Román költők

LUCEAFARUL A fost odata ca-n povesti, A fost ca niciodata, Din rude mari imparatesti, O prea frumoasa fata. Si era una la parinti Si mindra-n toate cele, Cum e Fecioara intre sfinti Si luna intre stele. Din umbra falnicelor bolti Ea pasul si-l indreapta Linga fereastra, unde-n colt Luceafarul asteapta. Privea in zare cum pe mari Rasare si straluce, Pe miscatoarele carari Corabii negre dulce. Il vede azi, il vede mini, Astfel dorinta-i gata; El iar, privind de saptamini, Ii cade draga fata. Cum ea pe coate-si razima Visind ale ei timple, De dorul lui si inima Si sufletul se imple. Si cit de viu s-aprinde el In orisicare sara, Spre umbra negrului castel Cind ea o sa-i apara. * Si pas cu pas pe urma ei Aluneca-n odaie, Tesind cu recile-i scintei O mreaja de vapaie. Si cind in pat se-ntinde drept Copila sa se culce, I-atinge minile pe piept, I-nchide geana dulce; Si din oglinda luminis Pe trupu-i se revarsa, Pe ochii mari, batind inchisi Pe fata ei intoarsa. Ea il privea cu un suris, El tremura-n oglinda, Caci o urma adinc in vis De suflet sa se prinda. Iar ea vorbind cu el in somn, Oftind din greu suspina: - O dulce-al noptii mele domn, De ce nu-mi vii tu? Vina! Cobori in jos, luceafar blind, Alunecind pe-o raza, Patrunde-n casa si in gind Si viata-mi lumineaza! El asculta tremurator, Se aprindea mai tare Si s-arunca fulgerator, Se cufunda in mare; Si apa unde-au fost cazut In cercuri se roteste, Si din adinc necunoscut Un mindru tinar creste. Usor el trece ca pe prag Pe marginea ferestei Si tine-n mina un toiag Incununat cu trestii. Parea un tinar voievod Cu par de aur moale, Un vinat giulgi se-ncheie nod Pe umerele goale. Iar umbra fetei stravezii E alba ca de ceara - Un mort frumos cu ochii vii Ce scinteie-n afara. - Din sfera mea venii cu greu Ca sa-ti urmez chemarea, Iar cerul este tatal meu Si muma-mea e marea. Ca in camara ta sa vin, Sa te privesc de-aproape, Am coborit cu-al meu senin Si ma-m nascut din ape. O, vin' ! odorul meu nespus, Si lumea ta o lasa; Eu sunt luceafarul de sus, Iar tu sa-mi fi mireasa. Colo-n palate de margean Te-oi duce veacuri multe, Si toata lumea-n ocean De tine o s-asculte. - O, esti frumos, cum numa-n vis Un inger se arata, Dara pe calea ce-ai deschis N-oi merge niciodata; Strain la vorba si la port, Lucesti fara de viata, Caci eu sunt vie, tu esti mort, Si ochiul tau ma-ngheata. * Trecu o zi, trecura trei Si iarasi, noaptea, vine Luceafarul deasupra ei Cu razele-i senine. Ea trebui de el in somn Aminte sa-si aduca Si dor de-al valurilor domn De inim-o apuca: - Cobori in jos, luceafar blind, Alunecind pe-o raza, Patrunde-n casa si in gind Si viata-mi lumineaza! Cum el din cer o auzi, Se stinse cu durere, Iar ceru-ncepe a roti In locul unde piere; In aer rumene vapai Se-ntind pe lumea-ntreaga, Si din a chaosului vai Un mindru chip se-ncheaga; Pe negre vitele-i de par Coroana-i arde pare, Venea plutind in adevar Scaldat in foc de soare. Din negru giulgi se desfasor Marmoreele brate, El vine trist si ginditor Si palid e la fata; Dar ochii mari si minunati Lucesc adinc himeric, Ca doua patimi fara sat Si pline de-ntuneric. - Din sfera mea venii cu greu Ca sa te-ascult s-acuma, Si soarele e tatal meu Iar noapte-mi este muma; O, vin' , odorul meu nespus, Si lumea ta o lasa; Eu sunt luceafarul de sus, Iar tu sa-mi fii mireasa. O, vin' , in parul tau balai S-anin cununi de stele, Pe-a mele ceruri sa rasai Mai mindra decit ele. - O, esti frumos cum numa-n vis Un demon se arata, Dara pe calea cea deschis N-oi merge niciodata! Ma dor de crudul tau amor A pieptului meu coarde, Si ochii mari si grei ma dor, Privirea ta ma arde. - Dar cum ai vrea sa ma cobor? Au nu-ntelegi tu oare, Cum ca eu sunt nemuritor, Si tu esti muritoare? - Nu caut vorbe pe ales, Nici stiu cum as incepe - Desi vorbesti pe inteles, Eu nu te pot pricepe; Dar daca vrei cu crezamint Sa te-ndragesc pe tine, Tu te coboara pe pamint, Fii muritor ca mine. - Tu-mi ceri chiar nemurirea mea In schimb pe-o sarutare, Dar voi sa stii asemenea Cit te iubesc de tare; Da, ma voi naste din pacat, Primind o alta lege; Cu vecinicia sunt legat, Ci voi sa ma dezlege. Si se tot duce... S-a tot dus. De dragu-unei copile, S-a rupt din locul lui de sus, Pierind mai multe zile. * In vremea asta Catalin, Viclean copil de casa, Ce imple cupele cu vin Mesenilor la masa, Un paj ce poarta pas cu pas A-mparatesii rochii, Baiat din flori si de pripas, Dar indraznet cu ochii, Cu obrajei ca doi bujori De rumeni, bata-i vina, Se furiseaza pinditor Privind la Catalina. Dar ce frumoasa se facu Si mindra, arz-o focul; Ei Catalin, acu-i acu Ca sa-ti incerci norocul. Si-n treacat o cuprinse lin Intr-un ungher degraba. - Da' ce vrei, mari Catalin? Ia dut' de-ti vezi de treaba. - Ce voi? As vrea sa nu mai stai Pe ginduri totdeauna, Sa rizi mai bine si sa-mi dai O gura, numai una. - Dar nici nu stiu macar ce-mi ceri, Da-mi pace, fugi departe - O, de luceafarul din cer M-a prins un dor de moarte. - Daca nu stii, ti-as arata Din bob in bob amorul, Ci numai nu te minia, Ci stai cu binisorul Cum vinatoru-ntinde-n cring La pasarele latul, Cind ti-oi intinde bratul sting Sa ma cuprinzi cu bratul; Si ochii tai nemiscatori Sub ochii mei ramiie... De te inalt de subsuori Te-nalta din calciie; Cind fata mea se pleaca-n jos, In sus ramii cu fata, Sa ne privim nesatios Si dulce toata viata; Si ca sa-ti fie pe deplin Iubirea cunoscuta, Cind sarutindu-te ma-nclin, Tu iarasi ma saruta. Ea-l asculta pe copilas Uimita si distrasa, Si rusinos si dragalas, Mai nu vrea, mai se lasa, Si-i zice-ncet: - Inca de mic Te cunosteam pe tine, Si guraliv si de nimic, Te-ai potrivi cu mine... Dar un luceafar, rasarit Din linistea uitarii, Da orizon nemarginit Singuratatii marii; Si tainic genele le plec, Caci mi le imple plinsul Cind ale apei valuri trec Calatorind spre dinsul; Luceste c-un amor nespus, Durerea sa-mi alunge, Dar se inalta tot mai sus, Ca sa nu-l pot ajunge. Patrunde trist cu raze reci Din lumea ce-l desparte... In veci il voi iubi si-n veci Va raminea departe... De-aceea zilele imi sunt Pustii ca niste stepe, Dar noptile-s de-un farmec sfint Ce nu-l mai pot pricepe. - Tu esti copila, asta e... Hai s-om