Román költők

> GHEORGHE TOMOZEI
> A középnemzedékhez tartozik, a Nicolae Labis, Ioan Alexandru, Ana Blandiana, Nichita Stanescu vonulathoz, amely meghatározója a mai román költészetnek és világirodalmi színvonalának. Hozzájuk képest a háború előttiek már csak klasszikusok) A verseket Balogh József válogatásában és fordításában megjelent Lovas mennyország c., 1971-ben a Kriterionnál megjelent kötetből válogattam, a fordító beleegyezésével. (Cs. G.)
POMPEJI Pompejiben üregek lakják a köveket. Hajdan emberek élték, szerszámok, kutyák; láva perzselte valamennyit. Halott férfit rejt minden kő-tojás, s megfoghatatlan kél ki belőle a semmi. Minden kőlapban egy lakodalmas ágy; egyiknek üressége az ara. Üregek, lebegő, le nem téphető gyümölcsök. Egy kuvasz üressége hever a meztelen gladiátor ürességének lábainál. Lábad a hiányzó falernumit tapossa, a víziórák ürességén lépdelsz, a szerdai nap ürességén, a sós levegő ürességén. Mindennek hangja van. Hallod a lávában a szekrény nyöszörgését, a kulcs csörgését, az amfora kotyogását. Árnyak, láthatatlan árnyak nyüzsögnek mindenütt. Űrök. A szavakra lávaburok tapadt, az anyag megmerevítette a zenét, a halott hangok körmöt eresztettek és nő a hajuk. A repkényes, szőlőkutas házakon járunk. A szemedbe csapódó homokszemcse őrzi a kolibri kölyűjét, az uzsorás asztalán tallérok nyomára lépsz, s ha valaki rád törne, hogy ledöfjed, ne ijedj, s ne védekezz. lehet, benned keresik társukat a halott csecsemők meg a kertek, keresik a szebb kilátást, keresik emlékezőtehetségüket. Ahogy mi is kutatjuk magunkat a bennünket méhükben őrző vajúdó kövekben. Körülöttünk a dolgok muzsikáló üressége, és amikor a láva fölszippantja csontjaink meszét, láthatatlan körvonalakban létezünk tovább, igen, megmaradunk, megmaradunk, akár gyom, akár búza takar. LÁNGOK Jó tűz, régi tűz. Falják a lángok a tönköket s a valaha mögöttük lapuló ordasokat, forró hamu hull, s a falánk tűz füstje feketíti a faliórát. Dühöng a vihar - medvék rázzák a boronaházat, vázában víz fakítja a tavirózsát, fagy tisztítja véred a rettenettől, elfelejtett asszonyaid görcsösen tapadnak hozzád, akár a máglyáról mentett boszorkányok; s rád szögezi ajtód a jég. Viasz-puha álom környékez, s megtört testtel egyedül bukdácsolsz vérpiros ajkak erdejében... BÁJOS BALGASÁG A vadász minden éjjel lovastól mássza meg az emeletet. Becsenget. Ajtót nyitok, leültetem őket, és előveszem a kisüstit. A ló remekműveket majszol, és felhörpinti a patefonlemezeket. Az időjárásról csevegünk. Megmutatják a zsákmányt: őzike, medve, vaddisznó. Feldobáljuk a tűzhelyre, majd gyökintünk. A ló patáit reszeli, ásít, aztán így szól a vadász: hoztunk neked egy nyírfát is, egy patakot és némi holdat, de nem a legjobb darabot, mert esőre állt. Harapok a holdból, patakot pohárszekrénybe zárom, ismét töltök a kisüstiből, felteszem Aznavourt, és keresztbe rakott lábbal csak ülünk, míg megsül a vaddisznó. Megjelenik a küszöbön, de nem ízlik, nem pirult ropogósra, dünnyög valamit őkelme, majd visszapattan a tűzhelyre. A kályhába dobok egy vekkert (a kakukkórával a medvét, kedvesem karórájával az őzike szívét sütöm meg). Éjszaka van, meleg van, kávézunk, s mikor megfordítanám Aznavourt, a ló megeszi a lemezt, mint egy salátalapit. Megiszunk egy nyírfát, kivágunk egy szeletet a vaddisznóból. (Jó vagyok? - kérdi. Remek vagy - mondjuk, hogy neki is örömet szerezzünk.) Majd a szerelemről elmélkedünk. Aztán egy fényképet szedek elő: a tenger ünneplőben. A vadász sorsjegyet, a ló fényképet mutat: Cassius Clay egy bundán, kétéves korában. Istenien szórakozunk, kényelembe helyezzük magunkat, kivesszük mandzsettáinkból a patkókat, és mikor eltávoznak, rettentő szomorúság tör rám. Rendre összezúzom a poharakat, a haldokló élőlények sebeiből kiűzöm a halált, s az ablakból nézem, hogy szállnak fel barátaim a villamosra. A fantasztikus éjszaka is elpárolog a falakból, és levelek és madarak szállnak szemére. Lesem az álmot. SZERELEM, SZÁZADFORDULÓN Bevallom, gyakran meghúztam a vészféket siető emberekkel, fontos személyiségekkel zsúfolt vonaton, hogy láthassak újra egy fát, ami előtt épp elrobogtunk; álarccal