Román költők

TEODOR DUNA
A fiatal költő 1999-ben tűnt fel egy tehetségkutató versenyen mint diák. Bemutatkozó kötete 2003-ban jelent meg (Trenul de treisunu februarie - A február harmincegyediki vonat -, Editura Vinea, amellyel irodalmi díjat nyert. Kritikusai "horror verseknek" nevezik költeményeit. Nagyszabású poémája Catafazii címmel a Vatra c. folyóiratban jelent meg, 2003-ban, e szöveg alapján magyarítottuk.
KATAPHÁZISOK előre, sokat: a diófára azt mondtam a'ma pedig diót terem s a dióból kalácsot és a dióval kolivát* nem jó kolivát csinálni gagya gagya anya leteszi a kolivát meg ne sérüljek mikor ugrok én szeretem a kolivát térdepelve eszem fahéjat tesz belé szív alakúan szórja rá ahogy eszem ver a szívem a kolivában búza az a'mafa nem terem búzát a búzát megfőzik nem kell kiönteni a főzővizet a fövő víztől reped a bőr a legszebb fa az a'ma az a'mafán van egy odú az odúba kolivát teszek szívekkel mindketten eszünk főtt búza nőtt ki az a'mafából gagya gagya leugrom ééés anya leteszi a kolivát ki ne csurogjon a vér anya nem főz búzát a vérben pedig ha a vér eláll a búzát odateszik főni mikor nincsen kenyerünk mi kolivát eszünk de nem esszük meg a mamáét a nagyapáét esszük nagyapa nagyon jó ember lehetett ha ennyire finom * kővel teli az udvar lábának mindenegy nyomába követ helyezett a földre mintha egy folyón kelne át egy kék folyó akár egy szoknya mely nem a tiéd és sosem suhog nagyapának nem volt folyója csak fél tava a kert mögött a bőre alatt a tél kemény volt télen a tó mely befagy már nem kék a tó már nem a tó ő azt mondta "télen megtanítalak korcsolyázni" most meg három méternyire kell a földbe lemennem anya mondja nagyapa immár tél marad anya tenyerébe rejti arcát és képes behunyt szemmel is átmenni az udvaron azt hiszem egy napon megcsúszik és kitöri veszem a bőre alatti vattát és a bőröm alá rejtem de addig a köveket kell fényesítenem ahova lépnek mint csokibombont szopogassam míg felfénylenek majd talpukhoz mérve szabom le őket s anyának adom rakja le az udvaron majd egész éven át korcsolyázok nagyapánál hideg van kesztyűt húzunk meg pótgatyát eloszlatja a szobában rekedt ködöt tortát csinálok és száz gyertyát gyújtok és elénekeljük éljen soká * mozdulatainkról azt hittem csak a miénk a kád vizéből visszatükröződnek kucorogva ültem ott térdem ajkamhoz szorítva várva a fövő vízzel közelítő fazékra hogy sóhajtozva a cementre tedd majd hideg vizet önts belé s ujjaiddal vállam izmai közé túrj hadd lám sűrűbb-e már a vér befogadna-e téged majd tekintetedet követtem tudván hogy kezed újraéli testemen a levél- hullást és aztán már csak ősz lesz * (néha éreztem ha elkezdene havazni minden valósággá válna s a szavak önmaguktól mint a sztaniolvirágok ami annyit jelent hogy a szavaknak anyaillatuk van vagyis értetlenül távolodnak tőlem:) anya jobban szereti apánál a liliomjait anya nem engedi apának a virágai mellett nevetni a világon övéi a legnagyobb liliomok már régóta a mennyezetet verdesik anya szerint a halál egy liliommal telt szoba amelyek régóta már a mennyezetig érnek anya sokat beszél nekem erről olyankor sír és könnyeit hajával törli le majd az ablaknál ácsorog és nem mozdul többé azt hiszem ilyenkor halottnak álmodja magát * ("az én vérem rajtam és őrajta csörgedez át mintha egy és ugyanazon testben és vérem kinlódva ömlik belé és betegen romlottan tér meg"): minden oly jó és szép anyát úgy kéne hívni dojna vége az éjszakának bőre a te bőrödre