Román költők

GRIGORE SCARLAT
Költő, újságíró, a Román Írószövetség kolozsvári fiókjának tagja, akinek politikai és kulturális témájú írásai nemcsak a helyi, hanem a központi lapok hasábjain is napvilágot látnak. Első verseskötete még 1986-ban jelent meg Aranykörök (Cercuri de aur) címmel, a temesvári Facla kiadónál. A másodikat 1993-ban a bukaresti Libra kiadó jelentette meg, címe Alkonyati óra (Oră crepusculară) volt. 1996-ban a kolozsvári Apostrof Könyvtár adta ki Középkori harmat (Rouă medievală) címmel újabb verseit. Legutóbbi kötete, A kiméra földje (Tărmul himerei) a nagyváradi Cogito kiadó gondozásában látott napvilágot.
PÁRJANINCS Selymes haja A földig ér, A szelek útjából megszökött Őszben, mely felbukkant aztán, valahol, vidéken. Selymes haja Vagy selymes teste, Mit az istenek nekem szántak Égi keresztutaknál. Arany haja, Arany meteor ő maga, Mely ijedten hullott reám A nyári ég boltozatáról. Ó, mégis inkább téged, Amilyen vagy, amilyen voltál Egyszerű, szerény és karcsú, Mint a fűz, Mely sűrű lombot Hajt magából, Minden aranynál, selyemnél ékesebbet. PARASZTOK Óriásmadár-csapat az időn végig, az emberemlékezeten túlról, föld tengelye, mely a kék bolygót Nap felé pörgeti. Tenger tengert érne ha verejtékük meggyűlne a partok mögött Győzelmes álmukból riasztva A holdsarló a tengerbe szalad. Maradunk mindörökké elpazarolt, letűnt századok cégérei, kalászos, fenyves, vizek ringatta álmaink szemünkben: égi tavak. Nélkülük nincsen, nincsen élet, a fogadalmak mit sem érnek, oly egyszerűek, emberek - mindig megbocsátanak! TÉLI ÉJ Újra együtt. Arc arc mellett, két félhold. Csak a szemek csillognak egyre, szikrák Visszfénye férfiak és nők arcán. Pislákolva kihuny az év, Perzselése még sokáig sajog, És mindaz, mi ezután jön, Győzelmi jelként vakítón ragyog. Aranyat érő éveid, anyám Örökkön sugárzó kincs nekem, Ólomsúlyú éjszakáimon Mind többször hagy cserben álomistenem. Elnézlek titeket, jó szülék, Mindenható kupolák a fejem fölött, Úgy tűnik, ez a havazás Égi ajándék, belém költözött. A FÖLD A madár is földdé válhat. Nézem a költöző madarak raját, Elnyúló, hosszú part az égi tengerek között. Még a meteoritok is elporladnak, Így hullnak alá a levelekre, Az idő kalászaira, egyre többen. Csupán te, ki a könyvből örökké Távoli történeteket, lélegzetelállító, kitalált történeteket olvasol... Csupán te érzed, hogy a könyv Maga is a föld felé billen, Mely a betű vörös fényétől feldereng! (Cseke Gábor fordításai) NEM MARAD JEL (Nici un semn) A régi raj alakjából Csupán az árnyék maradt, Alig látható Kövek peremén, Mezők humuszán, Vagy a folyó zöldesen áttetsző sávján. Páran emlékeznek azért, hol az a hely, Ahonnan indult e raj, Útjára Afrika felé, Mintha maradt volna mégis Odafent egy jel. Nem marad semmilyen jel, Ha tekintetünk Nem szegezi oda, Az ég s a föld közé, fel. Egyetlen emlék sem marad Férfi és nő között, Ha a szerelem nyomot nem éget, Hogy bevilágítsa az eget, Melyen a madárraj - Az a régi - egyszer majd visszatérhet. BIZONYÁRA (Negresit) Egy nap már nem foglak megérteni - A szavak őrülten röpködnek majd Vagy rajokba rendeződnek Az ősz egén - lilán. Csak azzal maradok, Mit nekem mondtál: Tartsam meg a parancsokat, Idegen bálványoknak ne hódoljak, Tiszteljem a nőt és a bort, Nemzetem örökségét, melyből származom. Te megértesz majd, biztos vagyok - Te megbékítesz és Megbocsátasz - bizonyára -, S te elfelejtsz majd Nem egy napra, egy évre vagy egy örökkévalóságra... FELHŐ, KLOROFILLBÓL (Nor, de clorofilă) Néha még visszatérek, A másik partra, gyerekkoromba, S egyedül találom azt, Elvadult virágokkal, Rozsdamarta fákkal, Melyeket már meg is jelöltek, Hogy kivágjanak majd egy szép napon. Azt hittem, Legalább itt, az idő vasfoga Lágyabb volt, Felületesebb. Eltanulta tőlünk A ránk jellemző lassú tempót. Szemlélve a tájat, Úgy tűnt, mintha A mélyből a nedv felbugyogna, S a leveleken Egy klorofilfelhő Átvonulna. (Debreczeni Éva fordításai) URALOM Az erdő lelke - megmarad, ha a fejszék, savas esők és a betonöntés telhetetlen vágya megtizedeli a fákat - akkor is. A gyökerek rejtőznek, egy éven, egy századon át nem lelni rájuk, a mélység eközben erőt gyűjt, visszahódítani vesztett uralmát. MOSTANTÓL A szilvafák - Avasország árbocai Már-már úgy hiszem, túlsúlyos hajó tévedt felénk az őszi napforduló csillagjegye alatt S ekként sodródik tehetetlen míg soktucatnyi kéz szaggatja érett gyümölcseit ágakat, leveleket tépázva Mostantól a csoda ím, hol volt, hol nem volt ZÁRÓJEL Mögötted ama zárójel alig szól helyedről e végtelen világban - Év, hónap, nap: ekkor léptél a halandók sorába. Gidó valál mit sem tudtál a farkasról magzatként meghúzva magad, megkülönböztetni se tudtad az éles agyarakat s az arcodat becéző ártatlan ujjakat EGY NAPON Egy napon felcsillan előtted A gyermekkor kéklő tengerszeme A halak benne holmi írásjelek Partjai immár nem ölelnek körül. Semmi szavak kopognak itt is, ott is A vonatok átszelik a messzeséget Amikor maga a távolság Nem egyéb Az állomások közti egyhangú kilométereknél. Majd minden elborul, A gyermekkor kéklő tengerszemét Az éjszaka üstje elnyeli Te az év újabb lejtőjére siklasz Míg nyomod vész egészen. ÉVEKEN ÁT Mókusok szökelltek a vállán Mintha városszélen gyökeret verő fenyőfa lenne. Búrmogyoróval etette őket, égy görög kereskedőtől vásárolt nehéz pénzekért. Szeretett volna velük Átvonulni a város szívén, Fölkeltve a nők irigykedését Hogy náluk is többre becsüli a hajdan Fűrészfogú vadakat. Éveken át Hordozta volna mókusait a vállán, Míg egy rosszlélek Az arcába vágta: - Dobd már le azt a macskát! Micsoda szégyen! SEMMI SE MARADT Orfeusz megvénült, Úgy tűnik, láttam is, Az esti vonattal érkezett E városba mely távol van A világ zajától. Egy ideje, mítosza kopván Szereplő lett, Regényhős, Tévésztár Ahogy a képzelet Éppen helyét találja egy forgatókönyvben. Csak Eurüdiké maradt a régi - A nők talán Nehezebben váltanak Sorsukat végsőkig Cipelve. (Cseke Gábor fordításai)

Román költők