Román költők

MATEI VISNIEC
Sz. 1956-ban, 1987 óta Párizsban él. Megjelent művei: La noapte va ninge (Albatrosz, 1980), Orasul cu un singur locuitor (Albatrosz, 1982), Înteleptul la ora de ceai (Cartea Românescã, 1984), Tara lui Gufi (Ion Creangã, Bukarest, 1991), Cafeneaua pas-parol (Fundatia Culturalã Românã, 1992).
TÖRTÉNETEK A PÁLYAUDVARON Nincs annál szebb mint egy nagy pályaudvaron sétálni ősszel az utasok nyugodtan ücsörögnek a bőröndjeiken a bölcs szánalommal nézi őket egy látcsövön át a várótermekben elbújt férfiak tárcákkal kezükben titkon cigarettáikat számolgatják minden vonat egy órakor jön és indul is mind az összes órák együtt harminc kilót nyomnak leülök egy asztalhoz az állomás restijében és kérek egy vékonyra szeletelt almát a peron hangosbemondóján a Mahábharáta utolsó részét olvassa be valaki egy magányosnak tűnő utas engedélyt kér hogy leülhessen hozzám egy ideig bámulok rá mielőtt azt mondanám unottan hogy nem EGY EMLÉK Egy idő után a csontjaimat nem lehetett újrafesteni akkor odacsaptam a szőrehullott pemzlit a király ablakához mi az mi történik kérdezte a király kilépve mezítláb az utcára semmi az egész mondtam csak a csontjaim már nem hagyják magukat újrafesteni a király előhúzta a noteszét hogy hívják kérdezte Matei Visniec válaszoltam a király lapozott lapozott egyszer csak megálltak az ujjai a levegőben hahotázni kezdett igen igen mondta előre számoltunk ezzel is MI, ZONGORAGYŰJTŐK Mi, zongoragyűjtők Elhatároztuk, hogy holnap, pontban öt órakor Elkezdjük húzni-vonni hatalmas szerkezeteinket Ide-oda a szobákban, Amíg csak a szomszédok, fülüket tépve Ki nem rohannak az utcákra, Mi azonban hajthatatlanul tovább vonszoljuk Zongoráinkat egyik szobától a másikig Addig, amíg a várost sürgősen ki nem ürítik És a királyi hadak közre nem fogják, Lezárt, leszázalékolt városnak kiáltva ki, Sugárzó arccal levisszük aztán a zongorákat az Utcákra is, és tovább vonszoljuk őket a kövezeten, Amíg csak a katonák az őrület határán Egymás kutyáit mind agyon nem lövik, És az utolsó újságírók is földhöz csapják Vérbeborult mikrofonjaik, És ha nem jönne közbe semmi, mi, zongoragyűjtők Pontban hét órakor játszunk majd valamit Vivalditól. KÉSEI ÓRÁN Egy kései órán a helyi költő leült egy asztalhoz az állomás vendéglőjében kis idő múlva elhaladt a bîrladi gyors is ami nem áll meg soha a költő előhúzott egy pecsétes füzetkét és csak írt ott nagy csendben fázósan teltek az órák a helyi költő gyakran rendelt valami kis italt sört és ásványvizet sör és ásványvíz egész éjjel írt és ivott aztán úgy reggel felé felolvasta a pincérnek kivörösödött karikás szemmel ezt a verset. A HALOTT A búzatáblán egy halottra bukkantak magas volt hosszú vékony kezekkel a zsebéből meg mellesleg néhány nedves cigaretta is kihullott a két traktorista fáradtan leült a halott fiatalos teste mellé egy darabig csendben nézték búzaszemeket ropogtatva a fogaik alatt később arccal fölfelé végigheveredtek figyelmesebben nézték az eget mint bármikor végül is mindent összevetve mondta egyikük mihez kezdtünk mi az életünkkel? (Jánk Károly fordításai)

Román költők