Román költők

MIRCEA DINESCU
(Sz. 1950. november 11.) délromániai kisvárosban, Slobozián nőtt fel, majd korán betört a költészet világába, kirobbanó tehetsége a jelenkori román verselésnek, a jelenkori román irodalom egyik markáns alkotójaként tartják számon. 1999-ben Herder díjat kapott. A romániai rendszerváltás előtt polgárjogi magatartásáért évekig házi őrizetben élt, a 89-es fordulat egyik vezéralakja. A politikai szereplésnek pár hónap múltán hátat fordít, egy ideig a Romániai Írószövetség elnöke, jelenleg az Academia Catavencu c. népszerű román szatirikus hetilap művészeti igazgatója. Költészetének első, 89 előtti szakaszából Csiki László készített válogatást és avatott tolmácsolást (A jóság rémuralma, Kriterion Könyvkiadó, Bukarest, 1982). Ebből tallóztunk.
ÉN, A TIZENHARMADIK Mézgyertya-lánggal lobog a hajad bealkonyul már igazán megint szép nyilallások nyelven a szavak torkon sípolnak fel a bűneink. Azt szeretnénk ne marjon az óra sápadtabbra mint vagyunk így együtt kik sasokból s férgekből kibújva veszteségben férfiakká lettünk. Uram csodás ez a te szó-mennyed a testünkön elrohadva jut át s az abszint-egekből kivetettnek tizenhárom pók szövi a ruhát. VÁRAKOZÁS Most a vér hangját kellene hallanom, karcsú kancsót, amforát: a nőt, testem egyik fele sír, a másikon minden isten pihenésre dőlt. Vadászik rám az álom, fű-lakatját pilláimra rákattantaná, lebegve érzem, mint kő a vízben, édesdeden merülök alá. De beomlik az óra és feloldja félelmem a csendtől a homok - hát ordítok, míg reád vágyó vérem arca égve ébren fellobog. ÉNEKLEK, HOGY... Hahó, pillangó, a selyemüregbe visszatérni nincs többé hatalmad, csak hímporod havaz kövér füvekre, míg disznókondát füröszt a harmat. Éneklek, hogy sírásom igazoljam, anyám méhe idegen már régen, de ott hullanék boldogan-vakultan az álom karmaiba. És végem. NEM SZÁLLTAM ÉN TENGERRE DESZKASZÁLON Nem szálltam én tengerre deszkaszálon mégis csupa hajótörés az élet mára egy halállal lettem szegényebb voltam gazdagabb ezen a világon? Egy fénysugárral égre csaltak engem ahogy vörös gilisztával a halat kisdedként magasba dobott párnahab s elsárgult vénként kell a mennybe mennem, erem nem pattan szét a muzsikában rókákként a szemeim nem merik elállni kósza asszonyok lépteit tollaikból kivetkőztetni lágyan megszentelt lustaság csak már a vágyam hőként hull a csontom s búmban szétterít. LEVÉL A KÖZÉPKORBÓL Nem bírom Uram a falat a téglától félek nyelvem mozdul s ó templomokról hull a vakolat kiköp ez az ősz is akár egy töppedt férget a fülembe tömköd vérszín halálvirágokat, megreszkettet a végzet behavaz nagy-nagy részvét vidám pávatánc ordasagyar-tükörben újra lám hogy hordozza reklám-bábuját a díszes éhség asztalomra virágot vet kezét csókra nyújtja. Anyám vársz a dombon és sötétül az alkony sírás-szagú derűs hársakra lassan lefolyik lüktet a város bennem levélként sárgul arcom írtam s nyakamra tekergőzik fel a bor-polip. HAJÉK Szőkeséged szakadékába hullanak alá kezeim akár a vadak hallom az éveket sündörögni csendben rablókat a Getsemáné kertben míg elvadult baromként az idő végül hajába tűz engem csatos ékül VIDÁM BALLADA A KISKATONA SZOMORÚSÁGÁRÓL Apád toronyból leskődik utánad hétlencsés szemüveget hord anyád siess szerelmem alig maradt pár nap s kiskatonaként védek egy tanyát. Viseld hanem szomorú erényed megalázó garasos nyereség zsebkendőmből én majd kapcát tépek bakancsomban a sebem hogyha ég, puskámra hideg gyíkokat sírok ám de ha szeretnél megtanítlak én mindenre amit nem tudhat leány s nem számít mi van csajkám fenekén. Így hogy fülem tépik hosszú trombiták patkányoktól bocsánatot kérek kis kísértetemre húzom a ruhát csupa átlátszó bogár és féreg, lőréses kaszárnyában naptól kábán őrmesterek között és anyátlan s apátlan is megtanulva látnám mily egyenlők vagyunk a világban. S amíg te a szép kamaszokkal virág- csatádat vívod rózsaszín parkokon a hátam nyomja súlyos hátizsák s kápláromat számtanra oktatom, miközben te csak eltáncolsz könnyedén egy diákkal ki hosszan udvarol amott egy repesz szerelmes lesz belém s fordított távcsővel leslek valahol, szánj meg hát engem mert búcsúszó helyett még átkokat is szórhatok reád hagyd el szüleid