Román költők

IOAN ALEXANDRU
(Sz. 1941-ben, Pusztatopán) - román költő, politikus. A század elején elmagyarosított, kalotaszegi román faluból származó reprezentatív román költő az 1989-es rendszerváltás után a kereszténydemokrata parasztpárt színeiben politikai pályára lépett: egy vidéki kiszállásán agyvérzés érte, a klinikai halálból hozták vissza németországi orvosok. Tanulmányait a kolozsvári egyetemen, majd szakképesítését Németországban végezte. Ihletett fordítója Kányádi Sándor kolozsvári költő, a válogatás a Szeplőtlen szerelem c., 1982-ben megjelent válogatott versek alapján történt (Európa).
TÍZÉVESEN A nappal egyszerre ébredek minden reggel, Keresztelésre várva a kút elémbe térdel, Piros cipóba szel a kés s a mezőről a tej Épp akkor érkezik a Nagy Göncölszekérrel. Az esténként eresz alá eldugott szárnyam Éjszaka magát a vállamra visszalopja. Talán azért olyan nehéz nekem Járnom a földön ha fúj a szél hajnalonta. AZ ÉN KOZMOSZOM Az első verseskönyvemért kapott pénzen Vettem egy fejősbivalyat. Jártas emberekkel mentem a vásárra Kezességükre választottam Egy se túl fiatal se túl öreget, Feje mint egy fekete csillag És Achilles-sarok a szeme. Ez a lelkes, földből való test Az én egyetlen energiaforrásom. Torkig vagyok a neve-nincs fazekakkal, Teje - az én egyetlen kozmoszom. Van egy legelő Erdélyben árnyékba-sötétült, Darazsak és hangyarajok járta Nagy odvú fákkal, hol szeder érik Mikor a búza már sárgul. Éjszakánként Meztelen lábnyomokat lobbant égővé a Dombokon a hold, s a kerekekre tákolt kalyibákban A legeslegelső földinduláskor támadt Szakadékról álmodnak a csordapásztorok. Lovak hasáig ér a fű Egymással ölelkezik Itt a virágok minden nemzetsége. Itt legeljen az én bivalyom. A polipkarú tüzes villámok Idővel kihunynak szemében akár a Fároszok fénye a tengeri kánikulában. De ha szárazság borítja kővel S veri ki sócölöppel a földet Rekegő bivalyom Mellem kútjába merítve szarvát Ujjongva rontson belém. AKÁR A PARADICSOMBAN Egy holdnyi közös hely nálunk a temető, Kőkerítéssel körülvéve, Nehogy az élő szabadon maradt Földet megfertőzze. A fakeresztek néhány év múltán Megdőlnek aztán maguk is szépen Meghalnak, és kóbor kancákon holmi Furcsa férfiak jönnek s ellopkodják Tűzrevalónak. Nyoma se marad a sírnak - Sörteszerű tömött fű növi be Mint a legények fejét téli éjszakákon; Mikor a temető egyik végétől a másikig Megtelik elkezdik újra az elején; Nagyapám sírja a dédnagyapám sírján Apámé a nagyapámén, Ugyanígy a régi bíró A még régebbi bírón - a régi pópa A még régebbi pópán; A régi falu a még régebbi falun. Alma- és szilvafák szegélyezik, Illatos virágok nyílnak Leheletük a távoli tárgyakba is beívódik. Kik átutazóban felénk járnak Bal csuklójukba ágyazódott órával És öregséggel a vállukon Ámuldoznak akár a paradicsomban. A CSIKÓ Vályogházba születtem télen, Egy-szalmára egy pej csikóval, Velem egy nevet kapott ő is. Mikor a szavak hámjába bújtam S egy-két egymáshoz illesztett szót már Elég jól elmakogtam - a csikó betéve tudta A csengettyűk minden nyelvét, S a fával rakott szekérbe fogva Anyja mellett Elég