogy majd kiszakadt a helyéből, és vad dobogása fölforrósította ereiben a vért.

Lassanként azonban csillapodott a fiatalember érverése, és rendeződtek gondolatai. Mint mondtuk, az volt a fontos, hogy lásson, de őt ne lássák meg. Levette Thérèse egyik ruháját, rátűzte az ablak előtt húzódó egyik kötélre, s e rögtönzött függöny mögül jól láthatta Andrée-t, anélkül, hogy felfedeztetéstől kellett volna tartania.

Andrée is úgy tett, mint Nicole; széttárta szép fehér karját, amitől egy pillanatra szétnyílt a köntöse; azután az ablak párkányára hajolt, hogy kényelmesen szemügyre vegye a szomszédos kerteket.

Arcán szemmel látható volt az elégedettség; Andrée, ki oly ritkán mosolygott rá a férfiakra, most fenntartás nélkül rámosolygott a világra. Terebélyes fák árnyékolták, zöld lombok körítettek mindenfelől.

Mint a kertet körülvevő többi házra, Gilbert házára is vetett egy tekintetet. Onnan, ahol Andrée állott, csak a padlás látszott, aminthogy csak a padlásról lehetett belátni hozzá is. Nem is nézte hát sokáig. Mit számított e gőgös lánynak az ott fenn tanyázó népség?

Vizsgálódása nyomán Andrée megbizonyosodott felőle, hogy egyedül van, láthatatlanul, s hogy csöndes menedéke szélén nem tűnhet fel váratlanul egy csúfondáros párizsi férfi kíváncsi vagy pártfogó ábrázata, amitől annyira rettegnek a vidéki nők.

Az eredmény nyomban megmutatkozott. Andrée tárva hagyta ablakát, hogy a reggeli szellő a szoba legrejtettebb zugát is átjárja, odament a kandallóhoz, meghúzta a csöngő zsinórját, és a szoba félhomályában öltözködni, jobban mondva vetkőződni kezdett.

Belépett Nicole, kioldotta az Anna királyné korából való bőr útitáska szíját, teknőchéj fésűt vett elő, és kibontotta Andrée haját.

A hosszú fonatok és a sűrű fürtök köpenyként omlottak a lány vállára.

Gilbert remegve felsóhajtott. Alig ismert rá Andrée szép hajára, amelyet rizsporral kendőzött a divat és az udvari etikett; annál inkább felismerte azonban Andrée-t magát, félig meztelenül; lenge öltözékében százszor szebb volt, mint akár a legfényesebb ruhában. A fiatalember ajka szétnyílt, ínye kiszáradt, ujjai tüzeltek, szeme tágra meredt, fénye vesztetten.

A véletlen úgy akarta, hogy Andrée, míg fésülték, fölemelje a fejét, és egyenest Gilbert padlásszobájára nézzen.

- Úgy, úgy, nézz csak, nézzél - dörmögte Gilbert -; hiába nézel, úgysem látsz semmit, de bezzeg én mindent látok!

Gilbert tévedett, Andrée is látott valamit; látta a lengedező ruhát, amely a fiatalember feje köré csavarodott, mint valami turbán.

Megmutatta Nicole-nak azt a furcsa holmit.

Nicole félbeszakította megkezdett nehéz munkáját, és a fésűvel a padlásablak felé bökve láthatólag azt kérdezte úrnőjétől, hogy az ott látható holmiról van-e szó.

E jelbeszédnek, amelyet Gilbert mohón falt a szemével, miközben azt se tudta, hová legyen örömében, e jelbeszédnek harmadik nézője is akadt, de az ifjú ezt nem is sejtette.

Gilbert egyszerre azt érezte, hogy egy kéz durván lerántja a fejéről Thérèse ruháját, és ő ott állt, megdermedve, Rousseau előtt.

- Mi az ördögöt csinál itt, uram? - förmedt rá a filozófus, összevont szemöldökkel, dühös arccal, és gyanakodva nézegette felesége kölcsönvett ruháját.

Gilbert igyekezett elterelni Rousseau figyelmét a padlásablakról.

- Semmit, uram - mondta -, az ég világán semmit.

- Semmit... Akkor meg minek bújt a ruha alá?

- Szemembe sütött a nap.

- Nyugatra nézünk, és magának a szemébe süt a kelő nap? Ugyancsak kényes a szeme, fiatalember!

Gilbert makogott valamit, majd látva, hogy saját csapdájába esik, tenyerébe temette az arcát.

- Hazudik és megijedt - mondta Rousseau -; tehát rosszban sántikál.

És e kérlelhetetlen következtetés után, mely végképp feldúlta Gilbert-t, Rousseau teljes életnagyságban odaállt az ablakba.

Olyan érzéstől indíttatva, mely sokkal természetesebb volt, hogysem magyarázatra szorult volna, Gilbert, ki az imént még attól félt, hogy meglátják az ablakban, most odaugrott Rousseau mellé.

- Ohó! - hörrent fel emez olyan hangon, hogy Gilbert ereiben megfagyott a vér -; laknak már a kerti házban!

Gilbert meg se nyikkant.

- Mégpedig olyan emberek laknak ott - folytatta a gyanakvó filozófus -, akik ismerik a házamat, mivel ide mutogatnak.

Gilbert, látva, hogy túlságosan előre merészkedett, hátrább lépett.

Sem ez a mozdulat, sem az indítéka nem kerülte el Rousseau figyelmét; megértette, hogy Gilbert attól fél, hogy meglátják.

- Nem úgy - mondta, csuklón ragadva a fiatalembert -, nem úgy barátocskám; itt szövögetnek valamit; a maga padlásszobájára mutogatnak; álljon csak ide szépen.

Azzal odahúzta az ablakhoz, jól láthatón, a fényre.

- Jaj, ne, uram, ne, az Isten szerelmére! - rimánkodott Gilbert, és rángatta magát, hogy kiszabaduljon.

Ámde hogy kiszabaduljon, ami semmiség lett volna egy olyan erős és fürge fiúnak, mint Gilbert, bálványával kellett volna huzakodnia; ettől visszatartotta a tisztelet.

- Maga ismeri ezeket a nőket - mondta Rousseau -, és ők is magát.

- Nem, uram, nem, nem.

- Ha pedig nem ismeri őket, s maga is ismeretlen a számukra, miért nem mer mutatkozni előttük?

- Rousseau úr, ugye önnek is voltak olykor-olykor titkai? Nos, irgalmazzon a titoknak!

- Ó, az álnok! - fortyant fel Rousseau. - Ismerem én az efféle titkokat; a Grimmék, a Holbachék bérence vagy te; kitanítottak, mint nyerd meg jóindulatomat, te meg befurakodtál hozzám, és elárulsz; ó, én címeres ökör! ó, én ostoba természetbarát! azt hivén, hogy egy magamfajtát segítek, besúgót hoztam a házamba!

- Besúgót! - háborodott fel Gilbert.

- Hadd hallom, mely napon adsz el, Júdás? - kérdezte Rousseau, magára vetve Thérèse ruháját, amelyet eddig gépiesen a kezében szorongatott, azt hivén, felmagasztosul fájdalmában, holott csak nevetséges volt szegény.

- Uram, ön rágalmaz - mondta Gilbert.

- Még hogy rágalmazlak, te kis kígyó - kiabált Rousseau -, amikor rajtakaplak, hogy jelbeszédet folytatsz ellenségeimmel, s integetéssel adod tudtukra, mit tudom én, talán legújabb művem tárgyát!

- Uram, ha azért jöttem volna önhöz, hogy munkájának titkát eláruljam, akkor inkább lemásoltam volna az íróasztalán heverő kéziratokat, mintsem hogy jelekkel mondjam el tartalmukat.

Ez bizony igaz volt, és Rousseau méregbe gurult, érezve, hogy beteges félelmében megint valami égbekiáltó ostobaságot mondott.

- Uram - mondta -, végtelenül sajnálom önt, de a tapasztalat arra tanított, hogy szigorú legyek; életem csalódások sorozata volt; engem mindenki elárult, mindenki megtagadott, mindenki feladott, eladott, meggyötört. Én, mint tudja, ama hírhedt szerencsétlenek közé tartozom, akiket a mindenkori kormányok kitaszítanak a társadalomból. Ilyen körülmények között nem csoda, ha gyanakvó az ember. Ön gyanús nekem, éppen ezért elmegy a házamtól.

Gilbert nem számított erre a befejezésre.

Kidobják!

Ökle görcsbe rándult, szeme lángot vetett; Rousseau hátrahőkölt tőle.

De az a láng csak fellobbant, és némán kihunyt a szemében.

Gilbert agyán átfutott, hogy ha elmegy innét, odalesz édes öröme, hogy a nap bármely percében láthatja Andrée-t, s ezzel együtt elveszti Rousseau barátságát is: a bajt tetézi a szégyen.

Leszállt vad gőgje csúcsáról, és két kezét összetéve rimánkodott:

- Uram, hallgasson meg, egy szóra, csak egyetlenegy szóra.

- Nincs irgalom! - kiáltotta Rousseau. - Az emberek igazságtalansága vadabbá tett a tigrisnél. Ön az ellenségeimmel érintkezik, csatlakozzék hozzájuk, nem tartom vissza: szövetkezzék velük, semmi kifogásom ellene, de tisztuljon a házamtól.

- Uram, az a két lány nem ellensége önnek: Andrée és Nicole kisasszony az.

- Ki az az Andrée kisasszony? - kérdezte Rousseau akinek ez a név nem volt teljesen idegen, mivel kétszer vagy háromszor hallotta már Gilbert-től. - Ki az az Andrée kisasszony? Halljam!

- Andrée kisasszony, uram, de Taverney báró lánya; én, ó!, bocsásson meg, hogy ilyesmit mondok, de hát ön kényszerít rá, én jobban szeretem őt, mint ön szerette Galley kisasszonyt, Warensnét vagy akárki mást; őutána futottam gyalogszerrel, pénz nélkül, kenyér nélkül, míg a fáradtságtól összetörve és a fájdalomtól elgyötörve össze nem estem az országúton; őmiatta mentem tegnap Saint-Denis-be, őutána futottam a Muette-ig, őt kísértem észrevétlenül a Muette-től a szomszéd utcáig; őt láttam meg véletlenül ma reggel abban a nyaralóban; és végezetül, őérte akarok Turenne-né, Richelieu-vé, Rousseau-vá válni!

Rousseau ismerte az emberi szívet, és felismerte kitöréseinek minden árnyalatát; tudta, hogy a legjobb színész sem volna képes megjátszani azt a zokogó hangot, amelyen Gilbert beszélt, azt az izgatott hadonászást, amellyel szavait kísérte.

- Eszerint az az ifjú hölgy Andrée kisasszony? - kérdezte.

- Igen, Rousseau úr.

- Tehát ön ismeri?

- Dajkájának fia vagyok.

- Tehát hazudott az előbb, amikor azt mondta, hogy nem ismeri, és ha nem áruló ön, akkor is hazug.

- Uram - mondta Gilbert -, a szívemet tépi szét, és inkább elviselném, hogy itt nyomban megöljön.

- Nono! Ezek csak üres szólamok, Diderot és Marmontel modorában; uram, ön hazug!

- Hát jó! - mondta Gilbert -, hazug vagyok, igen, igen, igen, hazug vagyok, és nem szép öntől, hogy nem érti meg az ilyen hazugságot. Hazug! hazug... Ó, már megyek is... Isten önnel! Megyek, elkeseredve, és elkeseredésem az ön lelkén szárad.

Rousseau az állát simogatva nézte ezt a fiatalembert, aki olyan meglepő módon hasonlított hozzá.

"Nagy jellem vagy nagy csirkefogó - gondolta magában -; de végtére is, ha ellenem esküdtek, miért ne tartsam kezemben az összeesküvés szálait?"

Gilbert egy ugrással az ajtónál termett, s a lakaton babrálva várta, hogy végképp elzavarják, vagy visszahívják.

- Hagyjuk ezt a témát, fiam - mondta Rousseau. - Ha valóban olyan nagyon szerelmes, ahogy mondja, az a maga baja. De késő van már, a tegnapi napját is elvesztegette, ma harminclapnyi kottát kell együtt lemásolnunk. Rajta, Gilbert, rajta!

Gilbert megragadta a filozófus kezét, és ajkához emelte; a király kezével sem tette volna ezt meg.

Rousseau azonban, mielőtt kiment volna, s míg Gilbert meghatottan állt az ajtóban, még egyszer odalépett az ablakhoz, és megnézte a két lányt.

Andrée ugyanabban a pillanatban csúsztatta le magáról a köntösét, s vette át Nicole-tól a ruháját.

Meglátta azt a vértelen arcot, azt a mozdulatlan alakot, hirtelen hátraugrott s ráparancsolt Nicole-ra, hogy csukja be az ablakot.

Nicole engedelmeskedett.

- Hát persze - mondta Rousseau -, ez a vén fej megrémítette; bezzeg a fiatal arctól nem ijedt meg az előbb. Ó, szép ifjúság! - tette hozzá sóhajtva.

> O quiventu primavera del eta!
> O primavera quiventu del anno!

Visszaakasztva a szögre Thérèse ruháját, elszontyolodva baktatott le a lépcsőn Gilbert után, kinek fiatalságával e pillanatban talán elcserélte volna hírnevét, mely Voltaire-ével vetekedett, s az utóbbiéval együtt osztozott az egész világ csodálatában.

LV

A Szent Kolozs utcai ház

A Szent Kolozs utca, ahol Fenix gróf találkát adott de Rohan bíborosnak, nem különbözött olyan sokban mai állapotától, hogy meg ne találnánk benne még most is azoknak a helyeknek a nyomait, amelyeket mindjárt megkísérelünk leírni.

Mint manapság, akkoriban is a Szent Lajos utcába és a körútba torkollott, az Oltáriszentség Leányainak zárdája és a Voysin palota között metszve az említett Szent Lajos utcát, ahol ma egy templom és egy fűszerüzlet között végződik.

Mint manapság, akkoriban is elég meredeken lejtett a körútig.

Tizenöt ház és hét utcai lámpa ékeskedett benne.

Két zsákutca ágazott ki belőle.

A bal oldali a Voysin palotában végződött; a jobb oldali északra vitt, az Oltáriszentség Leányainak nagy zárdakertjéig.

A második zsákutcát jobbról a zárda fái árnyékolták, balról pedig egy Szent Kolozs utcai ház magas szürke fala határolta.

Ennek a falnak, mint egy Küklopsz arcának, csak fél szeme, vagy ha jobban tetszik, csak egy szem ablaka volt, ám ezt az egyetlen ablakot is förtelmesen elsötétítette a sűrű drótháló, a vasrács meg a deszka.

Pontosan ez alatt az ablak alatt, amelyet sosem nyitottak ki, amint azt a kívülről rátapadó pókháló is mutatta, egyszóval, pontosan ez alatt az ablak alatt volt egy széles reteszekkel felszerelt ajtó, mely jelezte, hogy ha nem járnak is be rajta, erről az oldalról be lehet jutni a házba.

Lakás nem volt e sikátorban; mindössze ketten ütötték itt fel a tanyájukat: egy foltozóvarga egy fakalyibában meg egy ruhafoltozó asszony egy nagy hordóban; mindketten a zárda akácai alatt bújtak meg, amelyek már reggel kilenc óra tájt hűs árnyékot terítettek a poros földre.

Esténkint a foltozó asszony hazament, a foltozóvarga lelakatolta palotáját, és azontúl semmi nem vigyázta a sikátort, hacsak nem az az egy szem komor és baljós ablak, amelyről szólottunk már.

Ennek a háznak, amelyet megkíséreltünk a lehető legpontosabban leírni, az említett ajtón kívül főbejárata is volt a Szent Kolozs utcáról. XIII. Lajos korát idéző domborművekkel ékes kocsibejáró volt ez, a kapun ott díszelgett az a griff-fejű kopogtató, amelyet Fenix gróf biztos ismertetőjelként említett de Rohan bíborosnak.

Az ablakok a körútra néztek, s már kora reggeltől ki voltak tárva a kelő nap fényének.

Ez idő tájt Párizs, de kiváltképpen ez a környék nem volt valami biztonságos. Senki sem lepődött hát meg a vasrácsos ablakok és a vastüskéktől meredező kőkerítés láttán.

Azért említjük ezt, mivel házunk első emelete nem sokban különbözött holmi erődítménytől. Az ellenséget, a betörőket és a szerelmeseket ezernyi hegyben végződő vaskosarak riasztották el; az épületet a körúti oldalról mély árok kerítette, az utca felől pedig csak harminc láb magas létrákkal lehetett volna megközelíteni. A fala harminckét lábnyi volt, ez takarta, vagy inkább temette el a díszudvart.

Ez a ház, amely előtt napjainkban megütközve, nyugtalanul vagy kíváncsian állna meg minden járókelő, 1770-ben nem keltett különösebb feltűnést. Éppen ellenkezőleg, jól beleillett a környékbe, és a Szent Lajos utca derék lakói, valamint a Szent Kolozs utca semmivel sem kevésbé derék lakói korántsem az akkoriban még jó hírű palota miatt kerülték a táját, hanem az elhagyatott és meglehetősen rossz hírű Szent Lajos körút, valamint a Káposztás híd miatt, amelynek a szennyvízcsatorna fölött emelkedő kettős íve a hagyományokban valamennyire is jártas párizsiakat Gades áttörhetetlen oszlopaira emlékeztette.

És valóban, a körútnak ez a fele egyenest a Bastille-hoz vezetett. Negyed mérföldnyi darabon tíz házat ha látott az ember; nem is tartották szükségesnek a városatyák, hogy megvilágítsák ezt a semmit, ezt az űrt, ezt a pusztaságot, amelyet ennélfogva nyáron nyolc, télen meg már négy óra után a rettegés és a rablók vettek birtokukba.

Pedig ezen a körúton robogott hazafelé egy fogat este kilenc óra tájban, mintegy háromnegyed órával a saint-denis-i látogatás után.

A fogat oldalát Fenix gróf címere díszítette.

Maga a gróf mintegy húsz lépéssel a fogat előtt lovagolt a Dzseriden, amely hosszú farkával csapkodva, horkanva szívta be a poros kövezetről felszálló sötét hőséget.

A sűrűn befüggönyzött hintóban feküdt Lorenza, s aludt a párnázott ülésen.

A kapu mint a varázsszóra, úgy nyílt meg a kerékzajra, és a fogat, miután beviharzott a Szent Kolozs utca fekete mélyébe, eltűnt a fentebb leírt ház udvarában.

A kapu bezárult mögötte.

Pedig hát nem volt semmi szükség erre a nagy titkolózásra: senki nem volt a közelben, aki látta volna a hazatérő Fenix grófot, vagy bármiben alkalmatlankodott volna neki: akár a saint-denis-i apátság egész kincstárát is elhozhatta volna hintóján.

Most pedig szóljunk néhány szót e ház belsejéről, fontos lévén számunkra, hogy megismertessük vele olvasóinkat, kiket még többször is el akarunk majd hozni ide.

Az udvarban, amelyről már beszéltünk, s ahol a dúsan tenyésző dudva szakadatlan aknamunkája feszegette, repesztgette a kövezetét, jobbkézt istállókat, balra kocsiszíneket látott az ember, a végében pedig feljáró vezetett egy ajtóhoz, ahová mind egyik, mind másik felől tizenkét lépcsőfok vitt fel.

A palota földszintje vagy legalábbis az a része, ahová szabad volt a bejárás, tágas előcsarnokból, a pohárszékekben föltornyozott pompás ezüstneművel hivalkodó ebédlőteremből, s végül egy szalonból állott, amelyet, talán éppen az új lakók kedvéért, láthatólag frissiben bútoroztak be.

A szalonból kilépve, s visszatérve az előcsarnokba, az első emeletre vezető széles lépcső előtt állott az ember. Az első emeleten három úriszoba volt.

Ám ha egy figyelmes mérnök jobban szemügyre veszi a palota méreteit és kiszámítja az átmérőjét, bizonyára megütközik rajta, hogy ekkora területen ilyen kevés helyiséget talál.

Tudniillik a látható házban el volt rejtve még egy ház is, amelyről csupán a benne lakó személy tudott.

Az előcsarnokban, Harpokratesz isten szobra mellett, aki ajkára tett ujjával mintha az általa jelképezett csendre intette volna a szemlélőt, egy titkos rugóra nyíló ajtócska rejtőzött a cikornyás domborművek között. Ez az ajtó egy folyosóba épített s azt széltében elfoglaló lépcsőre nyílt, ez körülbelül a másik első emelet szintjén egy kis szobához vezetett, amely a belső udvarra néző, két rácsos ablakon át kapott világosságot.

Ez a belső udvar volt az a doboz, amely magába zárta és az idegen szemek elől elrejtette a második házat.

A szoba, ahová a lépcső vitt, szemmel láthatóan férfiszoba volt. Az ágy elé, a karosszékek és a heverők elé terített szőnyegek Afrika és India legnemesebb állatbőrei voltak. Oroszlán-, tigris és párducbőrök, villogó szemekkel és még így is ijesztő fogakkal; az igen gazdagon és igen szépen barkázott kordovánbőrrel bevont falakat sokféle fegyver borította: volt ott húron harcibárd és maláj fűrészkés, kereszt alakú lovagi kard és török handzsár, elefántcsont berakásos kováspuska a tizenhatodik századból és arannyal kirakott lőfegyver a tizennyolcadikból.

A lépcsőházon kívül hiába keresett volna az ember más kijáratot a szobából; lehet, hogy volt még egy vagy talán több is, de tudni s látni nem lehetett.

Egy huszonöt-harminc éves forma német inas, az egyetlen, amelyik már napok óta ott téblábolt a hatalmas házban, rátolta a reteszt a bejárati kapura, és mialatt a kocsis közönyösen kifogta a lovakat, a hintó ajtaját kinyitva kiemelte az alvó Lorenzát, és a karjában vitte be az előcsarnokba, ahol egy vörös szőnyeggel leterített asztalra fektette, és gyengéden rátakarta a fiatalasszony lábára a testét beborító hosszú fehér fátyolt.

Azután kiment, hogy a kocsi lámpásánál meggyújtson egy hétágú gyertyatartót, majd égve visszahozta.

Ám ezalatt, noha csak rövid idő telt el, Lorenza eltűnt.

Az inas nyomában ugyanis Fenix gróf is belépett a házba; ő is a karjába vette Lorenzát; a rejtekajtón és a titkos lépcsőn át fölvitte a fegyveres szobába, miután a két ajtót gondosan bezárta maga mögött.

Ezután a lába hegyével megnyomott egy titkos rugót a magas palástú kandalló szögletében. Zajtalanul működő két sarokpántján nyomban elfordult egy ajtó, mely egyúttal a kandalló hátsó fala volt, a gróf pedig, bebújva a kandallónyíláson, eltűnt, s ahogy kinyitotta, ugyanúgy becsukta lábával a titokzatos ajtót.

A kandalló mögött még egy lépcsőt talált, fölment az utrechti bársonnyal bevont tizenöt lépcsőfokon, és egy elegáns szobába jutott, amelynek selyemkárpitját olyan élénk színű és szépen rajzolt virágok szőtték át, hogy élő virágoknak hitte volna őket az ember.

Az aranyozott ülőbútorok hasonló selyemmel voltak behúzva; két nagy rézberakásos, kagylódíszes szekrény, egy rózsafa csembaló és öltözködőasztalka, egy gazdag mintás szép ágy, valamint sèvres-i porcelánok alkották a berendezés elmaradhatatlan darabjait; a mintegy harminc négyzetlábnyi területen arányosan elrendezett székek, karosszékek és kerevetek díszítették a lakást, amely ezenkívül csak öltözőfülkéből és a szobával egybe nyíló kis szalonból állott.

Két sűrűn elfüggönyzött ablak bocsátotta be a fényt a szobába; de mivel most éppen éjszaka volt, a függönyöknek nem volt mit eltakarniuk.

A kis szalonnak és az öltözőfülkének nem volt nyílása. Illatos olajjal égő lámpások világították meg éjjel és nappal, a lámpások a mennyezeten át olykor a magasba emelkedtek, ahol láthatatlan kezek újratöltötték őket.

Egyetlen nesz, egyetlen sóhaj sem kélt ebben a szobában; mintha száz mérföldnyire lett volna az ember a világ zajától. Csak az arany ragyogott körös-körül, a bájos festmények mosolyogtak le a falakról, s a selymes csiszolatú, hosszú ólomkristályok gyúltak fel égő szemek gyanánt, amikor a gróf, Lorenzát egy pamlagra fektetve, s a kis szalon fakó világításával elégedetlenül, tüzet csiholt abból az ezüstszelencéből, amely annyira fölkeltette Gilbert érdeklődését, és meggyújtotta a kandallón álló két kandeláber rózsaszínű gyertyáit.

Ezután visszament Lorenzához, s rátérdelve a földön púposodó vánkoshalomra; megszólalt:

- Lorenza!

Erre a megszólításra a fiatalasszony felkönyökölt, bár a szeme csukva maradt. Semmit sem válaszolt.

- Lorenza - mondta ismét a gróf -, rendes álmát vagy delejes álmát alussza?

- Delejes álmomat - válaszolta Lorenza.

- Tehát ha kérdezem, tud válaszolni?

- Azt hiszem.

- Jól van.

Egy ideig csend volt; azután Fenix gróf így folytatta:

- Nézzen be Louise hercegnő szobájába, ahonnét körülbelül háromnegyed órája jöttünk el.

- Nézek - válaszolta Lorenza.

- Lát is?

- Látok.

- Ott van még de Rohan bíboros?

- Nem látom ott.

- A hercegnő mit csinál?

- Esti imáját mondja.

- Nézzen körül a folyosón és a kolostor udvarán, hátha meglátja őeminenciáját.

- Nem látom.

- Nézze meg a kocsiját, ott van-e még a kapuban.

- Nincs már ott.

- Menjen végig az úton, amelyen jöttünk.

- Megyek.

- Lát fogatokat az úton?

- Ó, igen, többet is.

- Látja valamelyikben a bíborost?

- Nem.

- Közeledjék Párizshoz.

- Közeledem.

- Még.

- Igenis.

- Még.

- Áh! Látom már.

- Hol?

- A vámnál.

- Megállt?

- Most áll meg. Egy inas ugrik le a hintó hágcsójáról.

- Mond neki valamit?

- Mindjárt megszólítja.

- Figyeljen, Lorenza. Fontos tudnom, mit mond a bíboros annak az embernek.

- Nem mondta idejében, hogy figyeljek oda. De várjon csak, várjon, az inas mond valamit a kocsisnak.

- Mit mond neki?

- Szent Kolozs utca, Marais negyed, a körúton.

- Jól van, Lorenza, köszönöm.

A gróf néhány szót firkantott egy papírra, a papírt ráhajtogatta egy rézlapocskára, amely nyilván arra szolgált, hogy nehezebbé tegye, meghúzta egy csengő zsinórját, megnyomott egy gombot, amely alatt rés nyílt, a levelet becsúsztatta a nyíláson, amely elnyelte a levelet, s nyomban bezárult.

A gróf, amikor bezárkózott belső szobáiba, ily módon levelezett Fritzcel.

Azután újra Lorenzához fordult.

- Köszönöm - mondta neki ismét.

- Meg vagy velem elégedve? - kérdezte a fiatalasszony.

- Igen, drága Lorenzám!

- Akkor jutalmazz meg!

Balsamo mosolyogva érintette ajkát Lorenzáéhoz, aki egész testében megremegett a kéjes érintésre.

- Ó! Joseph! Joseph! - suttogta szinte fájdalmas sóhajjal - Joseph! Nagyon szeretlek!

És a fiatalasszony kitárta karját, hogy Balsamót magához ölelje.

LVI

Kettős élet - Álom

Balsamo gyorsan hátralépett, Lorenza két karja csak a levegőt ölelte, majd keresztben összecsapódott a mellén.

- Lorenza - mondta Balsamo -, akarsz beszélgetni a barátoddal?

- Ó, igen - felelte az -; de inkább te beszélj: úgy szeretem a hangod!

- Lorenza, gyakran mondtad nekem, hogy boldogan élnél velem kettesben, távol a világtól.

- Ó, az lenne a boldogság maga!

- Nos, teljesítettem a kívánságodat, Lorenza. Ebben a szobában senki nem kereshet, senki nem akadhat ránk; egyedül vagyunk, egészen egyedül.

- Jaj de jó!

- Tetszik neked ez a szoba, mondd?

- Parancsold meg, hogy lássak!

- Láss!

- Jaj, de szép szoba!

- Szóval tetszik? - kérdezte a gróf gyöngéden.

- Ó, igen: itt vannak a kedvenc virágaim, kerti vanília, bíbor rózsa, kínai jázmin. Köszönöm, drága Joseph; milyen jó vagy te!

- Amit tudok, megteszek a kedvedért, Lorenza.

- Százszor többet teszel, mint amennyit megérdemlek!

- Elismered hát?

- El.

- Szóval bevallod, hogy nagyon rossz voltál?

- Nagyon rossz! Igen. De te megbocsátasz, ugye?

- Megbocsátok, ha megfejted nekem azt a különös titkot, ami ellen harcolok, amióta csak ismerlek.

- Hallgass meg, Balsamo. Két különböző Lorenza lakik bennem: az egyik szeret, a másik gyűlöl téged; hasonló módon két ellentétes életem van: az egyikben paradicsomi gyönyöröket élvezek, a másikban a pokol kínjait kell kiállnom.

- Egyik életed az álom, másik az ébrenlét, ugye?

- Igen.

- S ha alszol, szeretsz, ha ébren vagy, gyűlölsz, ugye?

- Igen.

- És miért?

- Nem tudom.

- Tudnod kell.

- Nem tudom.

- Gondolkozz, nézz magadba, fürkészd a szívedet.

- Ó, igen, igen... Már értem.

- Beszélj.

- Ha Lorenza ébren van, ő római lány, Itália babonás gyermeke; a tudományt bűnnek, a szerelmet véteknek hiszi. Ilyenkor retteg a tudós Balsamótól, retteg a daliás Josephtől. Gyóntatója azt mondja neki, hogy ha téged szeret, elkárhozik, ezért fut, menekül előled, szüntelenül, a világ végéig.

- S ha alszik Lorenza?

- Ó, akkor minden másképp van; olyankor nem római lány, nem babonás, olyankor csak asszony. Olyankor belelát Balsamo szívébe és lelkébe; látja, hogy szelleme fennkölt dolgokról álmodik. Olyankor megérti, hogy mennyire eltörpül ő Balsamo mellett. Szeretne vele élni, vele halni, hogy az eljövendő korok halkan elsuttogják majd Lorenza nevét is, amikor fennhangon kimondják a... Cagliostro nevet!

- Tehát ezen a néven emlegetnek majd?

- Igen, igen, ezen a néven.

- Drága Lorenza! Tetszik majd neked ez az új lakás?

- Sokkal fényűzőbb, mint akármelyik, amit eddig adtál; de nem ezért tetszik.

- Hanem miért?

- Mert megígérted, hogy itt maradsz velem.

- Ó! Tehát álmodban ilyen jól tudod, hogy forrón, hogy szenvedélyesen szeretlek?

A fiatalasszony fölhúzta a két térdét, átölelte a két karjával, s ajkán halvány mosollyal így szólt:

- Igen, látom. Igen, látom, hanem - tette hozzá sóhajtva -, hanem valamit mégis jobban szeretsz te Lorenzánál.

- Ugyan mit? - kérdezte Balsamo megrettenve.

- Az álmodat.

- Mondd, hogy a művemet.

- A becsvágyadat.

- Mondd, hogy a dicsőségemet.

- Jaj, Istenem! Jaj, Istenem!

A fiatalasszony lélegzete elakadt, lehunyt pillái alól némán peregtek a könnyek.

- Mit látsz most? - kérdezte Balsamo, megdöbbenve ettől az ijesztő látnokságtól, amely olykor őt magát is megrémítette.

- Sötétséget látok, rémalakok gomolyognak benne; némelyik a kezében tartja koronás fejét, te pedig ott állasz középütt, akár a hadvezér az ütközetben. Úgy érzem, hatalmad Istenével vetekszik, parancsolsz, és mindenki fejet hajt neked.

- Nahát! - kiáltott fel Balsamo örvendezve. - És te nem vagy büszke rám?

- Ó, te olyan jó vagy, hogy nem kell nagynak lenned. Különben is hiába keresem magam a körötted levő emberek között, magamat nem látom ott. Ó, nem is leszek már ott... Nem leszek ott - suttogta szomorúan.

- Hát hol leszel?

- Hamarabb halok meg.

Balsamo megborzongott.

- Hogy meghalsz, Lorenzám? - kiáltotta. - Nem, nem, együtt élünk majd, hogy szerethessük egymást.

- Te nem szeretsz engem.

- Ó, hogy mondhatsz ilyet!

- Nem eléggé, bizony, nem eléggé! - tört ki Lorenza, és Joseph nyaka köré kulcsolta a karját. - Nem eléggé - tette hozzá, égő ajkát a férfi homlokára szorítva s elborítva csókjaival.

- Mivel vádolsz?

- Hideg vagy. Látod, most is elhúzódol. Talán éget az ajkam, hogy menekülsz a csókjaimtól? Ó, add vissza lányságom nyugalmát, a subiacói zárdát, magányos cellám éjeit. Add a csókokat, amelyeket a titokzatos szellők szárnyán küldtél nekem, s amelyek aranyszárnyú tündérként lebbentek hozzám álmomban, és gyönyörűséggel töltötték el lelkemet.