a szívemen környékeztem meg egy asszonyt, s a haldokló levelektől elraboltam színüket. S most, íme, hűvösre tettek. A pókok behálózzák memóriámat, sebeimben patkányok fiadzanak, mellemre tapadnak a denevérek, fáival, elefántjaival fölém kerekedik a föld. Csak ahhoz van jogom, hogy beszélgetőre hívjalak. Köss hagyult kendőt a fejedre, hagyd, hogy a börtönőrök végigtapogassák combodat. Szemlesütve, félénken lépkedj, hozz kosárnyi fekete kenyeret, szilkében levest, s legyen veled kristály fogad, örökké csodálkozó pillantásod, apró kezed, s bár közöttünk a rács és a pakli dohánnyal lefizetett fegyőr, mondd, mondd, hogy megvársz, hogy ágyadban ásít a helyem, és kikerülöd, hogy álmodozó hosszú hajaddal naponta letöröld nevemről a port, s hogy csak olyannal csalsz meg, aki hasonlít hozzám. Fojtott hangon, keveset szólj, zihálj, akár szerelmünk éjszakáján, s ne feledd, többre nem futja időnkből. Ajkaink között örökké rács van, közöttünk kopott kövek, közöttünk csikorog a fagy. Add szavad, amellyel holnap a börtön poklában betömöm a vagányok pálinkabűzös torkát. Add, és kotródj. EMLÉK Egyszer gyermekkoromban, karácsonykor a hóesésből előbukkant a doktor, hóna alatt műszeres táskája és kis fehér csomag néhány narancssárga címkés, kutyás Columbia gramofonlemezzel, késő estig hallgatták azon a fenyőkkel zsúfolt éjszakán, aztán a doktor fáradtan elszenderedett karosszékében az állólámpa alatt. Hirtelen állították le a gramofont, a lemez megkarcolódott, de a doktor zavartanul aludt tovább. Pár nap múlva eltemették, a sírnál a vidéki gimnázium tanárai búcsúztatták, meg a polgármester, aztán a havas esőben hazatértek, és felvitték a padlásra a gramofon tölcsérét s a fekete lemezeket. Negyven év után nagy ritkán leveszik a füstös szarufák alól a csorbult régi lemezt (akár egy avítt vers régi harangját), hallgatják, a dallamot ma sem ismerik. Más már a bútor. Eltűnt a bőrernyős lámpa, s a fényképeken még a doktor emléke is megsötétedett. Tulajdonképpen azt várják, hogy a vékony tű megálljon ott, ahol a lemezen egy árok csillog az olajosan kígyózó vonalak között. Újraélik a gyermekkor emlékeit, az elszállt színeket és hangokat (a pohárcsengést, az edénycsörömpölést, a zöld zsinórú csengő csilingelését), hallgatják mozdulatlanul a halál különös jeladását, és beleremegnek. SÓVÁRGÓ Nem mássza meg senki a lépcsőt. A telefon hallgat. Ki kopogtatna be egy tizedik emeleti ablakon? Semmi zaj. Az egerek nem jutnak be ide, s a madarak összehúzódnak az ablaküvegen. A két szobát elválasztó ajtó mozdulatlan. Tükörbe nézek, egésznek látom magam, de szeretném, ha párolgó vérem, roncsolt, csonkított testem szétszóródna az engem összerakó szemel álmaiban. De ép vagyok. Senki sem álmodik rólam. ÓNOZÓ Eljöttek a cigányok beónozni az erdőt. Nyomukban a tölgyek, nyulak és szeptember hava ezüstben ragyognak. Most messze járnak, a kutak vizét s az asszonyok csecsét csiszolják. Pazarolnak: a torony rezéből fűszálnyi gyűrűt ha befuttatnak. A templomban nehezebben boldogulnak, a szentekről a könnyekig kell levakarni a gyertyák vastag füstjét. Üstjüket megjártad te is. Ám a vér könnyen rozsdásodik, s ők hagyják a sírköveket, és félútról visszatérnek. Megjönnek, tüzet raknak, rádtörik egy óncsillag tojását, szitkozódnak, és harangot fuserálnak belőled. STRÓFA A hold tükörképe - a szomjúságom, éhségem - őszi falevél, támaszom - eső-liliom, a hó - álmom, a viasz - nyugalmam. A szerelem is a magány egyik fajtája, elgyötört hallgatásom - feledés. KÉSŐRE JÁR Oda tehát az évszak... Elárverezték az utolsó szegfűt, a legutolsó margarétát. Pénzemből még futja egy fél kökörcsinre. Havaz. A járdán látni a lépteket. egészen valószínűek, s mintha kezdeném megszokni a bennünket elválasztó mérföldeket. Minden egybevág. A hóesés elmorzsolja alakod, felszívódik a messzeségbe. Későre jár. Végül is csak szereznünk kell egy fenyőt, hogy ráaggathassuk a relikviákat, és vásárolunk patefonlemezt, amelyről majd meghallgatjuk a csöndet, és várunk. Félre a tréfával. Decembert ezüst papírba csomagolták, és nagy pelyhekben hullanak a nyomtatott betűk. (Balogh József fordításai)

Román költők