Román költők

NICOLAE PRELIPCEANU
Sz. 1942-ben, Suceaván. 1966-ban elvégzi a kolozsvári egyetem bölcsészkarát. 1969-1986 között a kolozsvári Tribuna c. irodalmi hetilap szerkesztője, majd a Viata romaneascat, s 1990-től a Luceafarult szerkeszti. További munkahelyei: Romania Libera (napilap), kormány-tanácsos. Az írószövetség vezetőségi tagja, több irodalmi díjat kapott verseiért és esszéiért. Versei németül, magyarul, bolgárul, spanyolul és más nyelveken is olvashatók.
ÖREG KÖLTŐK TŰZHALÁLA. 1-ES SZÁMÚ VIGASZ ne féljetek barátok és még inkább barátnők ti egyazon élemedett korúak manapság az égés nem a legrosszabb dolog a földön nyomunkban eképp tisztaság marad világra segítettétek az akkor épp fiatalokat vagy adtatok nekik egy-egy lökést hogy legyen aki a tüzet élessze veletek de ne féljetek mert úgyis összejátszanak miként a cseles krimikben szokás a tied őt taszítja majd a tűzbe az övé engemet az enyém téged a tied sohasem tégedet és így tovább ezért örökké a megnyugtató benyomással maradsz van közöttük egy embered s főként azt ne feledjétek hogy a füst minden szennyet benyel minden szemetet minden jót és minden rosszat az égbolton ha fekete füstfelhő úszik át tisztább lesz mintha érintetlen maradna két szakállas halott s íme a harmadik két szakállas halott jóbarátaim egyik előttem másik a hátam mögött sem biztosabban nem érzem magam sem szorongatottabbnak közöttük csak mintha fejemre hágnának egészen könnyedén Virgil odalép Lőrinchez egyszer egy hónapban kimenőkor s a következő pillanatban e szavak nyomán csöppent a telefon azt mondják Mihai Ursachi meghalt az éjjel még éppen elég láb tapos végig védtelen választékomon a pokol konyhája fürgén körmölök nyitva az ajtó s bejöhet rajta egy idegen gondolat s lehet hogy magát a papírra felírja győztes vigyorát nem tudnám elviselni tintákkal s fura oldatokkal el nem tüntethetem ámde megálljunk hogy kerül a csizma az asztalra kié a gondolat amelynek rabja lettem mielőtt sistergő serpenyőbe dobnának a pokol konyháján az újdonatújak a világ velünk kezdődött és mérget rá velünk is végzi be több ízben egyszer kivel-kivel mindenki számára egyszer bármily kevéssé néznénk vissza akár előreszegzett szemmel is mindenképp utunkat állják megfejthetetlen sírok és keresztek a temető ábécéje nehéz tantárgy tucatnyi sok jó éven át vagy talán rossz? ám rossz legyen olvasni immár megtanultam de sokra nem megyek vele még egy kevés s magam is újabb betűvé válok amit senki se ismer egyelőre faljáró lelkek több csapatnak is tagja voltam mindnek a peremére szorultam csak egy részem volt velük közös a másik örökké nyitott és szabad ezidő alatt azok többsége akik lelkem egy részét befedték tovaszálltak és ez a részem is felszabadult mégis hosszan elnéz utánuk így telnek az új ezred nappalai éjjelei a másik ajtajai csattanva záródtak miként a szentpétervári metró alagútjainál egy esetleges tengeráradáskor de ők mégis eljutnak hozzám éjjel és nappal is a faljáró lelkek mutatják a kivezető utat tabula rasa egy roppant légy mászik át fejem fölött zümmögésétől kicsendül magányossága marad a másfajta tájak csöndje amint elfedi a város hétfőjének pokoli zaját amint villámgyorsan áttűnve felülír évtizedeket ahogy életre kelti valamennyi költőt akik megelőztek ádám választása és hogyha mégis újra írni kezdenék most amikor megvénültem és az a szokás hogy a legzsengébb fiatalokat marják agyon és hogyha mégis újra hátam mutatnám a divatnak a vergődésemmel mit sem törődő időszakok a különben kötelező egyirányú nagy döntés előtt hirtelen ádámra ütnék akinek az Isten hasonlóképpen mondhatta ádám válasszál (feleséget vagy sorsot) ez a valódi választás ez ám a súlyos döntés semmiképp nem a szófosók végtelen lajstroma amit négyévenként sugallnak nekünk a valódi demokrácia ádám választásával kezdődik s döntésemmel ér véget amire úgy érzem készen állok fekete babérok a félelmet már kezdettől belémplántálták meg sem várva a kedvező évszakot meg sem várva hogy megszülessek kopasz voltam tágra nyílt szemmel csüggtem egy suceavai villanyégő látványán ám babérjaim a bőröm alatt nőttek a fejem és a szívem körül megkövülten nem is susogtak velem növekedtek most megöregedtek és a végre várnak megértem a most érkezőket vágyukat hogy ne is lássanak minket mert a bőr elvékonyodott áttetszik rajta a félelem fekete babérkoszorúja amely a levegőn át terjed távolról is a legyőzött koszorúja amire a most befutók nem áhítoznak tőlem senki nem akar elvenni semmit mégis félek még félek és végül nem marad más mint jócskán elfeketült koszorú ez lenne ő? álmélkodik valaki suttogva hátat fordítva nekem egyelőre Cseke Gábor fordításai

Román költők