- Lorenza! Lorenza!

- Ó, ne menj el tőlem, Balsamo, ne menj el tőlem, könyörgök; add a kezed, hogy szoríthassam, a szemed, hogy csókolhassam, hiszen a te asszonyod vagyok.

- Igen, igen, Lorenzám, drágám, igen, az én hőn szeretett asszonyom vagy te!

- És mégis eltűröd, hogy így éljek melletted, haszontalanul, elhagyatva! Van egy magányos, szűzi virágod, amelynek illata feléd száll, de te elhessented. Ó, érzem én jól, nem jelentek én semmit neked!

- Ellenkezőleg, Lorenzám, te vagy a mindenem, mivel te vagy az erőm, a hatalmam, a szellemem, mivel nélküled semmit sem érnék. Csak ne ezzel a tébolyult lázzal szeress, amely felkavarja a hazádbeli nők éjszakáit. Szeress úgy, ahogy én téged.

- Ó, nem szerelem az, nem szerelem az, amit te irántam érzel.

- Pedig én ezt kérem tőled; mivel te betöltöd minden vágyamat, mivel te pusztán a lelkeddel is boldoggá teszel.

- Boldoggá! - mondta Lorenza fitymálva. - Ez neked boldogság?

- Igen, mivel engem a hatalom boldogít.

Lorenza nagyot sóhajtott.

- Ó, ha tudnád, édes Lorenzám, mit jelent titkon olvasni az emberszívekben, és saját szenvedélyeikkel kormányozni őket!

- Igen, erre kellek én neked, tudom én azt jól.

- Nem csak erre. A te szemeddel olvasok a jövő csukott könyvében. Amit nem értem el húszesztendei keserves munka és nélkülözés árán, azt te, szelíd, ártatlan és tiszta lelkű galambom, felfeded előttem, amikor akarod. Utamat, melyen lépten-nyomon kelepcét vetnek ellenségeim, te megvilágítod; lelkemet, amitől függ életem, szerencsém, szabadságom, te kitárod, hogy mint a hiúz szeme, lásson éjjel is. Szép szemed becsukódik e világ világossága előtt, hogy megnyíljék a földöntúli fénynek, és érettem virrasszon! Általad vagyok szabad, gazdag, hatalmas.

- Te pedig, viszonzásul mindezért, boldogtalanná teszel! - kiáltott fel Lorenza szívszakasztó szerelemmel.

És két karjával még szenvedélyesebben ölelte át Balsamót, aki maga is úgy telítődött ezzel a tüzes árammal, hogy csak bágyadtan ellenkezett.

De azért megpróbált ellenállni, hogy lerázza magáról az eleven köteléket, mely átfonta.

- Lorenza! Lorenza! - mondta. - Irgalom!...

- A feleséged vagyok, nem a lányod. Úgy szeress, ahogy férj a feleségét, s ne úgy, ahogy az apám szeretett!

- Lorenza - mondta Balsamo, ki maga is reszketett a vágyakozástól -, ne kérj tőlem másfajta szerelmet, mint amit adhatok.

- De hiszen az nem szerelem - kiáltotta a fiatalasszony, kétségbeesetten emelve két karját az égnek -, az nem az, az nem szerelem!

- Ó, dehogynem, szerelem az... csakhogy szent és szeplőtelen szerelem, amilyen megillet egy szüzet.

A fiatalasszony olyan hevesen rándult meg, hogy hosszú fürtök szabadultak el fekete hajából. Karja, fehér, de izmos karja szinte fenyegetően nyúlt ki a gróf felé.

- Mit akarsz ezzel mondani? - kérdezte érdes hangon, elkeseredve. - Miért vettél rá, hogy elhagyjam hazámat, nevemet, családomat, sőt még Istenemet is? Mert a te Istened semmiben sem hasonlít az enyémhez. Miért uralkodol rajtam ilyen irgalmatlanul, engem rabszolgáddá, életemet életeddé, véremet véreddé változtatva? Hallod, amit mondok? Azért tetted velem mindezt, hogy ezután is csak szűz Lorenzának hívjál?

Balsamo is felsóhajtott, porig sújtva e megtört szívű nő mérhetetlen fájdalmától.

- Ó, jaj! - mondta -, te vagy az oka, vagy még inkább Isten az oka. Miért teremtett ilyen csalhatatlan tekintetű angyalnak, akinek a segítségével uralmam alá hajtom majd a világegyetemet? Miért olvasol a szívben, anyagi burkán át, mintha üveg alá tett könyvben olvasnál? Mert te vagy a tisztaság angyala, Lorenza! Mert te vagy a folt nélküli gyémánt, mert semmi nem árnyékolja be a te lelkedet; mert Isten, látván ezt a szeplőtelen, tiszta és sugárzó formát, mely csupán szent Anyjáéhoz fogható, amikor az általa teremtett elemek nevében megidézem, kegyelmesen belé bocsátja a Szent Lelket, aki rendszerint csak ott lebeg a közönséges és mocskos halandók feje fölött, nem találván bennük mocsoktalan helyet, ahol megpihenhetne. Szűzen, Lorenzám, látnok maradsz; asszonyként puszta anyag lennél.

- És neked nem a szerelmem kell - fakadt ki Lorenza dühösen, összecsapva szép kezét, mely nyomban bíborszínűre vált -, és neked nem a szerelmem kell, hanem inkább azok az ábrándok, amiket kergetsz, és azok a csalfa képek, amiket teremtesz magadnak? Engem meg zárdái szüzességre kárhoztatsz, megkísértve jelenléted elkerülhetetlen tüzével? Ó, Joseph! Joseph! bűnt követsz el, hidd el nekem!

- Ne szidalmazz, Lorenzám! - kiáltott fel Balsamo. - Én is szenvedek, akárcsak te. Gyere, azt akarom, olvass a szívemben, és akkor mondd, hogy nem szeretlek.

- Akkor hát miért állsz ellen önmagadnak?

- Mert magammal együtt téged is a világ trónusára akarlak emelni.

- Ó, az a becsvágy, Balsamo - suttogta a fiatalasszony -, nyújt-e neked az a becsvágy valaha is annyit, mint az én szerelmem?

Most Balsamón is úrrá lett a szenvedély, s Lorenza keblére hajtotta a fejét.

- Ó, igen, igen - lelkendezett Lorenza -, igen, most végre látom, hogy jobban szeretsz, mint a becsvágyadat, mint a hatalmadat, mint a reményeidet. Ó, most úgy szeretsz, ahogy én téged, végre!

Balsamo próbált kiszabadulni abból a bódító felhőből, amely már-már ellepte az agyát. De hasztalan erőlködött.

- Ó, kímélj hát, ha olyan nagyon szeretsz - könyörgött.

Lorenza nem hallotta; két karja acélkapcsoknál erősebb, gyémántnál keményebb, széttörhetetlen láncként fonódott rá Balsamóra.

- Úgy foglak szeretni, ahogy kívánod - mondta neki -, nővéred leszek vagy hitvesed, szüzed vagy feleséged, de most adj egy csókot, csak egyetlenegyet!

Balsamo tehetetlen volt; legyőzte, elbódította ez a forró szerelem, ellenkezése megtört, szeme kigyúlt, melle zihált, feje hátracsuklott, úgy simult oda Lorenzához, mint a vas, amelyet ellenállhatatlanul vonz magához a mágnes.

Ajka már-már érintette a fiatalasszony ajkát!

Hirtelen kijózanodott.

Belecsapott a kábítón megsűrűsödött levegőbe.

- Lorenza! - kiáltotta. - Ébredjen! Parancsolom!

Nyomban meglazult a lánc, amelyet eddig nem bírt leoldani, elernyedt a kar, amely ráfonódott, és Lorenza kicserepesedett ajkáról úgy hervadt le a szenvedélyes mosoly, mint amikor egy végső sóhajjal ellobban az élet; lehunyt szeme kinyílt, kitágult pupillája összehúzódott; erőlködve megmozgatta a karját, fáradtan nyújtózott egy nagyot, majd teljesen felébredve elhanyatlott a pamlagon. Balsamo már három lépésre ült tőle, és egy mélyet sóhajtott.

- Isten veled, álom - mormolta -; Isten veled, boldogság.

LVII

Kettős élet - Ébrenlét

Mihelyt látását visszanyerte Lorenza, gyorsan körbejártatta tekintetét.

Miután megnézett minden egyes holmit, anélkül, hogy a nőknek oly kedves ezernyi semmiség láttán földerült volna az arca, a fiatal nő gyötrelmes ijedelemmel Balsamóra emelte szemét.

Balsamo pár lépésre ült tőle, és figyelte.

- Már megint ön az? - kérdezte Lorenza, beljebb húzódva. Arcára félreismerhetetlenül kiült a félelem: ajka elvértelenedett, haja tövén veríték gyöngyözött.

Balsamo nem felelt.

- Hol vagyok? - kérdezte Lorenza.

- Tudja, honnét jön, asszonyom - mondta Balsamo -; ebből természetes módon azt is kitalálhatja, hol van.

- Igen, helyesen teszi, hogy emlékeztet; csakugyan emlékszem. Tudom, hogy üldözött, tudom, hogy hajszolt, tudom, hogy kiragadott fenséges pártfogóm karjából, kit közbenjárónak választottam Istennél.

- Akkor azt is tudja, hogy az a hercegnő, ha mégoly hatalmas is, nem tudta megvédeni.

- Nem, mert ön legyőzte varázserővel! - kiáltotta Lorenza, összetéve a két kezét. - Ó, Istenem! Ó, Istenem! Szabadíts meg a gonosztól!

- Ugyan miféle gonoszt lát bennem, asszonyom? - kérdezte Balsamo vállvonogatva. - Egyszer s mindenkorra kérem, hagyja a csudába ezeket a Rómából hozott gyerekes hiedelmeket meg azt a sok hajmeresztő babonát is, amit cipel magával, mióta otthagyta a zárdát.

- Ó, a zárdám! Ki adja vissza a zárdámat? - jajdult fel Lorenza, és elsírta magát.

- Ugyan mi siratnivaló van egy zárdán? - jegyezte meg Balsamo.

Lorenza odaugrott az egyik ablakhoz, elhúzta a függönyt, azután elfordította a kilincset, és kinyújtott keze beleütközött a sűrű vasháló födte vastag rudak egyikébe, amelyeknek fenyegető látványát enyhítették ugyan, de hatékonyságát nem csökkentették az elébe ültetett virágok.

- Ha úgyis börtön a sorsom - mondta -, akkor már inkább azt választom, amelyik az égbe visz, s nem a pokolba.

És gyenge öklével dühösen rávert a rudakra.

- Ha okosabb lenne, Lorenza, csak virágot találna az ablakában, rács nélkül.

- Nem voltam-e okos, amikor abban a másik guruló börtönben összezárt azzal az Althotasnak nevezett vérszopó szörnyeteggel? Pedig állandóan a szeme előtt voltam, pedig a foglya voltam; amikor pedig otthagyott, belém lehelte a lelkét, amely megszállva tart, s amelyet nem bírok leküzdeni! Hol van az az iszonyú vénember, aki halálra rémített? Itt bújik egy sarokban, ugye? Legyünk csendben, hadd halljuk túlvilági hangját a föld alól!

- Asszonyom, ön úgy rémüldözik, mint a gyerek - mondta Balsamo. - Althotas a tanítóm, a barátom, második atyám: jámbor öregember, sosem látta, meg sem közelítette önt, ám ha látta is, ha közelített is önhöz, akkor sem figyelt oda, mivel őt csakis a műve érdekli.

- A műve! - motyogta Lorenza. - És mi az ő műve? Hadd halljam!

- Az életelixírt kutatja, amit az összes nagy szellemek hiába kutatnak immár hatezer esztendeje.

- És ön, mit kutat ön?

- Én? Az emberi tökéletességet.

- Ó, a gonosz!, a gonosz! - kiáltotta Lorenza, égre csapva karját.

- Helyben vagyunk! - mondta Balsamo, fölkelve helyéről -, megint itt a rohama.

- A rohamom?

- Igen, a rohama; ön valamit nem tud, Lorenza: mégpedig azt, hogy az élete két egyenlő szakaszra oszlik: míg tart az egyik, ön szelíd, jóságos és türelmes, de ha jön a másik, akkor megbolondul.

- És e miatt az állítólagos bolondság miatt tart zár alatt?

- Sajnos! Nem tehetek mást.

- Ó, legyen kegyetlen, barbár, irgalmatlan; csukjon be, öljön meg, de ne kétszínűsködjék, s ne tegyen úgy, mintha sajnálna, miközben ízekre szed.

- Ejnye, ejnye - mondta Balsamo harag nélkül, sőt, jóindulatú mosollyal -, aztán olyan nagy szenvedés az, ha egy elegáns, kényelmes szobában lakik az ember?

- Rostély, mindenütt csak rostély; rácsok, rácsok, levegőtlenség!

- A rostély az életét védelmezi, tudja meg, Lorenza!

- Lassú tűzön hamvaszt el, és még azt állítja, hogy az életemre gondol, hogy az életemet védi! - háborgott Lorenza.

Balsamo odalépett a fiatal nőhöz, és csitítgatva meg akarta fogni a kezét; ő azonban úgy rándult vissza, mintha kígyó ért volna hozzá.

- Hozzám ne nyúljon! - kiáltotta.

- Ennyire gyűlöl, Lorenza?

- Kérdezze az áldozatot, gyűlöli-e hóhérját.

- Lorenza, Lorenza, éppen mivel nem akarok hóhérjává válni, csorbítom egy kevéssé a szabadságát. Ha tetszése szerint járna-kelne, ki tudja, mire vetemedne egy tébolyult pillanatában?

- Hogy mire vetemednék? Ó, legyek csak egyszer szabad, majd meglátja!

- Lorenza, gonoszul bánik Isten előtt választott urával.

- Még hogy én választottam? Soha!

- Pedig ön a feleségem.

- Ó, ez az ördög műve!

- Szegény bolond! - mondta Balsamo szánakozó tekintettel.

- Én római lány vagyok - mormolta Lorenza -, és egyszer még megbosszulom magam!

Balsamo csendesen ingatta a fejét.

- Ugye csak ijesztgetni akar, Lorenza? - kérdezte mosolyogva.

- Nem, nem, meg is teszem, ha mondom.

- Mit nem mond, keresztény nő létére! - szólt meglepő komolysággal Balsamo. - Eszerint a vallása, mely azt hirdeti, hogy jóval fizessünk a rosszért, merő képmutatás, hiszen ön, ki állítólag ezt a vallást követi, a jóért akar fizetni rosszal!

Lorenzát egy pillanatig láthatóan meghökkentették ezek a szavak.

- Ó - mondta -, leleplezni a társadalom ellenségeit nem bosszúállás, hanem kötelesség.

- Feljelent, mint halottidézőt, mint varázslót, holott én nem is a társadalmat bántom, hanem Istennel dacolok. Márpedig, ha én Istennel dacolok, miért nem Isten büntet meg, aki egy mozdulattal szétzúzhatna, s miért bízza ezt az emberekre, akik esendők, mint jómagam, és tévelyegnek, mint jómagam?

- Isten felejt, Isten türelmes - mormolta a fiatal nő -; Isten a megtérését várja.

Balsamo elmosolyodott.

- És addig is azt sugallja önnek - mondta -, hogy árulja el barátját, jótevőjét, férjét.

- Férjemet? Ó! Istennek hála, a kezemet sem érinthette, hogy el ne pirultam, meg ne borzongtam volna!

- Én meg, mint tudja, mindig igyekeztem nagylelkűen megkímélni ettől az érintéstől.

- Ez igaz, ön megtartóztatja magát, ez az egyetlen vigaszom a bajban. Ó, ha el kellene viselnem még a szerelmét is!

- Ó, titok, kifürkészhetetlen titok! - mormogta Balsamo láthatóan inkább csak önmagának, semmint Lorenza szavára válaszolva.

- Fejezzük már be - mondta Lorenza -; miért foszt meg a szabadságomtól?

- Miért követeli vissza a szabadságát, miután önként nekem adta? Miért menekül oltalmazója elől? Miért kér segítséget egy idegen nőtől azzal szemben, aki szereti? Miért fenyegeti állandóan azt, aki önt sosem fenyegette, s miért akar leleplezni olyan titkot, amelyhez semmi köze, és amelynek súlyát sem ismeri?

- Ó - mondta Lorenza, nem válaszolva a kérdésekre -, a fogoly, ha mindenáron vissza akarja nyerni szabadságát, vissza is nyeri mindig, és ebben a vasrács sem gátolja meg, mint ahogy a guruló kalitka sem volt akadály.

- Szilárd rács az, Lorenza, az a szerencséje - mondta Balsamo fenyegető nyugalommal.

- Isten küld majd valamilyen förgeteget, mint Lotaringiában, lesújt villámával, hogy szétzúzza.

- Higgyen nekem, és imádkozzék Istenhez, hogy ne csináljon semmit; higgyen nekem, Lorenza, ne hallgasson ezekre a kalandos képzelgésekre; barátjaként szólok önhöz, hallgasson rám.

Balsamo hangjában annyi lefojtott harag remegett, szemében olyan komor láng égett, fehér és izmos keze olyan különös módon szorult ökölbe minden egyes szó után, amelyet szinte ünnepélyes lassúsággal formált meg, hogy Lorenza, lázongása hevében elkábulva, akaratlanul is hallgatta.

- Látja, gyermekem - folytatta Balsamo, hangjában most is azzal a fenyegető szelídséggel -, igyekeztem egy királynő számára is lakhatóvá tenni ezt a börtönt; ha ön történetesen királynő volna, akkor is meglenne itt mindene. Hagyja hát ezt az értelmetlen őrjöngést. Éljen itt úgy, mint ahogy a kolostorban élt volna. Szokjon hozzá a jelenlétemhez; szeresse bennem a barátját, a fivérét. Súlyos bánatom van, majd megosztom önnel; iszonyú csalódásaimért olykor egy mosolyával megvigasztal majd. Minél kedvesebb, figyelmesebb, türelmesebb lesz hozzám, annál elviselhetőbbé teszem cellájának rácsait. Ki tudja? Egy éven, fél éven belül talán ugyanolyan szabad lesz, mint magam, úgy értve, hogy nem akarja többé elvenni tőlem a szabadságát.

- Nem, nem - tiltakozott Lorenza, nem tudván felfogni, hogy ilyen szörnyű szándék hogyan férhet meg ilyen szelíd hanggal -, nem, ne ígérgessen, ne hazudozzék többet; ön elrabolt, erőszakkal rabolt el; én csak a magamé vagyok, egyes-egyedül a magamé; adjon hát vissza Istennek, ha már önmagamnak nem akar visszaadni. Eddig is csak azért tűrtem a zsarnokságát, mert emlékeztem rá, hogy megszabadított a zsiványoktól, akik meg akartak gyalázni, de hovatovább meghal bennem a hála érzete is. Még néhány nap ebben a vérlázító fogságban, és máris nem érzem adósának magam, s előbb-utóbb, jól vigyázzon, előbb-utóbb még azt fogom hinni, hogy titokban összejátszik azokkal a zsiványokkal is.

- Talán csak nem a zsiványbanda vezérének címével akar kitüntetni? - kérdezte gúnyosan Balsamo.

- Nem tudom, de sikerült meglesnem bizonyos jeleket, bizonyos szavakat.

- Jeleket, szavakat lesett meg? - kiáltott fel Balsamo elsápadva.

- Igen, igen - erősítette meg Lorenza -, meglestem, ismerem, tudom őket.

- De elárulni nem fogja soha; teremtett léleknek el nem mondja, lelke legmélyére temeti őket, hogy örök feledés boruljon ott rájuk!

- Ó, még mit nem! - kiáltotta Lorenza azzal a dühös örömmel, amely akkor tölti el az embert, ha végre sikerült megtalálnia ellenfelének sebezhető pontját. - Áhítatosan őrizgetem majd e szavakat emlékezetemben, halkan mondogatom őket magányomban, és fennhangon is, ha majd eljő az ideje; de különben is elmondtam már.

- Kinek? - kérdezte Balsamo.

- A hercegnőnek.

- Nahát akkor most jól figyeljen rám, Lorenza - mondta Balsamo, a húsába mélyesztve a körmét, hogy csillapítsa forrongását, és csitítsa lázongó vérét -, ha már elmondta, még egyszer nem fogja elmondani; nem fogja elmondani, mert én az ajtókat zárva tartom, ezeket a rácsokat még jobban kihegyesítem, s ha kell, az udvar falait olyan magasra emelem, mint a Bábel tornyát.

- Megmondtam már, Balsamo - kiáltotta Lorenza -, hogy minden fogságból van szabadulás, kivált, ha a szabadság szeretetét erősíti a zsarnok gyűlölete is.

- Remek, szökjön csak meg Lorenza; de jól jegyezze meg: innen mindössze kétszer szökhetik: előszörre olyan kegyetlenül megbüntetem, hogy az utolsó csepp könnyét is elsírja majd; másodszorra pedig olyan irgalmatlanul elverem, hogy minden csepp vére elfolyik.

- Jaj, Istenem! Jaj, Istenem! Meggyilkol! - jajongott a fiatal nő, s tehetetlen dühében a haját tépte, és a szőnyegen fetrengett.

Balsamo egy ideig csak nézte, haraggal vegyes szánalommal. Végül, haragján láthatólag mégis erőt vett a szánalom.

- Nono, Lorenza - csitítgatta -, térjen észhez, nyugodjék meg; egy szép napon majd elnyeri jutalmát minden valóságos és vélt szenvedéséért.

- Bezárnak! Bezárnak! - sikoltozott Lorenza, oda sem hallgatva Balsamóra.

- Türelem.

- Megvernek!

- Ez csak próbaidő.

- Megőrültem! Megőrültem!

- Meg fog gyógyulni.

- Ó, vigyen mindjárt a tébolydába! Zárjon valódi börtönbe!

- Azt már nem! Nagyon is értésemre adta, hogy mit forral ellenem!

- Akkor jöjjön a halál - üvöltötte Lorenza -, a halál, most rögtön!

Olyan rugalmasan és fürgén pattant fel a helyéről, mint egy vadmacska, s rohant a falnak, hogy szétloccsantsa a fejét.

Balsamo azonban, hogy megfékezze, csak a kezét nyújtotta felé, s csupán egyetlen szót mormolt, azt is inkább akaratának erejével, mintsem az ajkával: Lorenza megtorpant, megtántorodott, és alva hanyatlott Balsamo karjába.

A különös varázsló, aki láthatólag tökéletesen uralta az asszony testi lényét, ámde hiába küzdött lelki lénye ellen, fölemelte, és az ágyára tette Lorenzát; azután hosszú csókot nyomott az ajkára, összehúzta az ágy, majd az ablak függönyét, és kiment.

Lorenzára pedig úgy borult rá a szelíd és jótékony álom, mint a jóságos édesanya köpenye a makrancos gyermekre, aki sokat szenvedett, és sokáig sírdogált.

LVIII

A látogatás

Lorenza nem tévedett. Egy kocsi, miután végighajtott a Szent Dénes külvároson, áthaladt az azonos nevű kapun, s az utolsó ház és a kapu alkotta saroknál elfordulva, rátért a közútra.

Ebben a kocsiban ült, ahogy a látnoknő megmondta, Louis de Rohan, Strasbourg érseke, akit ösztökélt már a türelmetlenség, hogy a megbeszélt idő előtt keresse föl a varázslót barlangjában.

A kocsis, aki a daliás főpap nagyszámú szerelmi kalandjainak során ugyancsak hozzáedződött a sötétséghez, a kátyúkhoz s bizonyos rejtett utcácskák veszélyeihez, egyáltalán nem ijedt meg, amikor a még eléggé népes és világos Szent Dénes és Szent Márton körutak után az elhagyatott és sötét Bastille körúton kellett folytatnia útját.

A kocsi megállt a körúton, a Szent Kolozs utca sarkán, majd, a főpap parancsára, megbújt a fák alatt, húsz lépéssel arrébb.

Ekkor de Rohan úr, utcai ruhában, óvatosan kilépett belőle, és hármat kopogtatott a palota kapuján, amelyet könnyűszerrel felismert a Fenix gróftól kapott leírás alapján.

Az udvarban felhangzottak Fritz léptei, s a kapu kinyílt.

- Ugyebár itt lakik Fenix gróf úr? - kérdezte a herceg.

- Itt, méltóságos uram - válaszolta Fritz.

- Itthon van?

- Igen, méltóságos uram.

- Jól van, jelentsen be.

- De Rohan bíboros úr őeminenciája, nemde, méltóságos uram?

A herceg sóbálvánnyá meredt. Végignézett magán, körültekintett, hogy talán a ruháján vagy a környezetében árulta el valami a kilétét. De egyedül volt és civilben.

- Honnan tudja a nevemet? - kérdezte.

- Az úr mondta éppen az imént, hogy várja eminenciádat.

- No igen, de holnapra, holnaputánra, nem?

- Nem, méltóságos uram, ma estére.

- Azt mondta az előbb a gazdája, hogy ma estére vár?

- Igen, méltóságos uram.

- Jól van, akkor jelentsen be - mondta a bíboros két aranyat nyomva Fritz markába.

- Szíveskedjék utánam jönni eminenciád.

A bíboros beleegyezően bólintott.

Fritz szapora léptekkel megindult az előcsarnok felé, amelyet egy tizenkét ágú nagy bronzkandeláber világított meg. A bíboros meglepetten és elgondolkodva követte.

- Barátom - mondta megállva a szalon ajtajában -, itt nyilván valami félreértés történt, és ez esetben nem szeretném zavarni a gróf urat; lehetetlen, hogy számított volna rám, hiszen nem tudja, hogy ide indultam.

- Nagyméltóságod nem de Rohan herceg, Strasbourg érseke? - kérdezte Fritz.

- De igen, barátom.

- Akkor pedig nagyméltóságodat várja a gróf úr.

Majd meggyújtva a másik két kandeláber gyertyáit is, Fritz meghajtotta magát, és kiment.

Eltelt öt perc, ezalatt a bíboros, kit szokatlan izgalom kerített hatalmába, a szalon elegáns bútorzatát s a falburkolaton függő nyolc pompás festményt nézegette.

Az ajtó kinyílt, és Fenix gróf tűnt fel a küszöbön.

- Jó estét, méltóságos uram - mondta csendesen.

- Azt mondták, hogy ön várt engem - kiáltotta a bíboros, nem is fogadva a köszöntését -, hogy várt ma estére! Ez lehetetlen!

- Bocsásson meg nagyméltóságod, de valóban vártam - felelt a gróf. - Talán kételkedik szavaim igazában, látva, hogy mily méltatlanul fogadom; ám csak néhány napja érkeztem Párizsba, s alig volt időm berendezkedni. Bocsásson meg eminenciád.

- Tehát várt rám! És ki mondta meg, hogy jövök?

- Nagyméltóságod saját maga.

- Hogyhogy?

- Nem állította-e meg kocsiját a Szent Dénes kapunál?

- De igen.

- Nem hívta-e magához a szolgáját, aki aztán a kocsi ajtajában beszélt eminenciáddal?

- De igen.

- Nem mondta-e neki: "Szent Kolozs utca, Marais negyed, a Szent Dénes negyeden és a körúton át", amit az elismételt a kocsisnak?

- De igen. De hát ön látott, ön hallott engem?

- Láttam és hallottam, méltóságos uram.

- Ott volt tehát?

- Nem, méltóságos uram, nem voltam ott.

- Hát hol volt?

- Itt voltam.

- Innen látott és innen hallott?

- Igen, méltóságos uram.

- Ne szédítsen!

- Nagyméltóságod elfelejti varázsló voltomat.

- Ó, igaz, el is felejtettem, ejnye... Milyen néven tisztelhetem? Balsamo báró úr, Fenix gróf úr?

- Itthon, méltóságos uram, nincsen nevem: egyszerűen MESTER-nek szólítanak.

- Értem, ez a titkos címe. Ennélfogva, várt rám, Mester?

- Vártam.

- És befűtötte a vegykonyháját?

- A vegykonyhám mindig be van fűtve, méltóságos uram.

- És megengedi majd, hogy belépjek oda?

- Megtiszteltetés számomra, hogy odavezethetem eminenciádat.

- Hajlandó vagyok követni, ám csak egy feltétellel.

- Éspedig?

- Ha megígéri, hogy nem kerülök személyes kapcsolatba az ördöggel. Fenemód félek Lucifer Ősátánságától.

- No de méltóságos uram!

- Tudja, az ördögöt valami kiszuperált gézengúz gárdistával vagy holmi részeges fegyvermesterrel alakíttatják, aki, hogy minél hívebben játssza a Sátán szerepét, a gyertyákat elfújva, csípéssel és döfködéssel gyötri az embert.

- Méltóságos uram - jegyezte meg mosolyogva Balsamo -, az én ördögeim nem feledkeznek meg róla, hogy hercegekkel van dolguk, és jól az eszükbe vésték Condé úr szavát, aki azzal fenyegette meg egyiküket, hogy ha nem marad veszteg, úgy kiporolja a bundáját, hogy vagy kibújik belőle vagy illendőképpen viselkedik benne.

- Jól van - mondta a bíboros -, szívem szerint beszélt; menjünk abba a vegykonyhába.

- Megkérhetem eminenciádat, hogy jöjjön utánam?

- Induljunk.

LIX

Az arany

De Rohan bíboros és Balsamo fölmentek egy kis lépcsőn, amely a főlépcsővel párhuzamosan az első emeleti fogadószobákhoz vezetett; itt Balsamo, az egyik bolthajtás alatt kinyitott egy ajtót: sötét folyosó ásított a bíborosra, aki elszántan belépett.

Balsamo becsukta az ajtót.

A becsukódó ajtó kattanására a bíboros enyhe nyugtalansággal fordult hátra.

- Már itt is vagyunk, méltóságos uram - mondta Balsamo -; még csak ezt az egy ajtót kell itt kinyitnunk, majd becsuknunk magunk mögött; de ne ijedjen majd meg, ha szokatlan hangot ad: vasból van.

A bíboros, aki az első ajtó csukódásának zajára is összerezzent, most örült, hogy idejekorán figyelmeztették, mert bizony a sarokpántok és a zár fémes csikorgása az övénél gyengébb idegeket is felborzolta volna.

Lement a három lépcsőfokon, és belépett.

Tágas helyiség, a mennyezeten csupasz gerendák, nagy lámpa, ernyővel, temérdek könyv, kémiai és fizikai műszerek sokasága: ez volt az új szoba képe, első pillantásra.

Pár perc elteltével a bíboros úgy érezte, hogy elakad a lélegzete.

- Mi van itt? - kérdezte. - Megfullad itt az ember, mester; patakzik rólam a veríték. És mi ez a dohogás?

- Íme az ok, ahogy Shakespeare mondaná, méltóságos uram - felelte Balsamo félrevonva egy nagy azbesztfüggönyt, s fölfedve egy óriási téglakemencét, amelynek a közepén két lyuk izzott, mint oroszlán szeme a sötétben.

Ez a kemence a közepén állott egy másik, az előzőnél kétszerte nagyobb helyiségnek, amelyet a herceg nem vett mindjárt észre, mivel az azbesztfüggöny eltakarta.

- Hohó! - mondta a herceg, hátrahőkölve - ez elég félelmetes, amint látom.

- Ez egy kemence, méltóságos uram.

- No persze, persze; ám, ha ön Shakespeare-t idézte, hadd idézzem én Molière-t: nem minden kemence egyforma. Ennek itt például pokoli a külseje, és a szagát sem szeretem; mit kotyvasztanak benne?

- Amit eminenciád kért tőlem.

- Tessék?

- Hiszen, ha nem tévedek, eminenciád kegyesen beleegyezett, hogy ízelítőt adjak tudományomból. Úgy volt, hogy csak holnap este látok munkához, mivel eminenciádat csak holnaputánra vártam; de minthogy megmásította elhatározását, nyomban begyújtottam a kemencét, és elkészítettem a keveréket, mihelyt megláttam, hogy a Szent Kolozs utcába tart; ezért zubog a kemence, s eminenciádnak tíz percen belül kezében lesz az arany. De hadd nyissam ki a szellőzőnyílást, hogy egy kis levegőnk legyen.

- Hogyan? Azok a tégelyek ott a kemencén?...

- Tíz percen belül olyan tiszta aranyat adnak, amely finomságban a velencei zecchinóval és a toszkánai forinttal vetekszik.

- Hadd nézzük meg, ha ugyan meg lehet nézni egyáltalán.

- Persze hogy meg lehet; csak néhány elkerülhetetlen óvintézkedést kell megtennünk.

- Éspedig?

- Erősítse az arcára ezt a szemüveggel ellátott azbesztmaszkot; ugyanis a kemence olyan forró, hogy enélkül könnyen kiégethetné a szemét.

- Vigyázzunk, az ördögbe is! A szememhez ragaszkodom, s nem adnám oda azért a százezer tallérért sem, amit megígért.

- Én is így gondoltam, méltóságos uram; eminenciádnak szép szeme van és éles is.

A hízelgés tetszett a hercegnek, aki roppantul hiú volt személyes kiválóságaira.

- Ó! Ó! - mondta felerősítve az álarcot -, szóval most aranyat fogunk látni?

