Román költők

DAN CULCER
(Sz. 1941-ben) román erdélyi családban. 1963-ban elvégezte a kolozsvári Babes-Bolyai bölcsészkarát, majd 1971-ben a marosvásárhelyi "Vatra" irodalmi folyóirat szerkesztője lett. Fordított magyar nyelvből is. 1987-től politikai menekült Párizsban, 1996-ban elnyeri a francia állampolgárságot. Lapszerkesztő, a Román Újságírók Nyugati Szövetségének elnöke. Első versei magyarul jelentek meg a bukaresti Ifjúmunkásban. Válogatásunkat a szerző korai, illetve Interneten rendelkezésünkre bocsátott versei alapján végeztük.
ŐSZI VADÁSZAT Vörös tapéta az alvadt vér dombokra kúszik régmúlt esőt szürcsöl a mohó barázda hosszú fehér pókszálak úsznak az égen üvegen át őszi verőfény színektől elvakultan fekszem aludnék csak így csak így bőgnek a világ lánctalpai vörös virágok a lövedékek kinyílnak kicövekelt álom a féktelen emlékezés szomjas csikaszok kígyók vakondok csak így csak így csapkodnak a szent szörny szárnyai a tikkadt mező napalm-fellegei fölött túl a halál előírt nászain zsíros fülekbe vájt neveden túl mit tegyünk mindenki hallgat mint a veszendő omlani kész partok szabadság fény és farkas az embernek neki az embernek neki nekem (1972) ŐSZI VADÁSZAT és néha, mikor fekete szél süvít falaid alá rejtőzöm csodakastély egyre nő akár a nap korongja kopók űznek orrlikuk nyálkás sóvárgó királyok őszi vadászata ez a fagyos agyag kopog a hosszú karmok alatt elnyúzott arcokon a kéklő nap hideg testemből szakad ki csupán a kiáltás rideg préda nyomában kopók átügetnek a mosolygó világon tornászok bajnokok szökellnek ily merészen nyúlánk testük a ködben fölzengő dallam téli rajz csontszikkasztó hóvihar éget (1972) NAPFOGYATKOZÁS A SZEMÉTDOMB FÖLÖTT "Gyermekeink az idő percei, amikkel szájunk betömi" Fehérvérű delek, fakó napfény, menetoszlopok hamis lelkendezése, a robbanás ereje, lenyúzzák a bőrünk, senki se marad meg, a szemgolyó zöld, repedezett üvegje, e napfogyatkozások fölé hajló kíváncsi, füstszínű táj. Verset kéne írni mintha múlt századi költő írta volna, lopva, kiégett szemét maradék hamujában tallózni. titokban "Oly tágas ének kellene miként"[1] a frissen nyúzott bőr, Telitorkú kiáltások a túlságosan nyugalmas világért mintha az évek nyomtalanul osonnának a börtönök nemeztalpain, a cellák között, a vizeletszagú priccseken, egy szavak nélküli vers, a nagy szavak konganak a mézesmázosak megfojtanak - a szájpadlásra tapadva, alighogy előléptettek a beszédre, máris sorolták: lehajtott fő, kard, mely nem vág, vér, ami nem folyik, muszáj álarcot viselni, óvakodj, mit se törődj, ne zúgolódj, hallgass és figyelj, felejts, csússzmássz, nyaljál, dalunk most förtelem - se kiáltás, se dicséret, se békétlenség, se nyalás, közöttük meg alvadt vér mint egy bőszen elvakart fekélyen. Sokszorosítás, üvöltés, fogcsikorgatás. E látszólagos jótól, vigasz-hazugságoktól, jelentésektől, hamisságoktól, a lábán felejtett búzától, telepen rozsdálló vasaktól... a közöny síkos útja köt össze várost és falut senki se kötődik senkihez, a szavak a barázdában hevernek, mint az otthagyott kukoricacsövek, mint útszélre ömlött gabonaszemek. Szárazsággal indultunk, s ha elvégeztetik, a besározott elvek lámpavasra kerülnek, testünk képmását máglyán elégetik, alagútfúrással kezdtük, majd örvendeztünk a fekete kenyérnek, mikor az idegen katonák kivonultak, mindenki szabadon lélegzett