Román költők

CU MINE ZILELE-TI ADAOGI ... Cu mine zilele-ti adaogi, Cu ieri viata ta o scazi Si ai cu toate astea-n fata De-a pururi ziua cea de azi. Cind unul trece, altul vine In asta lume a-l urma, Precum cind soarele apune El si rasare undeva. Se pare cum ca alte valuri Cobor mereu pe-acelasi vad, Se pare cum ca-i alta toamna, Ci-n veci aceleasi frunze cad. Naintea noptii noastre imbla Craiasa dulcii dimineti; Chiar moartea insasi e-o parere Si un visternic de vieti. Din orice clipa trecatoare Ast adevar il inteleg, Ca sprijina vecia-ntreaga Si-nvirte universu-ntreg. De-aceea zboare anu-acesta Si se cufunde in trecut, Tu ai s-acum comoara-ntreaga Ce-n suflet pururi ai avut. Cu mine zilele-ti adaogi, Cu ieri viata ta o scazi, Avind cu toate astea-n fata De-a pururi ziua de azi. Privelistile sclipitoare, Ce-n repezi siruri se distern, Repoasa nestramutate Sub raza gindului etern. A HOLNAPPAL NŐ AZ ÉLTED A holnappal nő az élted, a tegnappal meg apad, mégis örökké a mának fénye fedi arcodat. Ha egyik jő: a másik megy, töltik egymás nyomdokát, mint a nyugovó nap, amely ha itt huny - kél odaát. Véled: mindig más a hullám, mely a gázlón át zihál, s véled, mindig más az ősz is, s egyre egy lomb hulldogál. Vak éjek végén várva vár a fénykirály, a reggel - a halál is látszat csupán: őrzőn száll életünkkel. Minden hulló perc, pillanat Egy igazsággal vész el, megtámasztja az Örököt, s kering a végtelennel. Ezért, ha illan is az év, s a múltban nyoma tűnik - a kincs, mely lelked éke volt, itt marad örökkétig. A holnappal nő az élted, a tegnappal meg apad, s így örökké a mai nap fénye fedi arcodat. Képek omló, futó sora: villanás csak, pillanat - változatlanul nyugosznak örök eszme-fény alatt. (1934) Kibédi Sándor fordítása A TEGNAPOKKAL FOGY AZ ÉLET... A tegnapokkal fogy az élet, A holnapokkal egyre nő, S szemedben mégis mindörökké A mának arca tűn elő. Ha ember távozik a földről, Helyére nyomban más hatol, S az esti nap, mikor lenyugszik, Egyúttal fölkél valahol. Úgy látod: mindig egy a gázló, Csak rajta más hullám suhan, Úgy látod: mindig minden ősz más, Egy lomb hull mégis lassudan. Vak éj nyomán a drága reggel, A szép királyasszony lebeg; Még a halál is csalfa látszat, Úgy életünket őrzi meg. Egy ős igazságról beszélnek Parányi percek, nagy korok: Halhatatlan az Universum, S a végtelen körül forog. Ezért ha illan ez az év is, S a múltba szállva szétomolt, Lelkedben ott a kincs örökre, Amely valaha benne volt. A tegnapokkal fogy az élet, A holnapokkal egyre nő, S szemedben mégis folyva-folyvást A mának arca tűn elő. A csillogó és változó táj, Az elszáguldó földkerek: A Gondolat fényzáporában Örök-egyformán szendereg. (1926/1974) Dsida Jenő fordítása A HOLNAPODDAL NŐ AZ ÉLET... A holnapoddal nő az élet, A tegnappal megint apad, De mégis mindig csak a mád az, Amely neked jutalmat ad. Mihelyt egy ember innen elmegy, Nyomába más jön hirtelen, Úgy mint a nap, ha itt lenyugszik, Legott fel is kel más helyen. Úgy véled: mindig más a hullám, Bár egyazon gázlón megy át, Úgy véled, hogy tán más az ősz is, Míg egyazon lomb hull reád. Az éjszakánk előtt a reggel Szép hercegnője száll tova; A halál maga is csak látszat, Az életek kincstárnoka. Amit mulandó perceimből Megértek: egy törvényt jelent, Mely támasza az öröklétnek És mozgatja a végtelent. Ezért hadd szálljon ez az év el, Amíg a múltban elmerül, Lelkedben is csak az a kincs lesz, Mely benne élt időtlenül. A holnapoddal nő az élet, A tegnappal megint apad, De mégis mindig csak a mád az, Amely neked jutalmat ad. A tarka tájak arca gyorsan Pereg le, fénylik s elfakul, S az örök eszme tűzkörében Megnyugszik változatlanul. (1961) Franyó Zoltán fordítása

Román költők