Román költők

IOAN VIERU
(Sz. 1953) bukaresti újságíró, költő. Pályafutását az országos ifjúsági napilapnál kezdte, majd a romániai rendszerváltás után Contrapunct címmel avangard irodalmi lapot alapított, annak főszerkesztője. Kötetlen versforma, hangsúlyozott gondolatiság lírájának jellemzője.
ADYS Tekinteted, egy ifjúkori fényképedről, fájdalmasan és atyásan kísért. Látom benne a hiábavalóság érzését, a felszínre hozott sárt és aranyat, e világi kölöncöket. Hegedűművésznek látszol, akinek futamaira a darvak visszatérnek egy pillanatra, az őszt idézvén. Meglehet, éveim száma megegyezik a tieiddel a fényképen, akárcsak lelkem pillantása. Ugyanolyan kétségbeesett és engedékeny vagyok, nehezen ismerem fel a testvéreket. Kik ők, meddig és mit akarunk egyik a másiktól? Ha ma élnél fenséges Erdélyünkben, felkeresnélek egy jótanácsért, s azon kevesek közé tartoznál, akivel szóbaállnék. A poroszlók, akiket rám állítottak volna emiatt, biztosan megbocsátanának. Mi most, 1990-ben egyszerűen legyőztük a félelmet. Egyszerűen tiszta kezünket nyújtjuk egymásnak. Rengeteg köd gomolyog az időben, amelyben írok neked, de jól tudjuk, merre visz az utunk. A HÁBORÚ VÉGE úgy kötődünk az életben sok dologhoz mint holmi virágpor-tartalékhoz amit roppant messziről gyűjtöttünk be illúziónkhoz miszerint egyesek a történelmet írják övéik pusztulása közben tégla mellett tégla a fájdalomnak feltűnő gesztusra gesztus a mit sem tudó arcán alászállunk meglátogatni az eltávozottak menedékhelyét azokét akik lesújthattak volna de nem tették akik a vér roppant teknője mellé képzelték az újjáteremtést számlálván órákat éveket akik istentelenül alszanak miközben mintha mindannyian Istentől elrugaszkodva aludnánk az angyal szemét ma is kettészelő könny a kezdő festő ecsetvonása sehol nem látni a háború végét csak az égi hamu lepi be a járdát áltatjuk magunkat a papírosok között egy széndarab a mi saját arcunk a gödör szélén feltépett mellkasunk MEGTÉRÉS AZ ÉLETRAJZHOZ az eső eltűnik a mezőn az angyal eltűnik e kövezeten a jól fizetett szakival elválsz már ki tudja hányadszor miközben a villám ottmarad az ablakban álmodtam egy fényképezőgép sötétkamrájában a suttogás lesújt miként azok akik soha semmiről senkinek nem adnak számot sose hallod meg e búcsúszót a határon nem kedveled majd az időmozgást mely helyet csinál nekünk a szem végigpásztázta a völgyet az árhullám előtt hangszert hangolnak az életrajznak megfelelően a föld nem oly valós mint a számok amiket sápatag fák alatt összeadnak halálon túli gyerekkor ismerős kéz rajzolta kis körök KÖLTŐI ILLÚZIÓ behunyt szemmel ott hol az utak egymásba futnak istentelenül sokat beszélünk azokról akik a költői illúziók helyett elégnek akik képtelenek átkelni a hídon és visszatérni a kiszabott helyen a holtak közé helyezetteket a folyó visszafelé sodorja hogy ne lássák őket egy idegen ország sugárzó fényében minden csak levegő a világegyetemre mért sápadtság akár egy vén bajtárs precizitása a döntő lépés megléphető miután a gabonatáblák aranya megtér a földbe mikor a friss hajtások annyi siker dacára a pusztulást hirdetik mikor a könyvet bújó ember két kórház között választhat ahol semmi sem biztosabb a képzelt végnél az esővel helyet csinálni az első cseppeknek az összeölelkezők fémmé dermedő vállán a dolgok jó oldalával amit a kegyetlen hallgatásra bízunk a nagy csapást mások követik VÉSZKIJÁRAT göröngyökön érkezik ablakig a reggel több a becsület a tévelygésnél a gabonaföldek mentén a jövő olyannak látszott ahogy ma is látjuk lehanyatlanak vállaink mint azoké akik ezután is beállnak a sorba ketrec a hang míg egyre nő a csáberő társadalmi talapzatán az illúzió kapósabb a vészkijáratnál éjszakákon át meredtem a házak közötti roppant űrbe hoztam a székesegyházba a szolgáitok szétszabdalta fényt nyomatékosítottam a zenekar hangját ruhánkból készült szövétnekkel túl sokszor rajzoltak már fát fa mellé meglehet egy napon vissza se térek a sikolyt kicserélték a retinára helyezett lekaszált virágok JELZÉS e reggeleken tegyétek össze kezeitek valahol a messzeségben megtöretik a kenyér talán csak a hátunk mögött újraszőtt kapcsolatokról tudni pontosan valamit kivárom míg elhalnak a fények nyugaton senki se választ jövőt ha a törzs kivágva itt azt hallod egyedül vagy bár ha saját tested letakarja a hideg térképét mások tüzet raktak már az olvasztókban nem képkockák ezek egy újraírt filmből nem az a pillanat amit átdöf az absztrakció szöge nem súly ez nem is játék nem kulcscsomó nem egy iparvállalkozó versfüzete jel ahhoz hogy magunkra találjunk emberek akik csak a villám emlékével maradtak és betiltani való törvényekkel ha éberen úgy álmodban szembekötve utaztál volna más ezüst házak között tisztább az ének túl sokan állták el az utakat az agy már a neveket őrli látnod kellene egy bivalycsordát mint töri át a nappal kerítését (Cseke Gábor fordításai)

Román költők