Román költők

DIN VALURILE VREMII... Din valurile vremii, iubita mea rasai Cu bratele de marmur, cu parul lung, balai - Si fata stravezie, ca fata albei ceri Slabita e de umbra duioaselor dureri! Cu zimbetul tau dulce tu mingii ochii mei, Femeie intre stele si stea intre femei Si incorcindu-ti fata pe umarul tau sting, In ochii fericirii ma uit pierdut si pling. Cum oare din noianul de neguri sa te rump, Sa te ridic la pieptu-mi, iubite inger scump, Si fata mea in lacrimi pe fata ta s-o plec, Cu sarutari aprinse suflarea sa ti-o-nec Si mina friguroasa s-o incalzesc la sin, Aproape, mai aproape pe inima-mi s-o tin. Dar vai, un chip aievea nu esti, astfel de treci Si umbra ta se pierde in gerurile reci, De ma gasesc iar singur cu bratele in jos In trista amintire a visului frumos... Zadarnic dupa umbra ta dulce le intind: Din valurile vremii nu pot sa te cuprind. SZÁLLJ KI A MESSZI MÚLT... Szállj ki a messzi múlt árjából, kedvesem, mutasd márványkarod s aranyhajad nekem. Lássam szép arcodat, égi tündér arcát, melyen a fájdalmak bús árnya suhan át. Édes mosolyoddal merülj a szemembe, nők és csillagok közt egyképp tündökölve, majd hajoljon arcod balra, vállad felé, nézzem sírva-veszve s legyek égieké. Ködös mélységekből hogyan szakasszalak, drága szép angyal, hogy karomba zárjalak, s könnyben úszó arccal arcodra hajolva fojtsam lélekzeted égő csókjaimba. És kicsi hűs kezed keblemen hevítsem, közel, mind közelebb - egész a szívemen. De jaj, mint valóság nem jelensz meg nékem, árnyad elvész a köd hideg tengerében, s én árva-magamban, hajlott csüggetegen egy szép álom borús emlékén könnyezem! Édes árnyad után hiába nyúl karom: a múlt el nem enged, - megfogni nem tudom. (1934) Kibédi Sándor fordítása AZ IDŐK NAGY VIZÉBŐL Az idők nagy vizéből támadj föl fényalak, Hajad seperje vállad: a szőke selyempatak. És világoljon orcád, mint áttetsző viasz; Megszűrte néma bánat, amelyre nincs vigasz! Asszony a csillagok közt, csillag a nők között, Két szemem fénybe árad, a könnyel öntözött. Ha fejed félrehajtván, bűbájod rám tekint, a boldogságtól sírok, ha zokogok megint. Hozzám a ködvilágból miként ragadjalak, Hogy átkarolva téged, imádott fényalak, Kisírt orcám találjon orcádon nyughelyet, S lobbanó csókjaimmal igyam föl lelkedet, Hogy szívemhez szorítsam szegény, fagyos kezed, Közel, közel, míg bennem az élet fölpezseg? De jaj, testet nem öltesz, lényed ködös marad, A nyirkos, néma éjfél elnyeli árnyadat. Karom alázuhant már: gubbasztok egyedül, Míg széthullt látomásom virraszt velem s megül. Mind hasztalan idézlek, elröppent fényalak, Az idők nagy vizéből vissza nem váltalak. (1937/1974) Berde Mária fordítása A MÚLT HULLÁMÖLÉBŐL... A múlt hullámöléből merülsz fel csendesen, Selyem-hajaddal, márvány-karoddal, kedvesem, - Fehér viasz-szín arccal, mely áttetsző, hideg, S borongó bánat-árnytól elbágyadón remeg! Szemem bűbájos, édes mosollyal öntözöd, Te nő a csillagok közt, csillag a nők között; Fejed, ha félrehajtod bal válladhoz, szivem, A boldogság szemébe merülve könnyezem. Hogy' vonjalak szivemre a sűrű ködhalom Sötétjéből, te drága, imádott angyalom? És könnyáztatta arcom hogy' fordítsam feléd, Hogy izzó csókba fojtsam a szád lehelletét? Hogy ön-keblemre vonjam didergő jég-kezed, S itt tartsam, itt, - egészen közel szivem felett? De jaj, te nem vagy élő, csak álmodott csoda, S az árnyékod fagyasztó ködökbe vész oda! Karom csüggedve hull le, megint magam vagyok; Csak álom volt... kisértő emléke úgy sajog... Hiába is követném tűnt árnyékod nyomát: A múlt hullámöléből sosem hozhatlak át! (1922/1972) Franyó Zoltán fordítása

Román költők