Román költők

DORINTA Vino-n codru la izvorul Care tremura pe prund, Unde prispa cea de brazde Crengi plecate o ascund. Si in bratele-mi intinse Sa alergi, pe piept sa-mi cazi, Sa-ti desprind din crestet valul, Sa-l ridic de pe obraz. Pe genunchii mei sedea-vei, Vom fi singuri-singurei, Iar in par infiorate Or sa-ti cada flori de tei. Fruntea alba-n parul galben Pe-al meu brat incet s-o culci, Lasind prada gurii mele Ale tale buze dulci... Vom visa un vis ferice, Ingina-ne-vor c-un cint Singuratece izvoare, Blinda batere de vint; Adormind de armonia Codrului batut de ginduri, Flori de tei deasupra noastra Or sa cada rinduri-rinduri. A VÁGY Gyere, vár reánk az erdő, Forrás kristályvize vár Lomb alatt, hol rejtve őrzött Gyeppaddal kínál a nyár. Oh, repülj kitárt karokkal, Kebelemre ráomolj; Fátyladat, hadd, én vegyem le Hajadról és arcodról. Odaülsz majd az ölembe, Egyes-egyedül leszünk; Felborzolt hajad közé a Hulló hársvirág repül. Szőkefürtös szép fejed az Én karomba fekteted, Rabló ajkam rácsap szádra S ízet érez, édeset. Boldog álmot álmodunk ott, Szűz források dala kél, Szellőzene csendül lágyan S álmok útján az kisér. Csendjében zord rengetegnek Szenderedünk elpihenve, Hárs virágja hull felettünk S betakargat rendre-rendre. (1939/1950) Finta Gerő fordítása SÓVÁRGÁS Jer az erdei forráshoz. Kavicsos mederben ing, Hol a szárnyék rá lehajló Ereszébe rejtve ring. Jöjj, kitárom karjaim, fuss, A szívemre hullva hullj. Oldd meg arcodon a fátyolt És emeld föl szótlanul. A térdemre ülsz, hisz ottan Ketten leszünk, kedvesem. Reszketeg hársfa virága Hull hajadra csendesen. A karomra hajtod lassan Aranyszőke fejedet, És ajkad az ajkamnak Csókkal dúlni engeded. Boldog álmot álmodunk majd, Ringatózunk halk dalon. Dalol a magános forrás S a szelíd szélfuvalom. Szélingatta rengetegnek Csöndjén álmok szállanak, Hullong olykor és lehull ránk Hársvirág is álmatag. (1956/1967) Oláh Gábor fordítása VÁGY Jöjj, az erdőn vár a forrás, Mely kavics fölött remeg, Itt az ágak földig-omlón Hűs gyep-ágyat rejtenek. Jöjj, repülj szivemre, kedves, Már kitárom két karom, Hadd fejedről s vállaidról Fátyladat leoldanom. Könnyedén ölembe veszlek, Itt magunk leszünk csupán, Rebbenő hajadra hársak Sárga pelyhe száll puhán. Szőkefürtös halvány arcod Jobb karomra nyugtatod, Édes ajkad éhes ajkam Zsákmányául átadod. Boldog álmot álmodunk majd, Míg nekünk a lenge szél És a mély-magányu forrás Enyhe ringatót zenél. Így alszunk a gondba süppedt Erdő összhangján merengve, S hull reánk a hársvirágok Lepke szirma rendre-rendre. (1960/1966) Franyó Zoltán fordítása VÁGYAKOZÁS Jöjj az erdő csermelyéhez, Melyben táncol a porond, És ahol már a barázdát Elborítja sűrü lomb. Iramodva hullj ölembe, Tárt karomba vesd magad, Köntösöd hadd oldozom le, Hadd fölfednem arcodat! Térdemen elüldögélhetsz, Kettőnké lesz a világ, Míg hajad dús sátorára Hulldogál a hársvirág. Szőke fürt közt sápadt orcád Hajtsd vállamra álmatag, Drága prédául kinálván Számnak édes ajkadat. Hadd álmodjunk boldog álmot, Szenderülvén a dalon, Melyet titkos csermelyekkel Dúdol a lágy fúvalom. S átadván magunk a csendes Erdei harmóniának, Ránk kibomlott hársvirágok Hulldogálnak, hulldogálnak. (1967/1974) Jékely Zoltán fordítása VÁGY Gyere, vár erdőn a forrás, Kavics fölött megremeg, A fák földre hajló lombja Puha ágyat rejteget. Szállj, szaladj kitárt karomba, Pihenj meg a mellemen, Hadd, hogy fátylad a fejedről, Arcod elől elvegyem. Az ölemben fogsz te ülni, Mi ketten - egy más világ. Megremegő tincseidre Hull, csak hull a hársvirág. Szőke fürtű fehér arcod Hajtsd karomra csöndesen, Édes ajkad éhes ajkam Zsákmánya most hadd legyen... Boldog álmot álmodunk majd, Elringat egy dallamon A magányos, tiszta forrás És a szelíd fuvalom. Elaltat a vágyak járta Erdő hűs harmóniája, Körülöttünk és fölöttünk Hull, csak hull a hárs virága. (1989) Jancsik Pál fordítása

Román költők