Román költők

> SIMONA POPESCU
> (1965. március 10-én született a Brassó megyei Codleán, jelenleg a román fővárosban él, tanársegéd a bukaresti egyetem Filológiai Fakultásán, ahol felsőfokú tanulmányait is végezte. 1990-ben jelent meg Xilofonul si alte poeme (A xilofon és más költemények) című, debütjét jelző, a "szakmabeliek" figyelmét felkeltő, jelentős elismerést kiváltó verskötete (amely hamarosan magyar fordításban is megjelenik a budapesti Pont Kiadónál). Első prózakötetében - Exuvii (Burkok), 1997 - testi-lelki rétegek levedlésének nehézségeit és tanulságait sejtető "történetté" válik. * Az alábbiakban olvasható versek a szerző 1990-es kötetéből valók.)
MIUTÁN MEGHALUNK Kezdetben felépült a város. Aztán emberek és állatok jöttek a keskeny, kövezett utcákra. Hegybe ékelt vár, szikláira esett szét. Esőben ázó nagy házak - ködbe vesző szürke hajók. A járdahasadékokban hullott cserjegyümölcsöt növeszt a fű. Kisváros többnyelvű hangzavar (porfelhő visszhangok és apró éles szavak májusi esték szálldosó bogarak után szaladtak táncok és dalok ki emlékszik rájuk miután meghalunk kutya macska egér lesz belőlünk verebektől hangos egy keménytörzsű fa előttem a hegyen kinyíltak a hóvirágok). Egy napon megláttam - császármadár - a néma szárnyast s egy kihalt kertben orrát, fél karját vesztett agyagtörpe sosemlátott virágok és sárgás füvek között nyaranta mindnyájunk nyelve kéklett hajunk világosba váltott szalmakosárkákba egrest és áfonyát szedtünk (vakolatát hullató, hámló fal régi festékfoltok rajta különös ábrák kastélyok felhők) kéklő nyelvvel esténként rémmeséket mondtunk egymásnak a tömbház mögött miután meghalunk kutya macska egér lesz belőlünk bökdösődések és pofonok száraz giliszták patkányok körömfeketényi ördögök kik tarkón marnak kezeidet lerágó nyúl éjjelente kis kék párnámon melyre nagyanyám több gombolyag vadvirágot hímzett farkast láttam (halvány árnyat) az egyik sarokban és pajtásaim futottak utánam hogy csípős zöld csalánnal lábszáron verjenek. Miután meghalunk kutya macska egér lesz belőlünk Egy bögre málna napszemüveg a világ sárga mint eső előtt öcsém az óvodában csücsül lenyírt breton fodornyival megtoldott ruhák az első fiú neve Hari. Miután meghalunk kutya macska egér lesz belőlünk PUFÓKA "A nők férfivá lesznek mielőtt meghalnak" mondá Pufóka aki megette a cseresznyét meg a férges cseresznyét meg a kristályosan áttetsző kukacot ez a lány kiflit vesz egy vénasszonynak kinek lábai mint két újságpapírba göngyölt nő ("láttál már ilyet?") ennek a lánynak folyton más a frizurája és egyik sem áll jól mert két forgója van két fejbúbja ("te tudod mit jelent két fejbúbbal élni?") köztelefonról hív fel engem összecsukható széken ül mindig magával hordja és mondja nekem amit lát ott ("itt körülöttem") ("egy férfi szól hogy ő nem ért semmit én sem értem egészen a nő sír ő megsimogatja ... igen ... nem tudom ... együtt mentek tovább ühüm ... együtt egy cukorka a cementkockán ... ja azt hittem cukorka de csak egy vörös kő járókelők mióta nem voltál az állatkertben ... csak ... úgy beugrott ... tudod ... egy kislány nyelvet ölt rám nagy a tömeg elég rondán néznek mennem kell") lélekben készül hogy a munka mezejére lépjen ("mert az nagy és széles") a világ összes fiúja tetszik neki ("mi van ha valamelyik csúnya minden csúnya rejteget magában valamit s ez kevés?") egyszer azt kérdi tőlem miért írok mi értelme van ha minden úgyis anélkül marad ... miért kinek ezeknek önmagukra sincs idejük nem is akarnak és nem érdekli őket önmagukra sincs idejük és elnéz másfelé kinyújtja kezét egy falevélért vagy egy fénylő pókháló-szálért vele találtam meg a csótányt az ember legnagyobb ellenségét ennél a lánynál senki sem eszik lassabban a Földön mert ő közben gondolkodik hangja rekedt mint a kacsáé lustán