fugi in lume, Doar ni s-or pierde urmele Si nu ne-or sti de nume, Caci amindoi vom fi cuminti, Vom fi voiosi si teferi, Vei pierde dorul de parinti Si visul de luceferi. * Porni luceafarul. Cresteau In cer a lui aripe, Si cai de mii de ani treceau In tot atitea clipe. Un cer de stele dedesupt, Deasupra-i cer de stele - Parea un fulger nentrerupt Ratacitor prin ele. Si din a chaosului vai, Jur imprejur de sine, Vedea, ca-n ziua cea dentii, Cum izvorau lumine; Cum izvorind il inconjor Ca niste mari, de-a-notul... El zboara, gind purtat de dor, Pin' piere totul, totul; Caci unde-ajunge nu-i hotar, Nici ochi spre a cunoaste, Si vremea-ncearca in zadar Din goluri a se naste. Nu e nimic si totusi e O sete care-l soarbe, E un adinc asemene Uitarii celei oarbe. - De greul negrei vecinicii, Parinte, ma dezleaga Si laudat pe veci sa fii Pe-a lumii scara-ntreaga; O, cere-mi, Doamne, orice pret, Dar da-mi o alta soarte, Caci tu izvor esti de vieti Si datator de moarte; Reia-mi al nemuririi nimb Si focul din privire, Si pentru toate da-mi in schimb O ora de iubire... Din chaos, Doamne,-am aparut Si m-as intoarce-n chaos... Si din repaos m-am nascut, Mi-e sete de repaos. - Hyperion, ce din genuni Rasai c-o-ntreaga lume, Nu cere semne si minuni Care n-au chip si nume; Tu vrei un om sa te socoti, Cu ei sa te asameni? Dar, piara oamenii cu toti, S-ar naste iarasi oameni. Ei numai doar dureaza-n vint Deserte idealuri - Cind valuri afla un mormint, Rasar in urma valuri; Ei doar au stele cu noroc Si prigoniri de soarte, Noi nu avem nici timp, nici loc, Si nu cunoastem moarte. Din sinul vecinicului ieri Traieste azi ce moare, Un soare de s-ar stinge-n cer S-aprinde iarasi soare; Parind pe veci a rasari, Din urma moartea-l paste, Caci toti se nasc spre a muri Si mor spre a se naste. Iar tu, Hyperion, ramii Oriunde ai apune... Cere-mi cuvintul meu dentii - Sa-ti dau intelepciune? Vrei sa dau glas acelei guri, Ca dup-a ei cintare Sa se ia muntii cu paduri Si insulele-n mare? Vrei poate-n fapta sa arati Dreptate si tarie? Ti-as da pamintul in bucati Sa-l faci imparatie. Iti dau catarg linga catarg, Ostiri spre a strabate Pamintu-n lung si marea-n larg, Dar moartea nu se poate... Si pentru cine vrei sa mori? Intoarce-te, te-ndreapta Spre-acel pamint ratacitor Si vezi ce te asteapta. * In locul lui menit din cer Hyperion se-ntoarse Si, ca si-n ziua cea de ieri, Lumina si-o revarsa. Caci este sara-n asfintit Si noaptea o sa-nceapa; Rasare luna linistit Si tremurind din apa Si imple cu-ale ei scintei Cararile din cringuri, Sub sirul lung de mindri tei Sedeau doi tineri singuri: - O, lasa-mi capul meu pe sin, Iubito, sa se culce Sub raza ochiului senin Si negrait de dulce; Cu farmecul luminii reci Gindirile strabate-mi, Revarsa liniste de veci Pe noaptea mea de patimi. Si de asupra mea ramii Durerea mea de-o curma, Caci esti iubirea mea dentii Si visul meu din urma. Hyperion vedea de sus Uimirea-n a lor fata; Abia un brat pe git i-a pus Si ea l-a prins in brate... Miroase florile-argintii Si cad, o dulce ploaie, Pe crestetele-a doi copii Cu plete lungi, balaie. Ea, imbatata de amor, Ridica ochii. Vede Luceafarul. Si-ncetisor Dorintele-i increde: - Cobori in jos, luceafar blind, Alunecind pe-o raza, Patrunde-n codru si in gind, Norocu-mi lumineaza! El tremura ca alte dati In codri si pe dealuri, Calauzind singuratati De miscatoare valuri; Dar nu mai cade ca-n trecut In mari din tot inaltul: - Ce-ti pasa tie, chip de lut, Dac-oi fi eu sau altul? Traind in cercul vostru strimt Norocul va petrece, Ci eu in lumea mea ma simt Nemuritor si rece. AZ ESTICSILLAG Volt egyszer, hol nem volt, mesék tündérországa táján, volt egyszer egy csodálatos, szépséges-szép királylány. Király egyetlen lánya volt, első a tiszta bájban, akár a szentek közt a szűz s a hold az égi nyájban. Elindult büszke bolt alól, hol rejti este árnya, az ablaknál az éjszakák első csillagja várja. Elnézi: künn az óceánt hogy villogtatja fénnyel, s ringó hullám-ösvényeken sötét hajót vezérel. S addig csodálja, míg kigyúl szép csillagért a vágya. S a fényes Esticsillag is szerelmes lesz a lányba. A lány búsan könyökre dűl s csak nézi méla szemmel, s a szíve-lelke megtelik sóvárgó érzelemmel. S ha csillag-várni este-tájt az ablakhoz kilebben, kastély felett a tűz kigyúl s ég egyre fényesebben. Sötét szobában lépteit halkan kíséri fénye, hulló, hideg szikráiból tűz-hálót köt köréje. S ha éjjel szép testét az ágy fehér nyugalma várja, megsimogatja két kezét és pilláit lezárja. Tükréből visszaverten is az alvó lányt havazza, elfordult arcát, zárt szemét tükrözve sugarazza. Mosoly-válaszra megremeg a fény a mély tükörben: ott is szívét kerülgeti az édes álom-ölben. S álmában is hozzá beszél az alvó mély sóhajjal! - Ó, éjeim királya, jöjj! közel van már a hajnal. Szép Esticsillag. szállj alá, surranj le egy sugáron, ragyogd be árva életem, olyan régóta várom! Megreszketett az és kigyúlt egy villámló sugárban, csóvásan tengerhabba hullt, és elmerült az árban. A vízben ringó kört vetett a hullt csillag lemente. S a tengermélyből felmerült egy csodaszép levente. És átlebbent az ablakon egy könnyű mozdulással, egyik kezében karcsú bot megkoszorúzva sással. Ifjú, királyi homlokát aranyhaj szegte bőven, csupasz válláról kék lepel omlott le mély redőben. De az átlátszó arc fakó, mint a tavasz fehére, bár szeme lobban: szép halott, nem színesíti vére. - Hazámból hozzád jöttem, ím, mert hívtál szomju szemmel. Az én apám a fényes ég, szülőanyám a tenger. Hogy otthonodban lássalak s találkozzunk mi ketten, szikrázva mélybe szálltam és az árból újra lettem. Hagyd itt világod, kedvesem, eljöttem, lásd, utánad. Az égi Estifény vagyok, elviszlek, mint arámat. Szépséged ott az óceán korall-kastélya óvja, s parancsoló szavadra les a mély minden lakója. - Ó, szép vagy, szebb angyalt nekem sosem mutathat álom. S szavadra, haj, mégsem lehet csillaghazádba szállnom. Mert más ruhád van, más a szód - holt fénnyel mért igézel? - mert én élő vagyok s te holt, megdermedek ha nézel. * Kelt és háromszor hullt a nap és újra jött az éjjel. És Esticsillag megjelent felette tiszta fénnyel. Kísértő álomképe még emlékeztette rája, és most Hullám-királyfiért megint