- Remélem, méltóságos uram.

- Százezer tallérnyit?

- Igen, méltóságos uram; talán valamicskével többet is, mert nem takarékoskodtam a keverékkel.

- Ön igazán nemes lelkű varázsló - ismerte el a herceg, és a szíve nagyot dobbant örömében.

- Nem annyira, mint eminenciád, amikor megdicsér. De most szíveskedjék egy kissé félrehúzódni, méltóságos uram, hogy leemeljem a tégely tetejét.

Balsamo rövid azbesztinget öltött magára, keményen megmarkolta a vasfogót, és leemelte a tűz hevétől vörösen izzó fedőlemezt, amely alatt láthatóvá vált a négy egyforma tégely, kettőben cinóbervörös vegyülék volt, kettőben meg már-már fehér színű anyag, vörösen áttetsző üledékkel.

- Itt az arany! - mormolta a főpap, mintha attól félne, hogy ha nagyon hangosan szól, megtöri a szeme előtt lejátszódó varázslatot.

- Igen, méltóságos uram; a négy tégely két fokozatot képvisel: kettőben tizenkét, kettőben tizenegy óra hosszat fortyogott az anyag. A vegyüléket - csak a tudomány barátjának fedem most fel a titkot -, a vegyüléket csak forrásponton öntjük az anyagba. Amint eminenciád látja, az első tégely már fehéren izzik; itt az ideje, hogy átömlesszük a benne lévő anyagot, amely most van a kellő hőfokon. Álljon hátrább, méltóságos uram.

A herceg olyan készségesen engedelmeskedett, mint feljebbvalója parancsának a katona. Ekkor Balsamo, letéve az izzó tégelyektől átmelegedett vasfogót, odagördített a kemencéhez egy kerekes vastuskót, amelyre vaskeretekben nyolc, azonos űrméretű, henger alakú öntőforma volt szerelve.

- Ez micsoda, kedves varázslóm? - kérdezte a herceg.

- Ez, méltóságos uram, az a közönséges és szabványos öntőforma, amelyben megöntöm az aranyrúdjait.

- Ó! Ó! - csodálkozott a herceg.

És feszülten figyelt tovább.

Balsamo most fehér kenderkócot rakott a kőpadlóra védőrétegként. Odaállt a vastuskó és a kemence közé, kinyitott egy fóliánst, pálcát vett kezébe, varázsigéket mormolt, aztán felragadott egy óriási fogót, amelynek hajlított íve a tégely befogására szolgált.

- Szép aranyunk lesz, méltóságos uram - mondta -, és elsőrendű minőség.

- Mi az? - kérdezte a herceg. - Ön fogja leemelni azt a fazekat a tűzről?

- Amely ötven fontot nyom; én bizony, méltóságos uram; ó, higgye el nekem, nem sok vasöntő dicsekedhet olyan izmokkal és ügyességgel, mint én; ne tartson hát semmitől.

- De ha a tégely felrobbanna...

- Egyszer már megtörtént velem, méltóságos uram; 1399-ben történt, Nicolas Flamellel kísérletezgettünk, az íródeákok utcájában lévő házában, nem messze a Szent Jakab-templomtól. Szegény Flamel kis híja odaveszett, én meg huszonhét márkányit vesztettem egy olyan anyagból, amely az aranynál is becsesebb.

- Mi az ördögöt beszél itt nekem, mester?

- Az igazságot.

- 1399-ben foglalkozott már a nagy művel?

- Igen, méltóságos uram.

- Nicolas Fiamellel?

- Nicolas Fiamellel. Együtt fedeztük fel a titkot, ötven vagy hatvan évvel korábban, amikor Pierre Le Bonnal együtt dolgoztunk Pola városában. Nem fedte be elég gyorsan a tégelyt, és a felcsapó gőz tíz vagy tizenkét esztendőre elvette a jobb szemem világát.

- Pierre Le Bon?

- A híres Margarita pretiosa szerzője, bizonyára ön is olvasta a művét.

- Igen. 1330-ban írta.

- Pontosan erről beszélek.

- És ön ismerte Pierre Le Bont és Flamelt?

- Az egyiknek tanítványa, a másiknak mestere voltam.

És míg a megrettent bíboros azon töprengett, hogy valamelyik cimborája helyett vajon nem maga az ördög áll-e ott mellette, Balsamo benyúlt a kohóba hosszú nyelű fogójával.

Fogása biztos volt és gyors. Az aranycsináló beszorította a tégelyt, négy hüvelykkel a pereme alatt, majd pár hüvelykkel megemelve, rögzítette a fogását; azután, izmait megfeszítve, hatalmas erővel leemelte az iszonyú fazekat a tüzes kemencéről; a fogó nyomban megvörösödött; aztán fehér barázdák cikáztak végig az izzó anyagon, mint kénes felhőben a villámok; aztán a tégely pereme barnásvörösre sötétedett, míg kúpos belseje rózsás és ezüstös fényeket lövellt a kohó félhomályába; aztán, legvégül, a bugyborékoló fém, amelynek felszínén aranyfodros, ibolyaszín habréteg képződött, sisteregve bukott át a tégely csücskös száján, és lángoló patakként zúdult bele a fekete öntőformába, melyben háborogva és tajtékosan terült szét az arany, s nyugtalanul ostromolta a közönséges fémet, amely körülzárta.

- Most jön a második - mondta Balsamo, áttérve a második öntőformára.

És ugyanazzal az erővel és ügyességgel megtöltötte a második öntőformát is.

A munkás homlokáról csorgott a verejték; nézője hányta magára a keresztet a sötétben.

Valóban vad és fenséges borzalmat keltett ez a látvány. Balsamo, ahogy ráesett a lobogó érc vörhenyes fénye, olyan volt, mint Michelangelo és Dante elkárhozott lelkei, akik katlanaikban vonaglanak.

Fokozta mindezt az ismeretlen dolog izgalma.

Balsamo lélegzetvételnyi szünetet sem tartott a két művelet között, sürgette az idő.

- Lesz egy kis üledék is benne - mondta, miután megtöltötte a második formát is -; egy századperccel hosszabban forraltam a vegyüléket.

- Egy századperccel! - hördült fel a bíboros, ezúttal meg sem próbálva titkolni elképedését.

- Nagy idő ez a titkos tudományban, méltóságos uram - mondta egyszerűen Balsamo -; de azért itt van a két üres tégely és a két teli öntőforma, azaz száz font színarany, eminenciás uram.

És óriási fogójával megragadva az első öntőformát, beledobta a vízbe, mely sokáig örvénylett és gőzölgött utána; azután kinyitotta a formát, és a két végén belapított kis mézeskalácshoz hasonló kifogástalan aranyrudat vett ki belőle.

- Majdnem egy órát kell még várnunk a másik két tégelyre - mondta Balsamo -, nem akar leülni addig eminenciád, vagy egy kis friss levegőt szippantani?

- És ez arany? - kérdezte a bíboros, válaszra sem méltatva a kérdést.

Balsamo elmosolyodott. Markában tartotta a bíborost.

- Csak nem kételkedik benne, nagyméltóságod?

- Nézze, a tudomány annyiszor tévedett már...

- Nem mondja ki nyíltan, amit gondol, herceg - jegyezte meg Balsamo. - Azt hiszi, hogy becsapom, s méghozzá tudatosan csapom be. Nem sokra becsülném magam, ha így járnék el, méltóságos uram; becsvágyam akkor nem terjedne túl e szobán, ahonnét ön boldogan távozna, hogy aztán kiábránduljon az első aranyművesnél. Ejnye, ejnye, herceg, több elismerést vártam volna; higgye el, ha be akarnám csapni, ügyesebben csinálnám, és jobb cél érdekében. Egyébként tudja eminenciád, hogyan ejtik meg az aranypróbát?

- Persze, próbakővel.

- Nagyméltóságod bizonyára személyes tapasztalatot is szerzett, ha mással nem, hát spanyol unciával, amit nagyon kedvelnek a játékosok, mert a legfinomabb aranyból van verve, noha sok közte a hamis.

- Valóban így van.

- Nos, eminenciás uram, itt a kő és a sav.

- Nem kell, meggyőzött.

- Nagyon örülnék, ha nagyméltóságod meggyőződne róla, hogy ezek a rudak nem akármilyen aranyból, hanem színtiszta aranyból vannak.

A bíboros láthatólag idegenkedett tőle, hogy ily módon mutassa meg kételyét; pedig látszott rajta, hogy koránt sincs meggyőzve.

Balsamo maga karcolta meg a rudakat, s vendégére bízta, hogy állapítsa meg az eredményt.

- Huszonnyolc karát - mondta -; most kiolvasztom a másik kettőt is.

Tíz perccel később a kétszáz font arany ott feküdt négy rúdban az érintésüktől átmelegedett kenderkóc ágyon.

- Eminenciád kocsin jött, ugye? Legalábbis én kocsin láttam.

- Igen.

- Nagyméltóságod majd a kapuhoz állíttatja a kocsiját, az inasom meg berakja a rudakat a kocsiba.

- Százezer tallér! - dörmögte a bíboros, levéve álarcát, mintha saját szemével akarná látni a lába előtt heverő aranyat.

- És azt is meg tudja mondani nagyméltóságod, hogy honnan ered, nemde? Minthogy látta, hogyan készül.

- Ó, hogyne, tanúskodom róla.

- Dehogy, dehogy - tiltakozott élénken Balsamo -; Franciaországban nem szeretik a tudósokat; nagyméltóságod ne tanúskodjék semmiről. Ó, ha arany helyett elméleteket gyártanék, akkor, nem mondom.

- Akkor hát mit tehetek önért? - kérdezte a herceg, kényes kezével nagy keservesen megemelve az egyik ötvenfontos aranyrudat.

Balsamo merőn nézte, majd tiszteletlenül elnevette magát.

- Mi nevetnivaló van azon, amit mondok? - kérdezte a bíboros.

- Eminenciád felajánlja a szolgálatát, ha jól értettem.

- Nyilván.

- Vajon nem volna helyesebb, ha én ajánlanám föl az enyémet?

A bíboros arca elsötétült.

- Ön lekötelez, uram - mondta -, ezt készséggel elismerem; ám ha az ön iránt érzett hála terhesebb, mint gondolnám, inkább lemondok a szolgálatáról; Istennek hála, akad még Párizsban uzsorás elég, akitől felerészt zálogra, felerészt az aláírásomra holnaputánig megkapok százezer tallért, hiszen csak a pásztorgyűrűm megér negyvenezret.

És a főpap kinyújtotta nőies, fehér kezét, amelynek gyűrűsujján mogyorónyi gyémánt szikrázott.

- Herceg - mondta Balsamo fejet hajtva -, lehetetlen, hogy akár csak egy pillanatig is azt hitte volna rólam, hogy sértegetni akarom.

Aztán, mintha csak magában beszélne, így folytatta:

- Furcsa, hogy az igazság így hasson mindenkire, aki hercegi címet visel.

- Hogy érti ezt?

- Ej, hát nagyon egyszerűen: eminenciád felajánlja nekem a szolgálatát; most mondja meg nagyméltóságod saját maga, vajon miféle szolgálatokat tehetne nekem?

- Először is, nagy a tekintélyem az udvarnál.

- Hercegem, hercegem, ön is jól tudja, mennyire megingott ez a tekintély; szinte jobban szeretném magamnak Choiseul úrét, aki talán még két hétig ha miniszterkedik. Nézze, hercegem, ha már tekintélyről van szó, érjük be az enyémmel. Itt van ez a szép és jó arany. Valahányszor eminenciádnak kell belőle, üzenje csak meg egy nappal előbb vagy aznap reggel, s én adok, amennyit csak kíván; aranyon pedig mindent megvehetünk, nemde, méltóságos uram?

- Nem, mindent nem - dörmögte a bíboros, a pártfogolt ember szerepére kárhoztatva, s meg sem próbálva többé visszaszerezni pártfogói fölényét.

- Ó, igaz! El is felejtettem - mondta Balsamo -, hogy nagyméltóságodnak nem arany kell, hanem olyan valami, ami többet ér a világ minden kincsénél; ez azonban már nem a tudomány területe, ebben a mágia illetékes. Nagyméltóságodnak csak egy szavába kerül, és az aranycsináló átadja helyét a varázslónak.

- Köszönöm, uram, semmire nincs már szükségem, semmi mást nem kívánok - mondta kedvetlenül a bíboros.

Balsamo odalépett hozzá.

- Méltóságos uram - mondta -, egy ifjú, szenvedélyes, daliás és gazdag herceg, akit történetesen de Rohannak hívnak, nem adhat ilyen választ egy varázslónak.

- És miért nem?

- Mert a varázsló olvas a szívében, és ott éppenséggel nem ezt látja.

- Én semmire sem vágyom, semmit nem akarok, uram - ismételte a bíboros szinte rémülten.

- Én pedig, éppen ellenkezőleg, arra gondoltam, hogy eminenciád önmagának sem meri bevallani vágyait, tudván, hogy ilyen vágyai csak királynak lehetnek.

- Uram - mondta a bíboros megremegve -, azt hiszem, megint arra céloz, amiről a hercegnőnél is elejtett már pár szót.

- Bevallom, így van, méltóságos uram.

- Uram, ön akkor is tévedett, és téved most is.

- Elfelejti nagyméltóságod, hogy ugyanolyan tisztán látom, mi zajlik most a szívében, mint amilyen tisztán láttam, hogy a hintója kihajt a saint-denis-i karmelita kolostorból, áthalad a városkapun, rátér a körútra, s megáll a fák alatt, ötvenlépésnyire a házamtól?

- Akkor pedig beszéljen nyíltan, és mondjon valamit, ami számomra is újdonság.

- Méltóságos uram, az ön házából való hercegeknek mindig nagy és kockázatos szerelmek kellettek; ön sem kivétel, ez a törvény.

- Nem tudom, mit akar mondani, gróf úr - dadogta a herceg.

- Ellenkezőleg, nagyon is jól tudja. Több olyan húrt is érinthettem volna, amely megrezdül önben az érintésre; de minek fáradjunk fölöslegesen? Én egyenest ahhoz nyúltam, amelyikhez kellett; az pedig mélyen zengő hangot ad, bizton tudom.

A bíboros fölkapta a fejét, és újból feltámadó gyanakvással, kérdőn nézett Balsamo tiszta és határozott szemébe.

Balsamo olyan fölényesen mosolygott, hogy a bíboros lesütötte a szemét.

- Ó, jól teszi nagyméltóságod, jól teszi, hogy nem néz rám; mert különben nagyon tisztán látom, hogy mi van a szívében; olyan az ön szíve, mintha a tükör megőrizné a visszatükrözött tárgyak alakját.

- Csendesen, Fenix gróf, csendesen - mondta a bíboros megadva magát.

- Igen, igaza van, csendesen, mert még nem jött el az ideje, hogy megvalljuk ezt a szerelmet.

- Azt mondta, hogy még nem?

- Még nem.

- Tehát van jövője ennek a szerelemnek?

- Miért ne volna?

- És azt is meg tudná mondani, hogy nem őrültség-e ez a szerelem, mint ahogy eddig hittem, ahogy most is hiszem, s hinni fogom mindaddig, míg az ellenkezője be nem bizonyosodik?

- Sokat kíván, méltóságos uram; én csak akkor mondhatok bármit is, ha kapcsolatba kerülök azzal a személlyel, aki ezt a szerelmet gerjesztette önben, vagy ha nem vele, hát valamilyen tárggyal, ami tőle származik.

- És milyen tárgy legyen az?

- Például egy fürtöcske abból a szép aranyhajából, akármilyen kis fürt is megteszi.

- Ó, ön igazán mélyre lát! Igen, úgy van, ahogy mondta, ön úgy olvas a szívekben, mintha én könyvet olvasnék.

- Ó, jaj! Ezt mondta az ön szegény jó dédnagybátyja, Louis de Rohan lovag is, amikor elbúcsúztam tőle a Bastille előtt, a vérpad tövében, amelyre oly bátran lépett föl.

- Azt mondta önnek... hogy ön mélyre lát?

- És hogy olvasok a szívekben. Igen, ugyanis megjósoltam neki, hogy de Préault lovag el fogja árulni. Ő nem akart hinni nekem, de Préault lovag pedig elárulta.

- Miért von ilyen különös párhuzamot köztem és ősöm között? - kérdezte a bíboros önkéntelenül is elsápadva.

- Csupán figyelmeztetni kívántam nagyméltóságodat, hogy legyen óvatos, amikor megszerzi magának azt a hajfürtöt, amelyet egy koronás főről kell levágnia.

- Nem számít, akárhonnan kell is levágni, meg fogja kapni, uram.

- Jól van, méltóságos uram, és most itt az aranya; remélem, nem kételkedik már benne, hogy igazi arany.

- Adjon tollat és papirost.

- Miért, méltóságos uram?

- Hogy nyugtázzam a százezer tallért, amelyet oly nagylelkűen kölcsönadott.

- Komolyan gondolja nagyméltóságod? Aztán mire jó nekem az a nyugta?

- Én gyakran veszek fel kölcsönöket, kedves grófom - mondta a bíboros -; de azt kijelentem, hogy pénzt nem fogadok el soha.

- Ahogy tetszik, hercegem.

A bíboros fölvett egy tollat az asztalról, és olvashatatlan ákombákomokkal papírra rótt egy elismervényt, amelynek a helyesírása ma kétségbeejtené egy sekrestyés gazdasszonyát.

- Jó lesz így? - kérdezte, megmutatva Balsamónak.

- Tökéletesen - válaszolta a gróf, és zsebre vágta, egy pillantást sem vetve rá.

- Nem olvassa el, uram?

- Eminenciád szavát adta, márpedig a de Rohanok szava minden kötelezvénynél többet ér.

- Fenix gróf úr - mondta a bíboros, és könnyedén meghajolt, ami nem volt csekélység egy rangjabélitől -, ön nagylelkű férfiú, s ha nem sikerült hálára köteleznem, legalább azt engedje meg, hogy én legyek hálás önnek.

Balsamo is meghajolt és csöngetett, mire megjelent Fritz.

A gróf mondott neki valamit németül.

Fritz lehajolt, s mintha egy gyerek szedegetne össze nyolc narancsot, egy kissé kényelmetlenül ugyan, de nem görnyedezve, s nem is lassan, kivitte a kenderkócba bugyolált nyolc aranyrudat.

- Ez a fickó valóságos Herkules! - jegyezte meg a bíboros.

- Elég erős, valóban, méltóságos uram - felelte Balsamo -; de az is hozzátartozik az igazsághoz, hogy amióta felfogadtam, minden reggel lenyeletek vele három cseppet abból az elixírből, amelyet tudós barátom, Althotas doktor állított össze; egy éven belül fél kézzel elviszi a százmárkás súlyt is.

- Bámulatos! érthetetlen! - dünnyögte a bíboros. - Nem tudom majd megállni, hogy ne beszéljek minderről.

- Beszéljen csak, méltóságos uram, beszéljen csak - mondta nevetve Balsamo -; de azt ne feledje, hogy minderről beszélvén, arra kötelezi magát, hogy személyesen oltja majd el a máglyám lángját, ha a parlamentnek történetesen kedve szottyanna rá, hogy engem a Grève téren sütögessen.

És egészen a kocsibejáróig kísérve előkelő vendégét, tiszteletteljes meghajtással búcsúzott tőle.

- De hol van a szolgája, hogy nem látom itt? - kérdezte a bíboros.

- Most rakja be az aranyat nagyméltóságod kocsijába.

- Hát tudja, hol áll?

- A negyedik fa alatt, a körúton jobbra. Ezt mondtam neki németül, méltóságos uram.

A bíboros az égre emelte kezét, és eltűnt a homályban.

Balsamo megvárta, míg Fritz visszatér, aztán fölment a szobájába, bezárva maga mögött minden ajtót.

LX

Az életelixír

Balsamo, hogy magára maradt, Lorenza ajtajához ment hallgatózni.

A fiatal nő egyenletesen és békésen aludt.

Balsamo ekkor résnyire nyitotta a kívülről felszerelt kémlelőablakot, és csöndes és gyöngéd álmodozásba merülten nézte egy darabig Lorenzát. Aztán becsukta az ablakocskát, és átvágva azon a szobán, amelyet leírtunk, s amely Lorenza lakását a vegykonyhától elválasztotta, sietve eloltotta a tüzet a kohóban, megnyitva egy vastag csövet, amely a hőt a kéményen át kivezette, s egyszersmind utat nyitott a teraszon elhelyezett tároló vizének.

Azután gondosan betette fekete szattyánbőr tárcájába a bíboros nyugtáját.

- A de Rohanok szava sokat ér - dünnyögte -, ámde csak nekem, és nem árt, ha mások is tudják, mire fordítom a testvérek aranyát.

Alighogy e szavak elhaltak ajkán, három rövid koppantás hallatszott a mennyezeten, mire fölkapta a fejét.

- Ohó! - mondta - Althotas szólít.

Azután, míg szellőztetett a műhelyben, módszeresen elrakosgatta a holmikat, visszatette a lemezt a téglákra, újra felhangzott a kopogás.

- Aha!, türelmetlenkedik; jó jel.

Balsamo most egy hosszú vasrudat vett elő, és ő is kopogott; azután leemelt a falról egy vasgyűrűt, mire egy kikapcsolható rugó segítségével egy felvonó vált le a mennyezetről, s a műhely padlójára ereszkedett. Balsamo a gépezet közepére állt, s az, egy másik rugó nyomására, most fölfelé siklott, olyan könnyedén emelve terhét, ahogyan az operaház dicsfényei emelik égbe az isteneket és istennőket; és a tanítvány megérkezett mesteréhez.

Az agg tudós új lakása mintegy nyolc-kilenc láb magas s átlósan mintegy tizenhat lábnyi lehetett; mint egy kútakna, fölülről kapott világítást, és négy oldalról hézagtalanul el volt zárva.

Ez a lakószoba, mint látható, valóságos palota volt lakókocsijához képest.

Az aggastyán a guruló karosszékében ült, egy patkó alakú márványasztal fogta körül, amelyen tömérdek növény, üvegcse, szerszám, könyv, műszer és kabalisztikus jegyekkel telerótt papiros halmozódott fel, vagy inkább hányódott rendetlen összevisszaságban.

Althotas úgy elmerült a munkájában, hogy meg sem rezzent, amikor Balsamo megjelent.

A tetőablak legmagasabb pontjára erősített Argand-lángzó megvilágította kopasz, fénylő koponyáját.

Ujjai közt egy fehér üvegpalackot forgatott ide-oda, s olyanformán vizsgálgatta áttetsző tartalmát, mint ahogy a tojást fordítja a világosság felé a háziasszony, aki maga szokott bevásárolni.

Balsamo eleinte csendben nézte, majd kisvártatva megszólalt:

- Nos, van valami újság?

- Igen, igen. Gyere ide, Acharat! Úgy örülök; egészen odavagyok; megtaláltam, megtaláltam...

- Mit?

- Amit kerestem, az ördögbe is!

- Az aranyat?

- Még hogy az aranyat! Ugyan, eriggy már!

- A gyémántot?

- Na tessék! Most meg félrebeszél. Arany, gyémánt, szép felfedezés, nem mondom, és ha megleltem volna, igazán örülnék annak is!

- Akkor hát - kérdezte Balsamo -, az életelixírjét találta meg?

- Azt, barátom, az elixíremet; vagyis hogy az életet, de mit is mondok, életet: az örökéletet!

- Aha! - mondta Balsamo lehangoltan, mivel ezt a kutatást merő agyrémnek tekintette -, szóval, még most is ezzel az ábránddal küszködik?

Althotas azonban oda sem hallgatva, szerelmes gyönyörűséggel nézegette az üvegét.

- Végre - mondta -, megvan az összetétel: Aristeus elixírje, húsz gramm; higanybalzsam, tizenöt gramm; aranycsapadék, tizenöt gramm; libanoni cédruskivonat, huszonöt gramm.

- De nekem úgy rémlik, mester, hogy ez volt a legutóbbi változat is, Aristeus elixírje nélkül.

- Igen, csakhogy abból hiányzott a legfőbb alkatrész, az, amelyik valamennyit összetartja, amelyik nélkül a többi semmit sem ér.

- És azt is megtalálta?

- Megtaláltam.

- Meg is tudja szerezni?

- Már hogy a csudába ne?

- És mi az?

- Az üvegemben összevegyített anyagokhoz még hozzá kell keverni egy gyermek artériás vérének utolsó három cseppjét.

- Ejha! - ijedt meg Balsamo. - És honnan szerzi azt a gyereket?

- Majd te megszerzed.

- Én?

- Te bizony.

- Mester, önnek elment az esze.

- Aztán miért - kérdezte közönyösen az aggastyán, s kéjesen lenyalogatta az üveget, amelynek az oldalára a rosszul záró dugó alól lecsurrant egy cseppnyi folyadék -, aztán miért?...

- Gyereket akar, hogy artériás véréből az utolsó három cseppet kivegye?

- Igen.

- De hát ahhoz meg kell ölni a gyereket!

- Persze hogy meg kell ölni; és minél szebb a gyerek, annál jobb.

- Lehetetlen - mondta Balsamo vállat vonva -, errefelé nem fogdossák össze a gyerekeket, hogy leöljék őket.

- No nézd csak! - kiáltott fel az aggastyán vérfagyasztó együgyűséggel -, hát mit csinálnak velük?

- Felnevelik őket, a csudába is!

- Még ilyet! Hát így megváltozott a világ? Három éve még nem győzték kínálgatni őket, annyi gyereket vehettünk volna, amennyit akarunk, négy töltet puskaporért vagy egy fél üveg pálinkáért.

- Nem Kongóban volt az, mester?

- Dehogynem, Kongóban. Az sem baj, ha fekete az a gyerek. Jól emlékszem, hogy milyen aranyos, göndör, csintalan fiúcskákat ajánlgattak nekünk.

- Remek! - jegyezte meg Balsamo. - Csakhogy, kedves mester, sajnálatos módon nem vagyunk Kongóban.

- Ejnye! Nem Kongóban vagyunk? - hökkent meg Althotas. - Hát akkor hol vagyunk?

- Párizsban.

- Párizsban? Nahát! Ha Marseille-ben hajóra szállunk, hat héten belül Kongóban lehetünk.

- Igen, persze, hogyne; csakhogy nekem Franciaországban kell maradnom.

- Franciaországban kell maradnod? Aztán miért?

- Mert itt van dolgom.

- Dolgod van Franciaországban?

- Igen, s méghozzá fontos dolgom.

Az aggastyán hosszan, hátborzongatón vihogott. - Dolga van neki - mondta -, dolga van Franciaországban! Persze, igaz, el is felejtettem; klubokat szervezel.

- Igen, mester.

- Összeesküvéseket szősz.

- Igen, mester.

- Egyszóval, dolgod van, már ahogy te nevezed ezt.

És az aggastyán újból elnevette magát, hamiskás, csúfondáros képpel.

Balsamo csak hallgatott, gyűjtögetve erejét a közelgő viharra, melynek már érezte a szelét.

- Na és, hogy állsz a dolgaiddal? Halljam! - hörrent rá az aggastyán, kínosan megfordulva karosszékében, s tanítványára szegezve nagy szürke szemét.

Balsamónak az volt az érzése, hogy az a tekintet fényes sugárként hatol belé.

- Hogy hogy állok velük? - kérdezte.

- Na igen.

- Eldobtam az első követ; a víz kavarog.

- És miféle pocsolyát zavartál fel, mondd? Halljam!

- Jófélét. A filozófiait.

- Aha! Szóval harcba veted utópiáidat, hiú ábrándjaidat, ködös képzelgéseidet: egy rakás semmirekellő Isten létéről vagy nemlétéről vitatkozik, ahelyett, hogy, mint én, magát próbálná megtenni Istennek. És kik azok a híres filozófusok, akikkel összeszövetkeztél? Halljam!

- Már mellém állt a kor legnagyobb költője és legnagyobb istentagadója: mostanában fog visszatérni Franciaországba, ahonnan tulajdonképpen száműzték, és felvéteti magát szabadkőművesnek abba a páholyba, amelyet most szervezek a Vasfazék utcában, a jezsuiták egykori házában.

- És ki az?

- Voltaire.

- Nem ismerem. Aztán kid van még?

- Hamarosan összehoznak a század eszméinek legnagyobb felforgatójával, azzal, aki A társadalmi szerződés-t írta.

- És ez ki?

- Rousseau.

- Nem ismerem.

- Elhiszem, mivel ön csak X. Alfonzt, Raymundus Lullust, Toledói Pétert és Albertus Magnust ismerte.

- Mert csak ezek az emberek éltek igazán, mert csak ezek foglalkoztak egy életen át a lét vagy nemlét nagy kérdésével.

- Kétféle élet van, mester.

- Én csak egyet ismerek: magát a létet: de térjünk vissza ahhoz a két filozófushoz. Kik is azok, mit mondtál?

- Voltaire, Rousseau.

- Jó. Megjegyzem a nevüket. És azt állítod, hogy e két ember segítségével...?

- Leigázom a jelent, és aláaknázom a jövőt.

- Ohó! Hát olyan együgyű emberek lakják ezt az országot, akik tűrik, hogy eszmékkel terelgessék őket?

- Ellenkezőleg, okoskodó fajta ez, azért hatnak rá inkább az eszmék, mint a tettek. Azonkívül van egy olyan szövetségesem is, amely a föld valamennyi filozófusánál hatalmasabb.

- Éspedig?

- Az unalom... A monarchia már vagy tizenhat évszázada tart Franciaországban, és a franciák ráuntak a monarchiára.

- Ennélfogva megdöntik a monarchiát?

- Igen.

- Igazán azt hiszed?

- Igazán.

- És te is döntögeted, mi?

- Teljes erőmből.

- Hülye!

- Tessék?

- Mi hasznod lesz neked abból, ha megdöntik ezt a monarchiát?

- Nekem semmi; de a köz boldog lesz.

- Tudod, ma jókedvem van, s hajlandó vagyok időt fecsérelni rá, hogy meghallgassalak. Először is azt magyarázd meg nekem, hogyan éred el azt a boldogságot, azután meg, hogy mi is az a boldogság.

- Hogy hogyan érem el?

- Igen, hogyan éred el a köz boldogságát vagy a monarchia megdöntését, mivel számodra ez utóbbi egyenértékű az általános boldogsággal. Hallgatlak.

- Nos hát! A jelenlegi kormány a monarchia utolsó védőbástyája; okos, szorgalmas, derék egy kormány ez, talán még húsz évig is képes volna életben tartani ezt a legyengült és ingatag monarchiát; de ők majd segítenek megdönteni.

- Kik azok az ők? A filozófusaid?

- Nem: a filozófusok, éppen ellenkezőleg, támogatják.

- Micsoda? A filozófusaid támogatják a kormányt, amely a monarchiát támogatja, és ezek a filozófusok a monarchia ellenségei? Jaj, de nagy hülyék ezek a filozófusok!

- Tudni kell, hogy maga a kormányfő is filozófus.

- Aha, értem már, a kormányfő révén ők is részt vesznek az uralkodásban. Akkor tévedtem, nem hülyék ezek, hanem önzők.

- Nem akarok vitatkozni róla, hogy milyenek - mondta Balsamo, aki kezdte elveszíteni a türelmét -, nem is tudom, én csak azt tudom, hogy ha ez a kormány megbukik, a helyébe lépőre halált fognak kiáltani.

Először is ellene lesznek a filozófusok, aztán a parlament is; a filozófusok lármázni fognak, a parlament lármázni fog, a kormány üldözni fogja a filozófusokat, és feloszlatja a parlamentet. Ekkor, a szellemben és az anyagban néma összeesküvés fog szövődni, makacs, szívós, szakadatlan ellenállás, mely mindent kikezd, állandóan áskálódik, furkál, kavargat. A parlament helyébe bírákat fognak kinevezni; ezek a bírák, akiket a királyság nevezett ki, mindent megtesznek a királyság érdekében. Megvesztegethetőséggel, sikkasztással, részrehajlással fogják vádolni őket, és joggal. A nép fel fog lázadni, és végül a királysággal szemben ott áll majd a filozófia, azaz a szellem, a parlament, azaz a polgárság, és a nép, azaz a nép, vagyis az Arkhimédesz kereste emelő, amely kifordítja sarkából a világot.

- Na persze, de ha kifordítottad a világot, vissza is kell majd ejtened a helyére.

- Igen, de esés közben összetörik a királyság.

- És ha majd összetört - hadd kövessem én is hamis képeidet, s alkalmazzam fellengzős szavaidat -, s ha majd összetört ez a féreg rágta királyság, vajon mi terem a romjain?

- Szabadság!

- Ó, szóval a franciák szabadok lesznek?

- Ennek előbb vagy utóbb meg kell lennie.

- Szabadok? Mindnyájan?

- Mindnyájan.

- Tehát harmincmillió szabad ember lesz Franciaországban?

- Igen.

- És azt hiszed, hogy ebből a harmincmillió szabad emberből nem akad majd egy, akinek valamicskével több esze van, mint a többinek, és egy szép napon majd elveszi a többi huszonkilencmillió-kilencszázkilencvenkilencezer-kilencszázkilencvenkilenc ember szabadságát, hogy neki egymagának egy kicsivel több jusson belőle? Emlékszel a medinai kutyánkra, amelyik egyedül habzsolta fel a többi kutya ételét?

