Román költők

MIRCEA CIOBANU
A huszadik századi román líra érdekes egyénisége, aki verseiben filmszerű elvonatkoztatásokig, tájfelbontásig jutott el, miközben anyanyelvének virtuóz kezelője is. Költészete lenyűgöző és megfélemlítő - írta róla egy kritikusa. Verseiből a brassói Lendvay Éva fordított, készített kisebb válogatást az Európa kiadó számára. Ebből válogattunk.
TORZÓ Ez nem a tenger. Folyékony agyaghullám amint a mélyből feltör, s kibomlik álmosan. Ki vagy? Félhold sötétlik egyik szemednek nyugtán, homokra hulló árny - a parton elsuhan. Azt remélve, hogy lepkék, tüzet vonszoló lények neved titkát a lángban végül is felfedik, agyagból font hálójában a hűvös mélynek lebocsájtlak, s most várom, hogy arcod változik. Lüktető, emlékező ujjbegyemtől is félek; a helytől is; és súlyos vásznak közé tekert mozdulatlan arcod emlékétől is félek - s álmomban szinte megfojt kimondatlan neved. HOMOKPADOK Mindig nedves homokpart, egyre magasabbra hordja a dagályt; csupán homokpart a felhők árnya alatt; csak a homok újabb és újabb rétegei: a málló homok, egyik kézzel simított, másikkal épített, az omlás ijedelme szántja. Legfőképp azonban állott vízzel telt kutak, mit sem tükröző vak tavak, alvadó párák, szivárgás méhe; a mélyben várakozó rejtett tengerek búvóhelye - homokpart, amelynek felületén ötujjú vadállat nyomai kergetik egymást. Megtorpannak s nem lehet tudni ki az, aki megállította, ki az, ki hőkölni késztette amott a szélen, ahol a homok négyszer behorpad; ahol a vadállat üvöltésre kitátott torkát láthatni vélem. CSEND VAN AZ ÉG ALATT Csak most, amikor úgy lett volna illő: a szív a zajban kővé morzsolódjék, az ég alatt most csend van - és a dolgokra is csak most peregnek zöld esők viaszcseppjei - most, amikor a harcrakész bronz, s a réz a harsonákban már fészkelődnék. Te meg, ajándék helyett egy kígyót küldj nekem, hajlékony viperát: bekerítetten, halljam legalább pikkelyeinek érces surrogását - fényes pányváját küldd el hát nekem; mert rettegek, hogy újból egy másik fülben meg nem kezdett lárma úgy dübörög majd fülemben, mint oszlopok között. A NAGY ÍRNOK Kerengve hullnak az órák, hervadó falevél porlik. Óriás fatörzsek zöld kalodájában állok. Perceg a szú, fiatal, szabadon rágja a kérget, állkapcsa őrli a rostot, nyersen emészti, kiszívja hűvösen csorranó nedvét, szomját csitítja levével - fában keringő nedvek forrása felé törekszik s jeleket ró, miket senki sem ért - csak az ácsok. Neveket pusztít, méri a percet igével, az idő nyelvén beszél - a fák magas órák, bennük az elmúlás kitartó, vak kopogása hallik. Sárgul és reszket a lomb, ha a szél beleborzol, didergőn csapkod ott fenn a magasban húgom - Rejtélyes útjait járja a szú kanyarogva. Langymeleg lisztet szitál a halál kenyerének. TORNYOK Része a holdnak - hozzákeveredik a harang ércéhez, s eloszlik a többi harangban - elszabadultak! Kongásuk egyetlen tiszta kitartott hangban sepri a cserép-tetőket, s hosszan elnyúlik minden boltozatok alapzatánál, egymaga szentély és hullám. Harangból harang, hullámból hullám, réz-zöld jégesője a hangnak, amely zárul, de a mögötte torlódó ismét felnyitja, egyesül véle - a tetők tövében levegő perdül, s közel-távol minden féli a békét: a fény - suhogás, a távoli facsoport - visszhang a folyó ágyába rejtett gübbenő remegteti a partot, a mélység forrása fentről a felhőkből kél; számolhatatlan, örvénylő vásznuk tornyok közé kifeszített kötélen csapkod a szélben. MINTEGY ÁLOMBAN Felkelt a Fiastyúk - a tengerre kifutni tilos. Itt maradunk fehér mennyezetek alatt, s hallgatjuk a vizek moraját. Te mit értesz meg belőle? Lovak, harckocsik ezrei dübörögve közelítenek a parthoz, lovak sokasága tör ki sokezer hajó gyomrából, csáklyák vijjogása - mondod - vált vizeket szántó szép lebegést nehézkes hánykolódássá a kikötő sekélyében. Csak én - mintegy álomban - nem hallom, hogy az ostrom elindul, csak én nem hallom emelőcsigák s tornyok guruló csikordulását amint a vízben visszaverődik, csak én - mintegy álomban - hallgatom, mint sűrűsödik, sötétül a víz; a hullám, melynek közeledtét hallod, iszapból van; hallod, amint készül hullámként torlódva magasba csapni maga a föld. ALKONYAT Te azt mondod: közeleg a fény. Én azt mondom: a sötét érkezik. Itt is van már, elterült, hallgasd miként sustorog bokáid körül. Nemsokára lebegni fogsz - figyeld, hogyan hatol be a hasadékokba bugyborékolva, mint az iszap a fiatal bivalyok bensejébe mielőtt hosszú kampókkal partra húzzák őket a halászok; hallgasd, hogyan csapkodja a falakat, az eresz nyögve csikordul - s most még jó, még lábujjra állsz, szájpadlásod - ha elkiáltod a szót: világosság! - még visszhangot ver; most még jó, lábad alatt még ott a talpalatnyi, neked kijáró köves talaj; de nézd, a sötétség ingája immár megszüli világtalan magzatát, nincs mutatója; megszületett hallgasd, hogyan közeleg hullám képében hozzánk - még most is jó, lebegünk sorjában, arccal az égnek, s egy zuhatag - nem hideg, nem forró - tolakszik tüdőnkbe; mondhatni, nem is éltünk másként, mint emez idejébe érkezett éjszaka sodrában lebegve - (habár az is megtörténhetett volna, hogy az árnyék, a leáldozó arany s a meleg bíbor küzdelméből a fény kerül ki győzedelmesen). Lendvay Éva fordításai

Román költők