Román költők

MAI AM UN SINGUR DOR Mai am un singur dor: In linistea serii Sa ma lasati sa mor La marginea marii; Sa-mi fie somnul lin Si codrul aproape, Pe-ntinsele ape Sa am un cer senin. Nu-mi trebuie flamuri, Nu voi sicriu bogat, Ci-mi impletiti un pat Din tinere ramuri. Si nime-n urma mea Nu-mi plinga la crestet, Doar toamna glas sa dea Frunzisului vested. Pe cind cu zgomot cad Izvoarele-ntr-una, Alunece luna Prin virfuri lungi de brad. Patrunza talanga Al serii rece vint, Deasupra-mi teiul sfint Sa-si scuture creanga. Cum n-oi mai fi pribeag De-atunci inainte, M-or troieni cu drag Aduceri aminte. Luceferi, ce rasar Din umbra de cetini, Fiindu-mi prieteni, O sa-mi zimbeasca iar. Va geme de patemi Al marii aspru cint... Ci eu voi fi pamint In singuratate-mi. MÉG CSAK EGYRE VÁGYOM Még csak egyre vágyom: az este lágy csöndjén érjen el halálom tengerpart fövényén. Álmom szelíd legyen: erdő közelemben s a végtelen vizen derült-kék az egem. Pompát nem akarok: nem kell díszravatal, ágyat is fiatal gallyakból fonjanak. Senki énutánam ne sírjon síromon, csupán az ősz lágyan a fonnyadt lombokon. Ha zajjal forrásán a víz egyre csobog, s sárga holdfény lobog a fenyőfák ormán: kolomphang hassa át a hűs esti szelet s a hárs hantom felett ingassa szent ágát. Nem leszek bujdosó ezután már többet, sok szép emlék bohó kedvvel befödözget. Csillagi az estnek fenyők közül szállnak, barátin szeretnek, rám mosolyognának. S míg a tenger hátán zordon dal fakadna: porrá elomolna testem a magányban. (1934) Kibédi Sándor fordítása CSAK EGY VÁGYAM VAN MÉG Csak egy vágyam van még: Az este csendjében, Ha majd meghalhatnék Tenger közelében. Álmom nyugodt legyen S erdő közelemben, A nagy vizeken fenn Legyen derűs egem. Nem kellenek zászlók, Koporsó költséges, De ágyam vessék meg Friss fiatal ágból. Érettem senkinek Könnye ne szakadjon; De szót keservinek Az ősz lombja adjon. Míg csobogva ömöl Csurgók vize egybe, Hold szálljon a hegyre Magas fenyők közül. Kolomp szava érjen Hűs esti széllel hozzám: És benne megrázkódván A hárslomb meséljen. Akkortól fogva én Már nem leszek vándor, Rajban jönnek felém Emlékeim akkor: A fenyves árnyiból A csillag kirebben, Reám nevet egyben, Hisz ismer engem jól. Zengnek zord haragban Tengeri vad szelek... De én már föld leszek Lenn árva magamban. (1939) Finta Gerő fordítása CSAK EGY VÁGYAM MARADT Csak egy vágyam maradt: Halálomat érjem Lágy esti fény alatt, A parti fövényen. Álmom szelíd legyen: Erdő közel és ég, Derűs csoda-kékség Nagy távol tengeren. Nem kell zene, bágyadt Gyászpompa, ravatal - Fonnátok fiatal Gallyból puha ágyat. És sírhelyem után Majd senki ne sírna, A hervadt ősz csupán S zörgő füve, szirma. Míg forrásvíz csobog, Egyhangu-mogorván, S a fenyvesek ormán Fehér holdfény lobog: Hűs esteli ködben Konogna egy kolomp, S szent hulló hársfalomb Suhogna fölöttem. Nem lennék már sebes, Világba zavart vad; Az emlék fölkeres, Beföd, betakargat. Komor fenyőken át A hajnali csillag Csillog s ide ballag, Mint meghitt jó barát. Jajongnak az éjben Zordon hullám-dalok: És én elporladok Magányom ölében. (1929/1974) Dsida Jenő fordítása EGY VÁGYAM VAN MA MÉG Egy vágyam van ma még: Ott hunyjak el egyszer, Hol halkan zsong a kék Alkonyban a tenger. Álmom szelíd legyen, Mély erdei hűsben, A vízre derűsen Tekintsen tág egem. Nem kell henye pompa, Zászlók se lengjenek - Zöld ágyat vessetek A zsenge falombra. Fejemnél könnyeket Senki sohse ejtsen, A holt avar felett Az ősz dala pengjen. Csermely csobog s a fák Között lefelé dől, fenyők sűrűjéből A hold magasra hág. Kolomp szava ring át Az alkony hűs szelén, S a szent hárs könnyedén Lepergeti szirmát. Sok vándorlás után Majd ott pihenek meg; Emlékeim puhán Becézve befednek. Sötét fenyők felett Sok társam: a messze Kis csillagok ezre Megint reám nevet. Míg szenvedélyemre Vad tenger-dal sajog, De én lent porladok Magányba temetve. (1961/1968) Franyó Zoltán fordítása

Román költők