Román költők

ATIT DE FRAGEDA Atit de frageda, te-asameni Cu floarea alba de cires, Si ca un inger dintre oameni In calea vietii mele iesi. Abia atingi covorul moale, Matasa suna sub picior, Si de la crestet pin-in poale Plutesti ca visul de usor. Din incretirea lungii rochii Rasai ca marmura in loc - S-stirna sufletu-mi de ochii Cei plini de lacrimi si noroc. O, vis ferice de iubire, Mireasa blinda din povesti, Nu mai zimbi! A ta zimbire Mi-arata cit de dulce esti. Cit poti cu-a farmecului noapte Sa-ntuneci ochii mei pe veci, Cu-a gurii tale calde soapte, Cu-mbratisari de brate rect. Deodata trece-o cugetare, Un val pe ochii tai fierbinti: E-ntunecoasa renuntare, E umbra dulcilor dorinti. Te duci, s-am inteles prea bine Sa nu ma tin de pasul tau, Pierduta vecinic pentro mine, Mireasa sufletului meu! Ca te-am zarit e a mea vina Si vecinic n-o sa mi-o mai iert, Spasi-voi visul de lumina Tinzindu-mi dreapta in desert. S-o sa-mi rasai ca o icoana A pururi verginei Marii, Pe fruntea ta purtind coroana - Unde te duci? Cind o sa vii? CSERESZNYEFA FEHÉR VIRÁGA Cseresznyefa fehér virága Nem olyan üde, mint ki jössz, Éltem útján szemközt találva, Angyal föld emberei közt. A szőnyegen, mit alig lépdel Kis lábod, nyomban zene lesz, S hablábaidtól termeteddel Álomalakként lengedezsz. Redők között, lengő alapra Merészen épülsz, mint szobor: Lelkem szemeidhez tapadva, Hol könny és boldogság honol. Oh, álom-e, mit félve látok? Menyasszony a mesebeli? Ne mosolyogj! mert mosolygásod Édességed még növeli! Bűbájosságnak éjjelével Megronthatnád még szemeim, Észbontó ingerlő beszéddel, Jégöleléssel éveim! ... De lám, egyszerre szempilládra Egy gondolatnak fátyla hull: És a lemondás sötét árnya, Mely a vágy sírjára borul. Elmész! megértettem egészen, hogy ne kövesselek soha: Elvesztve vagy örökre nékem, Oh, én szívem menyasszonya. És vétkem az, hogy elvesztélek, És megbocsátni nem birom. Szögezvén szemeim a fénynek S a légbe nyújtva két karom. Előttem lépsz égi alakba' , Mint az Örökszűz, ő, a Nagy; S mindig azt kérdem hajtogatva: Mikor jössz vissza? merre vagy? (1885) Sándor József fordítása NYÍLÓ, FEHÉR CSERESZNYEÁGHOZ Nyíló, fehér cseresznyeághoz Törékenyül hasonlitasz, Jössz, hogy utamra fényt sugározz, Mint mennyből földre szállt vigasz. Körülsuhog sok lenge selymed, Tested földet sem ér talán, Lábtól fejig a könnyű termet Mint álomkép, lebeg csupán. Ruhád redőiből eredve, Mint márvány kél ki alakod, S a könnynek, üdvnek ötvözetje: Izzó szemed rabul fogott. Ó, szerelemnek boldog álma, Mese-menyasszony, szép, szelíd, Ne mosolyogj, ne idézd rám ma Megejtő kedvességeid! Mert megvakít varázsod éje Örökre, ha te akarod, Suttogó hangod hő zenéje S hűsen ölelő két karod! De most egy fájó gondolatnak Fátyla forró szemedre hull: Vágyaidra, mik elragadtak, Lemondó, bús homály borul. Indulsz... Csak egyet hagysz meg nékem, Hogy ne kövesselek nyomon, Örökre sajgó veszteségem, Lelkembeli menyasszonyom. Megláttalak: fejemre hárul E bűn s ez örök bűntudat... Kezem a semmiségbe tárul, Így bűnhődöm meg álmomat. Ó, szállj föl még te glóriásan, Mint Mária, szép szűz alak, Hogy képed koszorúzva lássam... - Honnan?... Mikorra várjalak? (1939/1974) Berde Mária fordítása OLY ZSENGE VAGY Oly zsenge vagy - cseresznyefának Fehér virága friss galyon, Mint földre szállt angyalt csodállak, Ahogy jössz életutamon. A szőnyeg selyme zsongva zizzen, Ha hozzáérnek lépteid, Egész valóddal, óh, be frissen Suhansz te álmonként el itt. Ruhád redőiből kifeslesz Mint szép, sudár márvány-szobor. Szívem hozzátapad szemedhez, Hová az üdv és könny sodor. Óh, én szerelmem boldog álma, Tündér-arám, ki halk, szelid! Ne mosolyogj! - derűd kitárja Még édesebb szépségeid. Szemem varázsos éjjelével Örök sötétbe fojthatod, Kis ajkad suttogó neszével, Míg átölel hideg karod. De hirtelen forró szemedre Egy gondolatod fátyla hull - Ez a lemondás sötét leple, És vágyad árnyékká fakul! Elmégy - s én ebből, jaj, megértem, Hogy nem követhetlek soha, Örökre elvesztél te nékem, Óh, lelkem szent menyasszonya! Azért, hogy egykor rád találtam, Halálig kell vezekelnem Tündöklő álmomért - homályban; És meddőn tévelyeg kezem. Jelenj meg emlékembe rejtve - Madonna-kép, mely rám tekint - És glóriás fény hull fejedre... Hová mégy? Mikor jössz megint? (1961/1968) Franyó Zoltán fordítása

Román költők