Román költők

LUCIAN TAMARIS
MI AZ ISTENI BENNED ÉN NEM TUDHATOM ha nem buzogsz föl, mint a vulkán. Pedig a tenyér vonalai maguk A növekedés első napján úgy nekierednek Hogy gigászi kezekkel érkezünk az életbe El se rejtőzhetsz Lámpásod mögé A szögek egyre mélyebben szúródnak húsodba Miként a csillagszögezte égen, ahol Te forrás vagy, nem elszivárgás. NEM AZ TŰNIK EL, AMI VAN, CSAK AMIT NÉZÜNK Sarkcsillagod maga a szükség. Kavicsokkal játszadozva szüleid után Sóvárogsz vagy vágyod a bezártság bódulatát? Érzed: az első ellankadás szélvihara vagy, Nem kagylóhéja, amely fennmarad... HULLÁMOK NÉPE EZ S minden hullám mélyén a mag Küklopszként veszed szemügyre S Buddha-léptekkel méred őt Vagy beléveszel fejetlenül Akár egy parttalan forrás? MINDENBŐL A FONÁKJÁT AKAROD Hűtlen vagy bármiféle vágyhoz, Ez a lehető legnagyobb rossz Sose gondolkodsz fennhangon Még víz partján sem, amelyből Legelőször szentségtörően ittál Benned van minden tengerek sója Könnyen feloldódsz mindenekben Rajtam kívül, mivel a fény Ellentétébe fordít át. A TŰZ ELPUSZTÍTJA, DE FÖL NEM ÖLTI A DOLGOK FORMÁJÁT A víz pusztít és bármely formát kitölt Amit aztán ajkunkhoz emelünk Forrástól az Óceánig. A tűz mit sem törődik, nem úgy a víz - Valamennyien egyazon közönytől pusztulunk. VISSZACSÚSZTATJA KERESZTJÉT S ÍGY LESZ AZ MÉG NEHEZEBB A gőg lesz végső fáradsága Ez az a fajta, ki szüntelenül a csillagokra bámul s újjászületését csak egyetlen helyen reméli, naponta megfürdik a hajnal vörös vizében Te, közömbös jelkép, Tőled csak álmaink szikráznak fel hallgatásban folytatódva bennünk az Óceánnál is gazdagabban s a szikraeső egyetlen célja a leplezés maga. CSAK AMIT SZERETSZ VESZTED MAJD EL anélkül, hogy elválnál tőle - miként az íj nyílvesszejétől; e senkiföldjére épül minden, e senkiföldjén magad bolygója vagy egy szélfútta pitypang örömében újjászületve odatúl. NÉVTELENEBB VAGYOK A HOMOKSZEMCSÉNÉL Bennem az isteni csíra mindent tagad, Ám hírnöke a lehetségesnek, E Jóbhoz illő borzongás, Aki egyazon légbuborékot fogyasztja Mely balról jobbra érkezik. HOGY LÉTEZHESS, FEDD LE MAGAD ALATT A FENEKETLEN MÉLYSÉGET Úgy röpködj fölötte mintha berepülő fészked volna. Örömödben elfelejted, hogy Atyja vagy, hogy szívedben vágyak kórusa dalol és lezuhansz, összezúzódsz: a fájdalom agyagcserepei. SIRÁNKOZÁS A MI MINDENNAPI VASÁRNAPUNK Belőle készült utolsó mosolyunk végrendelete. Ellenőrizzük szívünket, nehogy megnyíljon, s az ablak sem, amely alatt a sivatag lovagja elvonul. KI LES RÁM A TÜKÖRBŐL s naponta a tenyeremből olvas, mert vonalai tűzvészt jeleznek? Minden házban ég egy mécses, de a pacsirtakiáltás hirtelen elönti a partot, ahol vár reánk, aki jobban szeret bennünket magánál, s nem is remél. NEM MUTATTAD MEG, ÉLETED MELY PONTJÁN szerettél anélkül hogy mentségünk legyél s a legelső nap bensőnkbe bugyolálva visszaszáll rá, mert orcánkat feléje fordítottuk. BOLDOG, KI NEM OLVASOTT A TENYEREDBEN miközben a fölötte csüngő napot koldultad: a szív és a lélek közötti lajtorján fogalmad sincs, mikor kapaszkodj fel, mikor ereszkedj alá. Hogyan hatolnál át az örök tiltás homályán, ha ő nem segít? Odabent gyermekmagadra bukkansz, ki elaludt a lépcsőn. MENNYI RÉMÁLOM - S AZ ÉBREDÉS SEHOL! Titka a ház fölötti fészekben vala, Amelyből sequoiamagvak hulltak alá Megannyi rémálmunkra. Valaki tán mégis megébred, De a sequoia oly vén lesz már, Ágai már-már a földet verdesik S az ágak alatt rémségek - magvak helyett. ELCSIGÁZVA VÁGTUNK NEKI A VISSZAÚTNAK a szívhez vezető lajtorján. A hetedik mindig a legfáradtabb, s talán a legmagányosabb is emiatt; lefedtem őt egy egész világgal, mely két tenyérbe belefér. AZ UTOLSÓ LENYAKAZOTTAK IVADÉKAI, helyünket keressük, hiába. A ránk hulló falevelek ruhává válnak, Mi vagyunk a nemzedék, akiben a tavasz még csak szóhoz sem jut. LÉGY A KI SOSE ÖMLŐ EDÉNY akkor is, ha a megnemszületett könnyével teli; légy alaposabb, mint átkelésed a szív fölött. LEHAJLIK - KEZEK KÖZÖTT MILY GYÁSZOS LÓTUSZ Más ölelésre vágyva, Vajon követi-e a fejed, mérlegelve a szív áramló vérét? Neved verejtékében levedlik rólad valamennyi név, és aki rólam hírt hozott, annak szájából sose elsőnek - már csak mindenki után iszol. Kezeid közt mindenegy nap vasárnap - és szembeszállsz a benned faggyasodó gyertyákkal. ADAKOZOL, HOGY TÁVOLODJ. A magzatvíz nem oltja szomját se pacsirtának, se éjnek. A megaláztatás a legmagasabb fokra hágott. EGYETLENEGYSZER ÉBREDÜNK! És szóba hozzuk a szükségleteket. Előbb ámulsz, majd megértő leszel, De bölcs soha. Éjszakáidba burkolózott kígyó, Szoktatod magad az utolsó naphoz, Mely belédgöngyölve szunnyad. FELFŰZÖTT HALAK DÍSZE NYAKAMON Nyögök a szükség terhe alatt. Mondd, Atyám, hogyan kérődzzem fel A húsbéli tüskét S a jászlakban találhatót, Megdőlt jóságod nélkül amire vakvezető Fehér botomat támaszthatom? KÉT EGYMÁST NEM ÉRTŐ kéz között, két ember között a megalázottság légüres tere. Fülledt mocsár fortyog. Mily színedváltozása, felebarátom! A SÍR SZERELMES, ám nem repül. Minden, mit szeretünk, hullámot vet, de nem jut el a szerelem és a sír lényegéig. Ne eressz senkit azúr pihenődig, melynek se távlata, se halála. (Cseke Gábor fordításai)

Román költők