- Igen; de egy szép napon a többi összefogott ellene, és halálra marták.

- Mert kutyák voltak; helyükben az emberek egy szót sem szóltak volna.

- Mester, ön kevesebbre becsüli az ember értelmét a kutyáénál?

- Mit tegyek? A példák ezt igazolják.

- Miféle példák?

- Úgy rémlik, volt a régieknél valami Cézár nevű, a moderneknél meg valami Cromwell nevű ember, akik ugyancsak mohón habzsolták a rómaiak illetve az angolok kalácsát, ám azok, akiktől elvették a kalácsot, se nem szóltak, se nem tettek ellenük semmit.

- Nos, ha akadna is ilyen ember, az az ember is halandó lenne, az az ember is meghalna, de halála előtt mégis jót tenne azokkal, akiket elnyomott, mivel megváltoztatná az arisztokrácia természetét; kénytelen volna támaszkodni valakire, s e célból a legerősebbet, azaz a népet választaná. A megalázó egyenlőség helyébe a felemelő egyenlőséget állítaná. Az egyenlőségnek nincsen rögzített korlátja; szintje annak a magasságához igazodik, aki megteremtette. És ha ő felemelné a népet, azzal olyan eszmét szentesítene, mely mindaddig ismeretlen volt. A Forradalom szabaddá tenné a franciákat; egy új Cézár vagy egy új Cromwell gyámsága egyenlővé tenné őket.

Althotas megrándult a karosszékében.

- Jaj, milyen ostoba ez az ember! - kiáltotta. - Életedből fordíts húsz esztendőt egy gyerek nevelésére, próbáld belé plántálni a tudományodat, hogy aztán ez a gyerek, harmincéves korában, az arcodba vágja: "Minden ember egyenlő lesz!..."

- Márpedig az emberek egyenlők lesznek, egyenlők a törvény előtt.

- Hát a halál előtt, te hülye, a halál, azaz a törvények törvénye előtt, egyenlők lesznek-e, amikor az egyik háromnapos korában, a másik meg százévesen hal meg? Még hogy egyenlők! Hogyan lehetnének egyenlők, amíg nem győzték le a halált? Ó, ez a marha, ó, ez a címeres ökör!

És Althotas hátradőlt ültében, hogy jól kinevesse magát, miközben Balsamo komolyan és zordan leült, fejét lehorgasztva.

Althotas szánakozva nézte.

- Tehát én egyenlő vagyok - mondta - a napszámossal, aki fekete kenyerét rágja, a csecsemővel, amelyik a dajkája mellét szopja, az elhülyült aggastyánnal, aki tejecskéjét iszogatja és könnyeket hullat vaksi szeméből?... Jaj, te szerencsétlen zugfilozófus, legalább arra az egyre gondolj, hogy az emberek addig nem lesznek egyenlők, amíg nem halhatatlanok; mert ha halhatatlanok, akkor istenek, márpedig csak az istenek egyenlők.

- Halhatatlanok! - dünnyögte Balsamo -, halhatatlanok! Agyrém!

- Agyrém! - hördült fel Althotas. - Agyrém! Igenis, agyrém, mint a gőz, agyrém, mint a delejes áram, agyrém, mint minden, amit kutatunk, amit még nem fedeztünk fel, de amit majd egyszer felfedezünk. De ásd csak fel a világok porát, hozd csak sorjában napvilágra az egymáson fekvő rétegeket, amelyek mindegyike egy-egy civilizációt jelent; vajon mit olvasol ki az emberi történelem e rétegeiből, a királyságok e törmelékéből, az évszázadok teléreiből, amelyeket a modern kutatás ekevasa kifordít a földből, vajon mit olvasol ki belőlük? Azt, hogy az emberek minden időben a jobbnak, a jónak, a tökéletesnek örvén ugyanazt keresték, amit jómagam. És mikor keresték ezt? Homérosz idejében, amikor az emberek kétszáz évig éltek, a pátriárkák idejében, amikor eléltek nyolcszáz évig is. És nem találták meg ezt a jobbat, ezt a jót, ezt a tökéletest: mert ha megtalálták volna, akkor ez a világ, ez a kivénhedt világ most olyan friss, üde és rózsás lenne, mint a hasadó hajnal. Ehelyett azonban: szenvedés, hulla, trágyadomb. Jó a szenvedés? Szép a hulla? Kívánatos a trágyadomb?

- Tehát ön azt mondja - felelte Balsamo az aggastyánnak, akit félbeszakított egy köhögési roham -, tehát ön azt mondja, hogy még senki nem találta meg az életelixírt. Én meg azt mondom önnek, hogy nem is fogja megtalálni senki. Kérdezze meg Istentől!

- Fajankó! Senki sem fedezte fel a titkot, tehát senki sem fogja felfedezni. Ha ez igaz volna, sosem lettek volna felfedezések. Te talán azt hiszed, hogy a felfedezések új dolgok, amiket kitalál valaki? Nem így van, ezek elfelejtett dolgok, amiket újra megtalálnak. És miért merülnek feledésbe az egyszer már megtalált dolgok? Mert az élet nagyon rövid hozzá, hogy a felfedező az összes lehetséges következtetést levonja a felfedezéséből. Ezt az életelixírt már hússzor is majdnem felfedezték. Azt hiszed, hogy a Styx Homérosz agyszüleménye? Azt hiszed, mese az, hogy Akhillész kis híján halhatatlan volt, mert csak a sarkán volt sebezhető? Nem. Akhillész Kheirón tanítványa volt, ahogy te az enyém. Kheirón azt jelenti, hogy felsőbbrendű, s azt is, hogy alsóbbrendű. Kheirón tudós volt, akit kentaur formájában ábrázolnak, mivel a tudomány a ló erejével és könnyedségével ruházza fel az embert. Nos, ő is majdnem megtalálta az életelixírt. Talán neki is csak az a három csepp vér hiányzott, mint nekem, amit megtagadsz tőlem. Akhillész e három hiányzó vércsepp miatt volt sebezhető a sarkán; a halál megtalálta a rést és behatolt. Igen, ismétlem, Kheirón, az egyetemes ember, a felsőbbrendű ember, az alsóbbrendű ember nem más, mint egy másik Althotas, akit egy másik Acharat megakadályozott, hogy bevégezze művét, amely megmentette volna az egész emberiséget, kivonva az isteni átok hatása alól. Na, mit szólsz ehhez?

- Csak annyit - válaszolta Balsamo, láthatóan megrendülve -, hogy megvan nekem is a magam munkája, önnek is a magáé. Végezze ki-ki a magáét a saját számlájára és veszélyére. Nem vállalom a bűnt azért, hogy segítsek önnek.

- Bűnt?

- És milyen bűnt! Olyan bűnt, amely csaholó falkát uszít a nyomunkba; olyan bűnt, amely gyalázatos módon akasztófára juttat bennünket, amitől sem a felsőbb-, sem az alsóbbrendű embereket nem védi meg az ön tudománya!

Althotas rácsapott a márványasztalra két szikkadt kezével.

- Ejnye, ejnye - mondta -, ne légy már ilyen emberséges bolond, ez különben is a bolondok lehető legrosszabb fajtája. Gyere, beszélgessünk egy kicsit a törvényről, arról a te kegyetlen és képtelen törvényedről, amelyet a magadfajta szörnyetegek találtak ki, akik felháborodnak egy csepp értelmesen kiontott vér láttán, de kéjesen élvezik, ha ez az éltető folyadék patakokban ömlik a köztereken, a városfalak tövében, becsület mezejének nevezett síkságokon; erről a te ostoba és önző törvényedről, amely feláldozza a holnap emberét a mának, s amelynek jelszava: "Éljen a jelen, vesszen a jövő!" Beszéljünk erről a törvényről, jó?

- Mondja el, amit akar, én hallgatom - válaszolta Balsamo egyre komorabban.

- Van irónod, tollad? Egy kis számítást végzünk majd.

- Én toll és írón nélkül számolok. Mondja csak, amit akar, mondja.

- Nézzük a tervedet. Ó, tudom fejből... megbuktatsz egy kormányt, feloszlatod a parlamentet, jogtipró bírákat nevezel ki, csődöt készítsz elő, elégedetlenkedést szítsz, forradalmat robbantasz ki, megdöntesz egy monarchiát, protektori kormányt létesítsz, majd megbuktatod a protektort. A Forradalom megteremti számodra a szabadságot; a protektorátus az egyenlőséget. Ugye, erről van szó?

- Igen; lehetetlennek tartja?

- Nem hiszek a lehetetlenben. De meglátod, hogy mindjárt megtáncoltatlak!

- Csak nem?

- Várj csak; először is Franciaország nem Anglia, ahol már megcsinálták mindazt, amit te akarsz, te utánzó majom; Franciaország nem valami elszigetelt földrész, ahol megbuktathatsz egy kormányt, feloszlathatod a parlamentet, jogtipró bírákat nevezhetsz ki, csődöt készíthetsz elő, elégedetlenkedést szíthatsz, forradalmakat robbanthatsz ki, monarchiákat dönthetsz meg, protektorátusokat emelhetsz és protektorokat buktathatsz meg úgy, hogy a többi nemzet ölbe tett kézzel hagyja. Franciaország úgy összeforrt Európával, mint a máj az ember belső részeivel; minden nemzetben ott vannak a gyökerei, minden népben a rostjai; próbáld csak kitépni a májat ebből a nagy gépezetből, amelynek európai kontinens a neve, és húsz évig, harminc évig, talán negyven évig is remegni fog utána az egész szervezet; de számítsuk csak a legkevesebbet, és vegyünk húsz évet; sok? válaszolj, te nagy bölcs!

- Nem, nem sok - mondta Balsamo -; sőt, nem is elég.

- Nem baj, én beérem ennyivel. Húszévi háborúskodás, elkeseredett, halálos, szüntelen marakodás; lássuk csak, ezt évi kétszázezer halottra taksálom, ennyi nem sok, amikor egyszerre hadakoznak Németföldön. Itáliában, Spanyolországban s mit tudom én, még hol. Évi kétszázezer ember, az húsz év alatt négymillió; ha emberenként tizenhét font vért veszünk, nagyjából a természet mértéke szerint, az... szorozzuk csak meg... tizenhétszer négy, az annyi mint hatvannyolcmillió font, ennyi vérnek kell elfolynia, hogy elérd célodat. Én három cseppnyit kértem tőled. Most mondd meg, melyikünk a bolond, a szörnyeteg, az emberevő, te vagy én?... Nos, nem felelsz?

- Dehogynem, mester, azt felelem, hogy három csepp vér semmiség, ha biztos benne, hogy célt ér vele.

- És te, te biztos vagy azzal a hatvannyolcmillió font kiontott vérrel? Mondd! Állj fel akkor, tedd a kezed a szívedre, és úgy válaszolj: "Mester, e négymillió hulla ellenében szavatolom az emberiség boldogságát."

- Mester - mondta Balsamo, kikerülve a választ -, mester, beszéljen másról, az ég szerelmére!

- Úgy? Szóval nem felelsz, nem felelsz? - kiáltotta Althotas diadalmasan.

- Mester, ön téved az eszköz hatásában: lehetetlent állít.

- Úgy látom, kioktatsz, úgy látom, megtagadsz, úgy látom, meghazudtolsz - mondta Althotas, hideg dühvel forgatva szürke szemét fehér szemöldöke alatt.

- Nem, mester, csak gondolkodom; én mindennap szoros kapcsolatban állok a világ dolgaival, szembeszállok az emberekkel, harcolok az uralkodókkal, s nem bújok meg, mint ön, egy odúban a tudós és az írásmagyarázó puszta árnyékaként, közönyösen mindazzal szemben, ami van, ami tilos vagy ami szabad.

- Nagyon hamar legyőzhetnéd ezeket a nehézségeket, ha volna benned akarat.

- Mondja inkább: hit.

- Hát nem hiszel?

- Nem - mondta Balsamo.

- Ne kísérts! Ne kísérts! - kiáltotta Althotas.

- Csak kételkedem.

- Na, lássuk csak: a halálban hiszel-e?

- Abban hiszek, ami van. A halál pedig van.

Althotas vállat vont.

- Jó, szóval a halál van - mondta -; ezt nem vonod kétségbe?

- Ez kétségbevonhatatlan dolog.

- Végtelen és legyőzhetetlen, ugye? - tódította az agg tudós olyan mosollyal, hogy tanítványa belereszketett.

- Ó, igen, mester, legyőzhetetlen, s mindenekelőtt végtelen.

- És amikor meglátsz egy hullát, gyöngyözik a homlokod, megsajdul a szíved?

- A homlokom nem gyöngyözik, mert megszoktam az emberi nyomorúságot; a szívem nem sajdul meg, mert nem sokra tartom az életet; a hulla láttán így szólok magamban: "Halál! halál!, mint Istené, olyan a hatalmad!, korlátlan úr vagy, ó, halál!, semmi sem erősebb nálad!"

Althotas csendben hallgatta Balsamót, s csupán azzal árulta el türelmetlenségét, hogy egy bonckést forgatott az ujjai között; miután tanítványa befejezte fájdalmas és ünnepélyes szózatát, az aggastyán mosolyogva körülnézett, és a szeme, amely úgy lángolt, mintha előtte a természetnek nem lehetne titka, megállapodott a helyiség sarkában, ahol egy girhes fekete kutya hevert reszketve a földre szórt szalmán: már csak egyedül ez volt életben a fajtájabeli három állatból, amelyeket Althotas kérésére Balsamo szerzett be a kísérleteihez.

- Fogd azt a kutyát - mondta Althotas Balsamónak -, és hozd ide az asztalra.

Balsamo szót fogadott: odament a fekete kutyáért, és a márványra tette.

Az állat, mely láthatóan megérezte végzetét, nyilván már máskor is volt a kísérletező keze között, mert nyomban vonaglani, szűkölni és vonítani kezdett, mihelyt hozzáért a márványhoz.

- Eh! eh! - mondta Althotas -, az életben is hiszel, ugye, ha már hiszel a halálban?

- Persze.

- Nézd ezt a kutyát, úgy látom, nagyon is eleven, nem gondolod?

- De igen, mivel vonít, szűköl, reszket.

- Rondák ezek a fekete kutyák! Máskor majd próbálj fehéret szerezni.

- Megpróbálom.

- Na, tehát megállapítottuk, hogy él! Ugass, kutyuskám, ugass - mondta az aggastyán hátborzongató nevetéssel -, győzd meg Acharat urat, hogy eleven jószág vagy!

Megnyomta a kutya egyik izmát az ujjával, mire az állat nyomban felugatott, vagy inkább felnyüszített.

- Jól van! Told idébb azt a burát; úgy: tedd alá a kutyát... Megvan!... Igaz, el is felejtettem megkérdezni: mi fajta halálban hiszel leginkább?

- Nem értem, mit akar mondani, mester; a halál az halál.

- Nagyon jól mondod, nagyon jól, én is így gondolom. Na most, mivel a halál az halál, szivattyúzd ki a levegőt, Acharat!

Balsamo megforgatott egy kereket, ezáltal egy csövön át eltávolítva a burából a kutyával együtt bezárt levegőt, amely élesen sziszegve tódult ki, s fokozatosan elfogyott. A kis kutya eleinte nyugtalankodott, azután keresgélt, szimatolt, a fejét emelgette, zihálva, kapkodva szedte a levegőt, s végül megfulladva, puffadtan, élettelenül nyúlt el.

- Íme, a kutya kimúlt gutaütésben, ugye? - szólalt meg Althotas. - Szép halál, nem vergődött sokáig.

- Így van.

- Biztos, hogy kimúlt?

- Kétségtelen.

- Mintha nem volnál egészen biztos benne, Acharat?

- Dehogynem, sőt.

- Igen, mert ismered a praktikáimat, ugye? Azt képzeled, megoldottam a befúvás problémáját, aminek az a lényege, hogy a levegővel együtt az életet is keringésbe hozzuk a sértetlen testben, mint valami tömlőben, amelyen nincs repedés?

- Nem, nem képzelek semmit; elhiszem, hogy a kutya kimúlt, és kész.

- Nem baj, hogy egészen biztosak legyünk a dolgunkban, kétszer fogjuk megölni. Emeld fel a burát, Acharat.

Acharat fölemelte a kristályüveg fedőt; a kutya nem moccant; szemhéja csukva volt, szíve nem vert.

- Fogd ezt a bonckést, és a gége érintése nélkül vágd át a gerincoszlopát.

- Csak az ön kedvéért.

- No meg hogy végezzünk szegény jószággal, ha nem múlt volna ki egészen - tette hozzá Althotas az öregekre jellemző csökönyös mosollyal.

Balsamo csak egy mozdulatot tett az éles pengével. A metszés a kisagytól mintegy kéthüvelyknyire vágta ketté a gerincoszlopot, nagy, véres sebet ejtve.

Az állat, vagy inkább az állat-tetem meg sem mozdult.

- Hát igen, ez tényleg kimúlt - mondta Althotas -; egy idegszála sem rezzen, egy izma sem rándul, testének egyetlen atomja sem berzenkedik az újabb támadás ellen. Ugye kimúlt, végérvényesen kimúlt?

- Elismerem, ahányszor csak akarja - mondta Balsamo ingerülten.

- Itt hever ez az állat, tehetetlenül, megdermedve, mindörökké mozdulatlanul. Semmi nem erősebb a halálnál, ugye így mondtad? Senkinek nem áll hatalmában, hogy ennek a szegény állatnak visszaadja az életet vagy legalább az élet látszatát?

- Senkinek, egyedül Istennek!

- Igen, de Isten nem olyan következetlen, hogy ilyet tegyen. Ha Isten öl, mivel ő a végtelen bölcsesség, nyilván oka van rá, vagy haszna van belőle. Ezt egy gyilkos mondta, már nem tudom, hogy hívták, de gyilkos volt, és nagyon találóan mondta. A természetnek érdeke a halál.

- Itt van tehát ez a kutya, úgy elpusztult, hogy jobban se kell, a természetnek megvolt belőle a haszna.

Althotas Balsamóra függesztette átható tekintetét. Balsamo azonban, beleunva az öregember vég nélküli locsogásába, válasz helyett csak bólintott.

- Na és mit szólnál hozzá - folytatta Althotas -, ha ez a kutya kinyitná a szemét, és rád nézne?

- Fölöttébb csodálkoznék rajta, mester - felelte elmosolyodva Balsamo.

- Csodálkoznál rajta? Ennek igazán örülök!

Szavait az öregember ravaszkás és hátborzongató vigyorral fejezte be, majd odahúzott a kutyához egy készüléket, mely posztódarabokkal szigetelt fémalkatrészekből állott. A posztó savas folyadékban ázott; két nyúlvány, vagy ahogy ma mondják, két pólus lógott ki a tartályból.

- Mit akarsz, Acharat, melyik szemét nyissa ki? - kérdezte az aggastyán.

- A jobbat.

A két pólus, amelyet selyemdarabka választott el egymástól, majdnem összeért, majd megállapodott az egyik nyakizmon.

A kutya jobb szeme nyomban kinyílt, és merőn bámult Balsamóra, aki rémülten hőkölt hátra.

- Most próbálkozzunk a szájával, jó lesz?

Balsamo nem válaszolt, valósággal megdermedt a csodálkozástól.

Althotas most egy másik izmot érintett meg, és a szem helyett, amely közben becsukódott, most a száj nyílt ki, kivicsorítva a fehér, hegyes fogakat, amelyek tövében úgy lüktetett a vörös íny, mintha élne.

Balsamo meghökkent, és nem tudta palástolni felindulását.

- Hát ez igazán különös! - jegyezte meg.

- Látod, milyen csekélység a halál - mondta Althotas diadalittasan, élvezve tanítványa megdöbbenését -, kérlelhetetlen útjáról letérítheti még a magamfajta szegény öregember is, akit pedig nemsokára elragad.

Majd csikorgó, idegtépő nevetéssel folytatta:

- Vigyázz, Acharat! Az előbb meg akart harapni ez a döglött kutya, most meg mindjárt utánad szalad; vigyázz!

És valóban, az elmetszett nyakú, tátott szájú, meg-megránduló szemű eb váratlanul a négy lábára emelkedett, és most ott állt dülöngélve, s irtózatot keltve lógatta a fejét.

Balsamo érezte, hogy minden haja szála égnek áll: homlokáról patakzott a veríték; a bejárati ajtóig hátrált, tétovázva, hogy meneküljön-e vagy maradjon.

- Ejnye, ejnye, nem akarom én, hogy belehalj a rémületbe, míg oktatni próbállak - mondta Althotas eltolva magától a tetemet és a szerkezetet -, kísérletnek ez is elég.

Mihelyt a tetem nem érintkezett tovább a villamos elemmel, összelottyadt, és ugyanolyan szomorúan és mozdulatlanul hevert ott, mint annak előtte.

- Ilyennek gondoltad a halált, Acharat? És hitted volna-e, hogy ilyen szépen szót lehet érteni vele? Mondd!

- Különös, csakugyan, különös! - mondta Balsamo közelebb lépve.

- Látod, fiacskám, hogy eljuthatunk oda, ahová mondtam, és hogy már megtettük az első lépést. Ugye, nem nagy dolog meghosszabbítani az életet, ha már sikerült kiküszöbölnünk a halált?

- Azt még nem tudhatjuk - ellenkezett Balsamo -, hiszen ön csak mesterséges életet lehelt belé.

- Legyen csak elég időnk, megtaláljuk a valódi életet is. Nem olvastad a latin költőknél, hogy Cassideus feltámasztotta a halottakat?

- A költőknél, persze.

- A rómaiak a költőiket vates-nek hívták, barátocskám, ezt ne felejtsd el.

- Jó, de mondja meg, mégis...

- Újabb ellenvetés?

- Igen. Ha megvolna az életelixírje, és beadta volna ennek a kutyának, akkor ez az állat örökké élne?

- Nyilvánvaló.

- És ha történetesen megint egy kísérletező kedvű ember kezébe jutna, és az megölné, ahogy ön tette?

- Remek! remek! - örvendezett az aggastyán a kezét dörzsölgetve -, már vártam ezt a kérdést!

- Nos, ha várta, akkor válaszoljon is.

- Szíves örömest.

- Vajon az elixír megakadályozza-e, hogy a kémény rá ne dőljön valakinek a fejére, hogy a golyó át ne lyukassza az ember bőrét, vagy hogy a ló hasba ne rúgja a lovasát?

Althotas úgy nézett Balsamóra, ahogy a kötekedő párbajhős nézheti ellenfelét, lesve a pillanatot, amikor megdöfheti.

- Nem, nem, nem - mondta -, és igazán nagyon logikus a kérdés, kedves Acharat. Nem bizony, sem a kéményt, sem a golyót, sem a lórúgást nem kerülhetjük el, amíg házak, puskák és lovak vannak.

- De hiszen ön feltámasztja a halottakat.

- Igen, egy pillanatra, de nem egyszer s mindenkorra. Ehhez előbb meg kellene találnom a testben azt a helyet, ahol a lélek lakozik, és ez egy kissé soká tartana; azt azonban meg tudom akadályozni, hogy a lélek eltávozzék a testen ejtett seben át.

- Hogyan?

- Úgy, hogy bezárom a sebet.

- Akkor is, ha ütőeret vágtak át?

- Persze.

- Na, ezt szeretném látni!

- Akkor nézz ide! - mondta az aggastyán.

S mielőtt Balsamo megakadályozhatta volna, egy szikével megnyitotta bal karján az eret.

Az öregember testében olyan kevés volt már a vér, s az a vér is olyan lassan csordogált, hogy időbe tartott, mire kibuggyant a seb száján; de végül csak kibuggyant, s hamarosan bőven ömlött, amerre szabad volt az útja.

- Nagy Isten! - szörnyedt el Balsamo.

- Mi baj van? - kérdezte Althotas.

- Megsérült, mégpedig súlyosan.

- Mivel te is olyan vagy, mint Szent Tamás, csak azt hiszed el, amit látsz és megtapogatsz, meg kell hogy mutassam: hadd lássad, hadd tapogassad meg.

Azzal fogta a kis üvegcsét, amelyet már előzőleg a keze ügyébe helyezett, s néhány cseppet a sebre öntve, így szólt:

- Nézz ide.

És e szinte bűvös erejű folyadék hatására megállt a vérzés, a test összezárult, összehúzva az eret, és a sebhely olyan parányira zsugorodott össze, hogy a tűszúrásnyi nyíláson át már nem távozhatott el az a folyékony anyag, amelyet vérnek hívnak.

Balsamo megdöbbenve nézte az aggastyánt.

- Mint látod, ezt is megtaláltam; mit szólsz hozzá, Acharat?

- Ó, mester, ön a világ legnagyobb tudósa!

- És, ha nem győztem is le egészen a halált, ugyebár, mégis akkora csapást mértem rá, hogy azt nehezen fogja kiheverni. Látod, fiam, az emberi testben sok gyönge csont van, amelyek könnyen eltörnek: én azonban acélkeményre edzem őket; az emberi testben vér is van, s ha az elfolyik, magával ragadja az életet is: én nem engedem, hogy a vér elfolyjék a testből; a test lágy és könnyen sebezhető, ám én olyan sebezhetetlenné teszem, amilyen a középkori lovagoké volt, hogy kicsorbult rajta a kard vasa és a harcibárd éle: ehhez csupán az kell, hogy háromszáz évig éljen Althotas. Nahát! Szerezd meg, amit kérek, s elélek ezerig is. Csak tőled függ, kedves Acharat! Add vissza ifjúságomat, add vissza testem erejét, add vissza gondolataim frisseségét, s majd meglátod, hogy nem félek én a kardtól, a puskagolyótól, a beomló faltól, sem a harapós vagy rugós fenevadtól. Negyedik ifjúságomra, Acharat, vagyis mielőtt megélnék négy emberöltőt, átalakítom a föld arculatát, és én mondom neked, hogy egészen kedvemre való világot teremtek a magam és a megújított emberiség üdvére: olyan világot, amelyben nincsenek kémények, kardok, puskagolyók, rugós lovak; addigra ugyanis az emberek belátják, hogy jobb élni, egymást segíteni és szeretni, mintsem marakodni és elpusztítani egymást.

- Igaz, vagy legalábbis lehetséges, mester.

- Nahát akkor hozd azt a gyereket!

- Hadd gondolkozzam még, s gondolkozzék ön is.

Althotas lesújtó pillantást vetett tanítványára.

- Eriggy! - förmedt rá. - Eriggy, majd meggyőzlek később; az embervér különben sem olyan értékes hatóanyag, hogy ne lehetne helyettesíteni mással. Eriggy! Én tovább kutatok, s majd találok valamit. Nincs rád szükségem, eriggy!

Balsamo rádobbantott a süllyesztőre, és leereszkedett az alatta lévő szobába, némán, mozdulatlanul, fejet hajtva e rendkívüli elmének, aki kényszerítette, hogy lehetetlen dolgokban higgyen, mivel maga is lehetetlen dolgokat vitt végbe.

LXI

Újságok

Ezen a hosszú és mozgalmas éjszakán, amelyet a mitológiai istenségek felhője gyanánt görgettünk Saint-Denis-től a Muette kastélyig, a Muette-től a Búbosbanka utcáig, a Búbosbanka utcától a Mészégető utcáig, és a Mészégető utcától a Szent Kolozs utcáig, ezen az éjszakán Dubarryné mindent elkövetett, hogy saját nézeteinek megnyerve, új politika elfogadására gyúrja meg a királyt.

Különösen sokat emlegette, hogy mekkora veszedelem származnék belőle, ha Choiseulék megerősítenék állásaikat a trónörökösné körül.

A király csak annyit felelt rá, vállvonogatva, hogy a trónörökösné gyerek még, Choiseul meg elaggott miniszter; következésképpen nincs veszély, mivel amaz a munkához, emez meg a bájolgáshoz nem ért.

Azzal a király, aranyköpésével elégedetten, elvágta a további vitát.

Dubarryné azonban nem érte be ezzel; jól látta, hogy a királyt foglalkoztatja valami.

XV. Lajos kacér természetű volt. Örült, ha féltékennyé tehette szeretőit, de csak akkor, ha ez a féltékenység nem fajult civódássá és véget nem érő duzzogásokká.

Dubarryné féltékeny volt, egyrészt hiúságból, másrészt félelemből is. Helyzetét nagyon nagy fáradság árán vívta ki, s mostani kiváltságos helyzete sokkal messzebb esett kiindulópontjától, semhogy kockáztatni merte volna azt, amit Pompadourné: azaz, hogy eltűrje a király többi szeretőit, sőt, maga kerítsen szeretőt őfelségének, ha az unatkozik, ami köztudomásúlag gyakorta megesett vele.

Dubarryné tehát, mint mondottuk, féltékeny volt, s ki akarta fürkészni a király szórakozottságának okát.

A király azzal az emlékezetes kijelentéssel válaszolt, amelynek egyetlen szavát sem gondolta komolyan:

- Sokat foglalkoztat a menyem boldogsága, és bizony nem nagyon tudom, vajon boldog lesz-e majd a trónörökössel.

- Miért ne lenne, felség?

- Mert Lajos herceg, amint láttam, Compiègne-ben. Saint-Denis-ben és a Muette-ben inkább a többi asszonyokat nézegette, s nem annyira a magáét.

- Ha nem felséged maga mondaná, igazán el sem hinném: hiszen a trónörökösné olyan csinos.

- Egy kissé soványka.

- Olyan fiatal!

- Jó! Akkor nézze meg de Taverney kisasszonyt, egyidős a főhercegnővel.

- No és?

- No és! Maga a tökéletes szépség.

A grófné szeme villámot szórt, s a király rájött, hogy elszólta magát.

- De ön is, drága grófné - folytatta élénken a király -, tizenhat éves korában, bizonyára ön is olyan gömbölyű volt, mint Boucher barátunk pásztorlánykái.

Ez a kis hízelgés úgy-ahogy helyreütötte a dolgot; hanem azért sajgott a szúrás helye.

Dubarryné nyomban támadásba lendült, és negédeskedve mondta:

- Ej, ej, hát igazán olyan szép az a de Taverney kisasszony?

- Tudom is én! - válaszolta XV. Lajos.

- No nézd csak! Dicsérgeti, és azt állítja, hogy nem is tudja, szép-e?

- Azt tudom, hogy nem sovány, ennyi az egész.

- Szóval, látta, és meg is nézte.

- Ön tőrbe csal, drága grófné. Tudja, hogy rövidlátó vagyok. A nagyobb idomokat látom, a részleteket ott egye a fene. Annyit mindenesetre láttam, hogy a trónörökösné csontos, ennyi az egész.

- Taverney kisasszonynak meglátta, ahogy ön mondja, a nagyobb idomait; vagyis a trónörökösné kivételes szépség, Taverney kisasszony meg hétköznapi szépség.

- Ugyan, ugyan! - méltatlankodott a király. - Ezek szerint az ön szépsége nem kivételes, Jeanne? Úgy látom, csúfolódik velem.

- Jól van, ez bók volt - mormolta a grófné -, csakhogy, sajnos, ebbe a bókba másik bók van csomagolva, s az már nem nekem szólt.

Fennhangon ezt mondta:

- Igazán nem bánnám, ha a trónörökösné egy kissé szemrevalóbb udvarhölgyekkel venné körül magát; nincs lehangolóbb a vénasszonyokból álló udvarnál.

- Ezt kinek mondja, kedves barátném? Tegnap magam is ezt mondtam a trónörökösnek; őt azonban, a férjet, hidegen hagyja a dolog.

- Elsőnek mindjárt odavehetné ezt a de Taverney kisasszonyt, nem gondolja?

- Úgy tudom, oda is veszik - felelte XV. Lajos.

- Ó, már ezt is tudja felséged?

- Legalábbis hallottam valami effélét.

- A lánynak nincs vagyona.

- Igaz, de előkelő származású. A Taverney Maison-Rouge-ok jó család, próbált híveink.

- Ki támogatja őket?

- Nem tudom. De azt hiszem, koldusok, ahogy ön is mondja.

- Eszerint nem de Choiseul áll mögöttük, mert különben belefulladnának a járadékaikba.

- Grófné, grófné, nagyon kérem, hagyjuk a politikát.

- Az politika, ha azt mondom, hogy Choiseulék a tönk szélére juttatják önt?

- De még mennyire - mondta a király.

Azzal fölállt.

Egy óra múlva őfelsége már a Nagy Trianonban volt, szerfelett vidáman, hogy sikerült féltékenységet szítania, de azért csak eldünnyögte, amit Richelieu is elmondhatott volna harmincéves korában:

- Nincs unalmasabb a féltékeny nőknél, igazán mondom!

Mihelyt a király távozott, Dubarryné is fölkelt a helyéről, és átment a szalonjába, ahol Chon hírekre éhesen, türelmetlenül várta.

- Ej, te igazán sikert sikerre halmozol mostanában - jegyezte meg Chon -; tegnapelőtt mutattak be a trónörökösnének, tegnap már az asztalánál ültél.

- Ez igaz. De miért vagy úgy oda tőle? Olyan nagy dolog az?

- Hogyhogy miért vagyok oda? Tudod te, hogy száz hintó robog most a luciennes-i úton, a reggeli mosolyodért?

- Bosszantó!

- Miért mondod ezt?

- Mert kárba veszett fáradság; se hintó, se ember nem kap ma reggel a mosolyomból.

- Ej, ej, grófné, viharra áll az idő?

