Román költők

TOMA GEORGE MAIORESCU
(Sz. 1928-ban Resicabányán) Temesváron, Kolozsváron, Bukarestben, Moszkvában tanul, Konsztantyin Pausztovszkij tanítványa. Szerkesztő, megveszekedett utazó ember. A rendszerváltás után politikai szereplésre vállalkozik, a román környezetvédők pártjának alapítója. Költői-szépprózai munkássága sajátos értéke a jelenkori román irodalomnak. Válogatott versei 1980-ban megjelennek magyarul is, a bukaresti Kriterion kiadásában (A Kék Lovas, fordította Balogh József). Ebből válogattunk.
EGY SZIGET VALAHOL Egy kagylóformájú sziget valahol tartós vízalatti álomra készülődik az alkonyt hívó müezzin torka kiszáradt s egy téglával a hóna alatt baktat lefelé a minaret lépcsőjén Leszedtem a zöld fügéket s a rózsák szirmait kiterítettem a csónak fenekén A gyermek már sohasem pillantja meg elsőnek a földet a halak mint orgonasípokon úsznak majd át az ősök csontjain A katakombákban valaki szétkiáltotta s a visszhang kétszer ismételte meg: "Itt fog áthaladni a fény tengelye". A napórára pillantva a római légionárius visszatért a szikla alá valaki egy szót súgott s ölelésre tárt karral a hullámtörő betontüskék a víz fölé hajoltak Áramütötten felsziporkáztak az első tengeri csillagok Egy kagylóformájú sziget valahol tartós vízalatti álomra készülődik óvja meg Allah az ódon torony fölött elúszó hajókat - kiáltja a müezzin a csónakból a fügefa ledobja utolsó gyümölcsét s az algák felszállnak a bársonyos félhomályba a lapok az új öböl teraszaira költöztetett első utcáról írnak fények kergetőznek a katakombákban vagy egy újabb Tejút talán Csupán az öreg Ali áll a tenger partján gondolataiba merülve közömbösen vágtat el mellette az út fehér szalagja gondolataiba merülve áll a rózsabefőttel s nem akarja elhinni hogy valahol egy kagylóformájú sziget tartós vízalatti álomba merült. A TALIZMÁN A 4500 tonnás Vatra Dornán amely nyitott raktérrel úszott akár Vasco da Gama idején hogy a távoli vágóhídra szállított juhoknak legyen levegőjük született egy gödölye A tengerész-pásztorok tejjel táplálták szarvait befestették míniummal (ez sohasem hiánycikk a sómarta fedélzeten) és kisasszony-nevet adtak neki: Marianna És így a mészárlástól megmentett gödölye végigbégette a földteke számos kikötőjét s játékos berbéccsé cseperedett amelytől az érzelmes hajósok nem váltak meg soha csakhogy egy újabb juhszállítmánnyal hajóra került tengerész összeakadt a felső fedélzeten a fura berbéccsel és nyomban lezavarta a juhok közé Hasztalan hívták a tengerészek: Marianna! hasztalan keresték kétségbeesve talizmánjukat a szépen csengő leánynévvel ünnepélyesen megkeresztelt berbécs boldogan elvegyült húgai és fivérei tömegében. És a Vatra Dorna fedélzetén harminc szomorú tengerésszel nyitott raktárral úszott akár Vasco da Gama idején vitte talizmánját egy távoli vágóhíd felé. A KÖLTÉSZET Elkaptam röptében egy villámot. Markomba zártam. Elengedném, de félek, belém csap. SZEMED TÜZÉTŐL Kései szerelem folyam a torkolat előtt (a nap ujjai testedre tapadnak mérhetetlen aszály az ajkad) a hajókat útra szólítja a tenger akár az űr a csillagokat Csupán csak szemed vigyázza a könnymosta partot a szomorúságát ringató viaszos fűzfát fénye mind ragyogóbb s tüzétől sűrűsödik a világ vaksötétje. A SZAPPAN ÉS AZ ÁRNYÉK Újévre valaki meglepett egy szappannal. Berohantam a mosókonyhába vettem a ruhaszárító kötelet fölmentem a padlásra átvetettem a gerendán beszappanoztam nyakamra húztam a hurkot és elrúgtam a ládát. Kifogástalanul lógtam és előírásszerűen ment volna minden ha nyelvem neki nem támad állkapcsaimnak. Bármennyire is szorítottam őket, tátogni akartak. És füstbe ment minden. Tovább nem bírtam befogni a számat. A KÉK LOVAS V. Kandinskynak I Átkelni Túlra Kék Lovas - ez a feladat Át a dolgok parancsuralmán a gépiességen meg a mítoszokon túlra önmagadon túlra vágtában haladj át az ontogenézisen (ügyet sem vetve az ellenszélre s a lehetséges akadályokra) át az egymásba hatoló színek síkjain hogy kiűzd a tárgyakat a képből a nyílt mezőre hogy megfoszd őket hamis azonosságuktól hogy kettőbe hasítsd őket és ismét kettőbe még egyszer és mind tovább egészen addig a pontig ahol a felületek elválnak a vonalaktól a formák egymásba hatolnak s a matematika törvényei fedezet nélküli váltók lesznek és maga a pont