Román költők

CRITICILOR MEI Multe flori sunt, dar putine Rod in lume o sa poarte, Toate bat la poarta vietii, Dar se scutur multe moarte. E usor a scrie versuri Cind nimic nu ai a spune, Insirind cuvinte goale Ce din coada au sa sune. Dar cind inima-ti framinta Doruri vii si patimi multe, S-a lor glasuri a ta minte Sta pe toate sa le-asculte, Ca si flori in poarta vietii Bat la portile gindirii, Toate cer intrare-n lume, Cer vestmintele vorbirii. Pentru a tale proprii patimi, Pentru propria-ti viata, Unde ai judecatorii, Nenduratii ochi de gheata? Ah! atuncea ti se pare Ca pe cap iti cade cerul: Unde vei gasi cuvintul Ce exprima adevarul? Critici voi, cu flori deserte, Care roade n-ati adus - E usor a scrie versuri Cind nimic nu ai de spus. KRITIKUSAIMHOZ Sok virág van és gyümölcsöt oly kevés hoz a világra - élet-ajtón mind kopogtat s terméketlen hull a sárba. Könnyű akkor verset írni, hogyha nincs mit felsikolts - holt szavakkal csengesz-bongasz, ám e játék dőre, korcs. De ha melledet szorítják élő vágyak, vad fájdalmak, s elmédet megostromolják s mind meghallgatást akarnak; mint virág az élet-ajtón, kopognak a koponyádon, s szó-ruhába öltözködve élni vágynak a világon, akkor ön-fájdalmad ellen, akkor saját élted ellen hol találsz te majd biróra, aki hideg és kegyetlen? Ó, úgy érzed akkor, mintha a magasság rád szakadna: hol találsz te majd beszédet, mely a valót visszaadja? Terméketlen bírálók, ti, virágotok mind halott. - Könnyű akkor verset írni, hogyha nincs mit mondanod. (1969) Dsida Jenő fordítása KRITIKUSAIMHOZ Sok virág közül kevés az, Melyből gyümölcs is lehetne, Mind kitörne, hogy megérjen, Ámde sok holtan pereg le. Könnyű úgy rímet faragni, Hogyha nincs mit mondj a versben, Üres szót a szóhoz fűzni, Hogy a vége összecsengjen. De ha lelked szenvedélyek S élő vágyak láza marja, És mohón zaklatja elméd, Hogy szavát már szólni hallja, Mint virág a lét kapuján, Úgy tör mind agyad falán át - Mind a napvilágra jönne, Kéri szép szavak ruháját. És ki által önnön sorsod Szenvedélyét ismered fel: Hol lelsz ily bírót, ki téged Zordul néz, fagyos szemekkel? Óh jaj! úgy érzed te akkor, Hogy az ég szakad fejedre: Hol találsz oly bölcs igére, Mely igazságot tehetne? Kritikusnép, holt virággal, Mely gyümölcsöt nem adott - Könnyű akkor verset írni, Hogyha nincs mit mondanod. (1959/1968) Franyó Zoltán fordítása BÍRÁLÓIMNAK Sok virág van itt e földön, De köztük kevés terem csak, Mind kopog az életkapun, Ámde mennyi hull és hervad. Eszme nélkül írni verset - Semmi nehéz nincsen ebben, Úgy rendezz el üres szókat, Hogy a végük összecsengjen. De amikor szíved kínoz Forró vággyal, szenvedéllyel, Ezer vágynak ezer hangja Gyötri elméd s tépi széjjel. Mint virág az életkapun, Gondolat-kapun kopognak A vágyak, és utat kérnek, Köntösét a szép szavaknak. A te saját életedre, A te saját fájdalmadra Hol lelsz fagyos szemü bírát, Könyörtelent hol lelsz arra? Ó, amikor szinte érzed, Hogy az égbolt reád szakad, Hol találod azt az egy szót, Mely föltárja - az igazat? Bírálók, ti meddő szirmok, Kik termést nem hoztatok - Könnyű akkor írni verset, Mikor nincs mit mondanod! (1928/1974) Gáldi László fordítása KRITIKUSAIMHOZ Ezer a virág az ágon, Ne várj mind gyümölcsöt tőle; Életért bár mind kopogtat, Sok lehull meddőn belőle. Könnyű verset írni, hogyha Semmi gondolat a mélyén; Rakj csak üres szókat sorba Úgy, hogy rím legyen a végén... Ám mikor szivednek annyi Szenvedélye, élő vágya Zúg agyadban s valamennyi Sürget, hogy hallgass szavára, Mikor mind azért kopogtat Ajtaján a gondolatnak, Hogy virágként hívd a létre, S leld ruháját rá a szónak; Mikor kínoz, hogy sajátos Életed és annyi vágya Hol talál rá hideg szemű, Hajthatatlan bírájára; Akkor, ó, úgy érzed, menten Rászakad az ég fejedre: Hol leled épp azt a szót, mely Igazságod kifejezze? Bírálóim! Szóvirággal, Melynek magvát nem kapod - Könnyű verset írni, hogyha Semmi nincs, mit mondanod. (1955/1972) Kacsó Sándor fordítása

Román költők