- Ahogy mondod. A csokoládémat, hamar a csokoládémat!

Chon csöngetett.

Megjelent Zamore.

- A csokoládémat - rendelkezett a grófné.

Zamore kényelmesen kifelé indult, kimért léptekkel, pöffeszkedve.

- Éhen akar veszejteni ez a semmirekellő! - tajtékzott a grófné. - Száz korbácsütést neki, ha nem szedi a lábát.

- Zamore nem fut, Zamore palotagróf! - jelentette ki önérzetesen a néger.

- Úgy, szóval palotagróf vagy! - kiáltotta a grófné, felkapva ezüstgombos kis korbácsát, amely arra szolgált, hogy rendet tartsanak vele a spánieljei és pincsikutyái között -; úgy, szóval palotagróf vagy! Na megállj csak, majd adok én neked palotagrófságot!

Zamore, ezt látva, kereket oldott, futtában majd bedöntötte a válaszfalakat, és vadul üvöltözött.

- Jeanne, maga irgalmatlan ma - jegyezte meg Chon.

- Jogomban áll, vagy talán nem?

- Ó, de még mennyire! Én azonban most magára hagyom, drágám.

- És miért?

- Félek, hogy még lenyel keresztbe!

Három koppantás hallatszott a kisszalon ajtaján.

- Na tessék! Most meg ki dörömböl megint? - kérdezte a grófné ingerülten.

- Akárki, szép fogadtatásban lesz része! - dünnyögte Chon.

- Még csak az hiányzana, hogy rosszul fogadjanak! - mondta Jean, fenséges mozdulattal taszítva be az ajtót.

- Ugyan bizony mi történne, ha rosszul fogadnák? Mert éppenséggel megtörténhetik.

- Az történne - közölte Jean -, hogy többet be sem tenném ide a lábam.

- És aztán?

- Nemcsak engem veszítene el, ha barátságtalanul fogadna.

- Arcátlan!

- Na tessék! most meg arcátlan vagyok, mert nem hízelgek neki... Mi lelte ma reggel, mondd, te okos Chon?

- Ne is kérdezd, Jean, nem lehet szólni hozzá. Na végre, itt a csokoládé!

- Jól van, akkor ne szóljunk hozzá. Jó reggelt, csokoládé - mondta Jean, elvéve a tálcát -; hogy vagy, kedves csokoládém?

Azzal letette a tálcát a sarokban álló asztalkára, s odatelepedett maga is.

- Gyere ide, Chon - mondta -, gyere csak; aki fenn hordja az orrát, az nem kap belőle.

- Kedvesek vagytok, mondhatom - állapította meg a grófné, látva, hogy Chon odaint Jeannak, jelezve, hogy csak reggelizzék egyedül -, még ti érzékenykedtek, s észre sem veszitek, hogy gyötrődöm.

- Tulajdonképpen mi bajod? - kérdezte Chon, közelebb lépve.

- Hagyj - förmedt rá a grófné -, úgysem érdekel senkit, ha engem bánt valami.

- Na és mi bánt? Mondd el!

Jean meg se rezdült; a kenyerét kente.

- Talán pénzzavarban vagy? - kérdezte Chon.

- Ó, dehogy - mondta a grófné -, előbb szorul meg a király, mint én.

- Akkor adj kölcsön ezer aranyat - szólt oda Jean -; nagyon rám fér.

- Ezer fityiszt arra a csúf vörös orrára!

- A király tényleg megtartja ezt a förtelmes Choiseult? - kérdezte Chon.

- Nagy újság! Hiszen tudja, hogy ezeket nem lehet megingatni.

- Talán őfelsége szerelmes a trónörökösnébe?

- Pedzi már, jól van; de nézzék azt a fatuskót: csak nyeli a csokoládét, s a kisujját se mozdítja, hogy segítsen rajtam. Ó, ez a két ember sírba tesz!

Jean, ügyet sem vetve a háta mögött morajló viharra, még egy szelet kenyeret szelt, megkente vajjal, s öntött magának még egy csésze csokoládét.

- Mi a csuda? A király szerelmes? - tört ki Chon.

Dubarryné csak bólintott, ami ezt jelentette: eltalálta.

- A trónörökösnébe? - kérdezte Chon összecsapva a kezét. - Ej, annyi baj legyen; vérfertőzést nem követ el, gondolom, maga meg nyugodt lehet; inkább belé legyen szerelmes, mint valami más nőszemélybe.

- És ha nem belé szerelmes, hanem valami más nőszemélybe?

- Ejnye! - mondta Chon elsápadva. - Ó, Istenem, Istenem, miket beszélsz itt összevissza?

- Most még ájulj el, egyéb se hiányzik nekünk.

- Jaj, ha ez tényleg így van, akkor elvesztünk! - suttogta Chon. - Hát ez a bajod, Jeanne? De hát kibe szerelmes?

- Kérdezd meg a tiszteletre méltó bátyádat, aki belekékül a sok csokoládéba, s mindjárt megfullad; ő majd megmondja, mert ő tudja, vagy legalábbis sejti.

Jean fölnézett.

- Hozzám szólnak? - kérdezte.

- Igenis, nagybuzgalmú uram, igenis, nagyhasznú uram, öntől kérdezzük annak a személynek a nevét, aki iránt érdeklődik a király.

Jean fulladásig tömte magát, s csak nagy nehezen préselte ki a torkán ezt a három szót:

- De Taverney kisasszony.

- De Taverney kisasszony! - kiáltotta Chon. - Irgalmas Isten!

- Ez tudja, ez a hóhér - üvöltötte a grófné, hátravetve magát a karosszékében, és égre csapva a két karját -; ez tudja, és eszik!

- Nahát! - háborodott fel Chon is, szemmel láthatóan elpártolva fivérétől, hogy átmenjen nővére táborába.

- Igazán nem tudom - kiabálta a grófné -, miért nem kaparom ki azt a két nagy, ronda, álmos, dagadt szemét! Lusta kutya!... Ilyenkor kel föl, drágám, ilyenkor kel föl!

- Téved - mondta Jean -, le sem feküdtem.

- Hát akkor mit csinált, maga szoknyapecér?

- Hogy mit? - mondta Jean. - Egész éjjel és egész reggel mászkáltam.

- Mondtam pedig... Ó, ki fog engem tisztességesen szolgálni, s nem úgy, ahogy most szolgálnak? Kitől tudom meg, mi lett azzal a lánnyal, hol van most?

- Hogy hol van? - kérdezte Jean.

- Igen.

- Hol lenne? Párizsban!

- Párizsban?... De pontosabban hol?

- A Búbosbanka utcában.

- Kitől tudja?...

- A kocsisától, akit megvártam az istállóban, és kifaggattam.

- És mit mondott a kocsis?

- Hogy az egész Taverney családot egy Búbosbanka utcai kis palotába vitte, amely kerttel van körülvéve, és szomszédos az Annenonville Szállóval.

- Ó, Jean, Jean - kiáltotta a grófné -, mindjárt más szemmel nézek önre, barátom; éppen ezekre a részletekre vártam. És hogyan él az a lány? Kiket fogad? Mit csinál? Kap postát? Ezt fontos megtudnunk.

- Ne féljen, majd megtudjuk.

- Hogyan?

- Ez az: hogyan? Én már körülszaglásztam: most szaglásszon körül ön is egy kicsit.

- A Búbosbanka utcában? - kérdezte izgatottan Chon.

- A Búbosbanka utcában - válaszolta közönyösen Jean.

- Nos, bizonyára vannak kiadó lakások a Búbosbanka utcában.

- Jaj, de remek ötlet! - lelkendezett a grófné. - Fusson hamar a Búbosbanka utcába, Jean, béreljen ki egy házat. Majd elbújtatunk ott valakit; az illető meglesi, hogy ki jön, ki megy, mit művel. Hamar, hamar, a kocsimat! Menjünk a Búbosbanka utcába.

- Fölösleges, a Búbosbanka utcában nincsen kiadó lakás.

- Honnan tudja?

- Ejnye, hát megkérdeztem! Van ellenben a...

- Hol? Mondja már!

- A Mészégető utcában.

- Melyik az a Mészégető utca?

- Hogy melyik a Mészégető utca?

- Igen.

- Ez az az utca, amelyiknek a belső frontja a Búbosbanka utcai kertekre néz.

- Jól van! Hamar, hamar! - mondta a grófné -, béreljünk lakást a Mészégető utcában.

- Megtörtént - mondta Jean.

- Csodálatos ember! - lelkesedett a grófné. - Gyere ide. Jean, csókolj meg.

Jean megtörölgette a száját, megcsókolta Dubarrynét kétfelől, majd szertartásos, mély meghajtással fejezte ki háláját, hogy ilyen nagy tisztességben részesült.

- Nagy szerencsénk van! - jegyezte meg Jean.

- Nem ismerték fel, remélem?

- Ki az ördög ismert volna fel a Mészégető utcában?

- És ön kibérelt egy...?

- Egy kis lakást egy ócska házban.

- Nyilván megkérdezték, kinek lesz?

- Meg hát.

- És mit felelt?

- Hogy egy ifjú özvegynek. Özvegy vagy te, Chon?

- Miért ne volnék? - mondta Chon.

- Nagyszerű! - mondta a grófné. - Chon költözik be a lakásba; Chon fog leselkedni, kémkedni; de ne vesztegessük az időt!

- Máris indulok - mondta Chon. - A lovakat!, a lovakat!

- A lovakat! - kiáltotta Dubarryné, s úgy rántotta meg a csengőt, hogy arra még az alvó Csipkerózsika palotája is felriadt volna.

Jean és a grófné jól tudták, hányadán állnak Andrée-val. Andrée puszta megjelenésével magára vonta a király figyelmét: tehát Andrée veszedelmes.

- Nem volna ez a lány igazi vidéki nő - mondta a grófné, míg befogtak -, ha galambdúcából nem hozott volna magával Párizsba valami ütődött lovagot; fedezzük fel a lovagját, aztán gyerünk a házassággal! Semmi nem hűti le jobban a királyt, mint a falusi szerelmesek frigye.

- Fészkes fenét! Épp ellenkezőleg - vélekedett Jean -; ne bízzunk ebben. Őfelsége ezt fölöttébb keresztényi tettnek látná, és ön is tudja, grófné, jobban, mint bárki más, hogy nincs ínyencebb falat egy ifjú menyecskénél; ezzel szemben, ha a lánynak szerelmese van, az jobban elvenné őfelsége szája ízét.

- A kocsi előállt - mondta aztán.

Chon kiszaladt, miután kezet szorított Jeannal, és megcsókolta nővérét.

- És Jeant miért nem viszi magával? - kérdezte a grófné.

- Ne, ne, én majd külön megyek - felelte Jean. - Várj rám a Mészégető utcában, Chon! Új lakásodban én leszek az első látogató.

Chon elment, Jean pedig visszatelepedett az asztalhoz, és megivott még egy csésze csokoládét.

Chon először a családi palotájukhoz hajtatott, átöltözött, és gyakorolgatta, hogyan kell polgár módra illegetni magát. Amikor meg volt elégedve az eredménnyel, szegényes, fekete selyemköpenykét kerített arisztokratikus válla köré, bérkocsit hozatott, és egy félóra múlva már Sylvie kisasszonnyal baktatott fölfelé egy meredek lépcsőn a negyedik emeletre.

Ezen a negyedik emeleten volt az a lakás, amelyet a vicomte-nak oly szerencsés módon sikerült kibérelnie.

A második emeleti fordulóba érve, Chon hátrafordult: valaki a nyomában volt.

Az első emeleten lakó vén háziasszony volt az, aki meghallván a hangokat, előjött, és roppantul izgatott lett, látva, hogy két csinos és fiatal nő jön be a házába.

Fölfelé fordította savanyú ábrázatát, és meglátta a két mosolygós arcot.

- Halló, hölgyeim, halló - kiáltotta -, mi dolguk itt?

- A lakást keressük, amelyet a bátyám bérelt ki számunkra, asszonyom - felelte Chon, felvéve özvegyi modorát -; nem tud róla, vagy talán eltévesztettük volna a házat?

- Nem, nem, ott van a negyedik emeleten - mondta a vén háziasszony. - Jaj, szegény asszonyka, ilyen fiatal, és már özvegy!

- Fájdalom! - mondta Chon, és az égre emelte szemét.

- De majd meglátja, milyen jó itt a Mészégető utcában; kedves kis utca ez; nem zavarja majd a lárma, a lakása a kertre néz.

- Ilyet kerestem, asszonyom.

- De azért a folyosó felől lenézhet az utcára is, láthatja a körmeneteket vagy az idomított kutyák bemutatóját.

- Ó, az majd felvidít egy kissé, asszonyom - sóhajtotta Chon.

És folytatta útját felfelé.

A vén háziasszony szemmel kísérte őket a negyedik emeletig, majd amikor Chon becsukta maga mögött az ajtót, így szólt:

- Tisztességes teremtésnek látszik.

Chon, mihelyt az ajtót becsukta, nyomban odafutott a kertre néző ablakhoz.

Jean nem tévedett; majdnem közvetlenül a bérelt lakás ablakai alatt ott volt a kocsis által jelzett nyaraló.

Ha maradt is benne kétely, hamarosan az is eloszlott; fiatal lány ült ki a nyaraló ablakába, kezében hímzéssel; Andrée volt az.

LXII

A Mészégető utcai lakás

Chon még csak alig pár perce nézegethette a lányt, amikor Jean vicomte, akár valami ügyvédbojtár, négyesével szedve a lépcsőfokokat, máris ott állt az állítólagos özvegy lakásának ajtajában.

- Na mi újság? - kérdezte.

- Te vagy az, Jean? Úgy megijesztettél.

- Mit szólsz hozzá?

- Azt, hogy innen nagyszerűen láthatok majd mindent; sajnos, nem fogok mindent hallani.

- Ejnye! De nagy igényeid vannak! Van azonban még egy újság.

- Milyen újság?

- Kitűnő!

- Nana!

- Óriási!

- Megöl ez az ember ezzel a handabandázással!

- A filozófus...

- Miféle filozófus?

- Hiába mondják, hogy:

> Minden eseményre felkészül, aki bölcs.

Én igazán bölcs vagyok, de erre még én sem készültem fel.

- Kíváncsi vagyok, befejezi-e végre. A lány zavarja? Menjen át a szomszéd szobába, Sylvie kisasszony.

- Ó, dehogy, ne fáradjon, ez a szép kislány nem zavar, sőt. Maradj csak, Sylvie, maradj csak.

És a vicomte megcirógatta a csinos lány állát, akinek már elborult a képe arra a gondolatra, hogy most olyasmit mondanak, amit ő nem fog hallani.

- Akkor csak maradjon; de maga beszéljen már.

- Ejnye, hisz egyebet sem teszek, amióta beléptem.

- Hogy ne mondjon semmit... Akkor hallgasson inkább, és hagyja, hogy nézzem; az jobb lesz.

- Nyugalom! Tehát, mint mondtam, ott jártam a kútnál.

- Pont erről nem szólt egy szót sem.

- Na tessék! Most meg belebeszél!

- Nem teszem.

- Tehát ott jártam a kútnál, és ócska bútorra alkudoztam ebbe a ronda lakásba, hát egyszer csak érzem, hogy víz fröccsen a harisnyámra.

- Nahát, ez igazán nagyon érdekes!

- Várjon csak, ne türelmetlenkedjék olyan nagyon, kedvesem; odanézek... és azt látom... találja ki... Százat egy ellen, hogy nem találja ki.

- Mondja csak.

- Azt látom, hogy egy fiatalúr egy darab kenyérrel eldugja a kút kifolyócsövét, és ezzel a víz útjába tett akadállyal fröcsköl és locspotol.

- Igazán mondom, hallatlanul érdekfeszítő dolgokat mesél! - vonogatta a vállát Chon.

- Várjon csak: érezve, hogy csuromvíz vagyok, elkezdtem éktelenül szitkozódni; az emberem azzal az ázott kenyérrel hátrafordul, és én meglátom...

- Kit?

- A filozófusomat, helyesebben a filozófusunkat.

- Csak nem Gilbert-t?

- De őt, személyesen; fedetlen fővel, nyitott mellényben, lógó harisnyával, kicsatolt cipőben, egyszóval világfias hajnali viseletben.

- Gilbert!... és mit mondott?

- Ráismerek, ő rám ismer; feléje indulok, ő hátrahőköl; kinyújtom a karom, ő már szedi is a lábát, s mint a nyúl, úgy iramlik tova a kocsik és a vízhordók között.

- Elvesztette a szeme elől?

- El én, hogy az ördög vinné el! Csak nem gondolja, hogy a nyomába eredtem?

- Persze hogy nem, édes Istenem; nem lehetett, megértem én; de hát most nincs sehol.

- Jaj, de nagy kár! - szalajtotta ki a száján Sylvie kisasszony.

- Bizony az - mondta Jean -; tartozom még őuraságának egy kiadós veréssel, s ha sikerült volna elkapnom azt a rongyos gallérját, esküszöm, megemlegette volna, de megsejtette, hogy jutalom vár rá, s elszelelt. Mindegy, itt van Párizsban, ez a lényeg; Párizsban pedig megtalálja az ember, akit akar, hacsak nincs nagyon rosszban a rendőrfőnökkel.

- Meg kell találnunk.

- S ha nyakon csíptük, kiéheztetjük.

- Be fogjuk zárni - mondta Sylvie kisasszony -; de ezúttal biztos helyet kell találni.

- És arra a biztos helyre majd Sylvie hordja neki a kenyeret és a vizet, ugye, Sylvie? - kérdezte a vicomte.

- Nem nevetség ez, bátyám - intette Chon -; ez a fiú látta a postalovak históriáját. Ha valami okból megharagszik önre, még veszedelmessé válhat.

- Éppen ezért úgy határoztam, míg jöttem hozzád fölfelé a lépcsőn - folytatta Jean -, hogy elmegyek Sartines úrhoz, és elmondom neki a felfedezésemet. Sartines úr pedig azt fogja válaszolni, hogy aki födetlen fejjel, lógó harisnyában és kicsatolt cipőben egy kútnál áztatja a kenyerét, az nem lakik messze attól a helytől, ahol ilyen szedett-vedett öltözékben látják, és Sartines úr vállalkozik is majd rá, hogy előkeríti.

- Vajon mit csinál itt pénz nélkül?

- Kifutóskodik.

- Mármint ő? Ez a veszekedett filozófus? Ugyan már!

- Talán ráakadt valamelyik nénikéjére, s az ájtatos vénasszony neki adja a száraz kenyérhéjat, ami már nem kell a mopszlijának.

- Elég, elég; Sylvie, rakja be a fehérneműt ebbe az öreg szekrénybe, maga meg, bátyám, jöjjön a megfigyelőhelyünkre!

Odaóvakodtak az ablakhoz.

Andrée félretette a hímzését, a lábát hanyagul egy karosszékbe nyújtotta, majd egy könyvért nyúlt, amely a keze ügyében volt egy széken, kinyitotta, és olvasni kezdett, nézői úgy vélekedtek, hogy ugyancsak lebilincselő olvasmány lehet, mert a lány meg sem moccant többet, mihelyt belefogott.

- Ó, de nagyon szorgalmas! - jegyezte meg Chon kisasszony. - Vajon mit olvas?

- Első számú nélkülözhetetlen felszerelési tárgy - mondta a vicomte, zsebéből távcsövet húzva elő, beállította, Andrée-ra szegezte, s hogy el ne mozduljon, az ablak sarkának támasztotta.

Chon türelmetlenül nézte, hogy mit művel.

- Ej, aztán tényleg olyan szép az a fehérszemély? - kérdezte a vicomte-tól.

- Csodálatos! tökéletes nő: micsoda kar!, micsoda kéz!, és az a szem!, az ajkáért elkárhozna Szent Antal is!, és a lába, jaj, az az isteni lába!, hát még a bokája... micsoda boka abban a selyemharisnyában!

- Jó, jó, bolonduljon bele, még csak az hiányzik! - szólt rá Chon bosszúsan.

- Miért is ne?... Nem lenne az olyan nagy baj, kivált, ha ő is hajlandó volna egy kicsit szeretgetni engem; szegény grófnénk is megvigasztalódna valamennyire.

- Adja már ide azt a messzelátót, és hagyja abba ezt az üres fecsegést, ha szabad kérnem... Hát nem mondom... szép lány, biztosan van imádója... Nem olvas, nézze... a könyv mindjárt kiesik a kezéből... le is csúszik... leesik, látja... Ugye mondtam, hogy nem olvas, Jean, ábrándozik.

- Vagy alszik.

- Nyitott szemmel! Szép a szeme, igazán!

- Akárhogy is - mondta Jean -, ha van lovagja, innen jól látjuk majd.

- Igen, ha nappal jön; és ha éjjel jön?...

- Hogy a fene egye meg! erre nem gondoltam, pedig erre kellett volna gondolnom elsősorban... Ez is mutatja, milyen jóhiszemű vagyok.

- Olyan jóhiszemű, mint egy ügyész.

- Mindegy!, most, hogy szólt, majd kieszelek valamit.

- Milyen remek ez a messzelátó! - lelkendezett Chon - szinte olvasni tudnám a könyvét.

- Olvassa csak, és mondja meg a címét. Arról talán eszembe jut valami.

Chon kíváncsian előbbre lépett, de aztán sokkal gyorsabban ugrott vissza, mint ahogy előrelépett.

- Mi az, mi történt? - kérdezte a vicomte.

Chon megragadta a karját.

- Nézzen ki óvatosan, bátyám - mondta -, nézze meg, ki hajol ott ki azon a padlásablakon, ott balra. Vigyázzon, meg ne lássák!

- Ejha! - mordult fel halkan Dubarry -, hisz ez az én kenyéráztatgatóm, a teremtésit neki!

- Mindjárt leugrik onnét.

- Azt nem; kapaszkodik a csatornába.

- De mit néz ilyen mohón, ilyen vad vágyakozással?

- Leselkedik.

A vicomte a homlokára csapott.

- Megvan - kiáltott fel.

- Mi az?

- A lányt lesi, az ördög a jódolgát!

- Taverney kisasszonyt?

- Ej, hát persze! Megvan a galambdúc szerelmes lakója! A lány Párizsba jön, a fiú utánafut; a lány a Búbosbanka utcába költözik, a fiú megszökik tőlünk, hogy a Mészégető utcába költözzék; nézi a lányt, az meg ábrándozik.

- Való igaz - álmélkodott Chon -; nézze a tekintetét, hogy elmered, nézze azt a fakó fényt a szemében: olyan szerelmes ez, hogy se hall, se lát.

- Ne is lessük tovább ezt a szerelmes lányt, húgom - mondta Jean -, megteszi helyettünk is a lovagja.

- No igen, a saját hasznára.

- Nemcsak, a miénkre is. Most pedig engedjen el, hadd látogassam meg kedves Sartines barátunkat. Nagy szerencsénk van, az ebugattát! De vigyázzon, Chon, meg ne lássa a filozófus; tudja, hogy milyen könnyen kicsúszik a markunkból.

LXIII

Haditerv

Sartines úr hajnali három órakor ért haza; nagyon fáradt volt, ám egyúttal roppantul elégedett is azzal a rögtönzött esti ünnepséggel, amelyet a királynak és Dubarrynénak rendezett.

A trónörökösné érkezésétől föllelkesült köznép egy-egy "Éljen a király!"-lyal köszöntötte őfelségét, pedig ez a köszöntés ugyancsak megritkult a király híres metzi megbetegedése óta, amelynek idején Franciaország népe tódult a templomokba és a zarándokutakra, hogy könyörögjön Kedves Lajos - akkoriban így nevezték az ifjú XV. Lajost - egészségéért.

Dubarrynét viszont, aki pedig a nyilvános szerepléseket máskor nem úszta meg válogatottnál válogatottabb sértések nélkül, ezúttal, várakozása ellenére, igen kedvesen fogadták a több sorban szorongó nézők, akiket ügyesen előreállítottak; a király futó mosollyal jelezte elégedettségét de Sartines úrnak, s a rendőrfőnök bizonyosra vette, hogy nem marad majd el a köszönet sem.

Ennélfogva úgy vélte, megengedheti magának, hogy délben keljen fel, ami már jó ideje nem történt meg vele; kihasználva az önmagának engedélyezett szabadnapfélét, felpróbált egy vagy két tucat új parókát, miközben az éjszakai jelentéseket hallgatta, amikor - a hatodik parókánál s a jelentéseknek úgy a harmadánál - bejelentették Jean Dubarry vicomte-ot.

"Remek! - gondolta de Sartines úr -, máris jön a köszönet! Ámbár, ki tudja? A nők olyan szeszélyesek!" - Vezessék be a vicomte urat a szalonba!

Jean, a reggeli szaladgálástól máris kimerülten, egy karosszékbe roskadt, és a rendőrfőnök, aki nyomban az üdvözlésére sietett, láthatta, hogy nem kell kínos beszélgetéstől tartania.

Jean csak úgy ragyogott.

A két férfi kezet szorított.

- Nos, vicomte úr, minek köszönhetem e korai látogatást? - kérdezte a rendőrfőnök.

- Először is - kezdte Jean, akinek az volt a szokása, hogy mindenekelőtt legyezgesse azoknak az embereknek a hiúságát, akiknek még hasznát vehette -, először is, szükségét éreztem, hogy elismerésemet fejezzem ki a tegnapi ünnepség pompás megrendezéséért.

- Ó, köszönöm. Hivatalos elismerés?

- Hivatalos, mármint Luciennes-é.

- Ez bőven elég nekem. Hisz ott kel a nap, nemde?

- Sőt, olykor ott nyugszik is.

És Dubarry öblösen nevetett, azzal a durva kedélyességgel, aminek gyakran érezte szükségét.

- De nemcsak azért jöttem, hogy elismeréssel adózzam, hanem kérni is szeretnék valamit.

- Amit csak akar, feltéve, hogy rajtam áll.

- Nos, azt mindjárt eldöntheti. Mondja, ha Párizsban elvész valami, van rá némi remény, hogy megtalálják?

- Csak akkor, ha nem ér semmit, vagy ha sokat ér.

- Amit én keresek, az nem sokat ér - mondta Jean, a fejét rázva.

- Mit keres?

- Egy tizennyolc éves forma fiút.

Sartines úr papírt, irónt vett elő, és jegyezgetni kezdett.

- Tizennyolc éves. Hogy hívják a fiút?

- Gilbert-nek.

- Mit csinál?

- Ha teheti, semmit, úgy tudom.

- Honnan jött?

- Lotaringiából.

- Kinél volt?

- Taverneyéknél szolgált.

- Ők hozták magukkal?

- Nem, Chon húgom szedte fel az országúton, ahol éhesen csavargott; beültette a hintájába, elvitte Luciennes-be, ahol...

- Ahol?...

- Azt hiszem, a csibész visszaélt a vendégszeretettel.

- Lopott?

- Azt nem mondtam.

- De hát akkor...

- Csak annyit mondhatok, hogy különös körülmények között szökött meg.

- És most kézre akarja keríteni?

- Igen.

- Sejti, hogy merre tanyázhat?

- Ma találkoztam vele a Mészégető utca sarkán lévő kútnál, és jó okom van azt hinni, hogy abban az utcában lakik. Sőt, ha jól utánagondolok, talán még a házat is meg tudnám mutatni.

- De hiszen, ha tudja, hogy melyik házban lakik, akkor mi sem egyszerűbb, mint nyakon csípni ott helyben. És mit akar vele, ha fülön fogta? Becsukatja Charentonba vagy Bicêtre-be?

- Nem, azt azért nem.

- Édes Istenem! Mondja csak meg nyugodtan; ne kerteljen.

- Tulajdonképpen a fiú megnyerte a húgom tetszését, aki szívesen magához vette volna; eszes fickó. Egyszóval, az volna jó, ha tapintatosan vissza tudnánk édesgetni hozzá.

- Majd megpróbáljuk. Nem kérdezősködött a Mészégető utcában, hogy megtudja, kinél lakik?

- Nem én! Tudja, nem akartam feltűnést kelteni, s rontani a helyzetet; ő ugyanis meglátott, s úgy eltűnt, mintha a föld nyelte volna el; ha rájön, hogy ismerem a búvóhelyét, bizonyára elköltözik onnét.

- Helyes. Mészégető utca, azt mondja? Végén, közepén, elején?

- Úgy a harmadában.

- Nyugodt lehet, egy ügyes emberemet küldöm oda.

- Ó, kedves rendőrfőnök úr, még ha olyan ügyes is az az ember, eljárhat a szája.

- Nem; nálunk nem fecsegnek.

- A fickó csavaros eszű.

- Aha, értem már! elnézést, hogy nem jöttem rá előbb: azt akarja, hogy magam?... Tulajdonképpen, igaza van... jobb is lesz... talán olyan bonyodalmak bukkannak fel, amelyekről sejtelme sincsen.

Jean, noha meg volt győződve róla, hogy a hivatalnok csak fontoskodik, hagyta, hadd játssza a szerepét.

Sőt, még hozzá is tette:

- Éppen az említett bonyodalmak miatt szeretném, ha ön személyesen venné kezébe az ügyet.

Sartines úr becsöngette az inasát.

- Fogjanak be! - rendelkezett.

- Van kocsim - mondta Jean.

- Köszönöm, jobban szeretem a magamét; címer nincsen rajta, amolyan se fiáker, se hintó. Havonta átmázolják, hogy nehezebb legyen felismerni. Míg befognak, engedje meg, hogy felpróbáljam az új parókáimat.

- Próbálja csak - mondta Jean.

Sartines úr behívatta a parókakészítőjét: az művésze volt a szakmájának, és valóságos parókagyűjteményt hozott a megrendelőjének; volt ott mindenféle formájú, színű és méretű paróka: fiskálisparóka, ügyvédparóka, orvosparóka, gavallérparóka. Sartines úr, szimatoló útjain, olykor naponta háromszor, négyszer is ruhát váltott, és adott rá, hogy öltözéke tökéletes legyen.

Amint a hivatalnok a huszonnegyedik parókát próbálta, jelentették, hogy a fogat előállt.

- Biztosan ráismer a házra? - kérdezte de Sartines úr Jeantól.

- Hogy a csudába ne! Behunyt szemmel is látom.

- Megnézte a bejáratot?

- Elsőnek arra volt gondom.

- Miféle bejárat az?

- Tornácos.

- Ejha! Tornácos bejárat, az utca harmada táján, azt mondta?

- Igen, rejtekajtóval.

- Rejtekajtóval! Hogy az ördög vinné el! Azt is tudja, hogy melyik emeleten lakik a szökevény?

- A padláson. De mindjárt meglátja ön is, mert már itt a kút.

- Lépésben, kocsis - szólt ki de Sartines úr.

A kocsis visszafogta a lovakat; de Sartines úr felhúzta az ablakot.

- Nézze csak - mutatta Jean -, az a mocskos ház az.

- Még csak ez hiányzott! - kiáltott fel de Sartines úr, összecsapva a kezét. - Ettől féltem!

- Hogyhogy? Ön fél valamitől?

- Sajnos, igen.

- És mitől?

- Önnek nincs szerencséje.

- Mit akar ezzel mondani?

- Az a mocskos ház, ahol az ön szökevénye lakik, történetesen a genfi Rousseau háza.

- Rousseau-é, az íróé?

- Igen.

- Hát aztán! Mit törődik vele?

- Hogy mit törődöm vele? Ejnye, látszik, hogy ön nem rendőrfőnök, és nincs dolga filozófusokkal!

- Ugyan már! Gilbert hogy kerülne Rousseau-hoz?...

- Nem azt mondta, hogy a fiú filozófus?

- De igen.

- Nahát! A rokon lelkek szövetkeznek.

- Na jó, tegyük fel, hogy Rousseau-nál lakik.

- Igen, tegyük fel.

- Mi következik ebből?

- Hogy mi? Az, hogy nem kapja vissza a fiút.

- És miért nem?

- Mert Rousseau úr fölöttébb veszedelmes ember.

- Miért nem csukja be a Bastille-ba?

- Ezt ajánlottam a minap a királynak is, de ő nem merte megtenni.

- Hogyhogy nem merte?

- Rám akarta hárítani a felelősséget a letartóztatásért, de, higgye el, én sem voltam bátrabb a királynál.

- Azt elhiszem!

- Úgy van, ahogy mondom; kétszer is meggondolja az ember, esküszöm önnek, hogy ezekkel a csattogó fogú filozófusokkal széttépesse-e a nadrágszárát. A teremtésit neki! Emberrablás Rousseau úrnál! Nem, drága barátom, erről szó sem lehet!

- Igazán mondom, kedves uram, ön fölöttébb ijedősnek látszik; hát nem király a király, és nem ön a rendőrfőnöke?

- Igazán elragadóak maguk, polgáremberek. Azt kérdezik: "Hát nem király a király?", és azt hiszik, hogy ezzel megmondták mindent. Nos, figyeljen rám, kedves vicomte. Inkább önt rabolom el Dubarrynétól, semhogy Rousseau úrtól megszöktessem az ön Gilbert-jét.

- Csakugyan? Köszönet a jóindulatáért!

- Ó, higgye meg, kisebb lenne a visszhangja. El sem hinné, hogy ezeknek az íróféléknek milyen érzékeny a bőrük; ha csak megkarcolják őket, úgy üvöltenek, mint akit karóba húztak.

