Román költők

GEORGE BACOVIA
(Sz. 1881, megh. 1956) A román költészet szimbolista vonulatának egyik legnagyobb kortárs költője. Melankolikus versei a kiábrándultság életérzését árasztják. Rendkívül erőteljes zeneiségű versei antológikus darabok. 1905-ben már kiforrott lírikus, de nehezen ismerik el. Élete végéig ellentmondásos mellőzöttségben élt, a szocialista rendszer sokáig dekadens alkotóként bélyegezte meg. Ihletett fordítója az erdélyi magyar költészet nagy formaművésze, Kiss Jenő. A versek Bacovia: Lila alkonyat (Irodalmi könyvkiadó, Bukarest, 1961) c. kötet a VÁGÓHete alapján készült.
TÉLI KÉP A vágóhídnál, a mezőn havaz, Meleg vért csurgat szét a lefolyó, Az állat-vértől lucskos már a hó - S csak egyre hull, a csúszka bús, havas... Megalvadt vértől gyúl ki a fehér, Varjak tipegnek benne... és eszik. De későn van már... szárnyuk lengetik. A vágóhídnál már leszállt az éj. S a hó csak hull, a pelyhei nagyok... S míg fények gyúlnak csüggedt ablakokban, A vágóhídnál farkas szeme lobban. - Kedves, fagyos ajtódnál én vagyok... LILA ALKONYAT Szép, őszi alkonyat, lila... A háttérben két nyárfa foltja lágyan: Apostolok dús, lilaszín palástban - A város lángoló lila. Szép, őszi alkonyat, lila... Kacér s rest őgyelgőktől zsong a járda, Lilának látszik mostan mindahánya, A város lángoló lila. Szép, őszi alkonyat, lila... A tág mezőkön vajdák fürtje lebben, Az ősök mennek ott lilás seregben - A város lángoló lila. DECEMBER Nézd, ott kint hogy havaz december, Kedves, pillants az ablakokra - Szólj, hozzanak már parazsat be, Hogy halljam, ég a tűz ropogva. A széket told a kályha mellé, Figyeljem zúgó füstlikán át A vészt, vagy sorsomat... - be mindegy! - Tanuljam meg szimfóniáját. Mondjad, hogy hozzák a teát is, S jöjj közelébb, oly jó melletted! Olvass, olvass a pólusokról, S a hó kint hullhat... eltemethet. Be jó meleg van itt tenálad. E ház szent nékem, enyhe szentély - Nézd, ott kint hogy havaz december... Olvass tovább csak... ne nevetgélj. Még nappal van s már mily sötétség... Hozzák a lámpát is be, szóljál, A hó a kerítés fölé nő, Kilincsen, záron roskadón áll. Én nem megyek ma haza innen... Elöl meg hátul hó s hideg szél, Nézd, ott kint hogy havaz december, Olvass tovább csak... ne nevessél. MÁSKÉPP Elkezdett az ember magában beszélni... És minden tovatűnő árnyak közt haladt - Vak ólom-égbolt fedte a világot, Ámde az elme égett, lánggal, mint a nap. Semmi. S a pusztaság csak mind tágabbnak látszott... S keserű éjszakáján minden dal hallgatott, Gondoktól kékreváltan a földig meghajolt, S elkezdett az ember magában beszélni... ÓLMOS TÉL Hull a hó, időtlenül. Csend. Jól van így ez, jól van. Szél rohan, fehér a város... Hull a hó, kering, Mintha mind meghaltak volna s feltámadtak volna mind... Szunnyadoz a sok tudós könyv kint az üzletablakokban. Hull falakra, messzi templomokra lebben, Hull az éjben, hull a semmi, bankjegyek havaznak - Csak a szél tudója egy más, síró dalnak... Kóbor árnyam ott bolyong a demokrata negyedekben. Hull a hó hatalmasan a roppant város száz terére, S mialatt a szél körutak friss jegén zokogva vág át, Hullnak bent a mozivásznon súlyos társadalmi drámák... - Magyarázatot azonban ki ad itt e bús mesére? EGYTAGÚ RÍMEK ŐSSZEL Fémes levelet ejt az őszi ág, Szél. Elnyűtt állatok, gond és némaság. Mély. Pattog szomorún - pakk - a néma fa Bent. Puszta zug, körül árnyak vén hada, Csend. Nyüvöm tollam, az éjfél egyedül Lel. Sír a lámpa... Jaj, éltünk elrepül, El. Ágyba roskadok, nem kell semmi se... Kész. Lassan, csöndesen minden semmibe Vész. Ó, egyszer talán más lesz a világ Itt. Fémes levelet ejt az őszi ág... Csitt. VIHAR A bákói erdő Jajgat a szélben, Nő a sötétség, Földszínű ég fenn. S szerte csak erdő, Forr valamennyi, Holtuk' kesergő Ősz dala zengi... S ágra akadtan S nyögve - ha! - mintha Absolon hívna, Üstöke ing-leng... Rémit ezernyi Bolygó tekintet, S a zajban eszem már Semmit nem ért meg... Mint a legendás Romulus egykor, Úgy haljak én meg, Elfeledetten... Zúgó viharban Nyeljen el engem A bákói erdő... (Kiss Jenő fordításai)

Román költők