Román költők

> ANA BLANDIANA
> (Sz. 1942-ben Temesvárott, a gimnáziumot Nagyváradon, az egyetemet Kolozsváron végezte. Költő és prózaíró. Hosszú időn át esszéírással is foglalkozott. 1989 előtt a romániai szellemi ellenállás egyik meghatározó alakja. Műveit sok nyelvre lefordították, magyarul több kötete, válogatása jelent meg.)
VERSENY Így teszem: a kő helyett, tükröt. És a név helyett, tükröt, hasonlóan. Verseny lesz, hol elhulltok végül mind. Kit bánthat, hogy a síromról mit sem tudnak majd, ha föléje hajoltok kíváncsian nézvén: vajon kit takar és látjátok akkor, ott magatokat. DIES ILLE, DIES IRAE Eljön ő, nem lehet másként, el fog jönni az a nap is, évszázadok halasztotta nap, eljön, közeledik, hallani is, szíve dobban-ver az égben, érezni a levegőben. Nem késhet többé, higgyétek, eljön ama nap is vakító szablya a lüktető fényben. BÚJÓCSKA És íme, templomok indulnak, hogy elterüljenek az aszfalton, mint félelemmel telepakolt bárkák, tornyos árboccal, púpos vitorlákkal, mit szél feszít, ver mindig más irányból, úgyhogy óvatlanul ne sétálj utcáidon, bármikor eltaposhat egy tébolyult templom igyekezetében, hogy elrejtőzzön végre. (Fazakas Attila fordításai) EGY DIÓ ANNYI, MINT NÉGY MELEG SZOBA Füvekből font, pecsétnyi levelekkel záros láncaim maholnap fonnyadtan lehullnak. Úgy tör reám a szabadság, mint a fogvacogás, és semmivé foszlanak bennem az addig tanultak. Ha ki valaha egy dióban élt, mutogassa meg a cellákat rendre, melyikben húzhatom meg magam? A világmindenség úgy is csak egy hodály, amelyben birsalma fénye pillog álmosan. Egy dió annyi, mint négy meleg szoba, zöldes homályuk illatos nagyon, csodálkozik egy künnrekedt tücsök - régi vágyam ily őszi oltalom, borítson be sok-sok zörgő levél, s madárrajok örökös nyár felé verdeső vágyának röpke árnya, hogy a föld örömeiből majd szabadon tudjak választani, álomba ringat egy dió rejtett, parányi ágya. MEZTELEN VIRÁGOK Milyenek vajon a virágok, amikor senki sem néz rájuk, s titokban levethetik bátran minden ruhájuk? Mint mutat vajon a kamilla, aranyos övét ha megoldja, s mit sem törődve azzal, hogy látják, lerúgja fehér szoknya-virágát? Hát a nőszirom milyen látvány, mikor harisnya sincs a lábán, s amiben éjjel-nappal tanyázik, kék ingétől is megválik? A bársonyvirág milyen lehet, ha ruha nélkül didereg, s csipkés szoknyája sincsen rajta, pedig ugyancsak fázós fajta? No és milyen a cinnia karcsú derekát látni, ha vörös katrincáját ledobja egyenesen a porba? Milyen a rózsa mindenek fölött, ki a bál után levetkőzött, s szirmokból varrt ünneplő ruháját a virág-hercegek is megcsodálták? De jó lenne, ha csak egy percre, amit még senki se látott, titokban meglesni, milyenek a meztelen virágok! (Cseke Gábor fordításai) EGY KEVÉSBÉ ZSÚFOLT ÉGBOLT Próbálok néha elképzelni Egy kevésbé zsúfolt égboltot. De nem sikerül, Mert nem akar róla lemondani Se a mítoszokat látó, Sem a gépeket látó szemem. Íme, éppen ebben a pillanatban Egy repülő És Niké, a szárnyas istennő Összeütköztek És alázuhantak Ellentétes indokoktól megzavart Két szemem előtt, S mivel egyik Nem tudja megmagyarázni A gép meghibásodását, A másik meg A győzelem istennőjének halálát, Fáradtan, Mindketten elalszanak És álmodtak Egy olyan csupasz égboltot, Melyen csak felhők És madarak vonulnak át. EGYEDÜL Ő egyedül van, Nem mintha A többim közül Ő volna a legigazibb, Hanem azért, Mert a többinek Ugyanaz a lényege A tölgy leveleiben, A madarak zsigereiben A nyúl félelmében, A kenyér és a bor színében Ő egyedül van, Annyira egyedül, Hogy megelégeli És maga szüli meg Magát. ANGYALSZÜRET ...Időnként Tompa puffanás, Olyan akár a fűbe Pottyanó gyümölcsé. Hogy telik az idő! Megértek és potyogni kezdtek Az angyalok: Ősz lett az égben is... (Mészely József fordításai)

Román költők