boruljon mint meleg hótakaró és szóljon hozzád: "így nőttek ki zuhanásaink pár mozdulatból eleinte idegennek tűntek majd fokról fokra a helyünkre léptünk" és ő a markodba csusszan mint mindenegy éjszaka végén és újra szörnyen meleg lesz * egykoron az ősz három évig tartott és víz csurgott le a falakon és a padlóra csöpögött én pétert ringattam karomban a péterről szóló meséből nagyapa szobája üres volt széke az ablak jobboldalán el nem mozdult onnan, haja akkor a válláig ért még egy kevés és válla a térdét verdeste és a székről lecsúszva mindegyre térdre hullt és suttogott míg a halál el nem választ őt egy eső választotta el tőlünk és nem a halál * tőle tanultam meg letérdepelni és nem tudni mihez kezdjek láttam amint három ujját egybefogja és homlokához illeszti azokat az ujjakat nem tudom egybefogni ezért cérnával kötözöm le őket bal kezemmel átfogom és homlokomra teszem akkor csönd lesz érzem viaszt csurgatnak homlokomra egy szerdai napon mikor letekertem a cérnát ujjaim együtt maradtak szememhez emeltem őket s láttam hogy egymásba nőttek közöttük fény derengett gyorsan megkentem körömlakkal és anyámhoz siettem megmutatni ő mit se látott ő azt mondta nekem eridj * tizenkettő negyvennégy a szeget kitépem a falból s az óra üvegébe döföm ketyeg egykor ők jönnek ők verik az ajtót hangjuk mint az ostorcsapás TUDJUK HOGY OTT VAGY KINYITNI öklömmel a szegre ütök a szeg tenyerembe szalad tenyereim összetéve a tizenkettő negyvenöt felett a lég a szájhoz tapad TUDJUK HOGY VAGY én szófogadó vagyok ma nem fejtettem föl a ruhám anyát nem láttam APA HARMAT ELREJTEM KEZEIMET EZ NEM ANYÁNK VÉRE nem rágtam le a körmömet hagytam nőjön nagyra mint a fák a fák a mezők felett repülnek kapjátok el míg összegyűlnek avagy az első díj hátadon nyolc véraláfutás tizenkettő ötvenegy gyökér- s levélkoszorú majd nagyapában egy tó fele nagyapában a hideg még akkora mint alaszkában nagyapában meglelték a legrégibb jégbefagyott embert GAGYA GAGYA ÉÉÉS ők jönnek tudod hogy mindennap jönnek hangjuk az ajtó alá is beás de ők nem akarják hogy meghalld és csöndesen járnak és tenyerükbe rejtik a hangot meg ne hallják közeledésük mert éjszaka jól terjed a hang s az éjszaka hűvös sötétben jő a halál nem nem apa ezt nem akartam mondani HARMAT ELREJTEM KEZEIMET GAGYA GAGYA ugorj térded koszos fahéjas főtt búzával teli térded szorosan a padlóhoz szorítod sajog a hátad ajkad a földet éri nagyapa koliváját eszed és nagyapában hidegebb van mint alaszkában nagyapában találták meg a világ legöregebb emberét ma gagya ma még maradt három naponta három perc még maradt három perc örökké három perccel hamarabb kezem az órát falhoz veri és a fal ketyegni kezd a mennyezet ketyegni kezd bennem elcsattan valami és tudom csontjaim egymáshoz verődnek mikor még van egy perc az ő hangjuk surran a fűben minden résből előjönnek és hangjuknak kezdete sincsen és húrként kifeszül járni lehetne rajta és tudod hogy leesel és szádat bevered a szék lábába és dől belőled a víz és előjönnek a pókok és szőni fognak EGY ÓRA AZ EGY JER JER MI GYERMEKÜNK TUDJUK HOGY OTT VAGY HIÁBA REJTEZEL MERT A MI HANGUNK NEM ÁLOMBELI HANG uram uram égi atyánk könyörgünk néked világítsd be éjszakánkat feledjük a sötétet HARMAT ELREJTEM KEZEIMET NEM PEDIG ANYÁNK VÉRÉT Cseke Gábor fordítása * koliva: az ortodox gyászszertartáshoz tartozó rituális étel, búzából v. kölesből főzik, sajátos recept alapján, a megboldogult lelkiüdvéért osztogatják

Román költők