elfogta vágya: - Szép Esticsillag, szállj alá egy surranó sugáron, ragyogd be házam, életem, olyan régóta várom! Az Esticsillag hallja fent a fájó szót s kilobban, helyén forgó kört hányt az ég s örvénylik egyre jobban. Egész világon átcikáz a lángok rőt csapatja. S a zűrzavarból, ím, kivált egy ifjú szép alakja. Láng szöghaján; királyi dísz nem tündökölne szebben. Megfürdött, míg lobogva jött, az izzó naptüzekben. Villan sötét redők alól márványszépségű karja. Halovány homlokát a gond búfátyollal takarja. De két titokzatos szeme meglobban rejtve, mélyen, mint el nem oltható parázs két izzó szenvedélyben. - Most is meghallottam szavad s az égből szöktem én el, apám a szőkefényü Nap, anyám a barna éjjel. Hagyd itt világod, kedvesem, eljöttem, lásd, utánad. Az égi Estifény vagyok, elviszlek, mint arámat. Felékesítem fürtödet pazar csillagfüzérrel. Az égnek nem lesz csillaga, mély szépségedhez ér el. - Ó, szép vagy, szebb démont nekem sosem mutathat álom, s szavadra, haj, mégsem lehet csillaghazádba szállnom. Gyötrő szerelmed, jaj, nagyon szívem húrjába tépett. És fáj súlyos tekinteted, s ha visszanézlek, éget. - Én szálljak tán hozzád alá, itt egyesülni véled? Te föld halandó lánya vagy, én halhatatlan élet! - Szépen beszélni nem tudok, az ékes szót csodálom, de földi szem nem láthat át e színes szó-homályon. S ha azt várod: szeresselek hűséges érzelemmel, te szállj a földiek közé, te is légy véges ember. - Hogy halhatatlanságomat egy csókért elcseréljem? Hát tudd meg, mily szentül lobog Éretted szenvedélyem: Vétekből újra-támadok és mást törvényt veszek föl: eloldom éretted magam az égi végtelentől. És Esticsillag útra kelt, ment vággyal és hevülten, kitépve a mennyből magát és elmerült ez űrben. * Volt ott a várban egy inas: Leon, hamis legényke, ő mérte asztalnál a bort a színezüst edénybe. Sokat ringott apród-kezén királyné szép uszálya, víg fattyú volt s szemet vetett királykisasszonyára. Orcája rózsásan tüzelt s addig sodorta vágya: Leonát nézni átosont a halk leányszobába. Milyen szép lett! Tűz vesse fel ezt a gyönyörüséget! Ha bátorságod van, Leon, ma tán a célt eléred. És egy sarokban a leány Leon átfogta csendben. - Mit akarsz tőlem, szemtelen? Távozz! Eressz el engem. - Azt akarom, kacagj, szemed ne árnyékolja bánat, s ajkadról bár egyetlenegy csók üdvözítse számat. - Én nem tudom, mit kérsz. Eredj, fuss tőlem messze, messze - és Esticsillagért a vágy a lelkem hadd epessze! - Apránként megtanulhatod tőlem a szép szerelmet, csak rossz szemmel ne nézz reám s legyen hozzád türelmed. Ha (mint berekben madarász hurkot feszít a csendben) kinyújtom érted bal karom, te is ölelj meg engem. Ne pillants, hogyha két szemem vággyal merül szemedbe, s ha mellemhez szorítalak, simulj hozzám remegve. Mikor lehajtom arcomat, maradj csak ott a száddal, csak nézzük egymást végtelen s epesztő szomjusággal. És hogy megismertesselek minden szerelmi jókkal: ha ajkadat megcsókolom, te is add vissza csókkal. Hallgatta a hamis fiút, bámulva és habozva, s már engedett szemérmesen és bájjal tiltakozva. S szólt: - régen észrevettelek, most hadd vallom neked meg, határtalan távlatot ad az árva tengereknek. S ha boldogan feléje ring a vándor-kedvü hullám, miatta buggyant könnyeim nem titkolhatja pillám. Reámragyog szerelmesen, hogy mély sebem hegessze, de jaj, mind magasabbra száll, szívemtől messze, messze! Rezgő, hideg sugára rám olyan búsan világol... szeretem mindörökre s ő ott van örökre távol... Azóta más az életem: csak pusztaság a nappal, de minden éjem megtelik bűbájos bódulattal... - Milyen gyerek vagy! Jöjj velem! Bujdossunk messze ketten. Eltűnik majd nyomunk, nevünk s úgy élünk elfeledten. Meglásd, mellettem könnyü lesz okosra, vígra válnod, felejted ott szülőidet s az Esticsillag-álmot. * Indul a csillag. Szárnya nőtt a vágyas indulatban. Évezrek útját tette meg egyetlen pillanatban. Felette csillagboltozat és csillag-ár alatta, a villámhoz hasonlított vakító fényalakja. S körül, hol mélységekbe vész a káosz birodalma, meglátta: első, szent napon hogy lett a fény hatalma. Tengerként tornyosult a fény, amerre zúg repülve, száll, száll s a látható világ csak véget ér körűle. Ahová ér nincsen határ, szemet nincs merre vetni, vajúdik űrben az idő, de nem tud megszületni. A semmi! - Ám a semmiben nagy szomjúságot érez, s mélységet, mely hasonlít a felejtés tengeréhez. - A zord öröklét terheit vállamról vedd le, kérlek, s én hálálkodva áldalak, Atyám, ameddig élek! Uram, adj más sorsot nekem, mindegy mi lesz az ára, hiszen a lét kútfője vagy és a halál királya. Vedd vissza örök életem, csillagtüzét szememnek, s pár percét add cserébe csak a földi szerelemnek. Káoszból jöttem, hagyd, Uram, hogy abba visszamenjek. A csend hozott világra s én szomjúhozom a csendet. - Hyperion, kit szült a mély, mint új külön világot, ezt a lehetetlen csodát tőlem most mért kivánod? Miért irigyled végzetét a véges embereknek? Születnek és lehullnak s új emberek születnek. Egyszer hozzájuk jó a sors, máskor megint kegyetlen. Számunkra nincs idő, se Tér s a halál ismeretlen. Meghal mind, ami születik örök tegnap ölében, itt, ha kilobban egy napunk, másik nap gyúl az égen. Mert a halandó arra lesz, hogy a halálba essék. Világra is meghalni jön s meghal, hogy megszülessék. De te Hyperion, maradj örökre fenn az égen, te ősanyag szülötte vagy, tündöklő büszkeségem. S kiért akarsz meghalni, mondd? Kápráztató sugárod fordítsd a bolygó föld felé, és meglátod, mi vár ott... És visszatért Hyperion, az intést megfogadta, megint kigyúlt s a földi táj megfényesült alatta. Mert alkonyatból este lett, s elindult már az éjjel, s a tengerből a holdvilág kiszállott szőke fénnyel. Szikráitól a hársberek magányos útja halvány. Szerelmes, ifjú pár pihent a hársfalombok alján. - Hagyd, édesem, hogy arcomat erős melledre rejtsem, s szemed bűbájos fényiben a bánatot felejtsem. Ragyogtasd rám hideg szemed varázshatalmu fényét, örök csendeddel csillapítsd a gondok s kínok éjét. Maradj felettem és maradj búban vigasztalásom. Első szerelmem vagy s te vagy utolsó álmodásom. A csillag látta arcukat a révültet s kigyúltat, s látta, mikor szerelmesen egymás ölébe hulltak. Ezüst-virágok illata pirult arcukba lebben, s