föl, hittük, hogy ők a hibásak, és... Gépkocsi, tévékészülék, villa kellenének, teadélutánok, hová mi is meghívót kapunk, a jelen nagykutyái színes családi képeket küldenek, úgy váltják asszonyaikat, ahogy a széket, amin ülnek, míg a vörös szónokok elvszerűen beszélnek az erkölcsről és a megtartóztatásról a vágyaveszett, ujjongásba és pompába kábult proletároknak. Mi, hogyan, meddig, ki az áruló, én magam menedék, talmi előjog után nézek és hallgatok, mikor nyomtalanul tűnnek el a névtelen parancsnak behódolt szavak. Nyomokból írják a történelmet, legyünk előrelátók: vesszenek az irattárak! E törékeny egyensúlyról, a bűnbakok menesztéséről, az ostobák magas polcra hágásáról, mert mi sem vész el, "az Ember - a legdrágább kincs"[2], lesz rá gondunk. Az üzem fölött kóválygó madarakat megperzseli a mustárló gáz, a törvény megvéd, senki se tudja, mi a törvény. Rendben minden, baleset nincs, csupa illedelmes hulla, csupa szófogadó, feledékeny, kába, hallgatag, kimért, sajtolt emberek. Sejtheted, hogy e sorok távol állnak attól, amit a hivatásos tollnokok versnek neveznek, és megtalálják, elolvassák, egy már kész ügyiratcsomóban idézik őket. Valamit a szabad gondolkodásról és véleménymondásról, a feltartott kezek egyhangú szavazatáról, hogy lássák, ki kire voksol, valamit a jogokról, senki se tudja, "mi a teendő"[3]. "Országunkban nem lesznek többé visszaélések"[4], a hóhérok nyugdíjat kapnak, a forradalom áldozatokkal jár, nemde? Istennek hála, nálunk az ujjainkon számolhatjuk meg őket, de hány kéz ujjain? A tenger partján, a folyó túloldalán felállítjuk majd a gyász oszlopát, s a fakó delek vére mindig fehér. "Vecsnaja szlava gerojah pavsim za szvabodu i nyezaviszimosztyi"[5] Naiv ujgurok, a keleti paradicsomból, úgymond felső parancsra vártak, hogy meghozzák a tankok és a kipufogó gáz szabadságát. Ne zsörtölődj, intenek, jönnek majd nyugatról, északról, délről Mindenfelől, idegenek, a szabadság vérpadáról. Örvendj, hogy a tieid erősek s a nép egységes választottjai körül. Erkölcsi erő, a puszta kézzel vívott harc, bocskoros népi háború, ökrös szekerek ágyút vonszolnak hegyi utakon ama százados vár felé, ahol az ősök, ha kellett, halni tudtak. Többé nem akarom. A kőarcú történelem és törlésem az állományból, mert hősi halált haltam, nem segítenek remélni, elég volt. Minek annyi reménység, miért örökké a holnap, a gyerekek, az unokák, a jövő? Mikor lesz már Ma, mikor a Most, mikor az Itt, mikor dől kardjába a remény? A tankok füstje, akár a gyáraké, gyilkol, merre és mit fogunk utólérni? Aki vár, titkos irattárak, elodázott igazság, titkos jelen, titkos a múlt, nem időszerű, na ja, hát persze, a jövő. Mindig ugyanaz a világgal egyidős, rút, agyonsminkelt arcú remény, Agyonfizetett ringyó, combjaid közül bágyadtan nézem a jövőt. E történelmi combok közt politizálni, meg nem hazudni, tűrni, senkitől se kérni kegyelmet. A törékeny egyensúlyról, az unos-untalan vitatott határokról, a bölcs uszításról, pecsétekről és aranytollakról, rejtett szándékú szerződések, méreg, ma - én, holnap - te, eljön ő, az idő. Történelmi eseményekről, földrengésekről, leprás szavakról, az összevont lepragyanús, oroszlán-szemöldök, amit bőrszivar parazsa perzsel, érzéketlenül füstölög, krematórium. Földrengés után a romok közt más-más módon pusztul az ember betemetve, szomjukban megveszett