lomhán nagy próbákra készül még 19 sincs elveszítettem szem elől vajon mit csinál most? mit képes csinálni most? Hahó! Hahó! És én? Két örvény VÉSD MÁR AZ ESZEDBE Ottmaradtak barátaim ma felnőtt férfiak és nők a kavicsos városban ahol három nyelvet beszéltek. Házmagas kapuk. Mindegyiken - "harapós kutya". Három nyelven - "harapós kutya". Egy fogalmazásban így írtam róla "a virágok és színek városa várral és templommal". Északi része nem tudta mi van a déli részben Déli része nem tudta mi van az északi részben Az északi résznek új épületei voltak és több gyerek benne. Amikor visszatértem néhány kölyköt találtam lapátkáikkal a kövek közt turkálva ott ahol a selymes homok volt benne várakat pogácsákat formáztam és zárva a szánalmas alagsorokat ahol elhangzott a mese a vitéz kandúrról és gégemetsző kardokról sivalkodtam kerek bábufejeket dobáltam rózsaszínű meztelen műanyagtesteket kobakjuk gumilábuk rég lehullt "De édesem már nem vagy gyerek" mondta nekem "De édesem már nem gyerek" így anyámnak. Szépséges nő a lány akit megkarmoltam s aki egyszer azt mondta nekem: "Te nem is gyerek vagy. Kutya vagy. És macska. Vadmacska." "Monica rossz lány. Legjobb, ha nem barátkozol senkivel" írtam volt fel tussal egy nagy rajzlapra az ágyam fölé téve azt hogy jól eszembe véssem. Barátaim felnőtt férfiak és nők a virágok városában élnek nagy erdélyi kapuk mögött azt írja ezeken - "harapós kutya" disznót és gyereket nevelnek már nem dohányoznak a dohányvirágot elültették a ház elé Tőlük tudom hogy mélyebb lett a hangom s hogy télen szörnyen nézek ki. Van két nevem több gúnynevem s (így) barátom. Késlapra szórt finom só fehér por intarziája cupp cupp cupp mint egy szép szűzlány és a testvérem odafent holdfény dohányvirág a ház előtt ZÚZMARA Hihetetlen hogy már csak egy mozgásban lévő forma vagy amire néhány szó rakódik (inkább enyéim inkább másoké mint tieid) egy hang nem a tied Hogyhogy csak ennyire emlékszem? (hogyhogy emlékszem?) Hasztalan az emlék amint sok más dolog hasztalan főként ha nem igazi főként ha nem is az főként ha már nem a tied ha már nem érted ha többé nem talál hozzád ha erőd méri és megaláz Szétnézek (asztal székekkel pohár vízzel halom papír) miközben képek tűnnek fel majd el a sötétbe rendezetlenül némán szó zaj nélkül egy más világból (csupán a fejem körül zümmögő bentrekedt legyek) milyen testtel milyen testtel érezzük az elmúltakat? ismeretlen város (házak fák lakónegyedek bármelyik lehetne) este a lépcsőkön vaksi égő alatt oly szép a dohányvirág a hideg cementen (sötét van és mintha kívülről látnék talán mert saját emlékemben én nem is vagyok) foszlott tavasz-illat út a buszállomásra (inkább fogalma annak ahogy megyek veled arrafelé a többi nagyon tiszta: járda zöldes darabos házak a kenyérgyár moccanó árnyékhálók az aszfalton) akkori öltözékem (kék lenvászon ruhácska sötétlila szoknya) akkori barátaim (néhányukról nem tudok semmit egyesek nagyon sietnek mások annyira megváltoztak hogy már meg sem ismernek) a hozzád vezető lépcsők magas ajtó virágzó vadrózsabokor amint átfonja a dróthálót amint ráfagy valami váratlan dér talán zúzmara külsőségek mind egymásra boruló képek érzés élet nélküliek Azon fáradozom hogy e tékozlással szembeállítsak egy másikat ami módosítana rajta egy veszteséget változást hozót friss erőbe torkollót Azon vagyok hogy ne múlj el egészen És a semmiből mindegyre feltalálom magam Mert támasz nélkül az emlék csak pára Csupán mozgó kép tehát oly könnyen illanó oly könnyen illan ő arcod fel-fellobban elfogy kiteljesedik akár pici zsenge láng (magas fűben tücskök cirpelnek micsoda ragyogás odakint) öröm sem marad keserv sem marad megiszom a vizet a pohárból langyos íztelen kilépek a házból: zöld gyep tehén és micsoda ragyogás (Szonda Szabolcs fordításai)

Román költők