Román költők

O, MAMA O, mama, dulce mama, din negura de vremi Pe freamatul de frunze la tine tu ma chemi; Deasupra criptei negre a sfintului mormint Se scutura salcimii de toamna si de vint, Se bat incet din ramuri, ingina glasul tau... Mereu se vor tot bate, tu vei dormi mereu. Cind voi muri, iubito, la crestet sa nu-mi plingi; Din teiul sfint si dulce o ramura sa fringi, La capul meu cu grija tu ramura s-o-ngropi, Asupra ei sa cada a ochilor tai sropi; Simti-o-voi odata umbrind mormintul meu... Mereu va creste umbra-i, eu voi dormi mereu. Iar daca impreuna va fi ca sa murim, Sa nu ne duca-n triste zidiri de tintirim, Mormintul sa ni-l sape la margine de riu, Ne puna-n incaperea aceluiasi sicriu; De-a pururea aproape vei fi de sinul meu... Mereu va plinge apa, noi vom dormi mereu. ÓH, ANYÁM Óh, anyám, édesanyám, a múlt mély homályán ki hívogatsz magadhoz levelek zúgásán; a szent sírhant fölött, hol bús kripta domborul, veszejtő őszi széllel akácnak lombja hull, lágyan susog az ág és szód száll a halk neszen... Hadd susogjon így tovább, aludj csak csendesen. Ha meghalok, szerelmem, ne sírjon szép szemed, szent hársunk gyönge ágát gyengéden törd te meg, fejemnél majd gondosan gödrébe ássad el, ráhulló könnyed cseppjén nőjön e síri jel; hogy árnyalja nyughelyem, tudom, megérzem... Árnyéka egyre nő majd s én alszom csendesen. Ha egyszerre halunk meg, így hozza végzetünk, búját a temetőkert ne ossza meg velünk: sírunkat ássák ott meg majd a patakparton, öröklakást minékünk egy koporsó adjon, hogy mindörökké ott légy, közel, a szívemen... S míg sírva zúg a víz-ár, mi alszunk csendesen. (1934) Kibédi Sándor fordítása OH, ANYÁM Anyám, édesanyám, az időködökön át S lombzúgáson keresztül szavad értem kiált; Szentelt sírod fölébe, mohos kriptádra hull Az akác lombja egyre, a szél rázza vadul És zúg az őszi akác s a te szavaddal szól... Örökké zúg a szélben, örökké aluszol. Ha meghalok, oh, kedves, fejemnél ne zokogj; A szent és drága hársról egy ágat odahozz, Ültesd el a fejemhez nagy gonddal ágadat S patakként szemed könnyét a tövéhez szakaszd; Megnő a fa s megérzem árnyékát síromon... Örökké nő az árnyék, örökké aluszom... És hogyha úgy lehetne, hogy együtt haljunk meg, Rideg kriptahomályba minket ne vigyenek; De folyóparton ássák meg a sírunkat ott És egy koporsóölben pihenjen két halott, Mellettem lész s mindétig mi együtt nyugoszunk... Örökké sír a víz s mi örökké álmodunk. (1939) Finta Gerő fordítása ANYÁM... Anyám, én jó anyácskám, a rezgő fák alatt A lomb neszével múltak ködéből hív szavad. A szentelt sírhalomra, sötét kriptádra száll A fűzfa lombja, melyben az őszi szél kaszál, Holt hangodat sugallja, ha egy kis ág zörög... Örökkön fúj a szellő és álmod is örök. Ha meghalok, te kedves, zokognod nem szabad, A szent és drága hársról szakíts egy friss gallyat És ásd el önkezeddel halott fejem felett, Szemed könnyével öntözd az élő sírjelet; És lent megérzem árnyát, bár rám terült a rög... Örökkön nő az árnyék és álmom is örök. De hogyha úgy adódik, hogy együtt meghalunk, Ne zordon cinteremben legyen jövő lakunk, A sírgödrünket ássák a vízparton - csak ott Pihenjen egy koporsó ölén a két halott; Hogy mindig ott lehessen szivem szived fölött... Örökkön sír a víz majd s az álmunk ott örök. (1959/1972) Franyó Zoltán fordítása Ó, ANYÁM... Ó, anyám, jó anyácskám, idők páráiból Szavad a lombzúgással hozzám riogva szól. Sötét sírboltod ormán, szent hamvaid felett Az őszben és a szélben akácfák lengenek, Utánozzák a hangod, bólónganak zörögve... Örökre nő az árnyék, s te alszol mindörökre. Ha meghalok, fölöttem egyet se sírj, szivem! A szent hársról egy ágat szakits le szeliden, Nagy gondossággal ültesd bús fejem fölibe, Arra a fára hulljon könnyeid özöne; Megérzed majd, hogy omlik árnyéka rá a rögre, Örökre nő az árnyék, s én alszom mindörökre. De hogyha úgy esik majd, hogy mi együtt halunk, Ne nyirkos cinterembe vigyék haló porunk! Ott ássák meg sírunkat a szép vízpart felett, S kettőnket egy-koporsó ágyába rejtsenek, Végső álomra majd itt, a kebleden dőlök le... Örökre zúg a nagy víz, s mi alszunk mindörökre. (1947/1974) Jékely Zoltán fordítása Ó, JÓ ANYÁM Ó, jó anyám, te édes, át múlt idők ködén Szavad a lomb neszével ma hívón száll felém; Sötét kriptádra, áldott sírodra lomb esőz, Akácfa lombját hinti reá a szél s az ősz; A ringó ágak hangod idézik csöndesen... Szünetlen ringanak majd, s te alszol szüntelen. Ha meghalok, szerelmem, ne hullj rám könnytele; A szent s az édes hársról egy ágat törj te le És tűzd le azt fejemhez, vigyázva szúrd oda, S tövét öntözze egyre szemednek zápora. Megérzem majd, ha sírom beárnyékolja fenn... Szünetlen nő az árnyék, s én alszom szüntelen. Ha úgy esik, hogy együtt hunyjuk le bús szemünk, Ne gyászos cinteremben legyen majd nyughelyünk, Sírt nékünk egy folyónál, s parton ássanak, És egyazon koporsó ölébe zárjanak. A sírban ott leszel te örökre énvelem... Szüntelen sír a víz majd, s mi alszunk szüntelen. (1975/1986) Kiss Jenő fordítása

Román költők