jól megállta helyét a hámban. Amikor én négyéves lettem csikónkat Már lónak nevezték, Büszkén viselte a nyerget a nálánál Semmiben sem különbözőkhöz hasonlóan. Amikor iskolába kerültem A mi lovunk Kukoricáért járta egy hétig a Mezőséget, a szárazság idején. Amikor városon nevelkedtem A mi lovunk Tejet, almát, birset és otthonsült- Kenyeret hozott a szénával bélelt Szekér derekában. Amikor katonának mentem A velem egyszerre azon a régi télen született És nevemet viselő pejlovunk Vénségtől kábán pusztult el a Falu fölötti kiszikkadt mezőn. A PORTÁS Sovány a macska a portás hibájából. Álmomban is látom hogy fogja maga agyalta szigorú diétára a portás; fogjon egeret magának, parancsolja, de én azt mondom nincs már egyetlen egy se; Két álló hétig ébren, pince fölé tapasztott füllel hallgatóztam, de még egy ciccenés se hallatszott - csak a portás hortyogása. Ebben a beton házban, hol annyi a söprű, a csapda s a szolgálólány, magvaszakadt végképp az egereknek, s a macska meg napról napra soványabb; szőre perzselt, borzas mint egy bagoly. Látom most is, üregesedő szemű szürke kísértet suhan át előttem. Vigyázzatok, föl ne keltsétek benne a tigrist: nézzétek hogy vicsorítja hegyes fogait, és vérzik az éjszaka az esti csillag ütéseitől egyedül a Portás a vétkes. REPÜLÉS Csak addig pihen a pacsirta A föld évszakaiban Míg az emelkedésnek, dicsőségnek Nyoma vész S kialszik a csoda a néző szemében. Megszokás kezdi szárítgatni a sebeket. Továbbá Enyésző lángok hallszanak És halott ködök hullnak Térdre a máglyáinkon. Mennyi kétséget hordok Húsomban a szégyen hamujába Pusztuló porhüvelyem iránt!... De a repülés újra Erőre kap a semmiből, Felejtődik a veszteglés A gyöngeség, a pihenés A szükséges Ember és madár Újra beleveszünk az Ég illúzióiba. MÁLNA Megjött, mint minden esztendőben, A hegyekről a málnás asszony. Verítékes-alvás-szagával, fehér Combjával s a falra omló füstmarta Gesztenyeszín özvegyi varkocsával Telik meg az ajtó melletti ágy. Egyik lába kurtább s ezért Bizonytalan a járása Még akkor is, amikor a kártyusból vizet merít. Régebben szedhette a málnát És most erjedni kezd. Hosszú az út idáig - annyi dombon át Gyalog s a többi távoli rokonhoz is be-benézve. De anyám te annyira dicséred. Ingerlő illata fejszeként Áll meg a gerendában. Madzaggal kötött harisnyáját A száraz kenyérrel s drótvégekkel Tömött fehér tarisznyája mellé ereszti le. Mi, gyerekek vászon-ingecskében Didergünk a hideg ablaknál. Leszáll az éj, a lámpák kialusznak, A kályhabeli fények képzeletünkbe villódznak Sárkányok szárnya suhog a falu fölött. Miféle különös bolygón élünk? Mi a szél, a felhők micsodák? Jövünk, de honnan? Ágazó füst Akaszkodik össze az Istennel az átalútnál. Bégetnek a nyájak s a hátukon hatalmas Karmú bot vereslik véresen. AZ ÉN HÁZAM Végül erőszakkal jöttem be Ebbe a házba melyről azt mondják Az enyém volna. Heteken át éjről éjre Őriztem a lepecsételt és elveszett Kulcsú csillogó zárakat. Az este egybegyűjtöttem a kevéske Jóbarátot hogy bátorítsanak S íme most ez a Tágas belsőség Nem akar rámismerni. A sarokból nyugodt pók-szemek