szőke fejükre halk szirom hull édes permetegben. Egyszerre feltekint a lány, s míg részegíti kéje, meglátja Esticsillagot s így esdekel feléje: - Szép csillag, szállj a lomb közé, surranj le egy sugáron. Ragyogd be boldogságomat, nézd, üdvözülve várom! Megreszketett az Estifény dombon, mezőn, faágon. Fároszként szórta sugarát a hullám-pusztaságon. De nem mozdult. Nem hagyta ott a szép csillag-világot. - Agyag-báb, mit számít neked, hogy én vagy más a párod? Kimért kis körben üdvötök csalóka s állhatatlan. Én úgy bolyongom át az űrt hidegen, halhatatlan. (1929/1961) Áprily Lajos fordítása AZ ESTICSILLAG Volt egyszer, hol nem volt, mikép Mesélők szája mondja: Császári háznak csodaszép, Tündöklő hajadona. Szülőinek egy-sarja volt, És mindenek közt drága, Mint szűz a szentnek, s mint a hold A csillagok sorába' . A büszke bolthajtás alól Kijő az árnyas esttel, S egy ablakmélyedésbe áll, ahol Az Esticsillag leskel. Elnézi őt: az égperem Fölé kiszáll ragyogva, Hajók elé a tengeren Utat von a habokra. Elnézi ma, holnap megint, Epedni kezd utána, Egy hét - és sóváran tekint A csillag is a lányra. Míg álmodoz a hajadon, Fejét tenyerébe ejtvén, Kihajt a vágya szabadon, Úrrá lesz szive-lelkén. S mily eleven lángban tüzel A csillag estelente A vár felé, ha már közel A lányka megjelente. * Léptébe lépve követi Úgy siklik a szobába, Hűs szikrákból szövögeti A fényhálót nyomába. És amikor az ágyra rogy Kezére száll sugára, S puhán a pillájára, hogy Becsukja éjszakára. Fényes tükör falán kigyúl, A lányra úgy pereg le, A rája fordult arcba hull S a rebbenő szemekre. A lány mosolyg, a fény remeg, Tükörben vár a percre, Hogy álma mélyén lepje meg, S a lelkét foglyul ejtse. Álomban kél a lány szava, nehéz sóhajjal közte: - "Éjemnek édes szép ura, Miért nem jössz? Ó, jöszte! Szállj le, szelíd Estcsillagom, Suhanj le egy sugáron, Hasd át a lelkem és lakom, Világold bé világom!" Hallja a hívást reszketőn, És fényesebbre gyullad, Átvillámlik az égtetőn, S tengerbe hull a csillag. Hol elmerül, szétgyűrüzik A szín ezernyi körre, S egy délceg ifju ütközik A mélyből víztükörre. Az ablakfára hág legott, Akár küszöbre hágna, Kezében könnyű cifra bot Befonva sásvirágba. Haja aranyszín és puha, Szép is, mint ifju vajda, Csupasz vállán kék gyolcsruha Egy bogban összetartva. De mit átlátszó arca hint: Viaszfehér az árnya, Szép holt - s a szeme úgy tekint, Mint élő láng a lányra. - "Egy más világból érkezem, Hogy hívásod kövessem, A fényes égtől lelkezem, Kék tenger adta testem. Közelről látni tégedet Kamrádba, ím, leszálltam, Lehoztam fényességemet, Tengerben testre váltam. Ó, jöjj velem, és légy arám! Én az estvéli csillag, Te üdvösséges földi lány, Egy más világba hívlak. Majd gyöngyház-csarnokok során Száz évekig vezetlek, S a véghetetlen óceán Szolgálni fog nevednek." - "Ó, szép vagy - ily szépnek mutat Angyalt a hajnalálom, De nem választom az utat, Hová hívsz semmi áron. Idegen köntösöd, valód, Ragyogsz, s nincs benned élet, Én eleven, te meg halott, És megfagyaszt a fényed." * Egymásra tűnnek a napok, És újra éj terűl el, Az Estcsillag felragyog Fölötte szép derűvel. S ő emlékezni kénytelen A tengerek urára, Vágy fogja újra, végtelen S álmában szól a szája: - "Szállj le, szelíd Esticsillagom, Suhanj le egy sugáron, Hasd át a lelkem és lakom, Világold bé világom!" Mikor a csillag hallja ezt, Kihúnyt a fájdalomban, S hol eltünik, gyűrűzni kezd Az égnek tükre nyomban. És rózsaszínü köd szitál A messzi végtelenbe, Hol a káoszból létbe száll A büszke szép levente. Sötét gerezdü dús haján Tűzkoronát ragyogtat, Úgy kél alá hullámraján A napsugárhaboknak. Fekete gyolcsból kivakít A karja, mint a márvány, Homlokán gond és bú lakik, S az arca színe halvány. De nagy szemében él a mély, S ábrándba gyúl a kétely, És lobbot hány a szenvedély, Bár telve vaksötéttel. - "Egy más világból érkezem, Hogy hívásod kövessem, De most a naptól lelkezem, S az éjfél adta testem. Ó, jöjj velem, és légy arám! Én az estvéli csillag, Te üdvösséges földi lány, Egy más hazába hívlak. Jöjj, szőke fürtöd hadd fonom Koszorús csillagokba, Csillaghonig kövess nyomon, Csillagot túlragyogva." - "Ó, szép vagy - ily szépnek mutat Démont az éji álom, De nem választom az utat, Hová hívsz, semmi áron. Ízig meggyötri szívemet Kegyetlen szenvedélyed, Megfekszi lelkem nagy szemed S a pillantásod éget." - "Hát mily alakban hívsz le? Vagy Nem is tudnád, avatlan, Hogy te halandó lányka vagy És én meg halhatatlan?" - "Szót mindhiába keresek, Nem tudok bölcs beszédet, Szavaid bár értelmesek, Nem értlek úgyse téged. De ha valóban akarod, Szivem hogy megszeressen: Úgy szállj alá, cserélj valót Halandó földi testben." - "Épp halhatatlan életem Legyen a csókod ára? De én erős szeretetem Ismerd meg valahára. Szülessek, mint az emberek, Bűnből és földi módon, Az öröklét tart engemet, De láncom majd eloldom." És egyre szállt és messze szállt, Ragadta szenvedélye, Kitépte helyéből magát, S nem jött soká az égre. * Ekkortájt egy ravasz gyerek, Ki ott szolgált a házba', Ki a kupákat tölti meg, A lakomát vigyázva, Ki a császárné köntösét Hordja, tartván a sleppet, S a dolga sok más semmiség, De vakmerő egy cseppet; S két arca bazsarózsa-friss - Hogy verje meg a bánat! -. Utána surran a hamis Egyszer Katalinának: - "Láng vesse föl, de büszke lett, S be gyönyörű jelenség! Most itt a perc, apródgyerek, Megfogni a szerencsét!" És átkarolja derekát Futvást a szegeletben. - "Ej, mit is akar kend? Nohát Dolga után eredjen!" - "Azt, hogy örökkön szótlanul Gondokba úgy ne vessz el, Azt, hogy kacagni megtanulj, S hogy csókolj meg csak, egyszer." - "Nem is tudom, mit kér szavad. Hagyj, fuss el a világba, Ó jaj, az Estcsillag miatt Sorvadok én halálra." - "Ha nem tudod, hát én adok A szerelemből leckét, Csak szűnjék már a haragod És állj meg egy keveskét. Ahogy íjat magára von Vadász a mély vadonba', Ha úgy tárom ki bal karom, Te simulj a karomba! Ha pillantást cserélsz velem, Tekints szemembe hosszan, És derekad ha ölelem: Ágaskodj, és ne moccanj! Nézz fel, ha én lehajlok rád, Hogy arc az arcra lássunk, S ne teljünk be egy élten át Így nézni egy a másunk. S hogy tudd: mi is a szerelem Egészen tőről-hegyre: Ha csókom ajkadon terem, Csókolj csak vissza