Román költők

ION BARBU
(Valódi nevén: Dan Barbilian, sz. 1895, Campulung Muscel, megh. 1961, Bukarest). Költői nevét anyai nagyapjától kölcsönözte. A világhírű román matematikus, az ún. Barbilian-terek megalkotója viszonylag keveset, de költészetileg igen jelentőset alkotott a román irodalomban. Joc secund (Harmad játék) c. kötete a matematikai szimbolizmus brilliáns megteremtője, számos költészeti elmélet elindítója. Ihletett magyar fordítása a temesvári illetőségű, ugyancsak matematikusi alapképzettségű Mandics György költő nevéhez fűződik, aki 1977-ben értelmező tanulmánnyal és műhelynaplóval körítve adta ki magyar nyelven a gyakorlatilag fordíthatatlannak ítélt kötet egészét. Válogatásunk ennek alapján történt.
CSOPORT Méltatlan, kiégett föld a börtön. A világosban sugárszéna áltat; Fejeink, ha vannak, vak mészkőből, Mint a tévedések, oválisan állnak. Annyi bal fonal kalangya görnyed! De zárt gesztust lel-e, hogy összesítsen, Tagadja, egyenesen a törted: Világra tárt szűz háromszögbe írt szem? TERMET Hogy ki ne folyna, ki ne esne Élőn a Szellem, benne rab - Fehérlő ostyákhoz emelje: Gyermeksége pírban haladt. Súlyos Napja mindennapoknak Keléskor könnyen csobogott, S a fellegek csak ágaskodtak, S ahány heggyel találkozott, Nőtt tengerszemmel, hogy érhesse Korát, a húsz büszke évet. Az álló órából figyelte - Időből, mely karddal vésett. DICSFÉNY Vőlegény, asszonyként látott, Hajjal, amit csigákba vésel, Merkúrtól fontolt és nem Geától, Utakat visszacsöködéssel; Ezen estéli kúpszegélyen, Mikor a lelkem hanyatlott S forrón, meghajló pajzsod Felszívta, mint viaszpecsétet, Mint víz-kezek közt növekedvén Titkok mi dolgát próbáltad? Alján zöld hegyrétvirágnak Szántottál csak egy hályogos fényt. DIOPTRIA Mérlegelem e prizma orgonában Fenn a jel-telített spongyás fóliánst. Mint bor homloka a kötés pirulásban, De az éleken a Nap lecsurgott - gyász. Közel. A szemek keresztben kövülnek A vibráló lapból, mely akár a dob. Koronája kökény a betűnek Súlyos, nyesett fényben, mit a kályha dob. Kétely a gyönge álomban, lakás! - Seperve halad egy nagynéni által - A kúpba vont szemét, írás-csapágy, A nap igazolása - hamujával. A PÁVA Hajbókolt puhán, keleti módon Hogy markodból lopjon még málé-morzsát. Öledben pislákolt kéken, forrón Mint csészében az alkohol-vitorlák. Bóbitás bolondod a tőkén felemás Szemét csak forgatta: merő bánat - S kezed kicsavarta, ahogy a ruhát S eltörte nyakát a verdeső madárnak. A DOGMATIKUS TOJÁS Dogma: És a Szentlélek lebeg vala a vizek felett. Adott e szegény népnek Étekül a meddő tojás is. De az élő, poronttyal bélelt, Arra való, hogy fénybe állítsd! Mint régi világ a kristályban Úszik vékony mész héjában Az ártatlan, az új tojás, Nász-palota, kripta-lakás. Háromrét atlasz fekhelyébe Havazva alszik a fehérje Oly bezártan, oly kecsesen, Mint drága test, álom-verten. Hát sarja? Nagyon fentről, Plusz szegletből, Földek szenny alja Ahová nem érhet lentről, Adja lomhán Hamek módján Fehérjének szikzsinórján: Teljes csókját. * Feledő lény, vak, egyirányos, Az elérzékenyült Lelket látod? Amint egykor, úgy ezidőtt is: A dogmát csöpp világok őrzik. A Szentlelket, hogy bolton lásd, Élő vízen, mit nem lep sás, E jelkép tojást adom át Vak, ostobám. Nem piros tojás. Te buta, sose jóllakott, Fiasat adok Ajándékul Húsvétra neked: Emeld a fénybe és ismerd meg! * De legfőként borzadj rá már Arra a sárga golyóra - Mutató nélküli óra - Mely maga írja ki halálát Lénynek, világnak. Borzadj rá már A szükséges sárga mutatóra... A halál homlok ott vert szállást. A sárgában Hogy a fehérjét rágcsálja A lét belénkjegyzi spirálját. Ahogy a - dogma. * Mégegyszer lásd hát: A meddő oly, mint a fias, De ki ne idd. Nászt pusztítasz. És kotló-kosárba se dugd! Első csendjében hagyd meg úgy, Mert minden, mi kész bűnnel terhelt, És szent - csupán a nász, a kezdet. 