is a gömbök dinamikájába lényegül káoszt parancsolva a mozgásba a színbe meg - ellenpontot örvénylőn alárendelve a vonalak gőgjét a tágas zenei görbéknek II Átkelni Túlra Kék Lovas - ez a feladat nyargalj bolondul akár a tájfun Túlra a Való és az Abszolút ütközési pontja felé a pont felé amelyből naprendszerek robbannak a pont felé amelyen az élet forrásai forrnak a pont felé amelyen üvöltve születik a Születés A múltba hosszított ecsetvonással és onnan tovább egy másik múltba és még tovább túl a barlangfestmények bölényeinek kényszerképzetén s túl a szláv misztika ködén túl az áttetszőn remegő körcikkelyeken a kvazárokként lüktető lencse-alakú formákon a sziporkázó villámhoz hasonló megtört vonalakon vagy az eltűnt népek sokarcú jelein is túl egy másik múltba az emlékezet előttibe vagy utániba vágtatsz ecsetdárdáddal Kék Lovas és nem is gyanítod hogy ott Túl és a Túlon is túl ismét csak szembekerülsz megdöbbent önmagaddal Tulajdon repülésedbe zárt önmagadhoz érkezel Átkelni Túlra Kék Lovas ez a feladat? AZ ÚTVESZTŐ S így az emberi ellenálló képesség határait kutatva (és természetesen a magamét is) "edzéspróbákat" agyaltam ki (meddig bírom ki szemrebbenés nélkül? meddig bírom ki a víz alatt? meddig bírom ki víz nélkül?) később a dohányzás is erőpróbává vált de azt férfigőgből önmagamat ellenőrizve elhagytam amikor naponta három csomagot szívtam el midőn minden papírra vetett sor reflexszerűen társult a tüdőm legmélyére hatoló szippantással s nem volt könnyű míg a sorok újból benépesítették a kéziratpapírt hasztalan majszoltam rágógumit s ropogtattam kétségbeesve a cukorkát de túljutottam ezen a bökkenőn is s idővel rájöttem hogy az igazi "próbatételeket" felesleges kiagyalni gondoskodik arról az élet hogy beléjük botolj utadon serdülőkorom könyveit is megválogattam Olvastam például a Minei-t de az üstök zubogó olajába elevenen vetett s a szurokba mártott fáklyaként lobogó vértanúk meg az inkvizíció máglyái is csupán gyerekeknek való naiv dajkameséknek tűntek a Kínvallatások Könyvéhez képest melyet a doftanák sötétzárkáiban s modern korunk lágereiben írtak Az erkölcsi erő páratlan "próbáit" szülte ott a történelem a minden határt meghaladó ellenállásét mert létezett a célt szolgáló emberfeletti akarat Az élet messzemenően gondoskodott arról hogy "próbákat" állítson utamba amilyen a zsákutca is volt kimondott útvesztő szabályos és szabálytalan járatokkal ahonnan nincs kiút nincs kitérő sem visszaút csupán a földbe ám én rájöttem hogy az én labirintusomból volt egy kivezető út fölfele jóllehet nem volt szárnyam de létezett egy gordiuszi csomó is s így legyőztem a halált amikor egy teherkocsi hűtője bezúzta fejem s a gerincvelő-folyadék szökőkút sugaraként tört ki fülemen orromon a konzíliumra összegyűlt orvosprofesszorok miután ellenőrizték reflexeimet elemezték véremet gyomornedveimet vizeletemet s a mellcsont váladékát s miután 13 nappalon és 13 éjszakán nem került le arcomról az oxigénes maszk s különféle színű folyadékokat pumpáltak belém akár egy alkimista lombikba (de a bölcsek köve nem mutatkozott) ünnepélyesen kimondták a döntést csattant akár a becsapott ajtó: "Koponyalékelés. Talán életben marad..." Tereza alighogy megszülte a visító Danielát egyedül volt s románul nem tudott egy szót sem beleegyezését kérték és ő nem látván más kiutat megadta engem senki meg nem kérdezett beszámíthatatlannak tartottak de a mélyben munkálkodott bennem a megérzés az önfenntartás ösztöne megkongatta a vészharangot hülyén félig bénán élni Merci Vagy a teljes élet fényívként az időben vagy a feneketlen szakadék a hamu a semmi és éjjel pizsamásan átvetettem magam a baleseti kórház kerítésén eszem ágában sem volt lelki hullaként tengődni nyomorékon és csupán kockáztatva a "talán"-t szükségem volt csorbítatlan szellememre hogy maradéktalanul megtérítsem a lemondásokat s gyümölcsöztessem mindazt amit belém fektettek idegen ujjaknak nincs keresnivalójuk agyam tekervényein legérzékenyebb területemen egyetlen titkos kincseskamrámban elszöktem a kíváncsiak ne nyithassák fel koponyámat (a fájdalmat megszoktam gyermekkoromban érzéstelenítés nélkül repeszdarabokat vettek ki a mellemből s fel sem szisszentem) de elszöktem mert a hétországra szóló konzíliumra összegyűlt aggszakáll professzoroknál és