Román költők

> ADELA POPESCU
> (sz. 1936-ban, az Ókirályságban.) Bemutatkozó kötete 1963-ban jelent meg Bukarestben, sokáig csak lapokban közölt, verseire felfigyeltek Görögországban, Magyarországon, Olaszországban, Új-Zélandon. Különös fegyverténye az 1992-ben a washingtoni Moonfall Press kiadónál megjelentetett Közöttünk az idő c. kötete, amely az eredetin kívül a versek 6 féle nyelvi (francia, angol, olasz, magyar, német, orosz, spanyol) változatát is tartalmazza. Ebből válogattunk.
APÁLY Hittem csodádban, szerelem, mint Hamlet, királyi atyja szellemében; voltam zsenge és bűntelen, minden törvényen kívül éltem. Odadobtam magam vakon neked, kit nem is ismertelek, szerelem, az éj ezüst-fülével tettenérve el-nem-követett ballépteimet. Hagytam, töltsél ki, áldott nyugalom, idegen lettem a magam szemében, hittem csodádban, szerelem, mint Hamlet, királyi atyja szellemében... KÖZÖTTÜNK AZ IDŐ Épp most szeretlek, mikor már nincsenek szerencsés szavaim, hogy megszólítanálak, közöttünk az idő áll, hűs ablaküveg, s nézzük egymást, mint néma, festett árnyak... Gyémántcsilingeléssel nevetni volna jó, s ha úgy tennél, mintha én ott se lennék, de vállaink fölött két kupa összekoccan, gyújtsuk föl a sötétet, mintha mostan lépnénk le Rembrandt mesteri vásznairól... EGYEDÜL És futottam dermesztő esőverésben, éreztem: utánam már havaz; és mellbevágott az aszfalt szuroklilán. Képtelenül, az ég villanó pengéje alatt nehezen forgó szemekben hársfaerdők zuhantak el hólepetten... ROSSZ SZELLEM Állj utamba, vagyok az ébredő sugár, melynek talán halálos kedve nőtt... Kapudat csapd be az idő orra előtt; űzz el magadtól, s megkapaszkodom a holdban mint csüngő, mely rég fülembe nőtt... IDŐ Nyomultál felém, egyedül, szabadon, miként a fű, megvontad tőlem a napot, a vizet és a szelet... És behódoltam, ellenkezés nélkül vártalak, minden lépéseddel mélyebbre tapostál a földbe. ARCOMAT NEKTÁR PORÁBA MÁRTOM Arcomat nektár porába mártom. Most fehér vagyok, de sárgának látszom... mint délutáni nap a szemhatáron, kontúrokkal le mindhiába zártok, most fehér vagyok, de sárgának látszom - ne méricskéljétek izzó sugárom. MEGVILÁGOSODÁS Szerelmem tőled óvnom kellett volna, mert az igazi szerelem, ha volna álmaimban él csupán. Hinnem kellett volna, mint akinek jól megy a dolga, mert ürügy voltál szökésem homlokán... Tudattalannak kellett volna tűnnöm, miként a villám, csak úszni, úszni, kapkodón, nem tudni, meddig a könny s honnan a víz már - hol a legmélyebb a tenger, hol a legmagasabb az ég; marcangolnám nehézkes, irányzékká vált testem, bús nyílvessző, egyre távolabb a homoktól, a megejtő, szépséges haboktól, a dróttól egyre messzebb... BÉKÜLÉS Egymásnak háttal, szorosan, mint a rákok, testvéreink, a nedves fövenyen a sötétben, a nagy hideg foglyaiként... Egymásnak háttal, kevéske melegért, ez az utolsó alkalom, igazabb az ölelésnél... VISSZHANG Hisz még valaki a szavakban? feszít dölyfösen a harkály, végiggépfegyverezi a fészkeket ringató fákat: a rémült madarak serege hussanó felhő az erdő fölött akárha égi fények pusztulása. Egyedül a kakukk - egy elfeledett világból tompán rikoltó sose kotló válasza zúdult az élő erdőre, mint tüzérségi üdvlövés (Cseke Gábor fordításai)

Román költők