egyre." Megdöbben a fiú szaván, S elmulat rajta mégis, Hol enged, hol riad a lány, Megreszket, ámde ég is. S azt mondja halkan: "Már kicsin Kegyben voltál te nálunk, S oly csacskán, oly pajzán csacsin Mi ketten jól találunk. De a végtelen égperem A tengerek fölébe Egy csillagot gyújt estvelen A magány éjjelébe. Pillám lezárja egy titok S könnyűim folyva-folynak, Mikor a reszkető habok Feléje vándorolnak. Ó, hogy sóvárg e szép világ, Hogy szánja szenvedésem, De mindig magasabbra hág, S nem érem őt be mégsem. Hideg, bús fényü csillagom Így néz egy más világból, Szeretni mindig őt fogom, Ki mindörökre távol. Azóta nappalom szakán Mind sivatagban élek, De szent bűbáj az éjszakám, Mit ésszel föl nem érek." - "Gyerek vagy, ennyi az egész, Jer, szökjünk el ma ketten, Léptünknek majd ha nyoma vész, Nevünk hol ismeretlen: Friss lesz sorunk, vidám, szabad, Megkönnyebbül a lelked, A csillagról szőtt álmodat S szülőid elfelejted." * Indult az Estcsillag. Kitárt Két szárnya nőtt, s világolt, Száz pillanatban ő bejárt Százesztendőnyi távolt. Fölötte csillagboltozat És csillagbolt alatta, Villám, ki meg sosem szakad: Olyan volt elhaladta. És látta: a káosz ölén Körötte lobbot vetnek, S mint a teremtés reggelén: Új fények hogy születnek. Körülfolyták, mint áradat, De ő a szikraszinten Repült tovább bús gond alatt, Míg messze húnyt ki minden. Ott nincs határ, hová elér, És szem se méregetni, S az idő hasztalan remél A Nincsből megszületni. És ahol minden megszakad, Meg nem szakad a vágya, Mely feneketlen, mint a vak Felejtkezésnek ágya. - "Komor örökvalóm levedd Vállamról, oldj fel engem, Atyám! S áldassék szent neved A földön, mint a mennyben. Ó, szabj, Uram, akármi árt, Sorsom ha elcseréled, Hiszen Te küldöd a halált, S belőle forr az élet. Vedd vissza örök voltomat, Oltsd el szemem világát, És mindezért cserébe add Egy óra boldogságát! A káoszból vétettem én, Hagyj elnyugodni engem! A nyugalomból lettem én, Ó, engedj visszamennem..." - "Hyperion, ki egy világ Képében égre szállasz, Ne kérj te tőlem jelt, csodát, Mire nincs mód, se válasz. Azt akarod, emberre válj, S egy légy a földi nemmel? ... Ha minden ember sírba száll, Támadhat újra ember. Sivár ábrándképek gyanánt Ők tűnő szélben élnek - Az új hullám nyomába szánt, Ha hullám dől a mélynek. Ők járnak jó csillag szerint, Vagy balsors hajtja őket, Nekünk halálos perc nem int, Nem mérünk tért s időket. Örök tegnapból él, s megyen A Ma halál elébe, Kihúnyt egy nap a kék egen, Új nap gyullad helyébe. Úgy tetszik: örök sorsuak, S halál vigyáz reájuk. Születnek, hogy meghaljanak, S új életet ad haláluk. De Te, Esticsillag, megmaradsz, Akárhol is leáldozz, Az ősformákhoz számitasz, Az egy-örök csodákhoz. Adjak ajkára éneket, Hogy szép dalát sietve Kövessek mind a vén hegyek S a tenger száz szigetje? Az igazságot és erőt Tettekben megmutatnád? Adnám én: tessék, itt a föld, Vedd át dicső uralmát. Vitorlát adnék s sereget, Hogy győzzél mindenáron Földön s vizen. De nem lehet, Nem győzhetsz a halálon... S kiért vennéd fel a halált? Fordulj, siess legottan A bolygó föld felé tehát, Hogy lásd, mi várna ottan." * ... A néki elrendelt helyen Megjő az Esticsillag, S mint annyi sok más estelen Sugárt sugárra hullat. Mert az van, esthajnalidő, S az éj közelget immár, A víz fölé csendben kijő A hold, s remegve himbál. Erdők útján ezüst havat Tereget szét sugára - Ott ül a hársfasor alatt Két gyermek egymagára. - "Ó, hadd, hogy elnyugodjam én A kebleden te drága, Míg nyájasan borul fölém Szemed szelíd világa. A hűvös fények bűvkörét Sugározd rá szivemre, Én szenvedelmem éjjelét Ringasd el égi csendbe. És mindig fölöttem maradj, Hogy bús szivem ne lásson, Mert sorsom első üdve vagy S utolsó állomásom." A csillag fentről látja jól, Rajongnak mind a ketten, Nyakán az ifjú átkarol, S a lányka meg se retten. Illatos, édes hársvirág Ezüst esőt peregtet, Behintve termetét, haját A szőke két gyereknek. Szemét szédülten fölveti És szembelát a fénnyel, S halkan üzen a lány neki, És vall bohó reménnyel: - "Szállj le, szelíd Estcsillagom, Suhanj le egy sugáron, Ragyogj fel boldog utamon, Világold bé világom!" Mint máskor is: hegy és berek Fölé fényét borítja Az Estcsillag s a tengerek Magányát bátorítja. De meg nem ejtik a szavak, Elhagyni fenn a kéket: - "Hogy én vagy más, te sáralak, Oly mindegy az tenéked! Élvén belül egy szűk körön, Halál vár üdvötökre, Hideg hazámban nincs öröm, De élek én örökre." (1926/1974) Berde Mária fordítása AZ ESTICSILLAG Volt egyszer, hol nem volt, talán Csak régesrég mesélték, Császári szülők udvarán Virult egy ritka szépség. Leányuk volt az - egymaga, S úgy tündökölt csodásan, Mint szentek közt a Szűzanya, S a hold a csillag-árban. A boltozat alól kilép, Egy ablakrésbe lebben, Hol rá egy csillag égi-szép Csodájára vár az estben. Felnéz: ott kél a tengeren, Szikrázó fényt ragyogtat, És ringó habösvényeken Vezet sötét hajókat. Naponta látja és egész Hevével megkivánja; Pár hét után epedve néz A csillag is a lányra. Amíg az álmodón hajol Fejével két kezére, Szivéig-lelkéig hatol Emésztő szenvedélye. Óh, hogy felizzik estidőn A csillagfény, az árnyba Takart kastély felé, midőn Felbukkan ott a lányka. * S ahogy kíséri lépteit, A lányszobába loppan, Rá izzó fényhálót terit Hideg sugárból fontan. Mihelyt ez párnáján pihen, A mellén zárt karokra Egy szikra surran sebtiben S a pilláit lefogja. És a tükörből visszahull, A lány testén remegve, Elfordult arcára simul S a nagy lehunyt szemekre. Ez mosolyog - a fény rezeg A tükrön s egy a gondja: Hogy alvás közben lepje meg S a lelkét átkarolja. A lány alvón beszél vele És felsóhajt pihegve: - "Óh, éjszakáim hercege, Miért nem jössz? Siess le! Szép csillagom, szállj le, jöjj Egy fénysávon lebegve, Ragyogd be házam, tündökölj Tünődő életemre!" A csillag hallja, felhevül Még izzóban ragyogva, Majd egyet villan s elmerül Legott a mély habokba. Ahol letűnt, a tengeren Gyűrűzve ring ezernyi Fodor, s a mélyből fényesen Egy délceg ifjú kel ki. Mint egy küszöb fölött röpül, Az ablakon beszárnyal, Kezében bot, körös-körül Befonva zsenge sással. Aranyhajú s oly szép, akár Királyfi is lehetne, Csupasz válláról kék talár Omol redőkbe szedve. Az áttetsző arc árnya is Fakó, viaszfehér