Román költők

ADRIAN SUCIU
Sz. 1970, Naszód (Beszterce-Naszód megye) 1995-ben végzett a kolozsvári egyetem bölcsészkarán. A diáklap szerkesztése után a kolozsvári CD Rádió főszerkesztője. Három verseskötete jelent meg.
I. ÉJ EGY HÁBORÚ SEM (Noaptea I Nici un razboi) Megölellek a zöld dió illatú ágyneműben. Kihunytak rég a háborúk, és számomra nincs több megvívandó harc. Mondod: Csupán a dolgok arca változik néha. A dolgok lelke beszorult, akár régi lepkék a borostyánba. És lángol az égerfa az ablak előtt, üveges fagy kúszik karod kígyó-hűvösébe. Te is hallod, mint térnek téli nyugvóhelyre a halandók? A boldogság fölkavar, és zokogsz. A boldogság fölkavar: egy óra még, s valahogy győz az álom! I. NAPPAL EGY RAGACSOS NAP (Ziua I Un soare viscos) A nappal pedig átokként múlt el. Ugyanaz az apró eső esett, jártak a rothadt szénával megrakott szekerek, s fájó lila foltok övezték minden hajlatodat. Csak fényben szeplőtelen a meztelenség. Megszelídített fáradtságom sem hord titkokat: a délután élesen elhatárol mindent, mi látszik. A szív azonban, úgy estefelé, nagyon kívánna árnyékos helyeken térdepelni. II. ÉJ A BÍBOR BOR (Noaptea II Vinul stacojiu) Midőn az éj közepén fölébredtem keserű szájjal, te tébláboltál a kégliben. Lámpát gyújtottam, s óriási verejtékgyöngyök remegtek sápadtan kezeden, homlokodon. Egy kérdés gyötör, mondtad, az ágy szélére ülve. Elrejtőzik válaszában, mintha bíbor bor lenne egy palackban, és nem tudod, hogy a vérzékeny hullámok a borban vagy az edényben vannak. Hullámokon siklok és te alszol, közömbös fárosz a víznél, mely magába fojthat. II. NAPPAL METAFORÁK, EGYÉB SEMMI (Ziua II Metafore, nimic altceva) A kávé megkeseríti a csésze ajkát. Szokás szerint semmi jót nem jósol a reggel. A kávéház szökevények hona: melletted állva megesküdnék, hogy idegenek vagyunk. A páncélnál hűvösebb selyembe zárt comb nem őrzi már nyomait az elmúlt éjnek. A füst ellenségesen gomolyog közöttünk. A nappal pedig váratlanul fojtogat. "A héjba vájó köröm - az első lepattanó gomb. meztelen narancs- meztelen nő." Balga metaforák, mondtad. Minden dolog önmagáról beszél, semmi másról. III. ÉJ SÓS FOLYÓK VIGYÁZTA ÁLOM (Noaptea III Somnul vegheat de riuri sarate) Tudod, a világ már nem olyan, mint eleinte. Vadakat fognék neked, de az egyetlen vad a környéken az éjszaka lépte a szűzi csönd felé. Leölném a denevéreket, és ágyat vetnék neked a szikla szívében, ahol a források születnek és fák gyökere álmodik: Milyen lenne a láng, a gőz, a sós folyók vigyázta álom? III. NAPPAL A DÜH FALAT EMEL KÖZÖTTÜNK (Ziua III Minia pune zid intre noi) Midőn a düh falat emel közöttünk, mi marad nekem? Ha emlékeim: a tehetetlenség, bennük fogsz bolyongani, tépett zászló, hosszú időkig. Míg lepihen a mocskos Hajnalcsillag és elbődül a síp, mely titkait őrizte. És egyedül öregszel meg, az örök ünnepek delén. V. ÉJ EGY ÉJSZAKÁM (Noaptea V O noapte a mea) Nem nyom semminémű járom, testem tiszta, megkóstolhatod! Szökésben vagyok, a békéhez nincs közöm, hiszem, a tél is végetér. Van egy éjszakám, nem ez az, zokogni fog a hó, akár egy tenger áfonya a prés alatt. V. NAPPAL KUTAT ÉPÍTÜNK (Ziua V Vom zidi o fintina) Mikor találkoztunk, lélegeztél. A gesztenyék fölébredtek a fagyhalálból. Halálra várva, egymással szemben, az első szó. Már nem tudom, milyen árnyék szelídítette remegésem. Már nem tudom milyen nap volt, mennyi vért veszítettem akkor az ölelésben. Jó, hogy jöttél, kutat