állat harapásától, a vérhas sáfrányos nyomait csurgatva a porba, megrepedt tartályból elillant ammóniák gőzét eregetve, a folyó megmérgezi halait, míg az emberek harci dalokat harsognak, a marhák bőgnek, napalm-felhők fölötti sáskaraj - a repülők akár a vérhasos, bombák bélsarát zúdítva a földre. Trágya, eszmények, forradalmak, jelszavak, éljenzések és indulók nemes egyvelegéről, megszállottakról, az emberiség e mentői kioldják a robbanó gyutacsot meghúzzák a történelmi szólamok ravaszát a dicsőségről, sorsról, feladatról, hazáról, fajról és szerepről, mindarról, ami volt, hogy tudjuk, mily szar ömlik még reánk. Sebaj! A szólásszabadság gumibotjai Gdanszkban, Moszkvában, Pekingben, Párizsban, Szarajevóban, a Dunánál a Gellérthegy alatt, a newyorki metróban, hímtagok a lányok testében, szelíd apácák felbuzgó spermához edzett szájában, az igazak ánuszában, a fegyverkereskedő képviselők fülében, akik egyhangúan a leszerelésre szavaznak és a mártírok nedves tenyerében. Megsokszorozva, üvöltve, csikorogva, kerékrefeszítve a sokszínű remények által. Ígéretek, tárgyalások, fogadalmak, jelentések, viták, tanácskozások, leszerelések, a fegyverkészletekről, a hízelgő kutyákról és a megtorlás egyensúlyáról. Lincselés, a máglyák fölött, a cellákban, az üzemekben, a tereken, az iskolákban megégett könyvek, kiégett lelkek, égett bőr, kiégett csillagok. Napalm felhők, a robbanás fehér vére és hamis rikkantás a fakó napfény jegyében. Románia, 1972. E Csendes nap évében. [1] Ion Barbu [2] Dzsugasvili, alias Sztálin [3] Vlagyimir Uljanov alias Lenin egy szövegének címe [4] N. Ceausescu [5] szovjet hősök emlékműveinek felirata Kelet-Európában (pl. Kolozsváron) (A poéma Ieronim Laur álnéven jelent meg a hetvenes években a párizsi Limite c. emigráns irodalmi folyóiratban) MÁGLYA-FOHÁSZ Jan Palach-nak E négy fal között csukott szájjal mozdulatlanul valaki hiszi győzni fog senki nem lehet egyedül e négy fal között kegyetlenül és végeérhetetlen. Holnap ki menekülne így Az ifjú istenség halott s mert rajtunk senki nem segít hasztalan égetjük el szent hamvainkat az utca kövén MENEDÉK Jan Palach-nak Füvek sehol, páncélos dél komorlik az acélpenge ütőeret ér belécsikordul a csorbult él hüvelybe bújik izzó lenyomata végső menedék A felhők sivítanak bárgyú félelmük Égő gyertya az egész országért Bármely útitársért, Küszöbön a tél ezeket az ujjakat markolatra fagyasztja, elhagyatott, vándorösvények itt nyeljük vissza feltüremkedő bendőnk egy sarokban és elzuhanunk a környék belereccsen e döndülésbe végső menedék túlparti utca idő előtt elvérzett kövezet és szélsodorta hamvak RENDÜLÉS Egy nap, amikor megszólalnak a harangok, a tőletek elválasztó lépcső pár fokán leereszkedem, kezem ujjait nyakam körül lassan a fulladásig szorítom gyönyörű nap lesz, a tiszta égbolt kinyílik bár korán van még, túl korán. Darvak, amelyek a tengeren túlra visznek sebesülten gunnyasztanak barátok tekintetében. Síró falak tövében roskadunk elpihent óraművek, rugóik felhúzatlanok maradtak Ki állja majd e mai henyélést, bátor élenjárók vagy a megtizedeltek, a végtelen sorozatú prím- és páratlan számok? A meleg, mint a télelő végső rendülése Maguktól megszólalnak a harangok, ingó fekete repedések, roppant ollók. Hol vagyunk? Veletek, e szobában várva a magány elbődülését. (Fordította: Cseke Gábor)

Román költők