Román költők

GELLU NAUM
1915-ben született Bukarestben, ugyanitt halt meg 2001-ben, 85 éves korában. Kritikusai szerint a szürrealizmus legkiemelkedőbb romániai képviselője, mind versben, mind prózában. Többször is javasolták Nobel-díjra. Egyetlen regényét, a Zenobiát a legszebb román szerelmes regénynek tartják. Bukarestben és Párizsban végez filozófiai tanulmányokat. A harmincas évek végén csatlakozik az avangardhoz, André Breton baráti köréhez tartozik. 1940-ben hazatér Romániába, az Antonescu-féle fasiszta rezsim idején szürrealista törekvéseit titkolnia kell. A háború után egy ideig felszabadul, mint alkotó, de nem sokáig: a szocialista dogmatizmus nem hagyja kibontakozni. Fordít, gyermekkönyveket ír. Később Comana nevű hegyi üdülőhelyre vonul vissza, itt is hal meg. Tulajdonképpen halála után derült ki, mekkora formátumú alkotót vesztett a román kultúra. Verseit, színdarabjait, regényét most kezdik igazán megismerni.
A TERVRAJZ (Planşa) Arccal a falnak dőlve álltunk "többé ne engedlek el" és öleltük egymást bensőségesség ez a látás csábereje vakoknak a szétesés szólamán alant egy tervrajz hatalmas kézirat az összes fekete szó fekete rajzok között "többé nem engedlek el" és öleltük egymást "oh de messze van hogyan is tehetted" láttuk egymáson át ahogy a világ szétreped hideg volt és inogtak a vázákban a virágok a fergetegben mozgó fák ritmusára inogtak egymáson át láttuk a fényt mintha bazaltba vágott résen a nyílás mindahányszor idegtépő fényét a vakulás rejtélyes lassúságával láttuk mit a meztelenség elveszített a megmerevedett inogás ritmusát a kézirat közepén fekete szavak között AZ ÉJI IDŐK (Timpurile de noapte) Mintha tükörbe a napsütésbe hunyva mély álomba merülünk és mindegyikünkben az űr alakja zeng míg magányunkban az éj hosszú heve után a rituális fürdéstől nedves hajjal egyre süketebbnek mutatkozunk egyre vakabbnak érezzük magunk és eltűnődve egy tavaszi feledésen ráérősen haladunk át gyepek vetések pázsitok hosszán a vízbe hullt láthatár erőszakosságával elvadult szobrok között míg a többiek mocsaras föld mélyébe fúrják kezük és magot hintenek a rögök közé ahol a súly és a zavar Talán beleveszünk a dörgés anyaölébe 1990 tavaszán A HALLGATAGOK (Tăcuţii) Fekete tejet ettek egyenlő hangközökben magas fák sűrűjében széltől cibáltan s most asszonyaikat csecsemőiket jönnek látni ám az is van hogy némelyikük a vizet ábrázolja elvadult kezekkel miközben súlyos bakancsaikat vonszolják és zord meditációt folytatnak málló lepedőkbe bújtan olykor pedig valóban szobrok MIÉRT URUGUAY ENGEM (De ce mă Uruguay) Mert vágytam már elemi füvére a vájatokra hol mézét rejti egy napon szakadó esőben egy eresz mellett kibújtam a földből kezemben karabély AZ UTOLSÓ BÁRKA (Ultima barcă) A tyúk kerek szemén át halad az utolsó bárka egy ember ajtóval fején egy kutya lámpával szájában s mert minden oly világos a tyúk kerek szemében a nyolc alapkérdést már senki sem teszi fel a zongorán nyugvó kézzel a kedves az ablaknál vár tegnap óta jóval magasabbra emelkedett a híd áthalad az utolsó bárka és én a tornacipőmben mit meinen erotischen Schuhen Szonda Szabolcs fordításai

Román költők