doktoroknál jobban bíztam (a statisztikák ellenére melyek a koponyaalapi törések rovatban az esetek 99 százalékában azt írták: "ment-he-tet-len") az élet határtalan újjáteremtő erejében az akarat Halált is legyőző erejében ZAVAROS KÖD GOMOLYGOTT MÉG Semmi se hullott ölembe mannaként az égből minden talpalatnyi földet amelyen megvetettem a lábam hogy továbbléphessek viharban és sárban csikartam ki magamnak a vizek a száraztól még nem váltak el egészen zavaros köd gomolygott még korán megtanultam becsülni amihez keservesen jutottam hozzá A latin főnevek ragozását tanítva másoknak sikerült magamnak is tanulnom (dagadt hentes-csemetékkel bajmolódtam egy tál ételért vagy nevelőként egy számfejtőiskolában) egyetemista lettem és riporter tátott szájjal boldogan hallgattam hogy olvas fel Eminescuból Dr. Popoviciu elbűvölve követtem a Professzor-istent a balladák határtalan mitikus világában hírekért dagasztottam Monostor sártengerét s nemegyszer futnom kellett azok elől akik azt hitték hogy az eszmét ki lehet verni furkósbottal a fejekből a vörös eszméket melyeket esténként Corvin Mátyás lovasszobra alatt harsogtunk a lángnap fényében amit mi brigádosok hoztunk Nagycsányból a gázvezetéken röpültek a fenséges éjszakák cédulákkal álmokkal szövegekkel és magyarázatokkal (néha verseket írtam) fáradhatatlan boldogan boldogan mint aki látja a szemében repdeső remény beteljesülését míg egy napon a dicső király szülőházának pincéjében egy pohár vörösbor mellett villámként rontott rám a szerencsétlenség amikor egy barátom titokban elmondta hogy a dunai kikötőnek azon a fagyos telén mint verték botokkal a talpát jólismert emberek akik szónokoltak előttem oktattak hogyan lépjek hogyan lássak hogyan vegyek lélegzetet és eljárt a szám és fölemeltem mutatóujjamat meg nem bocsájtón balgán anélkül hogy akkortájt tudtam volna jó ha van védelmeződ is manzárdszobámból az utcára dobtak kitépték kezemből Blaga előadásait a menzajegyet és a jólismert helyen érő alapos rúgás a laptól is kiröpített egy súlyos kihágásért (de más volt az igazi ok) és tudtam ki kell tartanom tanulnom kell tovább de nem kaptam mindig az állomáson kirakásra váró szénnel vagy krumplival rakott éjjeli vagont és nem futotta a leckeadásból és jöttek a fagyok meg az éjszakák és alkonyatkor amikor a sötétség a klinikákra hullott s az őrök dideregtek faköpenyükben átvetettem magam az Ideggyógyászat kőkerítésén hogy a költő-barát velem nagylelkűen megosztott priccsén megpihenjek ő akin eluralkodtak néha rémlátomásai vadul rázva felébresztett támasszuk hajnalig az ajtót mert "jönnek a vasgárdisták" De amíg én az életben maradást gyakoroltam megszervezték a meggyilkolásomat: a kiűzetést a bölcsészkarról Sikertelenül próbálkozott Blaga megvédeni tanítványát (számára ki akadt védelmező?) és botjára támaszkodva maga Emil Isac szegfűvel a gomblyukában felkereste a rektort és amikor már minden lehetőség kimerült amikor fenyegetően közelgett kizárásom az egyetemről megelőztem a függöny lebocsátását utolsó felvonásomra tudtam ennek nem szabad megtörténnie váltott tehervonatokon eljutottam Bukarestbe: tegyenek igazságot! tudtam a barátom akkor nem hazudott a királyi pincében (még ha utólag meg is tagadta a mondottakat) és valóban hosszú hónapok múlva kiderült hogy az Új Idő rejtett gépezetének hajtóművébe az egyetemi városban befurakodtak mint a homokszemek a zöld szörnyeteg csatlósai OPTIMIZMUS '50 és ha az út zsákutcába fut és beköszönt a szavak tehetetlensége és szemedre száll a sötétség denevére és elhomályosodik a tükör vedd tudomásul hogy a csodák ideje soha el nem múlik és ha az ábránd-gépek leállnak és elapad a rózsák forrása és látod hogy a sötét jóslatok mint a moly szitává rágták a menyasszony uszályát merítsd a vedret a kútba és szólítsd a rigmusbrigádot és ha megdermedtek lépteid és lelked félárbocra eresztett gyászlobogó és kerékbe törték gondolataid és gyermekeid látni akarják végrendeleted kapcsold be a hangerősítőt meg az álompucoló gépet és mikor elborítanak a "Dead Dogs" decibeljei vess még egy maréknyi csöndet időnap előtt besüppedt sírodra és mert biztosan tudod te nem mész soha el hogy Velencében érjen a halál énekeld a legutolsó porcogóig a legutolsó porcióig hiszem a ragyogó jövőt (Balogh József fordításai)

Román költők