vettek ostrom alá. Olyannyira jó itt Hogy hallom az erdélyi Kőcsákányú sírásókat Amint a néhai megriadt Alexandru sírját ássák. ESTE Két fém-fogú vénlány alkoholtól Mámorosan Táncol egy esti teraszon a hegyekben. Verik a cigányok a dobot s vigyorognak közömbösen, Hájas férfiak és borotvált nők Heherésznek ölbetett kézzel Félrébb húzódva. Nyikorog a patak a sziklák között S a rühvel teli fenyők szívemmel Vakaródznak Hermetikus barlangokban ugatnak A föld kutyái. Föl tudnám kötni magam az Isten nyelvére, Tajtékos kancákon Hamuszürke átalvetőkkel nyargalnak S vesznek a felhők az éjszakába. Vajúdó macska a hold Lucskos kölyköket kezd ontani Az égbolt gödreibe. FÉNYLŐ FÉNYESSÉG Fénylő fényesség fénylelő Liliomerdőből kelő. Fénylő fényesség ezredévek Odvából csordult drága mézed Világokon túlról jövő És soha meg nem pihenő Örök hajnal véget nem érő Fénylő fényesség fényességtől fénylő. Ki téged vár, szeret, szelíd fény, S reménykedik téged szeretvén Hogy egyszercsak, fénylő fényesség Ránkvirradva lész a teljesség Ki hittel hisz és jöttöd várja Hárman jönnek el látására. Fénylő fényesség fénylelő Liliomerdőkből kelő. Mennyi éjszaka éjten éje S világok hulltak feledésbe. Virrasztásukra egyedül A fények fénye tündököl. Fénylő fényesség fénylelő Idegent idegenítő Fénylő fényesség égi lép Századokon át menedék: Síró kitudott és kivert Tebenned oltalomra lelt Szomjas zarándok itala Szállása voltál otthona. Fénylő fényesség égi jó Idegent fölmagasztaló Fénylő fényesség szent ige Szállsz a kihunyt föld fölibe. LOGOSZ Te vagy a láng a szótalan Az áldott anyaméhen túli. Világ végét érintő angyalok Szárnyaitól szoktál kigyúlni. Ó, itt maradnom adj erőt Örökre itt legyek megáldott Hol sötéten enyésznek el Gyilkos hiábavalóságok. Nem tudhatja század, se szem Oly mélyre nem lát - olyan távol Hová fészkemre menekít Egy tűzpillangó a halálból. ÉJSZAKA Leégett annyi gyertyaszál Égve csak egyetlen-egy áll. Neve Ion, Ioan, Kegyelem Évvégi éjt virraszt velem. Farkasüvöltés járja át A kinti német éjszakát. Nincsenek barátok, nincsenek Mindent polyva és por temet. A tükörből egy édenkerti, Angyali szűz arca remeg ki, A kancsómban a bor veres lett, Kolindáit hallom Keletnek, Boldog éj, áldott éjszaka, Távoli kolindák szava Mondhatatlan az éjnek csöndje, Most száll alá a menny a földre. NAGY FÉNYESSÉGEK Nagy fényességek milyenek Nem voltak még és többé nem ragyognak Mutatják föl egy hajnalon Arcát egy másik hatalomnak Elhal a szél s a névtelen Csöndben a tengerek megállnak Egy soha nem hallott ige Lészen hazája a világnak A sarkukból kifordult sírokat Pillangók röpítik magosba Népek kelnek ki nemzetek Sereglenek fel szárnysuhogva. KEZDET Kezdet kezdetén volt a puszta És a pusztában szél fütyölt A szélben titkon szó parázslott S a szóban fölizzott a föld Nem volt a föld nem volt egyéb Az éj derekán mintha volna A csend keresztjénél hagyott Messzi fényre áhító rózsa S nem volt a rózsa sem egyéb Maga a fény volt jőtön-jőve Magára el nem hervadó Ragyogó rózsatestet öltve És nem volt magáért való De járt keresett puszta-szerte Neveket kiáltott a