Román költők

STEFAN AUGUSTIN DOINAS
Sz. 1922-ben az Arad megyei Caporal Alexa községben. A kolozsvári egyetem bölcsészkarát végezte, első kötete csak 1964-ben jelenik meg. Lapszerkesztő. Intellektuális költészete balladás árnyalatokkal elegyes. Francia és német költőket fordít.
A KÚTÁSÓ A földnek nincs elég szeme. A keserű agyag fele vágok a kapámmal keményen, hogy a friss víz felszínre érjen kéken, mint a tekintete. Teli a telt korsók nyaka! Éreztem, mint verdes oda alant a mélyben, mint a gerle a kalitkában, míg lebegve szállt a juhászok csillaga. Gyertek, s nézzetek bele, mint a bika teszi, ha iszik. Arcotok hagyva benne loppal, ismerkedjetek a homokkal, hol majd mindetek nyugoszik. Gyertek, s dalolva mosdjatok. Egyszer rég élet vize serkent, és lehet, hogy fölfakad újfent, s mindenkit mosnak a habok. Jancsik Pál fordítása LAOKOON Kétezer éve - hiszen érthető - magasodik mind fönnebb a talapzat, házak, terek épülnek bele; nő a régi márvány, növeli az aszfalt. Csak az öreg nem változott: szavak nélkül üvöltő sápadt árny-alak, dús hajzata fakó lett a halálban. Fiai száma meggyarapodott; jönnek most is, mint annak idején még, midőn minden lényeknek sorsa volt s tagjaikban ott rejtőzött a szépség. Jönnek, s kővé merednek: gyászszalag övezte testek félelmes csapatja - sírnak a szobrász vésője alatt s mindet saját kígyója fojtogatja. Veress Zoltán fordítása EZÜST AGYARÚ VADKAN Egy ifjú levantei herceg a vadra tört sűrű berekben a bokrokon át. Míg tépte az ág, iszalag hasogatta, megfútt egy erős szavú csontfuvolát, s így szólt: - Nosza, társaim, űzzük a vadkant és ejtsük el őt, az ezüst agyarút, mert rettenetes csodalény, fene nagy vad; ki meglövi, hírneve messzire jut. - Jó herceg - a kürtösök így okították -, nem jár soha erre a kan, kire vársz; jöjj, űzzed a szarvasünőt vagy a borját vagy nyúlra, szelíd szemű őzre vadássz. - Ment, ment mosolyogva tovább csak a herceg, fürkészte a sűrűt, az ágasbogasat, nem vonta fel íj idegét, ha a rejtek mélyén a hiuz vagy a róka hasalt; ám egyszer a bükkök alá betekintve így szólt: - Ide nézzetek, itt a kan, itt a táltos ezüst agyarú; lesi szinte, hogy földre terítik-e nádnyilaink. - Jó herceg - a szolga felelte morogva -, nem vadkan az, árny csak a lombok alatt. - Légy csöndben - a herceg ekképp csitította; ő látta a két ragyogó agyarat. És mentek előre, s az ifjú megint csak így szólt: - Ide nézzetek, itt a kan, itt horkol heverészve ölén a csalitnak, hadd lám, leterítik-e vasnyilaink. - Jó herceg - a szolga felelt mosolyogva -, nem vadkan az, egy halom őszi avar. - Légy csöndben - a herceg ekképp csitította; ő látta, hogy ott az a fényes agyar. És mentek a fenyves alatt, ahol ismét így szólt: - Ide nézzetek, itt a kan, itt a táltos ezüst agyarú; nosza, szívét járják hamar át a mi tűznyilaink. - Ej, herceg - a szolga felelt vigyorogva -, nézd meg, csak a hold süt az ágakon át. - Légy csöndben - a herceg ekképp csitította; ő látta a kan hegyes érc-agyarát. És akkor, a kék-lila csillagos estén szomj-oltani hogy le a vízre hajolt, egy kan nekiront, s agyarát belevervén vérével itatja a földön a port. - Miféle vadállat ez itt, ki ledöntött, s nem hagyja keresni az én vadamat? Miféle madár sirat engem; örökzöld mért fed be, miképpen a vermet a hant? - Jó herceg, ez ő, az ezüst agyarú volt. Épp ő sebzett meg, a rég keresett; űznék a kopók, de hiába, megugrott. - Légy csendben - a hercegi ifjú felelt -, míg elhagy egészen a hűtelen élet, hadd szóljon a tiszteletemre a kürt. - És akkor a hold feketén elenyészett, s az éjben a kürt szava lassan elült. Veress Zoltán fordítása ÉJSZAKA Tudtam, hogy eljön: a tavak iszapját pír lepte el, s a néma levegőben csak egy nyugvó madár trillája úszott; a füstgomolyok tárt ujjú tenyérként nyúlánkoztak fel befogadni őt, s a víz önmagával társalgott a partnál. Mi még ketten voltunk. Csak a lehelet járta be köztünk a teret, amelyben elkezdődött a hamvadás. Először gyúlt csillagot tartottam a kezemben, de csak a kezem tudta; a szemem, mint hű ebé, az ő szemébe mélyedt. És ő, az éj, leszállt a könnyű széllel tovarepült szkarabeusz-bogárra, pillantásodra, mely idegenül fürkészett szerte, és a fűre, melynek sűrűje közt már ott honolt öröktől. Veress Zoltán fordítása

Román költők