építünk, fiút ajándékozunk a nyugtalanságnak. VI. ÉJ AHOGY A TÜKÖR ÁLL A VAD ELŐTT (Noaptea VI Cum sta in fata fiarei oglinda) Úgy élek, mint kihunyni készülő tűzhányó; láva és kavics éjszakám, éjszakám, az éj. A madarak bosszút álltak, befogadásra képtelen világ. Egy szó, mely nem hazug: a fájdalom. Emlékszel, hogyan zubog az ólom az edényben? Egy szó, mely nem hazug: a tűz. Úgy álltál énelőttem, ahogy a tükör a vad előtt. A nagy viharok emléke még fennmarad egy ideig; megszelídítvén békét, álmot hirdetek. VI. NAPPAL A KUTYÁD VAGYOK, AZ ÁRNYAD (Ziua VI Sint ciinele tau, sint umbra) A dél közeleg, és esküszöm: nem vagy idegen! Ím, mély gyökerei vannak tested örvényének. Te nem vagy idegen, a nappal idegen, a város idegen! Tragikus lepkék táncolnak a mámor óráján. A hegyen a viharok fektette fekete fák tudják, mi a pihenés. Számomra nincs, most is őrködöm, a dél pillanatában is őrködöm. Az égből idegen tutajosok ereszkednek alá, karjaikon rozsdállik a gyanta. Nem te vagy az idegen, ők az idegenek, nincs nyugovásom, a kutyád vagyok, az árnyad. VII. ÉJ A TEST AZ Ő KÖZELEDTÉT ÉRZI (Noaptea VII Trupul simte apropierea ei) A test az ő közeledtét érzi, és tudja: Csupán a bor párájában, jő csupán az álomban. Midőn minden váll egy tüzet hordozó csúcs, akkor közeleg, fölhasítván a vékony varázst. A szem érzi közeledtét és szorong. Nem öregszik az év, és ifjabb sem lesz. A harc emlékét majd pókok cipelik hálóikba. Ő érkezik egy hullámtalan ezüst folyón, és nincs maradhatásom. VII. NAPPAL ÁLMODVÁN A VIHAR GALAMBOKAT FOJTOTT (Ziua VII Furtuna, visand, ineca porumbei) Csak a bizonytalan ráolvasás, nyár délután, valamikor, szakíthatta le szobánk függönyét. Nevetett elámított asszonyom az úton, az asszony, ki ifjú volt, mint marok mélyén a víz. Berúgtam a fájdalomtól, és lementem a kút lépcsőin. A fekete vízben, álmodván, a vihar galambokat fojtott. VIII. éj MÉG MI LESZ? (Noaptea VIII Ce va mai fi?) A fák elfelejtett gesztusokkal vetkőznek itt, az ég alatt. Éj van, rengeteg denevérrel. Nem tudom meg a visszautat. Mióta folyvást pihennek, az enyéim nem tudják lekaszálni a füveket, sem megojtani a szilvafákat. Mióta folyvást pihennek, szavaim nem virgonckodnak, alvásra hívnak. Szeretek mindent, mit hátrahagytam: Vajon még mi lesz? IX. ÉJ A GYERMEKKOR FELŐL (Noaptea IX Dinspre copilarie) A gyermekkor felől az emlékek egyre nehezebben jőnek: A tenger elöntötte a Föld szívét, agyagszívét, és egyik kéjből a másikba úszunk. Még szép az őrület, a véremben lódobogás hallszik, egy viharszerű jajdulás. Elmúlt évek ízét hozod az ágyba, az álom késő reggel fog véget érni, Túl sokan vagyunk, haljunk meg páran! Haljunk meg, te meg én! Hagyjuk összekuszált hivatásunk és a kapufélfa szegei-hasogatta emlékeink, az emlékeket, melyek egyre, egyre nehezebben jőnek. Meneküljünk a tengerre, a tengeren meg lehet halni háborúban, viharban. X. ÉJ ELŰZNE A KOLDUSOKAT (Noaptea X Alungind cersetorii) A koldusokat szemedből űzve aludtam el. Nem hallatszott kesergő harmonika az aluljáróból, és ezen éjen csend lakott csontjainkban. Az éjszakai emlékek elvesztésének gondolatával ébredtünk. Úgy volt, hogy cigarettáztunk a mamával. Az övé sárba szúrva is szófogadóan leégett. Te nem tudsz álmokat, de a teáskanna remeg kezedben, mint halál az űzött vadéban. Orbán János Dénes fordítása (A Bestiárium c., 1998-ban Kolozsváron és Sepsiszentgyörgyön megjelent kétnyelvű kötet alapján)

Román költők