Román költők

MONICA PILLAT
(Sz. 1947, Bukarest) A bukaresti egyetem bölcsészkarán angol szakot végez. 1965-ben debütál a korabeli vezető román irodalmi lapban (Gazeta literara - Irodalmi újság). Versei mellett kritikai munkássága is jelentős. (A képen kislányként, szülei mellett)
OLY KÖZEL (Atat de-aproape) Oly közel vagyok itt Tehozzád, ó Uram, S vagy, írás közben, a fehérség De a kéz araszolása is A papíron átal. Kivetem a hálót A szavak tengerébe, Volnál lehúzó mélység És a hallgatás partja Vonszolod velem együtt Az ínszakasztó zsákmányt. MÉRT NÉMULTÁL EL? (De ce-ai tacut?) Mért némultál el egyből S vetettél ki magadból, Talált tárgyak között Tébláboló vagyok. Vajon a zsákutca Paradicsom lenne Mit a vesztett remény Aztán pokollá tehetne? A hely érintetlen, Én vagyok a kifosztott, Napjaim mint a tenger Amely a mélybe omlott Poggyászokat repeszti Partra vetve a semmit. EGYÜTT (Impreuna) Mentem a permetes esőben A keblemre, ruhám alá rejtettelek, Miként egy sebzett madarat, Akár az elszivárgó fényt, És könyörögtem, ki ne múlj, Ne hagyjál engem mélysötétben. A járdán céltalanul tolongtak A szomorúság pácolta arcok Te velem voltál. Ismét Megnyertünk egy csatát, Enyém lett a győzelmi pillanat Trófeája: mosolyban éltem. De ím, a világ letépi köntösöm, Kiváncsi rá, mit rejtettem alája, Megtudni, miben áll erőm titka, Én azon meztelenül menekülök, Miközben a permetes eső Rámterítette csöppjei Óvó köpenyegét. És ha már nem tudlak rejtegetni, Odalesz minden menedék, Az utakról magadhoz emelsz, Miként egy sebzett madarat, Akár az elszivárgó fényt, És erőt adsz, hogy el ne múljak, Ne hagyjalak a mélysötétben. EGY MADÁR (O pasare) Vergődik egy madár Elszállna belőlem, Szárnyával verdes, Szökni szeretne. Az lenne a megoldás, Hozzam ki börtönéből, Ha az őrség elalszik Az értelem cellái előtt. Elő a varázspapírt, Leírom: a madár kilépik A rácsok közt, észrevétlen És a szabadságba botlik. Kitörésének útját állják A már megírott versek, S örökkön fogva tartják Hangba-betűbe zárva. SZÁMŰZETÉSBEN (Sunt in exil) Száműzetésben élek, valahol Itt mindenki senkihez hasonlít. S a bent olyan, mint a kinn. A tekintet ide-oda botorkál A zaj folyosói közt. Ablakot tárok: falakra nyílik. A szunnyadó fa belesápad Az emelődaru csikorgásába, A levegőben keringő varjak Már csak a képzeletben élnek. De éjjel, a villanyégőkön, Áramkörökön és képernyőkön túl A fehér éjben a mártírok kigyúlnak, Hogy koporsóinkban felüljünk, És kényelmünket fenyegessék. De ha mindent újra kezdenénk, Abbahagynánk-e egymás gyilkolását? Itt ez az árkus is, A haldokló erdőt hirdeti, S minden, amit leírok, a cinkosság Hamis siráma. FORGATÓKÖNYV (Scenariu) Aki a rosszat észben tartja Annak lelkét a hóhér lakja De aki jóra emlékezne Csodákra nyílik annak lelke. Botorkáljunk kátyúk között bár Könnyű a lábnak ha vizen jár. Bár ne felednénk, hogy nem a láb Visz a mennyibe, hanem a vágy. Ha a sulykot el nem ássuk, A nemlét sose lesz barátunk. Ám a szent halál figyelmeztet: Lépjünk vissza az értelemhez, S csak mikor a part tengerbe süllyed, Hajtjuk le bűnbánatért fejünket. Cseke Gábor fordításai

Román költők