fény És mindeneket megnevezte Történt aztán hogy megjővén Szárnyain a tündöklő fénynek Első szómmal első szülött Apámnak így mondtalak téged Aztán sötét lett újra és Nem emlékszem már semmi másra Csak a sírokkal és hamuval Borított nagy-nagy pusztaságra. És emeltünk mi öregen Az éjszakából várról várat Ahol magánytól rettegő Egerek rínak sírdogálnak Fekete szél süvölt megint Őrjítő híreket hírelvén És akasztottan csügg az éj A jövendő kilógó nyelvén Hallom éjről éjre amint Merülnek és süllyednek évek Már itt zörög újra vakon Követe a kietlen éjnek. Hol vagyunk merre ki kiált Ki szólít engem újra néven? Ébredj a tűz szól s a világ Ég önnön utolsó tüzében Ám a rózsa új tengeren Újra sarkad a virradatból Más föld és más ég születik S eltűnik a költő is akkor PUSZTATOPA Szent szülőfalum íme hát Énekeimben fölmagasztosodván Odaföntről a csillagok mögül Magad is már-már csillagként ragyogsz rám Föld voltál te is valaha De a sötétséget letisztogattad S hogy ne legyen rá szem- se fültanú A véneid is sorra odahagytak Messzi kékségből tündökölsz felém Az Érchegység keleti hajlatából Hol éjszakánként szelíd dombok és Egy forrás meg a cinterem világol Alkonyatonként szőnye juhsereg Koszorúz körül szorít gyűrűjébe Ünnepek füstje száll az ég felé S együtt újra a szegény falu népe Nyár derekán Szent Ilyés napja tájt Esztenák ülik illendőn a dombot Éhes gyermekek szegénység-szagát Árasztják a lenyúzott tölgyfalombok A remetekolostor távoli Szent miséje lassan az éjben elvész Az ég augusztus csillagaival És Erdélyország emberséggel teljes Fenyőteknőbe kovászolt kenyér Kél a holnapi Búzaszentelőre Ott kinn az erdőn még a fölriadt Farkasok is falhatnak majd belőle Anyám a lócán el-elszundikál Amíg a kelő kenyeret virrasztja A csűrtetőre ébredő bagoly És gólya libben föl a kútágasra Marián Háton a cserék között Hová a sárguló tarlókon jár ki Őrzi a falu csordáját a vén Teodózia néni a bizánci. Nyilatkozik az őszi kikerics S a tordai Hasadék újra idekéklik Fogát mutatja már a tengeri És hóharmat ver a kerteken végig Mostanától már itt az ideje Hogy egyre többet meséljünk egymásnak Mivel az ég vándormadarai Tőlünk már régen a magosba szálltak ÖRÖM Tejet iszom most újra boldogan Mindenek közt a tej megmarad tejnek Míg a világ világ lesz mindig kell egy domb Ahol egy kút s egy bivaly ellegelhet És egy karám ahol az éjszakát Virrasztgatja egy-egy magányos pásztor És furulyának is kell szólnia Míg a csöppnyi tűz csöndeskén pislákol. De jó a tej egészséget adó S míg van egy tehén nincs baj a világgal Míg felhő húz a mindenségen át S az ágakon még fészkelő madár van Amíg búzából készül a kenyér S amíg a mag holtában áttelelhet És ameddig még édes jó anyák Öléből jöhet világra a gyermek Amíg a kígyó kígyónak marad S a jónapottal jó napokra kelnünk Ameddig lehet én szeretteim A lámpa körül együtt énekelnünk SZÜLEIM Ősz szüleimet látom menni most Föl a szegényes kis erdélyi dombra Mintha a hunyó őszi ég alatt Két földönjáró csillag gyalogolna. Apám vállán az új átalvető Szentelt olaj van búza s gyertya benne Halottak napján erdő közé tart Hová