#### Előszó

Talán szokatlan feladatra vállalkozik e sorok írója, hiszen három történelmi egyházközség egy évszázados múltját kívánja egyetlen tanulmány keretei között bemutatni. Felmerülhet a kérdés, ha egyháztörténetet akar írni a szerző, akkor miért nem külön-külön tárja az olvasó elé a három helybéli egyházközség önmagában is tekintélyes és terjedelmes történetét. Magyarázatul legyen szabad annyit előrebocsátanunk, hogy ez a tanulmány eredetileg egy nagyobb városi monográfia egyik fejezetének készült, ennek megfelelő terjedelmi korlátokkal, a kötet megjelentetésére azonban különböző - főként anyagi - okok miatt nem volt lehetőség. Egy, a városunk történetét, pontosabban annak egyik szeletét bemutató monográfia részeként természetesen már alapvetően más megítélés alá eshet a három helyi egyházközség történetét tárgyaló, illetve feltáró tanulmány. Ebből a közös városi nézőpontból vizsgálva még egyértelműbben nyilvánvalóvá válhat együvé tartozásuk, hiszen egyazon település szerves részét alkották és alkotják, tagjaik ugyanazon település lakosai, polgárai voltak, sorsukat jelentős mértékben befolyásolhatta, sőt meghatározhatta a település - a tárgyalt időszakban még mezőváros, illetve nagyközség - fejlődése, avagy éppen e fejlődésnek hiánya, esetleges zavarai. Ez az összetartozás csak napjaink közgondolkozása ismeretében szorulhat magyarázatra. A II. világháborút követő, a kommunista eszmerendszer által kiagyalt, majd a társadalomra ráerőszakolt szemléletmód teremtette meg a hatalom erejével azt a mély szakadékot, amely napjainkban is létezik, és sok honfitársunk gondolkodásában élesen elválasztja az egyházakat a társadalomtól, sőt megpróbálja szembeállítani őket egymással, jóllehet az egyházak a történelem folyamán mindig a társadalom szerves részét alkották és alkotják ma is. Ez az egyértelmű összefüggés valójában nem szorul magyarázatra, annyira nyilvánvaló. Álljon itt mégis egy nagyon szemléletes példa településünk történetéből! A századforduló táján, a XIX. század utolsó és a XX. század első évtizedében komoly megrázkódtatást élt át a nagyközség gazdasági élete: a település lakosságának korábbi megélhetését jelentő helyi kisipar (posztókészítés, fazekasság, téglagyártás, fafeldolgozás stb.) a jelzett korszakra csaknem teljesen elsorvadt, életképtelenné vált, a helyébe lépő nagyipar pedig csak hiányosan, illetve még egyáltalán nem alakult ki, így nem biztosíthatta az itteni lakosság létalapját, ugyanis a mezőgazdaság a kedvezőtlen helyi adottságok miatt nem volt képes a viszonylag nagy lélekszámú lakosság eltartására. Hogy ez a fejlődési rendellenesség mennyire kihatott az itteni egyházközségek életére, jól mutatja az a tény is, hogy az 1890 és 1914 közötti 24 év alatt tizenkét lelkész fordult meg a Várpalotai Református Egyházközségben. Szinte sorozatban alkalmazták a helyettes lelkészeket, mert az ő szerényebb javadalmazásuk kisebb terhet jelentett közösségnek, s ezt inkább fel tudta vállalni a szinte állandó anyagi gondokkal küzdő gyülekezet. Mondhatnánk erre, hogy a település reformátussága a község lakosságának szociálisan sérülékenyebb - profánabban úgy is fogalmazhatnánk: szegényebb - rétegeiből került ki. A megismert források alapján bizony könnyen elképzelhető, hogy nem is járna messze az igazságtól ez a feltételezés. Elgondolkoztató tény azonban, hogy az egyébként anyagiakban általában tehetősebb Római Katolikus Egyházközség is hasonló gondokkal küszködött az említett időszakban. A stabilabb anyagi bázis, a biztonságot jelentő kegyúri támogatás ellenére ezt az egyházközséget is előnytelenül érintette, ennek tagjait is sújtotta a település gazdasági életének hanyatlása, bizonytalansága. Az alábbiakban tárgyalandó egyházközségek azonban - túl azon, hogy ugyanazon település társadalmában éltek, illetve élnek, annak elidegeníthetetlen alkotóelemei voltak és maradtak - természetesen egymással is egyfajta sajátos kapcsolatban álltak, illetve ma is abban állnak. A kapcsolat alapvető meghatározója (ha ez nem is mindig így érvényesült), hogy a három egyházközség, a három felekezet alapjaiban ugyanazt a keresztény-keresztyén (krisztusi) hitet vallotta, illetve vallja, ez a tudat, illetve meggyőződés kellett és kell, hogy meghatározza a környezetéhez, illetve egymáshoz fűződő viszonyukat. Sajátos módon erre a külvilágnak az a része is odafigyelt és odafigyel, sőt érzékenyen