s a félelmedet majd kiskatonaként védek egy tanyát. DALNOK A hidak gazdája vagyok én melyek alatt háltam pontosabban kiűzött maródi angyal önegén rózsaszín űri szappanhabban. És szörnyeteg vagyok és felfalom nyilván a liliom-illatot - élünk-e halunk-e vajon e völgy mélyén hát szóljatok. Barátaim ámuljatok de gyorsan míg tüzes a ló a nyereg alatt amíg még van fehér a hóban amíg a nyelvünk egészben maradt. HULLÓ KÉP Ettől az ősztől kezdve ványad a testem éhen nyelvemmel csupán mélabúknak a fejét szedem mezőn át máglyámat viszi bátyám az ölében húgom szőlősben mászkál rókákkal részegen csurognak a házak minden fa a terekre gyűl hajdani templomokból a vajdák sírva szöknek ki állítja meg s tanítja istentelenül nyávogó villamosok között járkálni őket? Falevélből van az anyám az apám párából mintha meddő gyümölcságat oltana karomba valami festő bús arcomra egy mosolyt mázol de festék-egerek jönnek s lerágják naponta lámpával nyakukban asszonyok intenek nekem hajuk esőjével két hete már belém folynak - padlásszobában vagy csikó megélsz türelmeden s bőrödön pogány istenek ütköznek ki holnap tanulj meg öröknek lenni akár a dohány akár a krumpli a zsákban gondtalan te bölcs veréblovas ki tömeg vagy a magányod okán tücsök akit felszippant a nap te kidőlt fatörzs. PIPACSKÖTÉL Uram mindennek csak felét kérem tőled pipacskötelű bitófára várok - csupán esőben hűséges szeretőket zsákban guggolva csak a szabadságot. Ósdi csecsemő - a kiszakadt vérerek sebén csupa vörös villamos folyik amerre elhunytak az almásszekerek agyaglovak hajtók egy régi városig. Egy szörny kell ki sítalpon a hegyen átal a falka gőgjével arcán lerobog hogy az egészség s a pálinka szagával termékenyítse meg a szűzi robotot, hernyóvá váljon a vas a beton árva gyerekként ríjon tövig hallhatóan lázadón keljen világra a lárva a játékos atom-pillangókban, a szilva kilencedszer hajtson virágot - ó a négykézláb járó bolond század! én csak mérgezett isteneimre várok hogy köteleken mégis alászállnak. VITORLÁSVÁROS A mezőre kidobott kisvárosban esőtől részegen és kissé bután fütyül a szél a kósza nők után, szalmakalapban táncol utcahosszan. Itt betonkonzervbe és csak hangya-mód születünk - s annyi vigéc isten házal receptre felírt félelemmel, frásszal, mi meg szelíd tehénként fejjük a neont. Itt a felhőket is nullásra nyírják, bújtatják erővel egyenruhába, ránk parancsolják reformoktól kába, beteg kövek a szürke színű irhát. Itt csak én vagyok bolond, egész évben árbocot, vitorlát szerelek itthon, a tengert majd a városra uszítom, s három rúd bagóra elcserélem. VALLATÁS Miféle kéj? Miféle pezsgő? Miféle láb? Mily bejelentetlen angyalok? Paplant sem! Le a herbateát! Katonaszagú ez a hold. Az állomás kissé hűtővagon. A mészárszék tán villamos. Ma nincs vágásnapom. Keresztelő János, gyere most! Semmi kikötő! Felkötöm gatyám - hózentrágerem egy más osztályba húz át. Jurtájában egy tatár talán így féli a szappan hiúzát. Semmi látomás! - Szemlátomást oly sok cseréli krumplira el a hegedűt, vásári céltábla pillangós fejük - a szürke, a zöld, a lila bolondok... Miféle kéj? Miféle kuksi gazemberek olvasnak levelet ki a nyelvemen? - Szalmaszálként vízre hull kezed, azt hiszed, meghalsz, s meg is halsz hirtelen. A JÓSÁG RÉMURALMA mindent a rosszabb szögből nézni hajt az indulat azt hiszem mindjárt a sör dagálya isteneket lök az asztalunkhoz hol igen-nemlétüket pletykáljuk éppen míg luxuskerékpárjukon pokolra mennek ők. Ehető valóság: lemegyek a partra a víz helyén falragasz hirdeti hogy betiltották a tengert gépkocsit kerget a műúton egy vad darázscsapat a hajdan máglyára hurcoltak rőzsét vonszolnak éppen hát nem kérdezhetek tőled egyebet hogy van a családod rákod hogy virágzik szabadságodat mivel kezeled épelméjű énemberem kit féltéglaként az omló házból harapott ki a székesegyház ki a küszöbre állított tejesüvegbe veted a reményed te hivatalnok vasutas gyufaárus a villamosjáratok vátesze te ki a villanyóra-leolvasó ellen lázadsz s nem hiszed hogy a köztereken kitalálja magának az óceánt a bálna és nem tudod a rendőrt a mentőt hívjad-e mikor torkomból szédítően magasba tör a boldogság vagy a vér sugára. Csiki László fordításai

Román költők