1925. Húsvét szombatja UVENDRÓDÉ Gödrödben Uvendródé Mekkora gaszteropódnép! Szürszexuálisok, Szürmuzkálisok; Gaszteropódok! Túl-tiszta rapszódok, Ódai módként Égbolt pántlikák Hárfában antennák: Uvendródé Kérész idők fölött Görög! Kristályba dermedt Óra szűz Geraldine mellett! Csipkefodra mint a Páncél-virág-szirma, Karjain átal Jég ideákban A Nap istenséghez Egyenlő - ének: Csavarmenet Rend és Hangzás Líra termés, Logikán túl végső Mítoszbeli bölcső, Nagy sátorokból Ugrol: Ó hab ló vagy Tilinkó hagyott Spirálisodról fönn mész ragyog! Megtestesülő étvágy: Íme egy lány: Egyszer siklik simán, Másodszorra siklik, S még egész kilencig, Míg lázas vágyak Kötnek rá zárat, Míg gaszteropódok Páncéljába sodrod; Míg lomhán, vigyázón Éber antennákon Száll alá: Inga lassúdad, Hiába csomag, Idők Kérésze, Uvendródébe. ISZÁRLÜK Anton Pann világának méltóbb tiszteletére Valamely török Dunánál, Dohánytelt, fonnyadt síkon, Jó és Rossz közt félúton, Fel égig törve lépcsejét, Kell hogy kibontsa virágát: Fehér Egycél Iszárlük! Nap bordájából szakajtott! Epekedő hang, olajzott, Mely oly lágyan ér el, mint Mikor egy szent müezzin Lenget fennen mint karzatról Egy fohászt a bukó Naphoz... * - Iszárlük, szívem te vagy, Mint mész s pestis verte nap Tartománya, oly fehérben, Zöldség s kő emelte fészek, - Mennyországom, így maradj! Légy félt s mégis mókás vásár Félszigetnyi - összeg-Balkán! Levegő tengerfenéken Fonjál kendert köteléknek, Mindtizennégy bitófára Nekünk; nem a török tájra! Egyetlen bor mámora: Kedved, Naszreddin Hodzsa! * Amott, iszákkal a háton Szamarak a fenti várból Bögölyök a nagylányok közt, Pánkósok és kalácssütők Szájt tátanak, míg Naszreddin Len olvaszt parázsain, Árul eb-szájkosárban Harapós fokhagymákat, Játszik, ujja üstön dobban, Míg Kadünánk hóval csorran. * Nyíljatok, nagy kapuk már! Vár árummal két szamár, Hoztam minden házanépnek Porokat, holdreszeléket, S egyéb szépségesen szépet; Íme, kövek, víz-súlyosak, És mily gyűrűk, mily zsinórzat, Hadzsi-útra bocskorok - Tárulj fel, Iszárlükom! Legyek rügy leveleidnek, Sokat halljak és örüljek Időnként, mikor Kemál, Átal - a Boszporusznál, Vág tizedről tizedévre Ázsiába görögséget, Míg itt Törökhon virága Álló dicsőségbe zárva "Úgy kell"-et szól Iszárlükról. IN MEMORIAM Elátkozott tavasz, fagyos Napéjegyenlőség éj, Jössz és mész És feltámasztod Fox kutyának szellemét. Fox, okos, Acél fogakkal, Szukáknál nagy Becsben tartva. Fox, bolond, Rövid farok, Fut világnak, Kötöz bogot! Napéjegyenlőség, átkos Tavaszi álmatlanság, Reggelek, jönni hagyjátok, Mint jött egykor Fox, a srác: Feje fröcskölt kávécsepp, Reggel szaga elébed dől, Piaci szelindekektől Három helyen bevérzett, Dörgöli a csergéhez, Szemet forgat, csodálkozót, Vakkant nagyot: De mérges! Csupasz fák, hajnal-vörösek! (Április, nem Május-táj) A kéményen pelyhek köröznek, Omlós fészek: Csir-li-láj! - Tetszik ugye, Fox kutyám? Csir-li-láj, csir-li-láj, Ahogy hideg cseppek csengnek Pancsolóteknő falán; Vir-o-kon-go-eo-lig, Fagyban a csont eltörik, Lir-lju-dzsán, lir-lju-dzsán, Mint három kő letaszítva Korallok lágy padlatán. Felkeltél még félig éjjel, Sintér dob most maszlag-ételt, Fox, fehérre fordul szemed, A szemed, mely mint a néger! Ágyba fel Gyere - zsupsz! Orrodat Csókra dugd! Aztán fülemhez hajolj, És mit akarsz, gyorsan szólj. Bolyongjunk mezőket, erdőt? Vagy tán a hevülés rád jött, S szeretnéd, hogy lányt keressek, Akár te, olyan pettyeset: Bűnös násznagyod legyek, Adjam el a lelkemet! Lánykerítésbe nem fogok, Mivel kényes, szennyes dolog, És a nagyböjt közel nagyon S van elég bűnbánnivalóm! De nem erdők után lángolsz, S hevülésig is van ám sok. Látom most, hogy szólni mit szánt Orrod. - Biztos tudsz egy macskát! S megjegyezted jól, hogy drága Vernyogó is, mely kamrákba, Takarók közt, ágyba rejt el Kén-szemeket, hogy hideg lel: Betegséget hozó sátán, Meleg gyűrű, puha bundás, Szuszogással, oly álszenttel, Mint a bűnök a lélekben! Várj cseppet, Felkelek, S rögtön ellátjuk a baját, Csak öltöznöm hagyj már, nahát! Felsegítlek én a fára, Embermód beszélő pára, Leszedjük a fáról, ágról, Aztán kosár És csóválón Háromszor a feljáróhoz, Míg törik a gerincoszlop! Magas tisztán, menny fokán Megfejtünk mi: Csir-li-láj! Csir-li-láj, Ahogy hideg cseppek csengnek Pancsolóteknő falán; Vir-o-kon-go-eo-lig, Fagyban a csont eltörik; Lir-lju-dzsán, lir-lju-dzsán, Kövek kacaja csobogva Három rőt lépcső fokán! (Fordította: Mandics György)

Román költők