reagált, illetve reagál, amely egyébként általában meglehetősen érzéketlen az egyházi ügyek iránt, avagy éppen kifejezetten ellenséges magatartást tanúsít irántuk. A dolgok természetéből következik, hogy a két protestáns felekezet (evangélikus és református) gyülekezetei között súrlódásoktól mentesebb, szorosabb volt az együttműködés. Sorsukban több volt a közös vonás, hiszen mindkettő szerényebb anyagi körülmények között működött, ráadásul létszámukat tekintve is kisebbséget alkottak a régió katolikus többségében. A kisebbségi sors alkalmazkodásra, erőik egyesítésére sarkallta, sőt alkalmanként kényszeríthette is őket. Kevésbé kísérthette meg őket a hatalom, hiszen általában távolabb álltak tőle. Az anyagi biztonság tudata sem szédíthette meg őket, mert többnyire annak sem jutottak közelébe. Természetesen fontos eleme volt a kapcsolatoknak az emberi tényező, amelynek hatását sem a tárgyalt évszázad alatt nem lehetett, sem napjainkban nem lehet kiiktatni, sőt figyelmen kívül hagyni sem. Az is kétségtelen, hogy a nagy megpróbáltatások idején - ezekben pedig igazán nem szűkölködött a bemutatni kívánt száz esztendő, főként pedig a rá következő négy évtized! - mindig sikerült megtalálniuk ezeknek a közösségeknek az együttműködés módját és lehetőségét. Különös egységet alkot, ezért egymástól el nem választható a múlt, a jelen és a jövő. A tegnapi múlt a ma jelenébe torkollik, hogy azután a holnap jövőjében folytatódjék. A történelem akkor válhat igazán az élet tanítómesterévé - miként azt gimnáziumi latin stúdiumainkban tanulhattuk -, ha a jelen és a jövő formálásában valóban megszívleljük a múlt tanulságait: megőrizzük értékeinket, de a múltbéli hibákat, tévedéseket sem hagyjuk nyomtalanul feledésbe menni, hiszen azok nagyon is lényeges üzenetet hordoznak számunkra. Mindezeknek megszívlelése éppoly fontos lehet, miként értékeinknek a büszke örökös örömével és a jó gazda felelősségével történő számbavétele, illetve megőrzése. Ez a rövid tanulmány terjedelmétől függetlenül is ezt a nemes célt kívánja szolgálni. Segíteni akar a felelősségteljes örökség megismerésében, minden örököst sarkallni szeretne az egyedi és a közös értékek megőrzésére, az azonosságtudat természetes vállalása mellett összetartozásunk tényének felismerésére és elfogadására, az ebből következő feladatok felvállalására és elvégzésére. Őszinte köszönet mindazok önzetlen segítségéért, akik lehetővé tették a szükséges egyháztörténeti dokumentumok megismerését! Név szerint is szívből köszönöm nagytiszteletű Pintér Mihály evangélikus lelkész úrnak, a Veszprémi Evangélikus Egyházmegye esperesének, nagytiszteletű Lukáts András református lelkész úrnak, a Veszprémi Református Egyházmegye lelkészi főjegyzőjének, valamint főtisztelendő Nagy Károly kerületi esperes-plébános, címzetes kanonok úrnak a munkám során nyújtott értékes segítségét. Illesse köszönet mindazokat - e kiadvány tudós lektorait és nagylelkű szponzorait -, akiknek áldozatkész közreműködése tehetővé tette e tanulmány megjelenését! Hadd köszöntsem illő tisztelettel e szerény dolgozat leendő olvasóit, akiket minden bizonnyal őszintén érdekel Várpalota, illetve a városban tevékenykedő egyházközségek története! Szeretném szíves figyelmükbe ajánlani közös történelmünk még napjainkban is kallódó, de esetleg még megmenthető, összegyűjthető és az utókornak továbbadható értékeinek fontosságát. Rajtunk is múlik, mit tudnak majd az utánunk következő nemzedékek elődeinkről és rólunk, az ő elődeikről. A kétezer éves kereszténység, az ezeréves magyar kereszténység és államiság, valamint az ezeréves magyar iskola jubileumi esztendeje, továbbá a hamarosan ránk köszöntő XXI. évszázad, sőt a III. évezred még tudatosabbá kell tegye bennünk ebbéli felelősségünket. Ezt a felelősséget mindannyiunknak éreznie kell a maga helyén. Kétségtelen, hogy ebbéli lehetőségeink nem azonosak, de - miként a talentumokról szóló példázatban is olvashatjuk - valamilyen, illetve valamennyi lehetőség mindegyikőnknek adatott, ennek kell megfelelnünk múlt és jövő tekintetében egyaránt keresztényi-keresztyéni felelősséggel, de ezt várja el tőlünk a városunk múltja, jelene, sőt jövője iránti mélységes elkötelezettségünk, hűséges lokálpatriotizmusunk, európai magyarságunk is - bizony nem is csupán a jubileumi esztendőben. Várpalota, 2000. január 15-én A szerző

[ Címlap ] [ Tartalom ] [ Következő ]