- Nemcsak kísértetekkel hadakozunk? Hát olyan biztos, hogy Rousseau úr fogadta be a szökevényünket? Övé ez a négyemeletes ház, ő lakja egyedül?

- Rousseau úrnak nincs egy huncut vasa sem, következésképpen háza sincs Párizsban; kívüle talán tizenöt, húsz bérlő is lakik abban a bagolyvárban. De jegyezzen meg magának egy aranyszabályt: valahányszor baj fenyegeti, ha mégoly csekély valószínűséggel is, bizton számítson rá; ha szerencse ígérkezik, sose bízzon benne. A baj eshetősége mindig kilencvenkilenc, a szerencséé ezzel szemben csak egy. De megálljon csak; minthogy sejtettem, mi vár ránk, elhoztam a feljegyzéseimet.

- Miféle feljegyzéseit?

- A Rousseau úrról készített feljegyzéseket. Vagy azt hiszi, tehet egy lépést is anélkül, hogy ne tudnánk, hová megy?

- Ejha! Hát tényleg ilyen veszedelmes ember?

- Nem, de vigyázni kell rá; az efféle kelekótya alak bármely pillanatban kitörheti a kezét vagy a lábát, s akkor ránk fogják, hogy mi csináltuk.

- Bárcsak a nyakát törné ki egyszer!

- Isten őrizz!

- Ne vegye zokon, ha kijelentem, hogy ezt nem értem.

- A nép időnként megkövezi ezt a derék genfi polgárt; de ezt a mulatságot magának tartja fenn, s ha mi csak egy kavicsot dobnánk rá, akkor bennünket köveznének meg.

- Ej, nem értem én ezt a sok huncutságot, már megbocsásson.

- Mindenesetre, a legnagyobb óvatossággal fogunk eljárni. Először is, vizsgáljuk meg az egyetlen, számunkra kedvező lehetőséget, nevezetesen azt, hogy nem lakik Rousseau-nál. Húzódjék a kocsi mélyére.

Jean engedelmeskedett, de Sartines úr pedig ráparancsolt a kocsisra, hogy hajtson be pár lépésnyire az utcába.

Azután kinyitotta a levéltárcáját, és elővett belőle néhány papírlapot.

- Na, lássuk csak - kezdte -, ha az a fiatalember Rousseau úrnál lakik, mióta lehet nála?

- Tizenhatodika óta.

- "17. Rousseau urat megfigyelték füvészkedés közben, reggel hat órakor a meudoni erdőben; egyedül volt."

- Egyedül volt?

- Nézzük tovább. "Ugyanaznap délután két órakor is füvészkedett, de már egy fiatalember társaságában."

- Ejha! - szólalt meg Jean.

- Egy fiatalember társaságában - ismételte meg de Sartines úr -, hallja?

- Ő az, a szentségit! Ő az.

- Na, mit szól hozzá? "A fiatalember nagyon sovány."

- Ő az.

- "Habzsolja az ételt."

- Ő az.

- "A két illető növényt gyűjt egy bádogdobozba."

- Az ördögit neki! Az ördögit neki! - tajtékzott Dubarry.

- Ez még nem minden. Hallgassa csak: "Este magával vitte a fiatalembert a házába; éjfélkor a fiatalember még nem ment el tőle."

- Jól van.

- "18. A fiatalember nem hagyta el a házat, alighanem Rousseau úrnál lakik."

- Még nem adtam fel minden reményt.

- Ön aztán optimista a javából! Na nem baj, hadd halljam én is, miben reménykedik még.

- Hátha rokona lakik abban a házban.

- Ejnye, önt teljesen ki kell elégíteni, azaz, hogy meg kell fosztani minden reményétől. Kocsis! Álljon meg!

Sartines úr kiszállt. Még tíz lépést sem tett, amikor találkozott egy szürke ruhás és kétes külsejű emberrel.

Az ember, megpillantva a magas állású hivatalnokot, megemelte a kalapját, láthatólag nem tulajdonítva különösebb fontosságot az üdvözlésnek, ámbár a nézése tiszteletet és alázatot fejezett ki.

Sartines úr magához intette, az ember odalépett hozzá, lehajtott fejjel hallgatta utasításait, azzal eltűnt Rousseau házának tornácában.

A rendőrfőnök visszaült a kocsijába.

Öt percre rá a szürke ember ismét megjelent, és odalépett a kocsi ajtajához.

- Én majd jobbra fordítom a fejem, hogy ne lásson - megmondta Dubarry.

Sartines úr mosolygott, meghallgatta ügynöke bizalmas jelentését, majd elküldte az embert.

- Nos? - kérdezte Dubarry.

- Nos! Nem volt szerencséje, ahogy sejtettem is; Gilbert valóban Rousseau-nál lakik. Hagyja békén, azt ajánlom.

- Hogy békén hagyjam?

- Igen. Talán csak nem akarja egy szeszélyért ránk uszítani Párizs valamennyi filozófusát?

- Szent Isten! Mit szól majd ehhez Jeanne, a húgom?

- Hát ennyire fontos neki az a Gilbert? - kérdezte de Sartines úr.

- Ennyire.

- Akkor pedig csak szépszerével érhet célt: hízelegjen Rousseau úrnak, édesgesse magához, és akkor majd nem kell erőszakkal megszöktetni tőle Gilbert-t, mivel önként lemond róla.

- Akkor már inkább medvét szelídítsünk.

- Talán nem is olyan nehéz, mint gondolja. Ne veszítsük el a reményt; Rousseau szereti a szép arcokat: a grófné szépsége párját ritkítja, és Chon szépsége sem megvetendő; vajon a grófné hajlandó áldozatot hozni a szeszélyéért?

- De még mennyire.

- Hajlandó volna elcsavarni Rousseau fejét?

- Hát ha nagyon kell...

- Talán hasznos lesz; de hogy összehozzuk a szereplőket, közvetítőre volna szükségünk. Ismer valakit Rousseau ismerősei közül?

- De Conti urat.

- Az nem jó. A hercegekben nincs bizalma. Valami jelentéktelen ember kellene, tudós, költő.

- Effélékkel mi nem érintkezünk.

- Mintha láttam volna egyszer a grófnénál de Jussieu urat.

- A botanikust?

- Azt.

- Csakugyan, azt hiszem, így van; kijárogat Trianonba, és a grófné eltűri, hogy fosztogassa a virágágyait.

- Ez az ember kell önöknek; Jussieu történetesen a barátom.

- Tehát simán megy majd a dolog?

- Valószínűleg.

- Megkapom Gilbert-t?

Sartines úr eltűnődött egy darabig.

- Most már azt hiszem, igen - mondta -, mégpedig erőszak nélkül, hangoskodás nélkül; Rousseau átengedi önöknek, kényre-kegyre.

- Azt hiszi?

- Bizonyos vagyok benne.

- Mit kell tennünk érte?

- Úgyszólván semmit. Van egy üres telkük valahol Meudon vagy Marly környékén?

- Ó, abban nincsen hiány; tízet is tudok Luciennes és Bougival közt.

- Nos, akkor építtessen rá egy... hogy is mondjam csak?... filozófuscsapdát.

- Egy micsodát? Hogyan mondta?

- Csapdát mondtam, filozófusoknak.

- Teremtő Isten! Hogy kell azt csinálni?

- Majd megadom a tervét, legyen nyugodt. De most menjünk innét, minél gyorsabban, mert már figyelnek. Kocsis! A palotába!

LXIV

Mi történt de la Vauguyon úrral,
a királyi hercegek nevelőjével,
a trónörökös úr őfensége menyegzőjének estéjén

A történelem nagy eseményei olyanok a regényírónak, mint a hegyóriások az utazónak: bámulja, kerülgeti, köszönti őket útközben, de fel nem hághat rájuk.

Ugyanígy bámuljuk, kerülgetjük, köszöntjük majd mi is a trónörökösné menyegzőjének lenyűgöző szertartását Versailles-ban. A Francia Szertartáskönyv az egyedüli krónika, amit ilyenkor lapozgatni kell.

Az igazat megvallva, a mi szerény történetkénknek, amely keskeny mellékösvényen kísérgeti a francia történelem széles országútját, nincs is sok keresnivalója a XV. Lajos korabeli Versailles csillogó fényei közt, az udvari viseletek, a díszruhák, a főpapi pompa leírásában.

Hadd folyjék csak az ünnepség a szép májusi nap tüzes sugaránál; hadd vonuljanak csak vissza szép csendben a fényes vendégek, felidézgetve egymásnak a nagy látványosság csodáit, amelyeknek részesei voltak; mi térjünk most vissza a cselekményünkhöz és szereplőinkhez, akiknek talán a történelemben is jut egy szerény kis szerep.

A király, belefáradva az ünnepségbe és kiváltképpen a hosszúra nyúló vacsorába, amelyet a Nagy Trónörökös, azaz XIV. Lajos fia menyegzői vacsorájának szertartása szerint rendeztek meg, a király kilenc órakor visszavonult magánlakosztályába, és elbocsátott mindenkit, csupán de la Vauguyon urat, a királyi hercegek nevelőjét tartotta vissza.

A herceg nagy híve a jezsuitáknak, akiknek visszatérését Dubarryné tekintélyével remélte előmozdítani - látta, hogy Berry hercegének házasságkötésével feladatának egy része véget ért.

Bár nem ez volt a nehezebbik része, mivel a királyi nevelő úrra várt még Provence grófjának és Artois grófjának - az előbbi tizenöt éves volt ekkor, az utóbbi tizenhárom - a nevelése is. Provence grófja alattomos volt és zabolátlan; Artois grófja szeleburdi és zabolázhatatlan; no meg a trónörökös, ha képességeit nem is számítjuk, amelyek kiváló tanulóvá avatták, mégiscsak trónörökös volt, azaz a király után az első ember Franciaországban. Ilyenformán de la Vauguyon úr sokat veszíthetett, elveszítvén befolyását e szellemre, amelyet talán egy nő fog meghódítani.

Hogy a király ott marasztotta, de la Vauguyon úr méltán hihette, hogy őfelsége is belátja ezt a veszteséget, és valamiféle ajándékkal szándékozik kárpótolni érte. Ha véget ér a nevelés, a nevelőt rendszerint megjutalmazzák.

Ennélfogva de la Vauguyon herceg, ki fölöttébb érzékeny lelkű férfiú volt, jónak látta, hogy még tüntessen is érzékenységével; a vacsora alatt unos-untalan a szemét törölgette, így adva tanújelét neveltje elvesztésén érzett bánatának. A csemege végeztével hangosan felzokogott; ám a végén, magára maradva, nyugodtabban kelt fel az asztaltól.

A király hívó szavára megint előkerült zsebéből a zsebkendő, és szemében könny csillogott.

- Jöjjön, szegény Vauguyon barátom - mondta a király, kényelmesen elterpeszkedve egy kanapén -; jöjjön, beszélgessünk.

- Parancsára, felséges uram - mondta a herceg.

- Üljön ide, kedvesem; bizonyára fáradt.

- Leüljek, felség?

- Persze, ide ni, csak semmi ceremónia.

És XV. Lajos egy zsámolyra mutatott, amely úgy volt odatéve, hogy a fény egyenest a nevelő arcába essék, a királyét árnyékban hagyva.

- Nos, kedves hercegem - kezdte XV. Lajos -, a nevelést befejezte.

- Be, felség.

És Vauguyon sóhajtott.

- Jó nevelés, őszintén mondom - folytatta XV. Lajos.

- Felséged nagyon elnéző.

- Díszére válik, herceg.

- Felséged megszégyenít.

- A trónörökös úr Európa egyik legtudósabb hercege, nemde?

- Magam is azt hiszem, felség.

- Jó historikus?

- Kiváló.

- Tökéletes geográfus?

- Felség, a trónörökös úr úgy rajzol térképet, teljesen egyedül, hogy egy mérnök se különben.

- Tökéletesen esztergályoz?

- Ó, felség, az elismerés mást illet, erre nem én tanítottam.

- Mindegy, akkor is megtanulta.

- Csodálatosan.

- És az órajavítás?... Micsoda kézügyesség!

- Hihetetlen, felség.

- Egy fél éve úgy futnak az óráim egymás után, mint a hintó négy kereke, sosem érve utol egymást. És egyedül ő szabályozta be őket.

- Ez a mechanika körébe vág, felség, és meg kell vallanom, ebben sincsen részem.

- Hát a matematika, hát a hajózás tudománya?

- Ó, felség, e tudományok iránt mindig is élesztgettem a trónörökös úr érdeklődését.

- Otthon is van bennük. Hallottam valamelyik este, amint horgonykötelekről, árbocokról meg farvitorlákról értekezett de la Peyrouse úrral.

- Megannyi hajózási kifejezés... igen, felség.

- Úgy beszélt róluk, akár maga Jean Bart.

- Az igaz, hogy nagyon otthonos e területen.

- Végül is, mindezt önnek köszönheti...

- Felséged túlbecsüli érdemeimet, ha mégoly csekély részt tulajdonít is nekem, abból a nagyszerű eredményből, amelyet a trónörökös úr elért tanulmányai során.

- Az igazat megvallva, hercegem, azt gondolom, hogy a trónörökösből valóban jó király, jó uralkodó, jó családapa lesz... És mondja csak, herceg, valóban jó családapa lesz belőle? - ismételte meg a király nyomatékosan az utolsó szavakat.

- Ej, felséges uram - válaszolta mit sem sejtve de la Vauguyon úr -, tekintve, hogy valamennyi erény ott szunnyad a trónörökös úr szívében, felteszem, hogy a többivel együtt ez is megvan benne.

- Nem értett meg, herceg - mondta XV. Lajos. - Azt kérdezem, jó családapa lesz-e.

- Megvallom, nem értem felségedet. Hogyan értelmezzem felséged kérdését?

- Hogyan értelmezze, hogyan értelmezze... A Szentírást talán csak olvasta, herceg úr?

- Már hogyne olvastam volna, felség.

- Nos, akkor ismeri a pátriárkákat is, nemde?

- Természetesen.

- Jó pátriárka lesz belőle?

De la Vauguyon úr úgy bámult a királyra, mintha héberül szólott volna hozzá; s kalapját gyűrögetve így felelt neki:

- Felség, egy nagy királyból az lesz, amihez kedve van.

- Már megbocsásson, herceg - folytatta a király -, úgy látom, nem nagyon értjük meg egymást.

- Pedig én igazán igyekszem, felség.

- Akkor hát világosabban kell beszélnem - mondta a király. - Ön úgy ismeri a trónörököst, akár az édesgyermekét, ugye?

- Úgy, úgy, felség.

- Az ízlését?

- Azt is.

- A szenvedélyeit?

- Ó, a szenvedélyei, felség, az más kérdés. Ha lettek volna őfenségének szenvedélyei, én gyökerestül kiirtottam volna őket. Szerencsére azonban nem volt ilyen gondom; őfenségének nincs szenvedélye.

- Azt mondta, szerencsére?

- Hát nem szerencse ez, felség?

- Eszerint nincs szenvedélye?

- Szenvedélye? Nincs, felség.

- Semmiféle?

- Semmiféle, arról felelek.

- Nahát, én éppen ettől féltem! A trónörökösből nagyon jó király, nagyon jó uralkodó lesz, de sosem lesz belőle jó pátriárka.

- Sajnos, felséged sosem hívta fel rá a figyelmemet, hogy a trónörökös urat pátriárkaságra neveljem.

- Nagy mulasztást követtem el. Gondolnom kellett volna rá, hogy egy szép napon majd megházasodik. De ha nincs is szenvedélye, talán mégsem tartja egészen reménytelennek?

- Ezt hogy érti felséged?

- Azt kérdezem, nem tartja-e teljességgel lehetetlennek, hogy egy napon mégis feltámadjon benne a szenvedély.

- Felség, én félek.

- Ugyan mitől fél?

- Felséged halálra gyötör - nyöszörögte a szerencsétlen herceg.

- Világosan kérdezem, de la Vauguyon úr - csattant fel a király, már-már elveszítve türelmét -, hogy szenvedéllyel vagy anélkül, jó férj lesz-e Berry hercegéből. Most nem beszélek a családapai minősítésről, és nem emlegetem a pátriárkákat.

- Éppen ezt nem tudnám pontosan megmondani felségednek.

- Hogyhogy éppen ezt nem tudná megmondani?

- Úgy, hogy magam sem tudom.

- Nem tudja! - hördült fel a király, olyan elszörnyedéssel, hogy de la Vauguyon úr koponyáján megrezdült a paróka.

- Felséges uram, Berry hercege a tanuló gyerek ártatlanságában élt felséged oltalma alatt.

- Csakhogy ez a gyerek nem tanul már, hanem nősül.

- Felséges uram, én csak a tanítója voltam őfenségének...

- Éppen ezért kellett volna megtanítania mindarra, amire szüksége van.

És XV. Lajos lemondóan dőlt hátra a kanapéján.

- Sejtettem én - tette hozzá sóhajtva.

- Édes Istenem, felséges uram...

- Ön ismeri a francia történelmet, ugye, de la Vauguyon úr?

- Eddig azt hittem, felség, s továbbra is azt hiszem, hacsak felséged nem állítja az ellenkezőjét.

- Nos, akkor nyilván azt is tudja, mi történt velem a saját nászéjszakámon?

- Nem, felség, nem tudom.

- Teremtő Isten! Hát ön semmit sem tud?

- Elmondaná nekem felséged ezt az eseményt, amelyről eddig nem hallottam?

- Figyeljen, herceg, és amit hall, szolgáljon tanulságul másik két unokám nevelésében.

- Hallgatom, felség.

- Engem is nagyatyám házában neveltek, éppen úgy, ahogy ön nevelte a trónörököst. Nevelőm, de Villeroy úr, derék ember, nagyon derék ember volt, akárcsak ön, herceg. Ó, bárcsak gyakrabban hagyott volna egyedül régens nagybátyámmal! Ámde nem így történt: a tanulmányok ártatlansága, ahogy ön nevezi ezt, herceg, elhanyagoltatta velem az ártatlanság tanulmányozását. Csakhogy megnősültem, és ha egy király nősül, herceg úr, az nem közömbös a világnak.

- Ó, felség, értem már.

- Ennek igazán örülök. Akkor hát folytatom. A bíboros úr ki akarta puhatolni patriarkális hajlamaimat. Hajlamaim a semmivel voltak egyenlők, és e dologban olyan tapasztalatlan voltam, hogy már attól kellett félni, női ágra száll a francia királyság. Szerencsére a bíboros úr e dologban Richelieu úrhoz fordult tanácsért; kényes ügy; Richelieu úr azonban nagy mestere volt az efféle ügyeknek. Ragyogó ötlete támadt. Volt akkoriban valami Lemaure vagy Lemoure nevezetű hölgy, már nem is tudom pontosan, csodás képeket festett; megrendeltek tőle egy sor jelenetet; érti, ugye?

- Nem én, felség.

- Hát hogy magyarázzam meg? Falusi jeleneteket.

- Vagyis Teniers modorában.

- Nem, jobbat annál, eredetibbet.

- Eredetibbet?

- Élethűbbet... Azt hiszem, végre megtaláltam a helyes kifejezést; érti már?

- Hogyan! - kiáltott fel de la Vauguyon úr elvörösödve. - Arra vetemedtek, hogy mutogassák felségednek...

- Ki beszél itt mutogatásról, herceg?

- De ahhoz, hogy lásson felséged...

- Ahhoz néznie kellett felségemnek; ennyi az egész.

- No és?

- No és! Néztem.

- És?...

- És mivel az ember természetében van az utánzás... utánoztam.

- Meg kell hagyni, felség, a módszer szellemes, hatásos, kitűnő, noha egy ifjú emberre nézve veszedelmes.

A király mosolyát, amellyel de la Vauguyon hercegre nézett, léhának lehetett volna mondani, ha nem a világ legszellemesebb ajkán suhant volna át.

- Hagyjuk ma a veszedelmet - mondta -, és térjünk vissza teendőinkhez.

- Ah!

- Tudja, mi a teendő?

- Nem, de nagyon örülnék, ha felséged kioktatna rá.

- Nahát akkor figyeljen ide: most elmegy, megkeresi a trónörököst, aki a férfiak utolsó szerencsekívánatait fogadja, miközben a trónörökösné fogadja a hölgyek utolsó szerencsekívánatait.

- Igenis, felség.

- Fog egy gyertyatartót, és félrevonja a trónörökös urat.

- Igenis, felség.

- Megmondja a tanítványának (a király különös nyomatékkal ejtette ki e szót), megmondja a tanítványának, hogy a szobája az új csarnok végéből nyílik.

- Amelynek nincsen meg a kulcsa, felség.

- Mivelhogy nálam van, uram; előre láttam, mire kerül sor ma; itt a kulcs.

De la Vauguyon úr borzongva vette át a kulcsot.

- Önnek megmondom, herceg úr, de csak önnek - folytatta a király -, hogy abban a csarnokban van vagy húsz kép, én vitettem őket oda.

- Ah, felség! Igenis, igenis.

- Igenis, uram; ön szépen megöleli a tanítványát, kinyitja előtte a csarnok ajtaját, kezébe nyomja a gyertyát, jó éjt kíván, és megmondja neki, hogy húsz percet szánjon rá, míg a szobájába ér: képenkint egy perc.

- Ah, felség! Értem.

- Még szerencse! Jó éjt, de la Vauguyon úr.

- Felséged hajlandó megbocsátani nekem?

- Nem is igen tudom; nélkülem szép dolgokat művelt volna a családomban!

Az ajtó bezárult a nevelő úr mögött.

A király meghúzta különcsengője zsinórját.

Lebel megjelent.

- A kávémat - rendelkezett a király. - Figyeljen csak ide, Lebel...

- Parancsára, felség.

- Ha behozta a kávémat, kövesse de la Vauguyon urat, aki az imént ment ki, hogy felajánlja szolgálatát a trónörökös úrnak.

- Máris megyek, felség.

- Csak addig várjon, míg elmondom, miért megy oda.

- Igaz, felség; de oly buzgón igyekszem szolgálni felségedet, hogy...

- Nagyon jól van. Tehát követi de la Vauguyon urat.

- Igenis, felség.

- Olyan zavarban van, olyan bánatos, hogy ellágyulásától féltem a trónörökös urat.

- És mit tegyek, felség, ha ellágyul?

- Semmit; jön és jelenti, ennyi az egész.

Lebel letette a kávét a király elé, aki szürcsölgetni kezdte.

Azután kiment a történelmi lakáj.

Egy negyedóra múlva ismét megjelent.

- Nos, Lebel? - kérdezte a király.

- Felséges uram, de la Vauguyon úr az új csarnokig ment el, karon fogva őfenségét.

- Jól van; és aztán?

- Nem látszott valami meghatottnak, sőt ellenkezőleg, huncutul hunyorgatott.

- Jól van; és aztán?

- Kulcsot vett elő a zsebéből, odaadta a trónörökös úrnak, aki kinyitotta az ajtót, és belépett a csarnokba.

- Aztán?

- Aztán a herceg úr őfensége kezébe nyomta a gyertyatartót, és egészen halkan, de nem olyan halkan, hogy meg ne hallottam volna, azt mondta neki:

"Fenséges uram, a nászi szoba ennek a csarnoknak a végéből nyílik, amelynek a kulcsát az imént adtam át. A király azt kívánja, hogy húsz perc alatt érjen a szobájába.

- Hogyhogy húsz perc alatt - kiáltott fel őfensége -, hiszen jóformán húsz másodperc sem kell hozzá!

- Fenséges uram - válaszolta de la Vauguyon úr -, itt véget ér a hatalmam. Több leckét nem adok fenségednek, csak még egy utolsó tanácsot: alaposan nézze meg, jobbra is, balra is, a csarnok falát, és felelek érte, hogy lesz mivel eltöltenie azt a húsz percet."

- Nem rossz.

- Ezután, felség, de la Vauguyon úr mélyen meghajolt, miközben a szeme úgy izzott, mintha be akarna hatolni abba a csarnokba; majd az ajtóban elvált őfenségétől.

- És őfensége belépett, remélem?

- Nézze csak, felség, azt a fényt a csarnokban! Legalább negyedórája imbolyog ott.

- Úgy!, úgy!, és most eltűnik - mondta a király, miután néhány percig az ablakokra szegezte a szemét. - Annak idején nekem is húsz percet adtak, de jól emlékszem, hogy én már öt perc múlva a feleségemnél voltam. Sajnos, a trónörökös úrról is el lehet mondani, amit az ifjú Racine-ról mondtak: "Nagy előd kis utódja!"

LXV

A trónörökös úr nászéjszakája

A trónörökös kinyitotta a nászi szoba, pontosabban szólva, az előszobája ajtaját.

A főhercegnő hosszú, fehér köntösbe burkolva várt rá az aranyozott ágyon, mely alig mélyedt be törékeny és finom testének könnyű súlya alatt; ám ha valaki olvasni tudott volna bánat felhőzte homlokán, különös módon, nem a menyasszony édes izgalmát találta volna ott, hanem a hajadon rettegését valami fenyegető veszélytől, amelyet az ideges természetek előre megéreznek, de megtörténtét olykor hősiesebben viselik el, mint előérzetét.

Az ágy mellett ott ült de Noailles-né.

A hölgyek a háttérben tartózkodtak, várva, hogy az udvarhölgy első intésére elvonuljanak.

Ő pedig, az etikett szabályaihoz híven, kővé meredve várta a trónörökös érkezését.

Ezúttal azonban, úgy látszik, az etikett és a szertartás valamennyi szabályának óhatatlanul meg kellett hátrálnia a körülmények kaján összejátszása előtt, mivel azok a személyek, akiknek a trónörökös urat be kellett volna vezetniük a nászi szobába, mit sem tudván róla, hogy XV. Lajos király rendelkezése folytán őfensége az új csarnok felől érkezik, egy másik előszobában várakoztak rá.

Az az előszoba, amelybe a trónörökös belépett az imént, üres volt, és mivel a hálószobába nyíló ajtó éppen csak hogy be volt támasztva, a trónörökös láthatott és hallhatott mindent, ami a szobában történik.

Megállt, belesett, hallgatózott.

A trónörökösné hangja tisztán és dallamosan csendült fel, noha bujkált benne egy kis szorongás.

- Hol jön be a trónörökös úr? - kérdezte.

- Ezen az ajtón, fenség - válaszolta de Noailles hercegné, és az ajtóra mutatott, szemközt a másikkal, amely mögött a trónörökös állt.

- És mit hallok az ablakon át? - kérdezte tovább a trónörökösné. - Mintha tenger zúgna.

- A tengernyi néző zsivajog; sétálgatnak a kivilágításban, és várják a tűzijátékot.

- Kivilágítás? - mondta a trónörökösné szomorkás mosollyal. - Elkel ma este, hiszen olyan gyászos az égbolt; megfigyelte, asszonyom?

Ekkor a trónörökös, elunva a várakozást, halkan betaszította az ajtót, s a fejét bedugva a nyíláson, megkérdezte, hogy bemehet-e.

De Noailles-né felsikoltott, mivel nem ismerte fel mindjárt a herceget.

A trónörökösné, aki a sorozatosan átélt izgalmak hatására abban az idegállapotban volt, amikor már mindentől rémüldözik az ember, megragadta de Noailles-né karját.

- Én vagyok az, asszonyom - mondta a trónörökös - ne féljen.

- De hogyhogy ezen az ajtón? - kérdezte de Noailles-né.

- Úgy, hogy - mondta XV. Lajos király, kinek léha ábrázata szintén megjelent az ajtónyílásban -, úgy, hogy de la Vauguyon úr, mint afféle jezsuita, nagyon jól tudja a latint, a matematikát, a geográfiát, de van, amit nem tud elég jól.

Hogy a király ilyen váratlanul megjelent, a trónörökösné lesiklott az ágyáról, és most ott állt hosszú köntösében, amely a nyakától a lába hegyéig olyan szorosan vette körül, akár egy római hölgyet a stólája.

- Most látszik csak, hogy milyen satnya - dörmögte XV. Lajos. - Az ördög vinné el ezt a Choiseult, annyi főhercegnőből pont ezt kellett kinéznie!

- Felséged láthatja - mondta de Noailles-né -, hogy én szigorúan megtartottam az etikettet; a trónörökös úr vétett ellene.

- Vállalom a vétséget - mondta XV. Lajos -, annál is inkább, mivel az én parancsomra követték el. De mivel a helyzet komoly volt, kedves hercegném, remélem, megbocsát nekem.

- Nem értem, mire céloz felséged.

- Majd együtt megyünk el, hercegné, és akkor elmondom. De most hadd lássuk, hogy fekszenek le a fiatalok.

A trónörökösné ellépett az ágytól, és talán még rémültebben ragadta meg de Noailles-né karját, mint először.

- Jaj, irgalom, asszonyom! - rimánkodott. - Meghalok szégyenemben!

- Felség - mondta de Noailles-né -, a trónörökösné kérve kéri felségedet, engedje meg neki, hogy egyszerű polgárasszony módjára feküdjék le.

- Az ördögbe is!, az ördögbe is!, és ezt éppen ön tolmácsolja, Etikett hercegnő?

- Felség, jól tudom, hogy ez ellenkezik a Francia Szertartás szabályaival; ám nézze a főhercegnőt...

És csakugyan, Marie-Antoinette úgy állt ott, sápadtan, görcsösen megfogózva egy karosszék támlájában, mintha maga volna a Rettegés szobra; csak vacogó foga és az arcáról patakzó hideg veríték árulta el, hogy él.

- Ó, nem akarom én ennyire megkínozni a trónörökösnét - mondta XV. Lajos, aki ugyanannyira ellenezte a ceremóniákat, mint amennyire XIV. Lajos rajongott értük. - Menjünk, hercegné. Különben is, van kulcslyuk az ajtókon, úgy még mulatságosabb is.

A trónörökös meghallotta nagyapjának utolsó szavait, és elvörösödött.

A trónörökösné is hallotta, de nem értette.

XV. Lajos király megölelte a menyét és magával vonva de Noailles hercegnét, kiment a szobából, miközben gúnyosan nevetett, azzal a nevetéssel, amely olyan szomorúan cseng azoknak, akik nem derülhetnek együtt a nevetőkkel.

A többi résztvevők a másik ajtón át távoztak.

A két fiatal teremtés magára maradt.

Egy darabig csend volt.

Ekkor az ifjú herceg odalépett Marie-Antoinette-hez; a szíve hevesen kalapált; érezte, hogy mellében, halántékában, kezének ereiben lázasan lüktet fiatal, szerelmes vére.

De azt is érezte, hogy nagyapja ott van az ajtó mögött, és az a szemérmetlen tekintet, amely betolakodott a nászi fekhelyre is, valósággal megdermesztette a trónörököst, aki egyébként is roppantul félénk és félszeg volt.

- Asszonyom - mondta, szemét a főhercegnőre emelve -, talán valami baja van? Olyan sápadt, és mintha reszketne is.

- Uram - mondta a kérdezett -, bevallom, különös izgalmat érzek; alighanem zivatar készülődik a levegőben; iszonyú hatással van rám a zivatar.

- Ó!, úgy gondolja, vihar fenyeget? - kérdezte a trónörökös.

- Ó, egészen bizonyos, egészen bizonyos; nézze, minden tagom reszket.

És csakugyan, a szegény hercegnő egész teste úgy reszketett, mintha villamos áram járta volna át.

Ebben a pillanatban, mintha e sejtelmét akarná megerősíteni, ádáz szélroham kerekedett, hasonló azokhoz az iszonyú erejű széllökésekhez, amelyek fenekestől felforgatják a tengerek vizét, és letarolják a hegyeket, és az előnyomuló vihar első bődülése fejvesztett rémülettel és siketítő recsegéssel-ropogással töltötte meg a palotát.

Az ágakról letépett falevelek, a fákról letördelt ágak, a talapzatukról ledöntött szobrok, a kertekben nyüzsgő százezernyi néző elnyúló és messze hangzó zsivaja, a kastély csarnokain és folyosóin végigvágtató, vészjósló és végeérhetetlen bömbölés most olyan vad és olyan gyászos hangzatokban egyesült, amilyet emberi fül nem hallott még soha.

Majd e bömbölést baljós csörömpölés követte; ablaküvegek zuhantak, ezer darabra törve, a párkányok és a lépcsők márványára, azzal a fülrepesztő és idegtépő zajjal, amely jajongva száll tova a térben.

Ugyanekkor a szél kicsapta az egyik rosszul bezárt zsalugátert, amely most úgy verdeste a falat, mint egy éji madár gigászi szárnya.

Ahol csak nyitott ablak volt a kastélyban, mindenütt kialudt a fény, elfújta a szélroham.

A trónörökös odament az ablakhoz, nyilván azért, hogy újra bezárja a zsalugátert; a trónörökösné azonban visszahúzta.

- Jaj, uram, uram, könyörgök, ki ne nyissa az ablakot - esdekelt -, elalszanak a gyertyák, és én belehalok a félelembe!

A trónörökös megállt.

A függönyön át, amelyet az előbb vont össze, látták a park fáinak szélfútta, szétzilált, sötét koronáit, úgy rémlett, mintha láthatatlan óriás keze rázná a fák törzsét a homályban.

A kivilágítás mindenütt elsötétült.

Ekkor az égbolton súlyos, fekete felhők tűntek fel, gomolyogva száguldottak tova, mint a rohamra induló lovasezred.

A trónörökös sápadtan állt, az ablak kilincsét markolva. A trónörökösné egy székbe roskadt és sóhajtozott.