az ősök vannak eltemetve Bazsalikommal kezében anyám Megy utána kendőbe bugyoláltan Bocskora deres tarlón nyiszorog Mennyben a falu mint juh a gyapjában Kék hideg csípi arcuk kiszedi Anyácskám barna szeméből a könnyet Feléjük az a bíborszín galamb A déli verőben glóriát lebegtet. ŐSZ Csontra vetkőzik a világ Sárgás nedveket szív a lomb a fából S a holdba száll. A dombon csontok nőnek a házak Alapjaiban akár a csecsemők Ínyében a tejfogak. Leváltak a mutatók Az idő számlapjáról S az Úristen Hátába fúródtak. Könnyeink leperegnek s akadályokká Kövesednek az úton. Az este még mellettem Fekvő testedből mára Koponyámba vésett Égi edény Körvonala maradt, Melyben maréknyi Hamu pislákol. A HARANGOZÓ Haza engemet, oda Erdélybe Szülőfalumba visznek majd egy este A hant alatti nemzetség közé A dombon lévő öreg cinterembe Úgy történik ahogy falun szokás Egy öreg ember lemossa a testem Begöngyölget kendervászonba és Égő gyertya lesz mind a két kezemben Az első házba szállásolnak el És elbúcsúztat majd a falu papja És könyörögnek ki mennyire tud Hogy testem a föld békén befogadja Vőlegényi szép fehér lobogót Szegeznek édesanyám kapujára Tiszta kendő a kendőkarikán (Búzát s kalácsot helyeznek alája) Befognak két jó jármas bivalyat És előttük egy hozzáértő lépked Így kísérnek végig a falumon Derekában a nagy szénásszekérnek Minden átalútnál megáll a füstölő Hogy a pap az írásból idézhessen Így megyünk együtt én szeretteim Révtől révig egyre csöndesebben Fölöttünk a haranglábon ülő Gyermeksereg tekintete szálldos A harangszó megy el közülünk A nagy haranggal el az ő Urához. TÉL Mikor megfagy a rög és a kezek Bent a tűz körül melengetőznek A lámpafénytől ablakon a csillag és Az asztalon a kenyér megszegődnek Üres szilvafák merednek s nincs egy Árnyék sehol a világegyetemben, Mikor elmeddül a mező akkor jön el Ideje a szent juhnak hogy teremjen A láthatárról eltűnik a sas A csonttá fagyott forrás meg se szusszan Minél keményebb a tél odakint Annál forróbb lesz a bárány a juhban S amikor a Krivec haragosan Már-már az erdő szíve felé markol A legcsodásabb öröm himnusza Hömpölyög elő minden juhakolból Hó borítja a földet mindenütt Sót és hamut nyalogatnak a nyájak Bégetésüktől olvad el a hó És engednek ki ajtókon a zárak. FÁJDALOM A földön az a legszegényebb nap Mintha mindenki öreg s gyilkos volna Önnön magamtól fulladok meg itt E kötélben mely rám van hurkolódva. Veres a domb s a kutak üresek Rablás és pernye-szaga van a fűnek Hulla-undor motoz s a fák alatt A vak szamarak döggé merevülnek Belőlünk minden remény kiveszett Gyászos igék hagyják el a nyelvet Óriás hollók ereszkednek alá És egy nyeléssel csecsemőket nyelnek. Menekül minden hegyek s fák közé Odúkba fut rémülten hite-vesztve És beteg az árnyék a fájdalom Seregnyi férge halálra sebezve Karóbahúzott a föld embere Köpések közt s a porig alázva sértve Koronája szitok és laboda Nem ragyog rá a világ fényessége Üres a ház a csillag kialudt Az égbolt sziklára akasztva csügg le Semmi sem maradt csúf és tátogó Üresség les éhesen életünkre. (Kányádi Sándor fordításai)

Román költők