lett. - Oly szép halott, szemén a friss Sugár csak kívül éget. - "Saját világomból jövök, Mert hívásod üzent fel - Apám az ég, amely örök, Szülőanyám a tenger. Hogy közel lássam lényedet, Szobácskádig siettem, Lehoztam tiszta fényemet S a vízből létre keltem. Óh, jaj, legdrágább lányka, lám Én érkezem, nagy álmod: Az Esticsillag - légy arám, És hagyd el szűk világod. Koráll-csarnokba viszlek én, Ott lakhatsz mindörökre; Mi ott él lenn a víz ölén, Te úrnő léssz fölötte." - "Bár szép vagy, szebb az sem lehet, Ha angyalt fest az álmom, De bárhogy hívnál is - veled Sosem lehetne szállnom; Ruhád, beszéded idegen, Nem élsz, csak fényed ér el, Én élek és te, léttelen, Megdermesztesz, ha nézel." * Egy nap, majd három lebben el, S megint leszáll az éjjel, A csillag szikrákat szemel A lányra tiszta fénnyel. Emlékeztette álma őt Az óceán urára, Sóvár szivében nagyra nőtt S felizzik régi vágya: "Szép csillagom, óh, szállj le, jöjj Egy fénysávon lebegve, Ragyogd be házam, tündökölj Lelkemre, életemre!" Az Esticsillag hallja még, Majd szenvedőn kilobban, Helyén forogni kezd az ég Örvénylő távolokban. A lég piros tüzet kavar S a végtelenbe önti, A káosz mélyéről hamar Egy délceg ifjú jön ki. Sötét haján fénykoronát Visel, s a nap tüzében Megfürdik, majd a lángon át Siet, hogy földet érjen. Az éjszín gyolcson átragyog Szép márványsima karja, A halvány arcon gond sajog, S a gondot bú takarja. Két nagy szemén kigyúl a mély Ábrándok fényvarázsa, Mint két mohó nagy szenvedély, Melyet betölt homálya. - "Saját világomból jövök, Mert hívtál annyi hévvel - Apám a nap, amely örök, Szülőanyám az éjjel. Óh, jöjj, legdrágább lányka, lám Én érkezem, nagy álmod: Az Estcsillag - légy arám, És hagyd el szűk világod. Hadd tűzzek lágy aranyhajad Közé csillag-csodákat, Kövess az égbe, lásd magad, Hogy ott nincs szebb tenálad." - "Te szép vagy, szebb az sem lehet, Ha démont fest az álmom. De bárhogy hívnál is - veled Sosem lehetne szállnom! A lelkem húrját tépdesed E gyötrő szenvedéllyel, Úgy fáj nehéz tekinteted, Megperzsel, hogyha nézel." - "Tehozzád szálljak én talán? Nem érzed önmagadban, Hogy csak halandó vagy, leány, De én, én halhatatlan?" - "Az ékes szót nem kedvelem; Nem is tudom, hol kezdjem; - Világosan beszélsz velem, De én nem értem ezt sem; Ha azt kívánnád, mint imént, Hogy én legyek szerelmed, Úgy szállj a földre, társaként Halandó életemnek." - "Te halhatatlan létemet Egy csók árán kivánod, Tudd meg, szívem viszontszeret, Rád sóvárogva vágyott; Mint bűn szülöttjét, itt alul Más köt le: földi törvény, Az öröklét tart még rabul, De béklyóját letörném." És szállva-szállt... tovább haladt, A lánykáért rajongva, Az égből gyorsan elszakadt, S eltűnt hosszú napokra. * Szolgált a házban akkoron Egy apród, csalfa, hetyke, A bort ő tölti sok toron A díszes serlegekbe. A császárnét követve, ő Uszályát hordva lépdel, De huncut fattyú, vakmerő, Ha erre-arra kémlel. Két arcán, tyűh! milyen remek Két rózsálló szirom van, Hogy Katinkát ott lesse meg, A lány nyomába loppan. - "Be szép leány! Tűz vesse fel! Különb sehol sem élhet; Fiú, ha most ügyes leszel, Szerencséd tán eléred." S a lányt elkapta csendben egy Sarokban s átölelte. - "Mit mersz te, Katalin? Eredj, Más dolgod is lehetne!" - "Miért? Szeretném, hogyha rád Derű, nem gond szakadna, Ha csak nevetnél és ha szád Egyetlen csókot adna." - "Nem értem. mit kívánsz, mi kell! Hagyj békén, fuss el innen! Az Esticsillag bűvöl el, Csak reá vágyom itt lenn." - "Nem érted? Majd adok neked Teljes szerelmi leckét, Ha nem haragvón néz szemed, S ha megpuhul szivecskéd. Miként a madarász cselét Hurkolja és kidobja: Ha én nyújtom karom feléd, Simulj te is karomba. Nézz hosszan engem, hogy szemem Szemed fényét ihassa... Ha hozzám húzlak, kedvesem, Te ágaskodj magasra; Ha arcom rád hajol, maradj Te arccal mozdulatlan, Hadd nézzük egymást így e nagy Töretlen kábulatban. S hogy mindenképpen megtanuld, Mi vár a szerelemben: Ha ajkam lágy ajkadra hullt, Cserébe csókolj engem." Hallgatja őt a szende lány, Szégyenkezőn, csodálva, Hol ámul, hol mulat szaván, Fél tőle s mégse bánja. Majd halkan szól: - "Ismerlek én, Ilyen voltál te mindig, Ily csacska, huncut kis legény - És hozzám épp ez illik... De ha egy csillag gyúl ki fent Ölén a néma árnak És messze látókört teremt A tengersík magánynak, Pillám lehunyom titkosan, Mert könnyem érte ömlik, Midőn sok fénylő hab rohan És mind fölé özönlik. Hogy enyhítsen gyötrelmemen, Szerelmesen becézget, De feljebb száll a tág egen, Hogy hozzá el ne érjek. Egy más világból néz ma már, Hideg fénnyel világol... Örökre vágyom rá, habár Ő mindörökre távol... - "Gyerek vagy, lásd, ez az... Gyerünk, Hadd szökjünk el világgá! Hol nincs, ki tudhatná nevünk, S nyomunkra sem talál rá: Ha szépen élünk, élvezet És vígság vár reánk ott, Szülőid elfelejtheted, S a csillag-vágyó álmot." * Indult a csillag. Szárnya nőtt A végtelen egekben, Sok évezrednyi tért, időt Bejárt egy kurta percben. Fölötte csillag-ár terül, És csillag-ár alatta - Szünetlen villámként repül Szikrázó tévutakra. És látta, míg az űr vakon Vajúdott mély homálya Hogy ontja - mint az ős-napon - Az első fényt világra. S ahogy kifáradt, egyre nőtt, Mint tenger tört a csendbe... Ő szállt, a vágya vitte őt, S kihunyt minden körötte; Hová elér, ott nincs határ, Se szem felméregetni - Vajúdik tér s idő, habár Nem is tud megszületni. Ott semmi sincs - a szomjas éj, Az szívja őt magába, Ez oly nagy törvény, mint a mély Felejtés létlen árja. - "Óh, vedd el öröklétemet, Atyám, és oldj fel engem, Áldassék érte szent neved Az égi végtelenben. Akármit kérj, Uram csak adj Nekem másféle sorsot, Hisz' minden lét forrása vagy, S a halált is te osztod. Vedd vissza örök életem, És villanó szemem vedd, Ezért cserébe adj nekem Egy órányi szerelmet. A káoszból jövök, Uram, Hagyj ismét visszaszállnom: A béke szült, s én szomjasan Csak békéjére vágyom." - "Hüpérion, az űrön át Feltűnsz, miként a Minden; Ne kérj olyan jelet, csodát, Minek formája nincsen. Hogy ember légy, azt áhitod, Halandók földi mása? Ha minden kihalt s nincs senki ott, Megint jön más utána. Ők szélre építik avult Rögeszméik világát. Ha egyik hullám sírba hullt, Egy más siet nyomán át. Bár fölöttük jó csillag áll, Sokat