Román költők

ADRIAN POPESCU
(Sz. 1947-ben, Kolozsváron.) A helybeli egyetemen végzett bölcsésztanulmányokat, irodalmi szerkesztő. A mai erdélyi román irodalom egyik erőteljes egyénisége. Több román irodalmi díj kitüntetettje.
A KÖLTŐ CERUZÁJA Buzgó csigaként araszol éjszakákon át megvillanó ásó utat váj forrást fakaszt grafitja gyémánttá válik néhanap halálsápadt neon régi petróleumlámpa fénye alatt fürge és serény pedig nem kíméli magát Buzgó jelentést dicshimnuszt sosem írt lassan de biztosan hízó kamatot se számolt ami a faburok mélyén van az a versem míg papírt csókol van kenyerem és élek élet és halál között elfehéredő ujjakkal szorongatottan talizmánom ő hiszek benne s remélek idők ködébe vesző ősmadár csontja lába villanó forgács mely a fatörzsről lehasad grafitbél ennyi a költő mindene tétova surrogása egyszer ha elakad lassan gazdája is elpusztulhat bele Cseke Gábor fordítása A FÜRDŐ Franz I., Franz K., Franz H. fürdik. Az első a császár, schönbrunni palotájában, márvány fürdőkádban, melyben a víz szabályszerűen tizennyolc celsius fok, hat inas melegít számára puha kendőket. A második egy cementpadlós helyiségben, melynek átlátszatlan ablakát vasrácsok védik. A zuhany jéghideg, a mennyezet alacsony, K. nyugtalanul tekinget a zárt ajtó felé. A harmadik Franz garzonban lakik, melyért házbért fizet, egyébként igen komfortos. F. elnyúlik a zománcozott kádban és figyelmesen vizsgálgatja csuklóján a kékes ereket. A császár a langyos vízben a hírekre gondol, melyek a határokról érkeztek a reggel; "építtessek még egy szárnyat a Gloriette-hez?" - töprengve bámul ki az árkádos ablakon. Franz K. egy fekete bogarat rugdos mezítlábával a lefolyó felé, öklével a bezárt ajtón dörömböl, azok meg késlekednek kinyitni. Az utolsó Franz hirtelen meggondolja magát, felkászálódik, s egy durva törülközővel ledörgöli atlétikus testét, mely olyan mint egy római császáré a dekadens korszakból, s az acélpengét békés célokra használja. Bal csuklóját diszkréten a kvarcóra fémfonadékú karkötője alá rejti, rendbeszedi faun-szakállat, bemegy a városba, elvégzi a nyomdai korrektúrát, összevész a szedőkkel, sört iszik, de gondolatai az otthoni fürdőkád felé kalandoznak, mintha rozmaring illatú ágy, mintha egyiptomi bárka, a Níluson ringatózó, mintha egy asszony, mintha lakályos sírhant lenne. Lendvay Éva fordítása EGY GÉPFŰRÉSZ Egy gépfűrész, mit két kezedbe markolsz. Egyedül, erdő sűrűjében. Jól megtámasztod a kévés sugárban. Kora reggel. Éneke bármely rigófüttyöt elnyom. Hunyorítanod kell egy kissé, hogy meg ne vakítson a fenyőszilánk, a csapkodó eső és a szél. A szavak finom lisztje csalókán megtöri a harmatcseppek poshadt ragyogását. És főként ne tétovázz, ne remegj, ne kételkedj. Övé a hús és a vér. Fejed ne kapkodd se balra, se jobbra. Rikoltás, sírás szóra ne bírjon. Tiéd a vas s a zengés. Ne zavarjon se kiáltás, se visszhang, se tieid szólongatása. Már-már belefáradt férfiak sora, akár az élek fémlő tucatjai, a hajthatatlan penge ha egyszer megindul legyen VÉGZETES Így duzzad benne egyfajta öröm. A fűrész így lesz egyenlő legalább a verssel. Ha érted a módját, derekasan elmetszi a törzsed. Csak támaszd a térdednek, teljes erővel. TÉLI REGGEL Negyed hétkor megébredsz. Hideg víz, hol a beretva, pokrócod alvó barátod testére teríted, csöndben osonsz le a deszkagrádicson. Fél hétkor már a menedékház előtt; óvatosan, csak ne köhögj, el ne csússz az éjjel varázsolta jégen, csillámló kérge akár egy tűnő emlék tudatod mélyén, megszorítod vitorlavászon zubbonyod övét, hogy sustorog belé, pár perc, az országútra értél, lopva néhány fenyőágat szakítsz, lábad havas bokrokba gázol. Hirtelen megérzed, ott ül válladon, suhogva csak a szemed sarkából lesed, hátra se fordulsz, remegve, nehogy elrepüljön, öngyújtód kattan, aprópénz szotyog szerte a hóban. Vissza a házba, vacogva, ifjan, vissza a lepedő alá, szemed lehunyod, te ostoba, már megint képzelődsz, hisz mi sem történt, az estéli bor mi árthatott neked. (Cseke Gábor fordításai)

Román költők