Román költők

VENETIA S-a stins viata falnicei Venetii, N-auzi cintari, nu vezi lumini de baluri; Pe scari de marmura, prin vechi portaluri, Patrunde luna, inalbind paretii. Okeanos se plinge pe canaluri... El numa-n veci e-n floarea tineretii, Miresei dulci i-ar da suflarea vietii, Izbeste-n ziduri vechi, sunind din valuri. Ca-n tintirim tacere e-n cetate. Preot ramas din a vechimii zile, San Marc sinistru miezul noptii bate. Cu glas adinc, cu graiul de Sibile, Rosteste lin in clipe cadentate: "Nu-nvie mortii - e-n zadar, copile!" VELENCE Kihunyt az életed, gőgös Velence, Meghalt a dal, a tánc, a báli fény, Márvány lépcsőkön, ó-kapuk ivén A sápadt hold fehérlik estelente. A tenger sír a sok lagúna sorján, Virágos ifjan néz a szép arára S lehelne újra életet reája Zengő habokkal vén falat surolván. A városon most temetői csend ül. Mint pap régmúlt napokból, itten áll Szent Márk s harangja éj felére csendül. Bús hangja mély s mint rút Szibilla szája, Halk ritmusokban - mintha szólna - zendül: "Itt holtakat ne költs fiam, - hiába! " (1929/1950) Id. Szemlér Ferenc fordítása VELENCEI SZONETT Gőgös Velence oly kihalt: a téren zenétlen csönd, a báli fény kilobbant. Ódon kapuk lépcsőzetére, roppant márványokon a hold suhan fehéren. Okeanost ríkatja a kanális. Ő futna örökifjú szenvedéllyel s menyasszonyát csókjával öntené el, de a falakra loccsan zúgva máris. A városon temetők csendje trónol. Szent Márk, a századokból itt maradt, agg remete éjfélt kongat a toronyból. Szibillák nyelvén, mély, bongó szavaknak ütemén mondja, mit mélázva gondol: "Fiam, a holtak - holtak is maradnak! " (1929/1969) Dsida Jenő fordítása VELENCE Már rág kihúnyt Velence büszke fénye, Nem zeng a dal, nem hív a báli pompa, Halottfehéren hull a hold a tompa Márványfalak s öreg kapuk kövére. Okeanosz sír csatornákba fogva... A szép arához árad ifju lénye, Az élet lelkét oltaná beléje - Hab-árját zengőn ős falakra dobja. A város, mint a sírkert csöndje, néma. A múltból ittfelejtett pap, a vénhedt Szent Márk, baljósan éjfélt kong felé ma. Szibülla-hangján mélyről jött igéket Jelent ki percek ritmusára néha: "Hiába, gyermek, - a holt föl nem éled! " (1955/1972) Franyó Zoltán fordítása KILOBBANT ÉLETED VELENCE... Kilobbant életed, Velence, büszke, büszke, Dal nem dalol, se fényes bálok nem zengenek. Ódon kapuboltokon át kelő holdfény remeg Márvány lépcsőiden, s falat bevon ezüstje. Okeanos panasza zúg a csatornákon át, Virágzó ifjúsága lázong, mert isteni Menyasszonyát szeretné életre kelteni, falakat csapkodó szava hullámokból kiált. Hallgat a vén vár, mintha temető volna már. Régmúlt idők itt maradt papja, Szent Márk, sivár Éjfélt kongat baljóslatú hangon az éjszakába. Mély hangon, mintha a Szibillák szólanának, Szól nagy nyugalmasan, szaván a némaságnak: "Nem támadnak fel a holtak, fiam. Minden hiába. " (1975) Oláh Gábor fordítása VELENCE Büszke Velence élete kilobbant, Nincs dal, s nem csillog bálak tünde fénye; Ó falakat a hold von hófehérbe, S leng márványlépcsőn, ívelt csarnokokban. Okéanosz a bús kanálisokban Örökifjan jajong már ezer éve, Új életet lehellne kedvesébe, De zúg csak, és komor falakra dobban. Mint temetőben, mély csönd ül a várra. Márknak, e rég időkből maradt szentnek Szája a zordon éjfélt elkiáltja. Igéi mély, szibilla-hangon zengnek A múló percek bongó ritmusába: "A holt nem éled - mindhiába, gyermek! " (1927/1974) Gáldi László fordítása

Román költők