balsorsa győz le, Mi nem tudjuk mi az: halál, Nem mérünk tért s időt se. Az örök tegnap méhe szül Új mát, de új halálra. Mihelyt az egyik nap kihül, Egy újnak gyúl ki lángja. Úgy véli: léte végtelen, De halál van e létben, Az élet halálból leszen, S elhal, hogy újra éljen. Te megmaradsz, Hüpérion, Akárhol huny ki fényed, Nos kérj: - első szavam vajon Mit adjon - bölcsességet? Vagy szádba oly hangot tegyek, Hogy dallamát kövesse A hegység és a rengeteg S a tenger sok szigetje? Vagy tettben óhajtasz vajon Igazságot s hatalmat? Nos, vedd a földet, átadom, Építs ott fel uralmad. Adok sok árbocot neked, S hadat, hogy szállj meg annyi Földet, vizet, mint csak lehet, Halált nincs módom adni... Kiért akarsz meghalni te? Jöjj vissza, égi pályád Fordítsd a bolygó földre le, S meglátod: ott mi vár rád!" * És visszatért Hüpérion Az égbe, volt helyére, S mint annyi más esthajnalon, A földre hullt a fénye. A nappal est' felé hajolt, Az éjjel is közelget, A víz fölött felkél a hold És habról habra reszket. Ösvényre, gallyra ráterül, Szikrázva mind tovább száll, Lent két szerelmes gyermek ül A sűrűlombú hársnál. - "Óh, hadd, hogy arcom kebleden Nyugodjék, én szerelmem, Derűs szempárod édesen Az arcomon pihenjen. Eszméletemre vesd szemed Hideg varázsú fényét, Örök békéd enyhítse meg A szenvedélyem éjét. Maradj fölöttem el ne hagyj, Hisz' enyhülésre vágyom. Első szerelmem üdve vagy S utolsó boldog álmom..." Hüpérion már ittasult Szemük felé figyelt le: Csupán a lány vállához nyúlt, S ez őt forrón ölelte... Oly édes illattal pereg A hárs ezüst virága A szőkefürtű két gyerek Fejére, dús hajára. - "Én csillagom, sietve jöjj Egy fénysávon lebegve Az erdőn át, és tündökölj Boldog eszméletemre!" Ez mint a múltban, úgy ragyog Erdők, hegyek során át, S vezérli elsikló habok Elhullámzó magányát. De nem hull úgy, mint rég esett, Míg tengervízre szállott. - "Te sár-báb, mit számít neked, Hogy én vagy más a párod? Ti boldog létnek érzitek, Bár szűk a földi katlan - Az én világom zord, hideg, S a lényem halhatatlan." (1961/1968) Franyó Zoltán fordítása AZ ESTCSILLAG Volt, mint mesékben lehetett, Volt egyszer rég egy drága, Királyi vérből született Szépséges-szép leányka. Apja egyetlen lánya volt, S tündöklött tiszta fényben, Mint szentek közt a Szűz, - s a hold A csillagok körében. Kilép az íves bolt alól, Ha sűrű már homálya, S az ablak közbe áll, ahol Az est csillagja várja. Elnézi: messzi tengeren Mint kél fel büszke fénnyel, És hullámzó ösvényeken Hajókat mint vezérel. Elnézi most, el holnap is, S a szíve megkivánja; Pár hét után a csillag is Epedve néz le rája. Könyökre dőlve, álmodón Tekint a lány feléje, És szívét-lelkét áradón Elönti szenvedélye. S hogy ég - ha besötétedett - A csillag minden este Az árnyba vont kastély felett, A lány jöttére lesve! S kisérve könnyü lépteit, Besiklik a szobába, És izzó fény-leplet terít Hideg sugárból rája. S mikor lefekszik, hogy szemét Nyugodt álomra hunyja, Becézi mellén két kezét, S a pilláit lecsukja. És tükréből is visszaszáll Testére rezge fénye, Elfordult arcára szitál S vergődő, zárt szemére. A lány ajkán mosoly dereng, Ő reszket tükre mélyén; Míg alszik is, nyomába leng, Követi megigézvén. S álmában így beszél vele A lány, sóhajtva, nyögve: - "Ó, éjek édes hercege, Miért nem jössz te? Jöjj le! Ó, szállj alá, jó, csillagom, Lebegj le egy sugáron, Jőjj, töltsd be elmém és lakom, Ragyogd be ifjuságom!" Az hallja s megremeg belül, Még izzóbb fényre lobban, Majd villan egyet s elmerül A gyöngyöző habokban. S ahol lehull a tengeren, Vízgyűrűket kavarva, Kikél a mélyből hirtelen Egy ifjú szép alakja. Küszöb gyanánt az ablakot Könnyűden lépi átal, A fél kezében karcsú bot, Megkoszorúzva náddal. Nyakát aranyhaj önti el, S úgy áll királyfi módra, Mezítelen lábán kék lepel, Felül megkötve bogra. De arca áttetszőbb, fakóbb, Mint a viasz fehére; Bár szeme szikráz: szép halott, Nem tűz át rajta vére. - "Az űrből jöttem én eléd, Mert hívtál már nemegyszer. Apám a véghetetlen ég S szülőanyám a tenger. Hogy kis szobádba lépjek én S együtt legyünk mi ketten, Leszálltam én: a tiszta fény, Habokból megszülettem. Hagyd itt világod, bár ragyog, S jöjj vélem, drága lánykám, Nézd: én az Estcsillag vagyok, Te meg legyél a mátkám. Koráll-kastély vár ott alant, Élnél örökre benne, És minden lény a víz alatt Szolgálatodra lenne." - "Ó, szép vagy, szebb angyalt a szem Még álomban se láthat, De nem lépnék utadra, nem; Nem áhítom hazádat. Szavad, ruhád oly idegen, S fényedben nincsen élet; Te holt vagy, én meg eleven, Megdermeszt szenvedélyed." * Elmúlt néhány nap, s odafent, Mikor leszállt az éjjel, A csillag újra megjelent Sugárzó, tiszta fénnyel. A lányt új álom készteti, Hogy gondoljon reája, S vizek uráért ellepi, Elönti újra vágya. - "Ó, szállj alá, jó csillagom, Lebegj le egy sugáron, Jöjj, töltsd be elmém és lakom, Ragyogd be ifjuságom!" Az esti csillag hallja ezt, És szenvedőn kilobban, Helyén az ég forogni kezd, Örvénylik egyre jobban. A levegőt tűz önti el, Vöröslő láng kavarja, A káosz mélyéből kikel Egy ifjú szép alakja. Sötét haján a koronát Tán tűz lobogja körbe, Lebegve jő az űrön át, Napfényben megfürödve. Áttűz az éjszín gyolcs-redőn A kar márványló rajza, Borúsan és töprengve jön, S halottfehér az arca. De két csodás szemén a fény Meglobban rejtve, mélyen, Két olthatatlan szenvedély, Mely felragyog sötéten. - "Hogy újra meghallgassalak, Az égről szöktem én el, Mert tudnod kell: apám a Nap, S szülőanyám az Éjjel. Hagyd itt világod, bár ragyog, S jöjj vélem, drága lánykám, Nézd: én az Estcsillag vagyok, Te meg legyél a mátkám. Jöjj, csillagokkal övezem A homlokod egemben; Ragyogj fel ott a kék egen Náluknál fényesebben!" - "Ó, szép vagy, szebb démont szem Még álomban sem láthat, De nem lépnék utadra, nem; Nem áhítom hazádat. Szivem fáj, húrját tépdesed E gyötrő szenvedéllyel, És fáj súlyos tekinteted, Megéget, hogyha nézel." - "Azt várnád, én jöjjek le, én? Ilyent szív hogy remélhet? Hisz te halandó vagy, szegény, S én halhatatlan élet!" - "Az ékes szót nem ismerem, Nehéz úgy szólni nekem - Bár érthetőn beszélsz velem, Hogy mit mondasz, nem értem. De hogyha azt kéred: szivem Hűen szeressen szintén, Úgy szállj a földre, bármilyen, És légy