- Nagyon fél, asszonyom? - kérdezte a trónörökös.

- Jaj, nagyon! De az megnyugtat, hogy ön itt van. Micsoda vihar! Micsoda vihar! A kivilágítás teljesen kialudt.

- Igen - mondta Lajos -, dél-délnyugati szél fúj, ez hozza a legvadabb viharokat. Ha ez így tart, nem tudom, hogyan lövik fel a tűzi röppentyűket.

- Ó, uram, ugyan kinek lőnék fel? Senki sem marad a kertben, ha ilyen az idő.

- Ej, asszonyom, nem ismeri ön a franciákat: ők ragaszkodnak a tűzijátékukhoz; és a mai káprázatos lesz; a tűzszerész bemutatta nekem a tervét. Nézze csak, látja, hogy nem tévedtem, már itt is vannak az első röppentyűk.

És valóban, fényesen, mint a hosszú tűzkígyók, jelzőröppentyűk szálltak az ég felé; ám ugyanabban a pillanatban, mintha a vihar kihívásnak vette volna e tüzes csóvákat, az égbolt valósággal kettéhasadt, és egyetlen villám cikázott át a mesterséges lángnyelvek között, kékes fényét elvegyítve a röppentyűk vöröslő izzásával.

- Igazán pogányság - jegyezte meg a főhercegnő -, ha az ember dacolni akar Istennel.

A jelzőröppentyűk csak néhány másodperccel előzték meg az egész tűzijáték fellobbantását; a tűzszerész látta, hogy jó lesz sietnie, és máris meggyújtotta az első lövedékeket, amit hatalmas üdvrivalgás fogadott.

Ámde úgy látszott, csakugyan harcban áll a föld az éggel, mintha az ember - ahogy a főhercegnő mondta az imént - pogányságot követett volna el Isten ellen, a dühöngő vihar iszonyú harsogásával elnyomta az embertömeg zajgását, az ég összes csatornái egyszerre megnyíltak, és a felhőkből patakokban zúdult alá a víz a földre.

A szél elfújta a kivilágítást, a víz elmosta a tűzijátékot.

- Ó, de nagy kár! - sajnálkozott a trónörökös. - Oda a tűzijáték!

- Ej, uram - mondta szomorúan Marie-Antoinette -, mióta Franciaországban vagyok, minden odavan; nem gondolja?

- Hogy érti ezt, asszonyom?

- Látta Versailles-t?

- Persze hogy láttam. Nem tetszik önnek?

- Ó, dehogynem, Versailles nagyon is tetszene, ha olyan volna, mint dicső ősének, XIV. Lajosnak idejében. De milyen állapotban találtuk Versailles-t? Gondolja meg! Mindenütt a gyász, a romok. Ó, igen, igen, a vihar jól illik az ünnepléshez, amelyben részem volt. Avagy nem helyénvaló-e, hogy orkán kerekedjék, s elfedje népünk elől palotánk siralmas állapotát? Nem jókor jön-e a jótékony éjszaka, hogy elrejtse az elgazosodott sétányokat, a sáros tritonokat, a kiszáradt medencéket és a csonka szobrokat? Ó, igen, igen, fújj csak, déli szél; üvölts, zivatar; tornyosuljatok sűrű fellegek, rejtsétek el mindenki elől azt az ijesztő fogadtatást, amelyben Franciaország részesíti a császárok leányát, azon a napon, amelyen jövendő királya kezébe teszi a kezét!

A trónörökös láthatóan zavarban volt, nem tudta, mit válaszoljon e szemrehányásokra s kivált e szertelen bánkódásra, mely annyira idegen volt a természetétől; nagyot sóhajtott ő is.

- Most elszomorítottam - mondta Marie-Antoinette -; ne gondolja pedig, hogy a kevélység beszél belőlem; ó, nem, igazán nem; miért nem vittek inkább abba a derűs, árnyas, virágos Trianonba, ahol most a vihar, ó, jaj! irgalmatlanul letarolja a ligeteket, és felzavarja a tavakat; igazán beértem volna azzal a bájos kis fészekkel; ám a romok elrémítenek, fiatalságom elborzad tőlük; pedig még mi mindent dönt romba ez a szörnyű szélvész!

A palotát újabb szélroham rázta meg, még az elsőnél is iszonyatosabb. A hercegnő rémülten ugrott fel.

- Jaj, édes Istenem! Mondja, hogy nincs baj! Mondja, még ha van is... Belehalok az ijedelembe!

- Nincs baj, asszonyom. Versailles laposan épült, nem vonzza a villámot. Ha lecsap is, legföljebb a kápolnába, mert annak meredek a teteje, vagy a kis kastélyba, mert az olyan zegzugos. Bizonyára tudja, hogy a csúcsok vonzzák az elektromosságot, a lapos testek ellenben taszítják.

- Nem! - kiáltotta Marie-Antoinette -, nem tudom!, nem tudom!

Lajos megfogta a főhercegnő kezét: a kéz reszketett, és jéghideg volt.

Ebben a pillanatban egy fakó villám ónos és lilás fényei öntötték el a szobát; Marie-Antoinette felsikoltott, és ellökte magától a trónörököst.

- Mi az, asszonyom - kérdezte a herceg -, mi történt?

- Ó, jaj! - mondta Marie-Antoinette - a villám fényénél úgy rémlett, hogy ön sápadt, zilált, véres. Mintha kísértetet látnék.

- A kékes láng visszfénye okozza - mondta a herceg -, s megmagyarázhatom...

Egy iszonyatos mennydörgés, amelynek visszhangja nyögve görgött tova, míg tetőpontjára érve el nem halt a távolban, egy iszonyatos mennydörgés vágta el a tudományos magyarázatot, amelyet az ifjú ember higgadt hangon készült adni királyi hitvesének.

- Ejnye, asszonyom - mondta egy kis szünet után -, ne veszítse el a bátorságát, nagyon kérem; hagyjuk az ijedezést a köznépnek; a fizikai mozgás a természetes állapotok egyike. Nem kell jobban megütköznünk rajta, mint a nyugalmi helyzeten; csakhogy nyugalom és mozgás váltogatják egymást; a nyugalmat megzavarja a mozgás, a mozgást megdermeszti a nyugalom. Végtére is, asszonyom, ez csak egy zivatar, márpedig a zivatar a teremtés legegyszerűbb és leggyakoribb jelenségei közé tartozik. Nem tudom, miért kellene megijedni tőle.

- Ó, ha csak ez volna, talán nem is ijednék meg tőle ilyen nagyon; de nem gondolja-e, hogy ez a vihar, éppen a nászéjszakánkon, szintén beleillik azoknak a baljós jeleknek a sorába, amelyek nyomon követnek, mióta Franciaország földjére léptem?

- Mit mond, asszonyom? - kiáltott fel a trónörökös, akit önkéntelenül is elfogott valami babonás rémület. - Baljós jelek, azt mondja?

- Igen, igen, szörnyű, véres jelek.

- Beszéljen ezekről a jelekről, asszonyom; rólam általában azt tartják, hogy józan ítéletű és hideg fejű vagyok; talán, ha szerencsém van, legyőzöm és megsemmisítem ezeket a baljós jeleket, amelyek úgy megrémítették önt.

- Uram, francia földön az első éjszakát Strasbourg-ban töltöttem; egy tágas szobában szállásoltak el, ahol fáklyákat gyújtottak, mivel már besötétedett; amint a fáklyákat meggyújtották, világuknál vértől csepegő falat pillantottam meg. Volt azonban bennem annyi bátorság, hogy odamenjek a falhoz, és alaposabban szemügyre vegyem azt a vörösséget. A falat borító hímzett szőnyeg a betlehemi gyermekgyilkosságot ábrázolta. Mindenfelől elborult tekintetű vigasztalanság, lobogó szemű gyilkosság, mindenfelől bárdok vagy kardok villanása, mindenfelől könny, anyák sikolya, haldoklók hörgése szállt vad összevisszaságban erről a balvégzetű falról, amely annál elevenebbé vált, minél tovább néztem. Jéggé dermesztett a rémület, nem tudtam lehunyni a szemem... Jaj, mondja meg, mondja meg, nem szomorú jövendölés volt ez?

Az antik kor asszonyának talán igen, de nem egy századunkbéli hercegnőnek.

- Uram, ez a mi századunk nagy bajokkal terhes, anyámtól tudom ezt, miként a fejünk felett lángoló égbolt is kénnel, tűzzel és bánattal telített. Ó, jaj! ezért rettegek én, ezért látok mindenben jóslatot!

- Asszonyom, azt a trónt, amelyre mi lépünk, a legkisebb veszély sem fenyegeti; mi, királyok, a felhők felett élünk, ott a birodalmunk. A villám a lábunk alatt van, s ha lecsap a földre, mi sújtunk le vele.

- Ó, jaj! Ó, jaj! Nekem nem ezt jövendölték, uram.

- Hát mit jövendöltek?

- Iszonyú, rémséges dolgot.

- Jövendöltek?

- Azaz inkább mutattak.

- Mutattak?

- Igen, és én láttam, érti? Láttam, és az a kép belevésődött a lelkembe, olyan mélyen belevésődött, hogy nem múlik el nap anélkül, hogy reszketve fel ne idézzem, éjszaka, hogy újra ne lássam álmomban.

- És nem mondhatja el nekünk, mit látott? Hallgatást követeltek öntől?

- Nem, nem követeltek semmit.

- Akkor mondja el, asszonyom.

- Hallgasson ide, szinte lehetetlen leírni: egy szerkezet volt, úgy meredt ki a földből, mint egy vérpad, csakhogy ehhez a vérpadhoz olyasféle valami illeszkedett, mint egy létra két ága, és e két ág között kés vagy bárd vagy balta mozgott. Láttam az egészet és furcsa módon a fejemet is a kés alatt. A kés lesiklott a két ereszték között, és a törzsemtől elválasztotta a fejemet, amely lehullott és elgurult a földön. Ezt láttam, uram, ezt láttam.

- Merő képzelgés, asszonyom mondta a trónörökös -; én szinte valamennyi eszközt ismerem, amelyek a kivégzéseknél használatosak, de ilyen nincsen köztük; nyugodjék meg hát.

- Ó, jaj! - sóhajtotta Marie-Antoinette - ó, jaj! nem tudom elűzni ezt a szörnyű látványt. Pedig mindent megteszek, amit csak tudok.

- Majd sikerülni fog, asszonyom mondta a trónörökös, közelebb lépve hitveséhez -; e perctől fogva szerető barát, szilárd oltalmazó áll ön mellett.

- Ó, jaj! - nyögte ismét Marie-Antoinette, szemét lehunyva és visszaroskadva székébe.

A trónörökös még közelebb lépett a hercegnőhöz, és az érezte férje leheletét az arcán.

Ekkor halkan kinyílt az az ajtó, amelyen a trónörökös belépett a szobába, és egy kíváncsi, mohó tekintet, XV. Lajos tekintete fürkészte a tágas helyiség félhomályát, amelyet csak gyéren világított be az aranyozott ezüstkandeláberen olvadozó két gyertyacsonk.

Az öreg király már-már kinyitotta száját, bizonyára, hogy bátorító szavakat suttogjon unokájának, amikor egy leírhatatlan csattanás rázta meg a palotát, ezúttal villámlástól kísérve, holott eddig a villám megelőzte a dörgéseket; egyidejűleg zölddel erezett, fehér tűzoszlop száguldott el az ablak előtt, betörve az összes üvegtáblákat, és ledöntve az erkély alatt álló szobrot; majd félelmetes tűzözönt hányva, visszaszállt az égboltra, ahol kihunyt, mint egy meteor.

A két gyertya kialudt, elfújta őket a szobába beörvénylő szélroham. A trónörökös rémülten, támolyogva, elvakítva hátrált a falig, nekivetette a hátát, s megállt.

A trónörökösné félig aléltan rogyott le imazsámolyára, és ott maradt halálos kábulatban.

XV. Lajos azt hitte, hogy menten megnyílik alatta a föld, és Lebeltől követve, reszketve botorkált vissza elhagyatott lakosztályába.

Eközben Versailles és Párizs népe riadt madárrajként menekült a távolban, szanaszét szóródva a kertekben, az utakon, az erdőkben, a sűrű jégeső csapásai alatt, amely tönkretette a virágokat a kertekben, a lombot az erdőben, a rozsot és a búzát a mezőn, a palatetőket és a kőfaragásokat a házakon, rombolással növelve a kétségbeesést.

A trónörökösné, arcát kezébe temetve, zokogva imádkozott.

A trónörökös komor és érzéketlen arckifejezéssel bámulta a vizet, amely a kitört ablakokon át bezúdult a szobába, és a parketten szétfolyva, kékes csíkokban verte vissza az órák óta szüntelenül villódzó villámlások fényét.

Csak reggel mutatkozott meg igazán a pusztulás; a nap első sugarai, kibukkanva a rézvörös felhők mögül, felfedték az éjszakai vihar rombolását.

Versailles-ra nem lehetett ráismerni.

A földet elmosta a vízözön; a fákat elpusztította a tűzözön; körös-körül iszap és kettétört, kicsavart, szénné égett fák, amelyek a villámnak nevezett tűzkígyó ölelésében semmisültek meg.

XV. Lajos, aki úgy meg volt rémülve, hogy aludni sem tudott, hajnalban felöltözött Lebel segítségével, aki egy tapodtat sem mozdult mellőle, és újra végigment azon a csarnokon, ahol a hajnal sápatag sugaránál szégyentelenül fintorogtak a képek, amelyeket ismerünk már, és amelyeket arra szántak, hogy virágok, kristályok és égő kandeláberek között hivalkodjanak.

XV. Lajos este óta immár harmadízben nyitott be a nászi szobába, és megborzongott, amikor az imazsámolyon hanyatt fekve, halványan, Rubens átszellemült Magdolnáját idéző, kék karikás szemmel megpillantotta Franciaország jövendő királynéját, akinek fájdalmán erőt vett az álom, és fehér köntösét vallásos áhítattal vonta azúrba a hajnal.

A szoba végében, a falhoz állított karosszékben pihent, selyemcipős lábát egy tócsába nyújtva, a francia trónörökös, ugyanolyan halványan, mint hitvese, és homlokán, mint amazén is, lidérces álom verítéke gyöngyözött.

A nászi ágy érintetlen volt, ahogy a király az este látta.

XV. Lajos összevonta a szemöldökét: soha nem tapasztalt fájdalom járta át, tüzes vas gyanánt, önzésbe dermedt homlokát, amelyet még az érzéki örömök sem tudtak felhevíteni.

Megrázta fejét, felsóhajtott és visszatért lakosztályába, s talán még komorabb és még ijedtebb volt most, mint az elmúlt éjjel.

LXVI

Andrée de Taverney

Május harmincadikán, azaz ennek a rémületes, és - mint Marie-Antoinette mondta - jelekkel és jóslatokkal terhes éjszakának harmadnapján, Párizs is megünnepelte jövendő királyának nászát. Ez alkalommal a város egész lakossága a XV. Lajos térre özönlött, mivel ott rendezték meg a tűzijátékot, valamennyi nagyszabású népünnepélynek ezt a csemegéjét, amelyet a párizsiak évődve fogadnak, de el nem mulasztanának.

A helyszínt szerencsésen választották meg. Hatszázezer néző kényelmesen elfért ott. XV. Lajos lovasszobra körül ácsolatot emeltek kör alakban, hogy az ilyen módon tíz-tizenkét lábnyira fölemelt tűzijátékot valamennyi néző jól lássa a térről.

A párizsiak, szokásukhoz híven, csoportosan jöttek, és hosszasan keresgélték a legjobb helyeket, ami a korán érkezők elvitathatatlan joga.

A gyerekek a fákra másztak fel, a komoly férfiak szegletkövekre álltak, a nők korlátokra, földhányásokra kapaszkodtak fel, meg mozgatható állványokra, amelyeket ott helyben eszkábáltak össze a párizsi ünnepségeken mindig jelenlévő kufárkodó cigányok, akik sosem fogyván ki az ötletekből, naponta váltogatják kufárkodásuk tárgyát.

Este hét óra tájban, az első kíváncsiskodókkal egyidőben, néhány szakasz poroszló is érkezett.

A biztonsági őrszolgálatot ezúttal nem a királyi gárda látta el, mivel a városi elöljáróság nem volt hajlandó megadni azt az ezer arany külön juttatást, amit parancsnokuk, de Biron marsall követelt.

A gárdaezredet rettegték, de kedvelték is a jámbor polgárok, úgy néztek fel e nemes testület minden egyes tagjára, mint egy-egy Cézárra és egy-egy Mandrinra. A királyi gárdisták a harc mezején vérszomjasak, a szolgálatban irgalmatlanok voltak, békeidőben azonban, valamint szolgálaton kívül megátalkodott zsiványoknak tartották őket; mundérban daliásak voltak, vitézek és ellenállhatatlanok, mozdulataik megejtették az asszonyokat, és lefegyverezték a férjeket. De ha levetették az egyenruhát, s egyszerű polgárok gyanánt elvegyültek a tömegben, halálra rémítették azokat, akik egy nappal előbb még bálványozták őket, és gyötörtek olyanokat, akiket másnap megoltalmaztak.

Ennélfogva a város, e kocsmatöltelékek és éjjeli rendbontók iránt érzett haragjában kellő okot találva rá, hogy az ezer aranyat a királyi gárdától megtagadja, csupán a polgárőrséget állította ki, azzal az egyébként átlátszó ürüggyel, hogy az ilyen családias ünnepségen, mint amilyenre most készülődnek, megteszi a család megszokott védelmezője is.

A szabadságolt királyi gárdisták pedig elvegyültek a fentebb említett csoportok közé, és polgárvoltuk leple alatt, ugyanolyan féktelenül, mint amilyen szigorúak voltak egyébként, itt is, ott is kavarodást okoztak a tömegben, amit puskatussal, lábbal és könyökkel, sőt, letartóztatással maguk toroltak volna meg, ha uruk és parancsolójuk, de Biron, ezen az estén katonaszámba vehette volna őket.

A sikoltozó nők, a káromkodó polgárok, a sápítozó árusok, akiknek megették a süteményét és a mézeskalácsát, háborgásukkal már előrevetítették az igazi, nagy felfordulást, amelynek óhatatlanul be kellett következnie, amikor mind a hatszázezer ember összegyűlt a téren; a kavargó jelenetek este nyolc órára nagyszabású Teniers-festményt formáztak a XV. Lajos téren, jellegzetes francia fejekkel.

Miután a párizsi csibészek, az ismert világnak e legfürgébb, egyszersmind leglustább élőlényei, elfoglalták helyüket a földön vagy a fák tetején, s a polgárság meg a nép is elhelyezkedett, megérkeztek a nemesek és a gazdag kereskedők hintói is.

Útvonaluk nem volt kijelölve; rendetlen összevisszaságban bukkantak fel a Magdolna és a Saint-Honoré utca felől, az új épületekig szállítva azokat a meghívott vendégeket, akiknek a kormányzó helyet biztosított ablakaiban és erkélyein, ahonnét pompásan lehetett látni a tűzijátékot.

Azok a hintón érkezők, akiknek nem volt meghívójuk, a tér sarkán hagyták a kocsijukat, és inasukat követve, gyalogszerrel csatlakoztak a mind szorosabban tömörülő sokasághoz, amely mindig szorít helyet annak, aki ügyesen tud könyökölni.

Érdekes látvány volt, hogy a kíváncsiak a sötétségben is milyen ügyesen mozognak a hepehupás talajon, s hogy nyomakodnak közelebb céljukhoz. Azt a nagyon széles utcát, amely később a Király utca nevet kapta, itt is, ott is mély árkok szakították meg, szélükön magasra halmozódott a törmelék és a kiásott föld. Mindegyik kis magaslaton szorongott egy-egy csoport, tarajos hullám az embertenger közepén.

Olykor-olykor leomlott egy-egy hullám, összeütközve más hullámokkal, harsogó kacagást váltva ki a sokaságból, amely még nem tömörült össze annyira, hogy kárt tett volna benne a zuhanás, és hogy a lepottyanók föl ne tudtak volna tápászkodni.

Fél kilenc tájt az addig szerteszét kalandozó pillantások lassanként egy irányba fordultak, és a tűzijáték állványzatára szegeződtek. A fáradhatatlan könyökök ekkor kezdték csak el igazán védelmezni a meghódított terület birtokát az ostromlók újabb és újabb rohamai ellen.

Ennek a tűzijátéknak, amelyet Ruggieri tervezett, le kellett pipálnia - a két nappal korábbi vihar ugyan eleve könnyűvé tette a versenyt -, egyszóval, le kellett pipálnia a versailles-it, amelyet Torre tűzszerész tervezett. Párizsban már tudták, hogy Versailles-ban nem sokra mentek a király bőkezűségével, aki ötvenezer frankot adott a tűzijátékra, de hiába, mivel a játékot már az első röppentyűknél elmosta az eső; minthogy azonban május harmincadikán este szép volt az idő, a párizsiak előre örvendeztek versailles-i szomszédaikon aratott győzelmüknek.

Párizs különben is sokkal többet várt Ruggieri kipróbált népszerűségétől, mint Torre újsütetű szakértelmétől.

Egyébként, Ruggieri terve, mely nem volt olyan szeszélyes, sem olyan megfoghatatlan, mint kartársáé, egészen különleges természetű pirotechnikai elképzelésekről tanúskodott: e kor királynője, az allegória párosult benne a legbájosabb építészeti stílussal: az állványzat jelképezte a Nász ódon templomát, amely a franciáknál vetekszik a Dicsőség templomának fiatalságával: óriási oszlopsor tartotta, és párkányzat körítette, amelynek a sarkain a tátott torkú delfinek csak a jeladásra vártak, hogy lángpatakot okádjanak.

A delfinekkel szemközt fenségesen és gőgösen emelkedett ki vázájából a Loire, a Rhone, a Szajna és negyediknek a Rajna folyó, amelynek mi mindenáron francia állampolgárságot akarunk adni, szembeszállva mindenkivel, sőt - ha hinni lehet német barátaink modern dalocskáinak - magával a folyóval is; mind a négyen - mármint a folyók -, mind a négyen készen álltak, hogy víz helyett kék, fehér, zöld és rózsaszín tűzpatakot árasszanak, mihelyt az oszlopsor lángba borul.

Más figuráknak pedig egyszerre fellobbanó, terjedelmes virágkosarakat kellett formázniuk a Nász palotájának teraszán.

Végezetül, szintén e palotából, mely ennyiféle látvány színhelyéül szolgált, ragyogó piramis nyúlt a magasba, csúcsán földgömb; ennek a földgömbnek, halvány villódzás után, színes lampionfüzérekké kellett szétrobbannia vakító fénnyel.

A görögtüzet, ezt az elmaradhatatlan befejezőszámot, amelynek olyan fontos szerep jut, hogy a párizsiak csak erről ítélik meg az egész tűzijátékot, a görögtüzet Ruggieri elválasztotta az egész gépezettől: a part felőli oldalra tette, a szobor mögé, egy tűzijátékalkatrészekkel zsúfolt bástyára, hogy a látvány még lenyűgözőbb legyen e három- vagy négyölnyi magasítás révén, mellyel a fénykéve tövét mintegy talapzatra emelte.

Ezeket a részleteket tárgyalta egész Párizs. Két hete a párizsiak nem szűnő lelkesedéssel bámulták Ruggierit és segédeit, akik a pisla fényekben árnyakként imbolyogtak gerendáik között, és meg-megálltak furcsa mozdulatokkal, hogy fölerősítsék a kanócokat, rögzítsék a gyújtócsöveket.

Elérkezett a pillanat, amelyben a lámpásokat fölvitték az emelvény teraszára: ez a pillanat, mely a gyújtás közeledtét jelezte, nagy izgalmat keltett a tömegben, s még a legbátrabb sorok is hátrább húzódtak, nagy hullámzást keltve ezzel az egész sokaságban.

A kocsik egyre-másra érkeztek, s hovatovább ellepték még a teret is. A lovak a hátul álló nézők vállára fektették fejüket, s a nézőket egyre jobban aggasztotta ez a veszedelmes szomszédság. Hamarosan a kocsik mögött is megsűrűsödött a szüntelenül szaporodó tömeg, úgyhogy a kocsik most már a legjobb szándékkal sem fordulhattak vissza, mivel maguk is beleragadtak a sűrű és zajgó áradatba. Ekkor, azzal a vakmerőséggel, amellyel a párizsiak mindent megszállnak, és amelyhez csak béketűrésük fogható, amikor őket szállják meg, egyszóval, a párizsiak - királyi gárdisták, munkások, lakájok - úgy kapaszkodtak fel a kocsik tetejére, mint sziklákra a hajótöröttek.

A kivilágított körutak a távolból rávetették vörhenyes világukat a sokezernyi kíváncsi fejére; imitt-amott megvillant a tömegben egy-egy polgárőr szuronya, ámde csak elvétve, ahogy kaszálás után lábon marad egy-egy szál gabona a mezőn.

Az új épületek oldalánál - ott, ahol ma a Crillon palota és a Királyi Bútorgyűjtemény épülete van - három sorban álltak a vendégek hintai, amelyek között, meggondolatlan módon, nem hagytak szabad átjárót, egyszóval, mint mondottuk, a hintók három sort alkottak, amelyek egyik oldalon a körúttól a Tuileriák kertjéig, a másik oldalon a körúttól a Champs-Élysées-ig értek, tekergőzve, mint egy háromszoros gyűrűbe csavarodó kígyó.

E hármas kocsisor mentén, akár a Styx partján az elhunytak lelkei, úgy bolyongtak azok a meghívott vendégek, akik a korábban érkezett hintóktól már nem fértek oda a nagykapuhoz, s most a zsivajtól megzavarodva - kivált az estélyi ruhás, selyemcipellős hölgyek -, s alig merve lábukkal érinteni ezt a poros földet, beleütköztek a hullámzó sokaságba, mely gúnyolta finnyásságukat, s a hintók kerekei és a lovak lábai között botladozva, végre elvergődtek valahogy a helyükre, a hőn óhajtott célhoz, amelyre úgy gondoltak, mint a kikötőre a viharos tengeren.

Az egyik kocsi csak kilenc óra tájban érkezett, azaz alig néhány perccel a tűzijáték kezdete előtt, és szintén megpróbált utat törni magának a kormányzó kapujáig. Ez az igyekezet azonban, mely eddig is fölöttébb kockázatos volt, most egyenest vakmerőségnek számított, sőt, úgyszólván kudarcra volt ítélve. Alakult már a negyedik kocsisor is, még felduzzasztva az első hármat, a lovak pedig, a tömegtől egyre idegesebben, most már nemcsak hogy izegtek-mozogtak, hanem megbokrosodtak, és ha csak hozzájuk ért is valaki, kirúgtak, hol jobbra, hol balra, sérüléseket okozva, ámde mindez beleveszett a zsivajba és a tolongásba.

A tömegben utat törő hintó rugójába fogódzva egy fiatalember lépkedett, távol tartva a tolakodókat, akik megpróbáltak előnyre szert tenni e lokomotív révén, amelyet az ifjú láthatólag kisajátított magának.

Mihelyt a hintó megállt, a fiatalember oldalt ugrott, eközben sem eresztve el a gyámolító kocsirugót, amelybe görcsösen megkapaszkodott. Ilyenformán, a leeresztett ablakból hallhatta a hintóban ülők élénk társalgását.

A kocsi ajtaján fehér fátyolos női fej hajolt ki, hajában pár szál természetes virág. Abban a szempillantásban ráreccsent egy hang:

- Ejnye, Andrée! Micsoda egy falusi teremtés maga, ne dugdossa már ki a fejét az ablakon, mert még képen találja csókolni valamelyik ripők! Nem látja, hogy úgy hányódik itt a kocsink a csőcselék közt, mintha folyón hánykolódnánk? Körülvesz a víz bennünket, kedvesem, méghozzá a szennyes víz; csak meg ne mártózzunk benne!

A lányfej visszahúzódott a kocsiba.

- Csakhogy innen semmit nem látni, uram - mondta -; ha legalább egy fél fordulatot tehetnének a lovaink, akkor mindent látnánk az ablakból, és majdnem olyan jó helyünk lenne, mint a kormányzó ablakában.

- Forduljon meg, kocsis! - szólt ki a báró.

- Lehetetlenség, báró úr - felelte amaz -; tíz emberre kéne ráhajtanom!

- Hát aztán? Hajts rájuk, a fenébe is!

- No de uram! - mondta Andrée.

- No de atyám! - mondta Philippe.

- Miféle uraság akar itt ráhajtani a szegény népre? - kiáltotta innen is, onnan is néhány fenyegető hang.

- Én magam! - mondta de Taverney, kihajolva a hintóból és megmutatva a mellén keresztbe futó széles vörös rendszalagot.

Ez idő tájt még nagy becsben tartották az érdemrendeket, kivált a Szent Lajos rendet; egy darabig morgolódtak még, de lassanként elcsöndesedtek.

- Várjon csak, atyám, majd mindjárt leszállok én - mondta Philippe -, és megnézem, át lehet-e jutni valahogy.

- Vigyázzon, bátyám, baja ne essék; hallja, hogy nyerítenek a megvadult lovak.

- Mondhatja azt is, hogy nyihognak - jegyezte meg a báró. - Na jó, leszállunk; szóljon ki, Philippe, hogy álljanak félre, és engedjenek át.

- Ó, atyám, nem ismeri a mai Párizst - mondta Philippe. - Hajdanában még célt ért az ilyen parancsoló hang; de manapság bizony balul üthet ki a dolog, és azt csak nem akarja, hogy csorba essék a méltóságán?

- De ha megtudják ezek a semmirekellők, hogy ki vagyok...

- Atyám - mondta Philippe mosolyogva -, ha ön volna a trónörökös személyesen, tartok tőle, akkor sem mozdulnának az útjából, kivált most nem, hogy már kezdődik is a tűzijáték.

- Akkor pedig nem látunk majd semmit - bosszankodott Andrée.

- Maga a hibás, a csuda vigye el! - replikázott a báró. - Több mint két óra hosszat cicomázkodott.

- Bátyám - kérlelte Andrée -, mi lenne, ha magába karolnék, és együtt állnánk oda az emberek közé?

- Úgy, úgy, kisasszonykám - biztatta néhány férfi, akiket meghatott Andrée szépsége -; jöjjön csak ide, nem olyan kövér maga, majd szorítunk itt helyet magának.

- Akarja, Andrée? - kérdezte Philippe.

- Még kérdezi? - válaszolta Andrée.

Azzal könnyedén kilebbent a hintóból, nem is érintve a hágcsót.

- Nem bánom - mondta a báró -; én azonban maradok, engem nem érdekel a tűzijáték.

- Jól van, maradjon csak, atyám - mondta Philippe -, nem megyünk messzire.

És a tömeg, amely mindig tisztességtudó, ha nem fűti szenvedély, s amely mindig fejet hajt a legfényesebb királynőnek, akinek szépség a neve, a tömeg megnyílt Andrée és bátyja előtt, és egy derék polgárember, aki egy kőpadot szállt meg a családjával, most arrébb tolta feleségét és lányát, hogy Andrée közéjük férjen.

Philippe a húga lábához állt, az meg fél kézzel a bátyja vállára támaszkodott.

- Jó lesz itt, Andrée? - kérdezte Philippe.

- Mesés - válaszolta a lány.

- Így van az, ha szép valaki - mondta mosolyogva a vicomte.

- Igen, igen, szép, gyönyörű szép! - motyogta Gilbert.

Andrée meghallotta a megjegyzést; de mivel bizonyára valamelyik egyszerű ember ajkáról röppent el, a lány ügyet sem vetett rá, amiként egy indiai istenség sem vet ügyet a szegény páriára, aki a lába elé helyezi hódolatát.

LXVII

A tűzijáték

Alighogy Andrée és bátyja elhelyezkedett a padon, az első röppentyűk máris felkígyóztak a felhőkbe, és hangos kiáltás szakadt ki a tömegből, amely most egy emberként tapadt a tér közepén készülődő látványosságra.

A tűzijáték pompásan indult, és minden tekintetben méltó volt Ruggieri nagy híréhez. A templom díszítése tűzbe borult, és csakhamar összefüggő tűzfalat alkotott. Felcsattant a taps, de csakhamar lelkes éljenzésbe csapott át, amikor a delfinek torkából és a folyók vázáiból láng lövellt ki, és több színű tűzesésben olvadt össze.

A hétszázezer főnyi tömeg hangos üdvrivalgásokkal köszöntötte a tűzpalotát; Andrée, akit határtalan lelkesedéssel töltött el a páratlan látvány, nem is igyekezett palástolni érzéseit.

Háromlépésnyire tőle, megbújva egy herkulesi vállú teherhordó mögött, aki gyermekét tartotta a magasba, ott állt Gilbert, és nézte Andrée-t, mivel őt akarta látni, de nézte a tűzijátékot is, mivel Andrée is azt nézte.

Gilbert látta Andrée arcélét; minden egyes röppentyű megvilágította ezt a szép arcot, és az ifjú szíve megremegett; úgy érezte, mintha e bájos önfeledtségből, ebből az imádott, isteni teremtésből fakadna az az eget verő lelkesedés.

Andrée sosem látta még Párizst, sem tömeget nem látott, sem fényes ünnepséget; valósággal elkábította a rárohanó ezerféle élmény.

