Román költők

AFARA-I TOAMNA Afara-i toamna, frunza-mprastiata, Iar vintul zvirle-n geamuri grele picuri; Si tu citesti scrisori din roase plicuri Si intr-un ceas gindesti la viata toata. Tierzindu-ti timpul tau cu dulci nimicuri, N-ai vrea ca nime-n usa ta sa bata; Dar si mai bine-i, cind afara-i zloata, Sa stai visind la foc, de somn sa picuri. Si eu astfel ma uit din jet pe ginduri, Visez la basmul vechi al zinei Dochii; In juru-mi ceata creste rinduri-rinduri; Deodat-aud fosnirea unei rochii, Un moale pas abia atins de scinduri... Iar mini subtiri si reci mi-acopar ochii. KÜNN ŐSZ VAN Künn ősz van. Szellő leveleket széleszt. A szél nehéz cseppet csap ablakodra. Te olvasva borulsz avult sorokra És pillanatig életedre révedsz. Idődet így édes semmivel vesztve - Számodra jó ez áldott elhagyottság, S míg mások künn az undok sárt tapossák, Te ülsz tűznél merengve s szenderegve. Zsöllyémből én is így nézek a gondra. S lelkemben, ím, a mesekapu tárul, Köd nő körül vastag, sűrű gomolyba. Aztán nagy-halkan szoknya suhan hátul S valaki lágyan lép, szemem befogja... Homlokom hűs keskeny, hideg ujjátul. (1929/1939) Finta Gerő fordítása KÜNT ŐSZI SZÉLBEN... Künt őszi szélben hull a lomb remegve, S nehéz cseppek verődnek ablakodhoz S te nyűtt levélkéket böngészve gondolsz Egyetlen órán teljes életedre. Sok édes semmit tékozolva hordoz A múltad; ajtód nem nyílt, bárki verte, De jobb is így a tűznél szenderedve Mélázni, míg künt nyirkos szél sikoltoz. Így nézek én is gondjaimra itt benn. Szivemhez ó-mesék tündére járul - Körül köd ül, gomolyog mind telibben. Suhogás zizzen, omlik egy ruhárul. Padlómra lenge lábak lépte libben, S szememre két lágy, hűs kezecske zárul. (1929/1974) Dsida Jenő fordítása KINT ŐSZ BORONG ... Kint ősz borong, a szél avarba tépett, S nehéz esővel csapkod ablakodra. Átfutsz néhány fakult levél-lapot ma, S egy kurta órán múltad újra éled. Sok édes holmi közt elandalodva: Nem várod már: hogy vendég lép elébed, Mert jobb - míg kint az estben hó pihézget - Szundítva bújni tűz mellé, sarokba. Felejtem így a gondokat, - szivemben Mint hogyha Dókia tűnt meséje járna; Körül köd árad egyre vemhesebben. Most átsuhant egy lenge szoknya szárnya, A padlón lábad puha lépte lebben... Két hűs, finom kéz szempillám lezárja. (1924/1968) Franyó Zoltán fordítása

Román költők