halandó, mint én." - "A halhatatlan életem Egy csókért elcseréljem? Hát lásd, mi vagy te énnekem, Mint izzik szenvedélyem: Bünösként újra támadok, Más törvény lesz a gondom; Örök lét rabláncán vagyok, De béklyóit megoldom." És elszállt... Ment, csak egyre ment. Egy lányért égve tűzzel, Helyét elhagyta odafent; Napokra messze tűnt el. * S amíg ő messze kóborolt, Egy szép s ravasz legényke, Ki étkezéseknél a bort A serlegekbe mérte, Egy apród, úrnője remek Uszályát hordó szolga, Egy fattyú, egy talált gyerek, De vakmerő gyakorta, S orcáin - mily jól áll neki! - Pirosló rózsa szirma, Szemét titokban ráveti, Rá-ránéz Katalinra. Be szép lány lett, tűz vesse fel! S egyúttal mily kevély lett! Fiú, ha most merész leszel, A célod tán eléred! És egy sarokban hirtelen Csak átkarolja csendben. - "Ej, mit akarsz, te szemtelen? Indulj dolgodra menten!" - "Mit? Azt szeretném, hogy szemed Ne mélázzék örökké, Kacagj, s csókolj meg engemet, Csak most és soha többé." - "Azt sem tudom, az mi dolog, Kotródj, hagyj nyugton engem - Az esti csillagért lobog Halálos vágy szivemben." - "Ha nem tudod, leírhatom Apróra a szerelmet, Csak meg ne sértődj, angyalom, Csak őrizd meg türelmed. Miként a madarász teszen, Ha hurkot vet ki lopva, Mikor kinyújtom bal kezem, Fogj át, simulj karomba, És így merülj szememben el, Ne pillogj zavarodban... S ha két kezem hozzám emel, Állj lábujjhegyre nyomban; Mikor rád hajtom arcomat, Légy arccal felfelé te, Hadd nézzük egymást ily sokat, Emésztő tűzben égve; S hogy tisztában légy teljesen Minden szerelmi jókkal, Ha megcsókollak kedvesen, Te válaszolj rá csókkal." Ő csak hallgatta a fiút, Ámulva és habozva, S kis édes arca elpirult; Engedne s tiltakozna. Majd halkan szól: - "Ismerlek én, Már rég ez vagy te: pajzán És csacska szájú kis legény. Jól illenél te hozzám... De egy szép csillag, messze fent, Kikelvén a homályból, Magányos tengerek felett Utat mutatva lángol. Lezárom titkon két szemem, Mert könnybe lábad, könnybe, Ha hullám kél a tengeren, S Feléje tart görögve. Szerelmesen ragyog felém, Ha látja szenvedésem, De mind fönnebb száll kék egén, Hogy soha el ne érjem. Hideg fényével búsan int Felém egy más világból... Én vágyom rá örökre itt, S Ő mindörökre távol... Ezért a nappal szürke lett, Nagy pusztaságba vész el, De éjem csupa bűvölet, Hogy fel sem érem ésszel." - "Gyerek vagy, ennyi az egész... Jöjj, keljünk messze útra, Nevünk majd feledésbe vész, Nem lelnek majd nyomunkra; Könnyed meg víg leszel legott, Eltelve testi jókkal; Szülőid elfelejted ott, S nem álmodsz csillagokkal." * Megy, száll a csillag. Szárnya nő Ott fent a bő egekben, Sok ezredévet jár be ő Épp annyi röpke percben. Alatta, sűrűn, csillagok, És csillagok felette - Nem szűnő villámként ragyog Közöttük fény-ecsetje. És látja - míg száll villanón -, Homályán át a mélynek, Miként az első szent napon, Mint törnek fel a fények, S feltörve, mint veszik körül Lágy tengerként, szelíden... De vágytól űzve csak röpül, Míg elvész körbe minden. Hová elér, ott nincs határ, Se szem felmérni, semmi; A tér s idő vajúdna már, De nem tud megszületni. Nincs semmi, s mégis van: az éj Nagy szomja issza őt be, S egy mélység tátong, mint a mély, A vak felejtés öble. - "Atyám, oldozz fel engemet, Nyomaszt a zord öröklét, S én áldom érte szent neved, És tisztellek fölöttébb. Ó, bármit kérj, Uram, csak adj Nekem más, földi sorsot, Hisz lét s halál forrása vagy, Hisz mindkettőt te osztod. Vedd vissza örök életem, Szemem tüzét is elvedd, S cserébe értük adj nekem Egy órányi szerelmet... Uram, a Káosz szült, a jó, Hadd éljek újra benne... A csend hozott világra - ó, Úgy szomjazom a csendre." - "Hyperion, kit szült a mély, Mint új külön világot, Te képtelen csodát ne kérj, Oly jelt, mit ki se látott; Ember szeretnél lenni te? Hozzá hasonló árva? Hisz elpusztul mindegyike, És más lép majd nyomába. Csak légvár az, mit raknak ők Hiú eszményeikből - Ha egyik hullám sírba dőlt, Más hullám tör megint föl. S míg egyikük jó sorsot ér, A másiké kegyetlen - Számunkra nincs idő, se tér, S a halál ismeretlen. Az örök tegnap méhe szül Új mát, meghalni újra, Ha messze fönt egy nap kihül, Már új támad kigyúlva, Létük örök - mind úgy veszik, De jó a zord, üres vég; Minden meghalni születik, S meghal, hogy megszülessék. Hyperion, te megmaradsz, Bárhol tünik le fényed... Nos kérj: elsőnek mit akarsz? Adjak tán bölcsességet? Vagy adjak oly hangot neked, Hogy dallamát sietve Kövesse hegy, völgy rengeteg, S a tenger száz szigetje? Vagy tettel vívnál ki talán Igazságot s hatalmat? Nézd, ott a föld, megosztva áll, Vedd, s fogja át uralmad. Ha árboc és had kellenne, Amennyit kérsz te, annyi Indulhat földre, vízre. - De Halált nincs módom adni... S kiért halnál meg, mondd, kiért? Térj vissza; ha sugárod Megint a bolygó földre ért, Majd meglátod mi vár ott." * És visszatért Hyperion A megszabott helyére, S mint annyi szép esthajnalon, Kigyúlt megint a fénye, Mert alkonyatból este lett, S közelgett már az éjjel; A hold a tengerből kikelt, Megrezgő, enyhe fénnyel, S most berket, ösvényt, fát beszór Szelíd sugára lágyan. Hol hosszú, büszke hársfasor, Két ifjú ül magában. - "Ó, hadd, hogy arcom melleden Nyugodjék én szerelmem, Kimondhatatlan kedvesen Csak nézz, csak nézz te engem. Tűzzön elmémbe szellemed Hideg varázsu fénye, Sok szenvedélydúlt éjemet, Ó, csendesítsd le végre. Maradjál így, maradj velem, S tedd, hogy ne kéne fájnom; Első szerelmem vagy nekem, És az utolsó álmom..." A csillag fentről látja jól: Az arcuk ég lobogva; Az ifjú épp csak ráhajol, S a lány már átkarolja... Esőz, mint édes permeteg, A hárs ezüst virága A szőkefürtű gyermekek Leomló, dús hajára. A lány gyönyörtől részegen Felnéz. Meglátja menten Szép csillagát a kék egen, S így esd hozzája csendben: - "Ó, szállj alá, jó csillagom, Lebegj le egy sugáron, Hatolj át lombon, illaton, Ragyogd be boldogságom!" És ő, mint rég, erdőn-hegyen Fényt áraszt szét, világot, S befényli kint a tengeren A hullám-pusztaságot. De nem veti magát le már, Mint hajdanán, a mélybe, - "Agyag-báb, mit bánod: ki vár, Hogy én vagy más becéz-e! A földi élet szűk terén, Üdv, mámor állhatatlan. Az én köröm tág, s benne én: Hideg és halhatatlan." (1966/1972) Kiss Jenő fordítása

Román költők