Hirtelen élénk fény lobbant, átlósan futva fel a folyó felől. Bomba volt az, hatalmas pukkanással robbant szét, Andrée káprázva nézte, hogy okádja a lángot.

- Nézze, Philippe, milyen szép! - lelkendezett.

- Úristen! - kiáltott fel a fiatal férfi nyugtalanul, nem válaszolva a húgának -, ezt a röppentyűt egészen hibásan irányozták: biztosan kisiklott a pályájáról, nem parabolát írt le, majdnem vízszintesen szállt.

Alighogy Philippe hangot adott nyugtalanságának, amely egyre jobban érződött a meg-meglóduló tömegben is, lángoló tűzözön borította el a bástyát, amelyen a görögtüzet és a tartalék röppentyűket tárolták. A téren olyan dübörgés támadt, mintha száz mennydörgés robaja egyesülne, és a tűz, mintha pusztító kartácsot okádna, megfutamította a legelöl álló kíváncsiakat, akik egy pillanatig úgy érezték, hogy egyenest az arcukba csap ez a váratlan lángsugár.

- Görögtűz! Görögtűz! - kiáltozták a távolabb állók. - Még nem! Korán van még!

- Máris! - mondta Andrée is. - Tényleg, ilyen korán!

- Nem - mondta Philippe -, ez nem a görögtűz, hanem egy baleset, amitől ez a nyugodt tömeg úgy megvadul mindjárt, mint a háborgó tenger vize. Jöjjön, Andrée, menjünk vissza a kocsinkhoz, jöjjön.

- Ó, hadd nézzem még, Philippe; hisz olyan gyönyörű!

- Nincs veszteni való időnk, Andrée, sietnünk kell; jöjjön utánam. Bekövetkezett a baj, amitől féltem. Egy eltévedt röppentyű felgyújtotta a bástyát. Ott már ölik egymást. Hallja ezt a kiáltozást? Ez már nem üdvrivalgás, hanem a bajba jutottak segélykiáltása. Gyorsan, gyorsan, a kocsihoz! Uraim, uraim, helyet kérek, helyet!

És Philippe, átölelve húgát, magával vonszolta arrafelé, ahol apjukat hagyták, aki a távoli kiáltozásból maga is sejtette, hogy baj van, s noha nem tudhatta, mi az, határozottan érezte a jelenlétét, és most nyugtalankodva dugta ki a fejét a hintó ajtaján s kereste a gyerekeit.

De elkésett; Philippe jóslata bevált. A tizenötezer röppentyűből álló görögtűz felrobbant, és megfutamítva a kíváncsiskodókat, szerteszét szökkent, akár azok a tüzes dárdák, amelyekkel harcra ingerlik a porondon a bikát.

A nézők először meghökkentek, majd megrémültek, s fejvesztetten menekültek hátra; százezer embernek ez az ellenállhatatlan visszaözönlése összepréselt újabb százezret, akik szintén meglódították a mögöttük állókat; az ácsolat lángra lobbant, a gyermekek sikoltoztak, a nők elszörnyedve emelték égnek a karjukat; a poroszlók jobbra-balra osztogatták csapásaikat, azt gondolván, hogy elhallgattathatják az üvöltözőket, és erőszakkal rendet teremthetnek. Mindez azt eredményezte, hogy az a tenger, amelyet Philippe emlegetett, kavargó áradatként zúdult a térnek arra a sarkára, ahol ő állott; a fiatalember már nem tudott visszavergődni a báró hintójához, mint ahogy remélte, elsodorta az áradat, az ellenállhatatlan örvény, amelyet semmiféle leírás nem érzékeltethet, mivel az egyének erejét, amelyet már amúgy is megtízszerezett a félelem és a fájdalom, most megszázszorozta a tömeg ereje.

Ugyanakkor, amikor Philippe magával vonszolta Andrée-t, Gilbert-t is elragadta az örvény; de mintegy húsz lépéssel arrébb közrefogta egy menekülő csoport, amely balra tartott, a Magdolna utcába, magával sodorva őt is, aki torkaszakadtából üvöltött, mivel elszakították Andrée-tól.

Andrée-t, aki görcsösen kapaszkodott Philippe karjába, körbekapta egy csoport, amely iparkodott elmenekülni egy megvadult kétfogatú elől. Philippe látta a fenyegető veszedelmet: a lovak szeme szinte szikrát hányt, orrlikaikból dőlt a tajték. Iszonyú erőfeszítéssel próbált kikerülni a kocsi útjából. De hiába volt minden, háta mögött kettévált a tömeg, s ő megpillantotta a két megvadult állat gőzölgő fejét; látta, hogy fölágaskodnak, mint a Tuileirák bejáratát őrző márványlovak, ekkor eleresztve Andrée karját és teljes erejéből eltaszítva a lányt a veszedelmes közelségből, miként a szoborcsoport rabszolgája, aki próbálja megfékezni a lovakat, megragadta az első ló zabláját; a ló megtorpant. Andrée csak annyit látott, hogy a bátyja visszazuhan, eldől, eltűnik; felsikoltott, kitárta karját, meglökték, megperdült, s egy pillanat múlva már egyedül volt, és szédelegve sodródott tova, mint a pehely a szélben, és mint a pehely, ő sem bírt ellenállni az elsöprő erőnek.

Fülsiketítő ordítozás, rémületesebb, mint a csatakiáltás, lovak nyihogása, az utcaköveken s a hullákon zökkenő kerekek iszonyatos dübörgése, az égő ácsolat fakó tüze, a dühös katonák forgatta kardok baljós villanásai és mind e véres zűrzavar fölött a rőt fényekben csillogó s a vérfürdőből kiemelkedő bronzszobor: kevesebb is elég lett volna, hogy megzavarja Andrée eszét, és megbénítsa erejét. Egy Titán ereje is kevés lett volna hozzá, hogy egymaga szálljon szembe mindenkivel, s még a halállal is.

Andrée iszonyatosat sikoltott; egy katona nyitott magának utat a tömegben, kardjával verve a népet.

A kard már a lány feje fölött villogott.

Andrée összekulcsolta a kezét, mint a hajótörött, amikor átcsap fölötte az utolsó hullám, és felkiáltott:

- Istenem! - aztán elesett.

Aki itt elesett, annak vége volt.

Ámde valaki meghallotta, felismerte, felfogta ezt a rettenetes, kétségbeesett segélykiáltást: Gilbert, akit elragadtak Andrée-tól, visszaküzdötte magát a közelébe; őt is majdnem leverte lábáról az a hullám, amely Andrée-t elnyelte; de fölegyenesedett, megragadta a vaktában vagdalkozó kardot, amely Andrée-t fenyegette, torkon ragadta a sújtani készülő katonát, és leütötte; a katona mellett egy fehér ruhás fiatal nő feküdt a földön; Gilbert megfogta, és herkulesi erővel fölemelte.

Amikor megérezte szívén a testét, a szépségét, a holttetemét talán, büszkeség ragyogta be arcát; ő most a helyzet ura!, az erő és a bátorság bajnoka! Terhével bevette magát egy menekülő férficsoportba, amely akár egy falat is bedöntött volna rohamával. A csoport megtartotta, sodorta őt is, meg a lányt is; így futott, jobban mondva, így sodródott néhány percig. Az áradat hirtelen megtorpant, mintha akadályba ütközött volna. Gilbert lába földet ért; most érezte csak, hogy Andrée milyen nehéz, fölnézett, hogy szemügyre vegye az akadályt, és látta, hogy háromlépésnyire áll a Királyi Bútorgyűjteménytől. Annak a kőfala törte meg a testek falát.

Az aggasztó várakozás perceiben volt ideje, hogy alaposabban megnézze Andrée-t, aki halálos álmát aludta: a szíve nem dobogott, a szeme csukva volt, arca bágyadt, mint a fonnyadozó rózsa szirma.

Gilbert azt hitte, meghalt. Most ő is felkiáltott, s ajkát először a ruhájára, majd a kezére tapasztotta; majd érzéketlenségén felbátorodva, csókjaival borította el a hideg arcot, a lezárt szemhéj alatt domborodó szemet. Kivörösödött, zokogott, üvöltött, próbált lelket lehelni Andrée-ba, és nem értette, hogy csókjai, amelyek a márványt is felhevítették volna, erről a tetemről miért peregnek le ily hatástalanul.

Gilbert hirtelen megérezte, hogy keze alatt megdobban a szív.

- Meg van mentve! - kiáltott fel, s nézte, mint menekül a fekete és véres csőcselék, s hallgatta a jajveszékelést, a sikoltozást, a nyögéseket, az áldozatok halálhörgését. - Meg van mentve!, én mentettem meg!

A szerencsétlen a falnak dőlt háttal, tekintetét a hídra szögezte, és nem nézett jobbra; jobboldalt a kocsik, amelyeket mindeddig mozdulatlanságra kárhoztatott a sokaság, most, hogy teret nyertek, lassan nekilódultak, majd hamarosan olyan vágtázásba fogtak, mintha a hajtókat és a lovakat egyazon szédület kerítette volna hatalmába; s ott, jobboldalt, a kocsik elől fejvesztetten menekült húszezer szerencsétlen, nyomorítva, taposva, tiporva egymást.

Ösztönösen a fal tövében futottak, a legközelebb állókat a falhoz lapítva.

A tömeg magával sodorta vagy eltaposta azokat, akik a Bútorgyűjtemény előtt vetvén meg lábukat, azt hitték, megmenekültek a hajótörésből. Ütlegek, testek, tetemek újabb özöne zúdult Gilbert-re, akinek sikerült behúzódnia a rácsok alkotta mélyedésbe.

A fal megingott a menekülők súlyos rohama alatt.

Gilbert fuldokolt, úgy érezte, nem bírja sokáig; összeszedve minden erejét, átkarolta Andrée testét, s a lány mellére hajtotta fejét. Félő volt, hogy megfojtja védencét.

- Isten veled! Isten veled! - suttogta, s nem is annyira a lányt csókolta, mint inkább a ruháját marcangolta. - Isten veled!

Azután még egyszer fölnézett, hogy búcsút vegyen tőle esdeklő pillantással.

Ekkor különös látvány vonta magára figyelmét.

Egy férfi állt egy szegletkövön, jobbjával a falba erősített karikába fogódzott, baljával meg mintha a menekülők hadát gyűjtötte volna maga köré; látva a lába előtt háborgó áradatot, a férfi hol egy-egy szót kiáltott, hol csak intett egyet. Szavára vagy intésére meg-megtorpant egy-egy ember a tömegben, s erőlködve, küszködve, kapálózva próbált a férfi közelébe kerülni. Mások, akik már előbb odaértek, a jövevényekben láthatólag felismerték testvéreiket, s támogatva, megtartva, magukhoz húzva e testvéreket, kiszabadították őket a tömegből. S ekképpen ez a vállvetve küzdő maroknyi férficsapat, akár a híd lába, mely kettészeli a vizet, megosztotta a sokaságot, és szembeszállt a menekülők tömegével.

Pillanatonként újabb és újabb küzdők csatlakoztak e férfihoz, mintha csak a földből nőttek volna ki e különös szavak hallatán, e rejtelmes mozdulatok láttán.

Gilbert roppant erőfeszítéssel fölemelkedett; megérezte, hogy itt a menekülés, mivel itt a nyugalom és az erő. Az ácsolatok lángja még egyszer fellobbant, mielőtt elhamvadt volna, s az utolsó fénysugár a férfi arcára esett. Gilbert felkiáltott meglepetésében.

- Inkább én haljak meg, inkább én haljak meg - mondta -, csak ő maradjon életben! Ez a férfi erős, ez megmentheti.

És nemes önmegtagadással magasra emelve a lányt, így kiáltott:

- Balsamo báró úr, mentse meg Andrée de Taverney kisasszonyt!

Balsamo felfigyelt a kiáltásra, mely a tömeg mélyéből szállt föl, akár az írás szava; látta, hogy egy fehér alak emelkedik a zajgó hullámok fölé; kísérete elsöpört előle minden akadályt; elérte Andrée-t, akit még tartott Gilbert elerőtlenedő karja, megragadta, s a hullámzó tömeg hirtelen mozdulatától támogatva magához emelte, mialatt körülnézni sem volt ideje.

Gilbert ajkán még formálódott egy szó; talán most, hogy kieszközölte e különös férfi segítségét Andrée számára, segítséget akart kérni magának is, de már csak annyi ereje volt, hogy ajkát a lány lecsüngő kezére tapassza, s görcsbe ránduló ujjaival letépjen egy darabot a ruhájából ennek az új Eurüdikének, akit elragadott tőle az alvilág.

A végső csók, az utolsó istenhozzád után nem maradt más hátra, csak a halál; az ifjú nem is küszködött tovább ellene; lehunyta a szemét, és haldokolva zuhant egy hullahalomra.

LXVIII

A halottak földje

A nagy sorscsapásokat mindig követi a nyugalom; ijesztő nyugalom ez, és mégis üdvös hatású.

Hajnali két óra lehetett; a Párizs fölött terjengő sűrű fehér gomolygásból a fakó holdfényben élesen rajzolódott ki ez a gidres-gödrös, szomorú térség, amelynek árkaiban a menekülő embertömeg egymás hegyére-hátára zuhant és halálát lelte.

A sápatag holdfényben, mely olykor-olykor elveszett ebben a puha gomolygásban vagy tejes fénnyel szűrődött át rajta, imitt-amott, a földhányások tövében vagy a kátyúkban feltűnt egy-egy tépett ruhájú tetem, lába merev, homloka sápadt, szétterpesztett ujjain iszonyat vagy rimánkodás.

A XV. Lajos tér, a középütt lévő emelvény üszkös romjaiból felszálló sárga és fojtó füsttel, gyászos csatatérre emlékeztetett.

A véres és elhagyatott téren titokzatos árnyak suhantak át fürge léptekkel, meg-megálltak, körülkémleltek, lehajoltak, tovairamodtak: a halál e vámszedői úgy kóvályogtak áldozataik fölött, mint a hollók; az élőket nem foszthatták ki, idecsődültek hát, hogy kirabolják a holtakat, s bosszankodva látták, hogy több társuk már megelőzte őket. Dühösen és riadtan menekültek, ha egy-egy megkésett katona fenyegető szuronyával találták szemben magukat; de nem csupán a hullarablók és az őrök járkáltak a szanaszét heverő halottak sorai között.

Voltak ott mások is, lámpással; kíváncsiskodóknak vélte volna őket az ember. Jaj, de gyászos kíváncsiskodók voltak ezek! Aggódó rokonok és barátok keresték testvérüket, barátjukat, kedvesüket. Egyre-másra jöttek, a legtávolabbi városrészekből is, mivel a gyászos hír szélsebesen terjedt el Párizs-szerte, s az aggódok nyomban lázas keresésbe fogtak.

Ez talán még szívet tépőbb látványt nyújtott, mint maga a szerencsétlenség.

A sápadt arcokon kirajzolódtak az érzelmek: a kétségbeesése azoknak, akik megtalálták szeretteik hulláját, a sötét bizonytalanság másoknak, akik nem találták, és mohón nézték a folyót, amely közönyösen görgette hullámait.

Azt rebesgették, hogy Párizs város elöljárósága számos holttestet a folyóba dobatott, el akarván titkolni a vétkes mulasztás következtében elpusztultak ijesztően magas számát.

Majd, miután elteltek a siralmas látvánnyal, s végképp megcsömörlöttek tőle, s lábukat megáztatta a Szajna vize, és szívüket elszorította a félelem, amelyet az éjszakai folyók árasztanak, továbbmentek onnét, hogy lámpásukkal fürkésszék a térről nyíló utcákat, ahová állítólag sok sebesült elvonszolta magát, részint segítségért, részint, hogy gyötrelmei színhelyéről szabaduljon.

S ha szerencsétlenségükre, a holttestek között találják fájdalmuk tárgyát, az elveszített jó barátot, akkor sikoltozásban tör ki szívszakasztó megdöbbenésük, és a véres színtéren újabb jajongások felelnek egymásnak.

Olykor váratlan zajok verik fel a teret. Hirtelen leesik egy lámpás, és darabokra törik; az életben maradottak kétségbeesetten vetik rá magukat halottjukra, hogy utoljára megcsókolják.

Másféle hangok is hallatszanak ebben az irdatlan temetőben.

A sebesültek, akinek kezük, lábuk tört, mellüket tőr járta át vagy összenyomorította a sűrű tömeg, most hangosan hörögnek vagy rimánkodva nyöszörögnek, mire tüstént odafutnak azok, akik barátjukat remélik megtalálni, de nyomban továbbállnak, ha nem az fekszik ott, akit keresnek.

Hanem a tér végében, a kerttől nem messze, mentőosztag kezd működni, a segítőkész szegény emberek buzgalmával. Egy fiatal sebész - legalábbis sebésznek véli az ember abból a tömérdek eszközből, ami ott van a keze ügyében - odahordatja magához a sebesült férfiakat és nőket; bekötözi őket, s amint szavaiból kivehető, jobban gyűlöli a tetteseket, mint amennyire szánja az áldozatokat.

Egyre biztatja két kisegítőjét, a két herkulesi termetű utcai árust, akik segédkeznek neki a véres színjátékban:

- A szegényeket vegyük előre. Könnyű felismerni őket, majdnem mindig súlyosabb a sebük, és mindig szegényesebb a ruhájuk!

Szavait fülsértő egyhangúsággal ismétli el minden kötözés után, mire egy sápadt homlokú, fiatal férfi, aki lámpással keresgél a halottak között, már másodszor kapja fel a fejét.

A homlokát átszelő széles sebből kibuggyan néhány csepp piros vér; fél karját kidugja zekéje nyílásán, két gomb között; verítékes arcáról egy pillanatra sem tűnik el a mély aggodalom.

Az orvos felszólítását meghallva, mint mondottuk, másodszor is felkapta a fejét, szomorúan nézte a csonkolt végtagokat, amelyeket a sebész, ellentétben vele, szinte kéjesen nézegetett, majd megkérdezte tőle:

- Mondja, uram, miért tesz ön különbséget az áldozatok között?

- Azért, mert a szegényekre senki nem gondol, ha én nem - válaszolta a sebész, fölpillantva erre a kérdésre -, és mert a gazdagokkal van aki törődjék! Fordítsa csak lefelé a lámpását, és világítsa meg az utca kövét: száz szegényre ha jut egy gazdag vagy egy nemes. És valami csoda folytán, amelyet már un a Jóisten is, a nemesek és a gazdagok ebben a szerencsétlenségben megint csak úgy adóztak, ahogy szoktak: egyet ezerért.

A fiatal férfi véres homlokához emelte a lámpását.

- Nos, akkor én vagyok az egyik - mondta harag nélkül -, nemesember létemre másokkal együtt belekeveredtem a tömegbe, fejbe rúgott egy ló, s amikor árokba zuhantam, eltört a bal karom. Azt mondja, hogy olyan nagyon törődnek a gazdagokkal és a nemesekkel? Amint látja, engem sem kötöztek be.

- Önnek van palotája, van... orvosa, menjen haza, hisz tud járni.

- Velem ne törődjék, uram; a húgomat keresem, tizenhat éves szép lány volt, biztos, hogy meghalt, noha nem szegény lány. Fehér ruhát viselt és nyakláncot, kereszttel; igaz, van palotája és van orvosa, de mégis nagyon kérem, feleljen, uram: nem látta valamerre?

- Uram - mondta a fiatal sebész vad hévvel, amiből nyilvánvaló volt, hogy eszméi már régóta fortyognak benne -; uram, engem az emberiség eszméje vezérel; én az emberiségért áldozom életem, s amikor ott hagyom halálos ágyán az arisztokratát, hogy helyette a szenvedő népet istápoljam, akkor az emberiség igaz törvényének engedelmeskedem, amelyet istenként tisztelek. Ez a mai katasztrófa mindenestül az önök műve; az önök jogtiprása, az önök mohósága; viseljék hát a következményeit. Nem, uram, nem láttam a húgát.

És e mennydörgő szónoklat végeztével a sebész ismét munkához lát. Most hoztak oda egy szegény asszonyt, kocsikerék törte el a két lábát.

- Nézze meg - kiáltott még utána Philippe-nek, aki igyekezett minél messzebb kerülni onnét -, nézze meg, vajon a szegények hajtanak be a népünnepélyekre, hogy összetörjék a gazdagok lábát?

Philippe ahhoz az ifjú nemességhez tartozott, amelyből a La Fayette-ek és a Lameth-ek származtak, s maga is nemegyszer hirdette ugyanazokat az eszméket, amelyek most úgy elrémítették ennek a fiatalembernek az ajkán: megvalósulásuk eleven parázsként hullott most vissza rá.

Nehéz szívvel hagyta ott a mentőosztagot, hogy folytassa szomorú kutatómunkáját; nemsokára hallani lehetett fájdalomtól elcsukló, könnyekkel küszködő kiáltását:

- Andrée! Andrée!

Ekkor egy öregember haladt el mellette sietős léptekkel, szürke posztóruhában, bordás harisnyában, baljával botra támaszkodott, a jobbjában tartott olajos papírba csavart mécsessel világított.

Meghallva Philippe jajveszékelését, részvevőn mormolta:

- Szegény fiú!

De mivel láthatóan hasonló dologban járt ő is, továbbment.

Majd hirtelen, mintha megbánta volna, hogy részvétlenül ment el ily nagy fájdalom mellett, s még csak vigaszt sem próbált nyújtani, odaszólt az ifjúnak:

- Uram, bocsásson meg, ha a magam bajával zaklatom fájdalmában, de hát kik segítsék egymást, ha nem azok, akiknek egy a bajuk. Talán... segíthetne nekem. Ön bizonyára régen keresgél, hiszen a mécsese alig pislákol, s nyilván látta már a tér legszörnyűbb részeit.

- Ó, igen, uram, láttam.

- Tudja, én is keresek valakit.

- Akkor nézze meg először a nagy árokban; ott ötvennél is több hullát találhat.

- Ötven halott! Teremtő Isten! Ennyi áldozat egy ünnepségen!

- Ennyi áldozat, uram! Ezer arcot is megnéztem már, de még nem találtam meg a húgomat.

- A húgát?

- Pedig erre volt, valahol ezen a tájon. Egy pad mellett szakadt el tőlem. Azt a helyet már megtaláltam, ahol elszakadtunk, de őt magát sehol sem találom. Most elölről kezdem a kutatást, a bástya felől.

- Merre futott a tömeg, uram?

- Az új házak felé, a Magdolna utca irányába.

- Akkor itt kell lennie valahol, nemde?

- Alighanem, ezért kerestem először itt; de iszonyatos volt a felfordulás. A tömeg erre sodródott, az igaz; de egy szegény lányka, ha megijed, csak futkos összevissza.

- Nemigen gondolnám, uram, hogy szembefutott volna az áradattal; én az utcák felől kezdem a kutatást: tartson velem, egyesült erővel talán többre megyünk.

- Ön kit keres? Talán a fiát? - kérdezte Philippe tétovázva.

- Nem, uram, hanem egy gyereket, akit úgyszólván örökbe fogadtam.

- Elengedte egyedül?

- Ó, ifjú ember az már, tizennyolc vagy tizenkilenc éves. Tudja ő, hogy mit csinál, el akart jönni, nem akadályozhattam meg. Különben is, ki számított ilyen szörnyűségre?... Elalszik a mécsese.

- Látom.

- Jöjjön velem, majd én világítok.

- Köszönöm, nagyon kedves, de csak akadályoznám.

- Ó, attól ne tartson, hiszen így is, úgy is keresgélnem kell magamnak is. Szegény fiú mindig nagyon pontosan járt haza - folytatta az öregember, s elindult az utcák felé -; de az este balsejtelmem támadt. Vártam rá; már tizenegyre járt; a feleségem meghallotta egy szomszédasszonytól, hogy mi történt ezen a szörnyű ünnepségen. Vártam még két órát, reménykedve, hátha hazajön; látva, hogy csak nem érkezik meg, arra gondoltam, csúf dolog volna tőlem, ha lefeküdnék, amikor nem tudok róla semmit.

- Tehát a házak felé megyünk? - kérdezte a fiatalember.

- Igen, mint ön is mondta, a tömeg nyilván erre özönlött, és bizonyos, hogy arra tartott. Alighanem arra futott az a szerencsétlen gyerek is! Falusi fiú, nem ismeri a nagyvárosi szokásokat, de még az utcákat sem. Talán életében először járt a XV. Lajos téren.

- Sajnos, uram, az én húgom is vidéki.

- Borzalmas látvány! - mondta az öregember, elfordítva a fejét egy hullahalomtól.

- Pedig itt kell keresni - mondta az ifjú -, s elszántan odatartotta lámpását az egymás hegyén-hátán heverő tetemekhez.

- Ó, borzongok, ha csak ránézek is; én egyszerű ember vagyok, és a pusztítás legyőzhetetlen iszonyodással tölt el.

- Így iszonyodtam én is; ma éjjel azonban megtanultam a leckét. Nézze, itt fekszik egy fiú, tizenhat-tizennyolc éves lehet; megfulladt, nem látok rajta sebet. Őt keresi?

Az öregember erőt vett magán, és odavilágított.

- Nem, uram - mondta -, ez nem az; az enyém fiatalabb; fekete hajú, sápadt arcú.

- Ó, ma éjjel mind sápadtak - válaszolta Philippe.

- Nézze csak - mondta az öregember -, már itt van a Királyi Bútorgyűjtemény. Nézze, mindenütt a küzdelem nyoma. A falon vérfoltok, a vasrúdon cafatok, a rács hegyén szakadt ruhafoszlányok, itt meg azt se tudja az ember, hova tegye a lábát.

- Pedig itt volt, pedig itt volt, egészen bizonyos - motyogta Philippe.

- Mennyit szenvedhettek!

- Jaj, Istenem!

- Mi az?

- Egy fehér ruhafoszlány, itt, a hullák alatt. A húgomon is fehér ruha volt. Adja ide a lámpását, uram, nagyon kérem.

Philippe megfogta a fehér ruhadarabot, amelyet megpillantott az imént. Aztán elengedte, mivel csak fél keze volt, hogy átvegye a lámpást.

- Női ruha foszlánya - kiáltotta -, egy fiatalember kezében, ugyanolyan fehér, mint Andrée ruhája volt... Ó, Andrée! Andrée!

És az ifjú szívszaggató sírásra fakadt.

Most az öregember is odalépett.

- Ő az! - kiáltotta, és széttárta a karját.

Az ifjú felfigyelt erre a kiáltásra.

- Gilbert!... - kiáltott fel most Philippe is.

- Ismeri Gilbert-t, uram?

- Hát Gilbert-t keresi?

A két kiáltás egyszerre hangzott el. Az öregember megfogta Gilbert kezét: jéghideg volt. Philippe kigombolta a fiú mellényét, szétnyitotta az ingét, és megtapintotta a szívét.

- Szegény Gilbert! - mondta.

- Szegény gyermekem! - sóhajtotta az öregember.

- Lélegzik! él!... él, ha mondom! - tört ki Philippe-ből.

- Ó, csakugyan?

- Egészen biztos, dobog a szíve.

- Tényleg! - mondta az öreg. - Segítség! segítség! van amott egy sebész.

- Segítsünk csak rajta mi magunk, uram; az előbb fordultam segítségért ahhoz az orvoshoz, de megtagadta.

- Márpedig az én fiamon segíteni fog! - kiáltotta az öregember nekikeseredve. - Kell hogy segítsen. Jöjjön uram, vigyük oda hozzá Gilbert-t.

- Fél karom van, rendelkezzék vele, uram.

- Én meg öreg vagyok, de majd csak elbírom valahogy. Rajta!

Az öreg megfogta Gilbert vállát; a fiatal férfi a hóna alá vette a két lábát, s így botorkáltak el addig a csoportig, amelyben most is a seborvos volt a hangadó.

- Segítség! segítség! - kiáltotta az öregember.

- A szegények jönnek előbb! - válaszolt a sebész, elveihez híven, és számítva rá, hogy ahányszor így szól, nem marad el a körülállók elismerő moraja.

- Szegény embert hozok - replikázott hevesen az öreg, mérgelődve, hogy a körülállók ilyen bámuló hódolattal adóznak a fiatal sebész zsarnoki magatartásának.

- Majd a nők után - mondta a sebész -; a férfiak erősebbek, jobban bírják a fájdalmat, mint a nők.

- Csak egy érvágás kell, uram - mondta az öregember -, egy sima érvágás segít rajta.

- Hát már megint itt van, nemesuram! - mondta a seborvos, aki előbb látta meg Phillipe-et, mint az öregembert.

Philippe nem válaszolt. Az öreg meg azt hitte, hogy őhozzá szóltak.

- Én nem vagyok nemes - mondta -, szegény ember vagyok; Jean-Jacques Rousseau a nevem.

Az orvos felkiáltott meglepetésében, majd parancsolón intett:

- Helyet - rendelkezett -, helyet a természet fiának! Helyet az emberiség jótevőjének! Helyet Genf polgárának!

- Köszönöm, uram - mondta Rousseau -, köszönöm.

- Valami baja esett, uram? - tudakolta a fiatal orvos.

- Nekem nem, csak ennek a szegény fiúnak itt, ni!

- Ah! szóval ön is - lelkendezett az orvos -, ön is az emberiség ügyét képviseli, akárcsak én!

Rousseau-t annyira meghatotta ez a váratlan diadal, hogy csak néhány érthetetlen szót motyogott.

Philippe roppant zavarban volt, megtudva, hogy szemtől szemben áll a filozófussal, akit nagyra tartott; félrehúzódott.

Rousseau-nak segítettek a még eszméletlen Gilbert-t fölfektetni az asztalra.

Rousseau csak ekkor vette szemügyre azt az embert, akitől segítséget kért. Fiatal férfi volt, egykorú lehetett Gilbert-rel, arcvonásaiban mégsem volt semmi fiatalos. Arca sárgás volt és fonnyadt, mint egy aggastyáné, hideg szemére petyhüdt szemhéj borult, szája lefittyedt, mint az epilepsziásé, ha rájön a rohama.

Inge ujját könyékig felgyűrte, karja véres volt, körötte emberi csonkok: inkább hóhérnak látszott, aki kéjesen űzi mesterségét, nem pedig orvosnak, aki szomorú és magasztos hivatását gyakorolja.

Rousseau neve azonban olyan hatást tett rá, hogy egy időre felhagyott durva viselkedésével: óvatosan feltűrte Gilbert inge ujját, vászonkötéssel elszorította a karját, és megszúrta a vénát.

A vér eleinte csak lassacskán csöpögött; de pár másodperc múlva bőségesen csörgedezett a fiatalság tiszta és nemes vére.

- Úgy, úgy, most már majd rendbe jön - mondta a seborvos -; de nagy kíméletre szorul, csúnyán megnyomták a mellkasát.

- Hadd köszönjem meg, uram - mondta Rousseau -, és hadd fejezzem ki elismerésemet, nem azért, hogy elfogult a szegények javára, hanem, hogy így felkarolja a szegényeket. Minden ember testvér.

- A nemesek is, az arisztokraták is, a gazdagok is? - kérdezte a sebész, és szúrós szeme felparázslott a súlyos szemhéj alatt.

- A nemesek is, az arisztokraták is, a gazdagok is, ha szenvednek - válaszolta Rousseau.

- Bocsásson meg, uram - felelt a seborvos -, én azonban Baudryban születtem, Neuchâtel mellett; svájci vagyok, mint ön, és ezért egy kissé demokrata is.

- Földim! - kiáltott fel Rousseau -, svájci! Hogy hívják, uram, ha szabad kérdeznem, mi a neve?

- Szürke név az, uram, szerény ember viseli, aki most még a tanulmányoknak szenteli életét, hogy majd egykor, miként ön, az emberiség üdvének élhessen: Jean-Paul Marat a nevem.

- Köszönöm, Marat úr - mondta Rousseau-; magyarázza csak a népnek a jogait, ám bosszúra ne ingerelje; mert ha egyszer ez a nép bosszút fog állni, kegyetlensége talán még önt is megdöbbenti.

Marat ajka szörnyű mosolyra húzódott.

- Ó, ha azt a napot megérhetem - mondta -, ha részem lehet annak a napnak az örömében...

Rousseau hallotta, mit mond, és úgy megrémült a hangsúlyától, mint az utas, ha meghallja a távoli égzengés első moraját; átölelte Gilbert-t, és megpróbálta elvinni.

- Két derék embert ide, hogy segítsenek Rousseau úrnak, két szegény embert ide! - kiáltotta az orvos.

- Itt vagyok! Itt vagyok! - ajánlkoztak tízen is.

Rousseau-nak csak ki kellett választania a megfelelőt; rámutatott két izmos teherhordóra, s azok karjukba vették a fiút.

Távozóban elhaladt Philippe mellett.

- Fogja, uram - mondta neki -, itt a lámpa, nekem már nem kell; vegye el.

- Köszönöm, uram; köszönöm - mondta Philippe.

Átvette a lámpást, s míg Rousseau a Mészégető utca felé tartott, ő folytatta a keresgélést.

- Szegény fiú! - dörmögte Rousseau, amikor hátrafordulva látta, hogy eltűnik az eltorlaszolt utcák irányában.

Borzongva folytatta útját, mivel a gyászos térség fölött még egyre ott vijjogott a seborvos metsző hangja:

- A szegényeket! Csak a szegényeket! Vesszenek a nemesek, a gazdagok, az arisztokraták!