Román költők

GAVRIL SEDRAN
(Sz. 1940) Itt közölt verseit Dan Culcer, az www.asymetria.org párizsi szerkesztésű internetes irodalmi folyóirat főszerkesztője ajánlotta antológiánk figyelmébe, az eredeti szövegek a folyóirat honlapján (a költő Kiáltasz - Strigi - c., 1968-as kötetéből)
A LÁZ 1. Az ÉJ záloga a csönd és a beteg szív: olajos Lüktetésük, semmi más. A tengeren fehér rajok, madárnyüzsgés, -rikoltás. Rángatóznak és odavesznek - a roppant tűz értelmezett jelében. 2. Az ÉRTELEM vele érkezett. Most Mikor futástól lelkesülten útban a dombhoz megtagadtuk Testünket mint valami árnyat E megsejtett mezőkön ahol a kérdések erőtlenül Hullanak alá Már csak a kiáltás marad És körvonala Keresztre feszítve Gyorsléptű lábadtól a hullámkörök megborzonganak. (Lélegzeted gyanítják.) 3. MEDUZÁK jönnek elő hívásodra, és tudod, ó, te tudod Hogy minden elűzi kételyemet. Belőled fakadó nyomon, a homokon a csillag jegyét keresem Csak arcodat látom. Lomha hullámok sodornak part felé élénkebb színeket A lepergő arany visszafogja a percek tánclépteit. 4. KÖRBEN pörög a tűzkerék. Dobok. A roncsolt dobhártya sajog Rézdárdák (kapaszkodom) hasogatják a láthatárt. Lehajolva csípem nyakon a hang sötét szökevényét. De bennem a gyűlölet oly ösztövér. És a felhevült vízbefúlt hörgése (ámulva Nézték a halak) a trapézugró napot. NÉMILEG MEGKÖTÖZVE Mit bánom én - még helyrehozható - Nincs mit tenni - ez olyan Valahányszor elveszítem nappal, éjjel - Mindenütt egyenlő A hömpölygő körmenethez igazodva Akaratvesztve lelépdelek az eső lépcsőin - csupa düh - Nehéz az erőt meghaladó Visszavont pihenés, míg a gyanús Függőleges mindegyre megtörik. Hajtsátok meg a zászlót! S a próféta Szavára a tömeg térdrehull Halk remegés a vizeken - és tovább Szél lengedez - nincs más fel- Ruházott az illő gondolattal - el- Emésztve a gyönge fényt, színkép A szennyvíz olajában Hűtlen pecsét MEGKÖTÖZVE Mircea Ciobanunak SZÉTMÁLIK bármely biztatás. És a kar Zuhantában körözve csápol. A képzeletbeli elhíresült bakó A csillagjós köpenyébe bújt, virrasztásba burkolózva, Viszályok ránca, levéltárból elcsángált szó gyötör. E nyilvánvaló erőszak elrejti, magában, Az életre válás esélyét Én már nem vagyok a földön. (János, 17,11.) A NAPPAL peremére érve, én, kotnyeles szellem, alászálltam. Bekebelezem az éjszakát. Szinte-szinte. Az ég kibomlott; ismerős az álmatlanság, a félelem, A fohász. Lepergő vér a verejték. És a lelket kitöltő Szomorúság. Hamu! Az emlékezet rizspora, tanú az osszáriumban. A környéket visszhang repeszti. Élők a holtakkal. Sötétség. Közömbös, végtelen. Terméketlen pusztaságok hol a vadak Ritkán mutatkoznak s még ritkább Az ember nyoma. Gőzlő áporodottság. Nem ismerik egymást. Nem beszélnek. Némán Méregeti egyik a másikát. Tágranyílt szemmel Múlnak el. Jöttek sehonnan. Egyesével. Egyenként tűnnek el. Olykor-olykor Megtisztulva kiveti őket a tó. Tudom, a sófoltokon túl van egy Selymes mező. El Nem érhetem. Nem vágyom rá. A romok közt Árnyas helybe botoltak. SIETŐS egyensúly az erekben. Tiltott képzelgések Közel és távol. Várakozni tilos! Feltekeri a meggyötört dobhártyát (kiűzött Lángok nyoma és egy el nem haló gyönge jaj Nem árulja a sorsnak - és a hamvveder agyagos csikorgása míg körben Romlás, megtagadás, pusztuló földek) nem szóródik szét tekinteted íme Miként a feltámadás füstje a virágbaborult mezőre Itt vagyok a hiábavaló szándékok árnyán. (Cseke Gábor fordításai)

Román költők