Román költők

SERBAN CODRIN
Sz. 1945, Sloboziában. Költői pályáján fordulatot jelentett, amikor elkötelezte magát a japán költészet sajátos formavilága mellett, megteremtve szülővárosában a tanka, renku és haiku-iskolát, s évente megrendezte a haiku-fesztivált. Tagja a nemzetközi haiku-társaságnak, versesköteteiben a keleti forma törvényei szerint építkezik. Versei több nyelven is olvashatók. Tanka-fűzére a Scoici fara perle (Gyöngy nélküli kagylók) c. 1997-es kötetéből való.
ELOLTOTT LÁMPÁSOK ÜNNEPE MÉG ENYHÉN MEGRENG A HEGYSÉG A ZUHANÁS BŐSZ ROBAJÁTÓL - FENYŐT LAPOZ ÉS OLVAS A PILLANAT TÜRELME A tanító úr és az ábécés könyvek üres teremben - a távoli orgona pompásan kivirágzik A maréknyi pénzt még a szegfűkért kaptam, nem költöm én el - csak e gyertyaszálakra a virágüdvösségért Úton, egyedül hiába keresek én tetőt valahol - az égbolt feszül fölém nyári vihar idején Lépésben járjuk: a ló, a szekér és én a döngölt utat - mögöttünk két pillangó cikázik céltalanul Szanaszét szórja a pitypang pelyheit a szél a mélység felett - amiként minden magvak sorsa megírva vagyon Máról holnapra mindannyian megéljük, hogy megöregszünk - az ötödik évszakunk teljesen reménytelen Csak a kín marad miután az életet elpazaroltuk - kihűlt hamuként szállong a kétségbeesésig Esteledőben leszakad a kerítés a komló alatt - ekként teljesedik be a próféta igéje Fehér pillangó margarétákat mustrál a festett képen - a napfény éppen betűz a sarkig tárt ablakon A hóviharban az ablakok hirtelen kivirágzanak - szegényember kunyhóján üvegfestmény pompázik Semmi egyéb nincs az ördögszekér-termő árva bozótban - csupán a zimankó, mely deres lemondást ígér Hirtelen lángok kaszabolják véresre az éjsötétet - végső megfeszülés ez az első mennydörgéshez "Az esőpermet mindig sűrűbben szitál a lámpás körül - hajtogatja a vándor sötétségbe veszve Az ég lehetne tiszta kék ágyterítő a világ felett - végetnemérő csoda kezdete vége Nem vagyok mágus kopár földet díszítni búzavirággal - mégis oly nyugtalanul tépdesed miattam őt Tiszta szerencse: a fásszekér az úton roppant ma ketté - másként meg sose látom a tavaszi kék eget Az irodalom klasszikusairól ím ez ma a lényeg - régidőben a hó jócskán az ereszig ért Túl hosszú az éj ahhoz, hogy a gondolat felszínes legyen - viharos kedvű tenger emberélet a neved Nincs elég szavam nyíltan nevén nevezni együgyűségem - ezért nő annyi pitypang szerte végig a kerten Életörömmel borul virágba az út- széli akácfa - legjobb alkalom arra, éveim számbavegyem Falrepedésben árva fűszál éldegél nekem s neki is ugyanaz a megváltás mely utunkra világít Fentről a Tejút szerteűzi szobámból a vaksötétet - csak egy árnyék homálylik az ikonon: a bánat Kivételesen nagy terheket hordozó a felelősség - alágördül a vízcsepp egy árva pókfonálon Mikor legelőször találkoztunk, komiszul ömlött az eső - egy szűk köpeny alatt is jól meghúztuk magunkat Nem félem én a világegyetemet szét- cibáló orkánt - csak a hangszerfa sorsát a pásztorok tüzében Öt sort küldenék neked csupán s vele a lemondás ízét - csillaghullásos égbolt távolít egyre minket Mindezek itten egy mellékutca táján estek meg éppen - eső pereg s lerázza esernyőjét egy asszony Egy tojás héja az azóta kifosztott hűlt fészek alatt - ám nyoma sincs csillagnak a szent csodát jelezni Egy igen tudós könyv és egy üres füzet közötti hézag - ablakban enyhe szellő semmitől válik az űr A csipkebogyó- gyűjtők is megfizetnek emlékeiért - az egykori virágok ma véresre harapnak Egy maréknyi fű fejünk alá s takarónak a csillagos ég - a szántóvető bére a napi robot után Ég egy májusi múlt el az utazó sírhantja fölött - versengve igyekeznek a bogáncs hátha kinyit Egy békakórus műsorán a fúga kész oratórium - ki a bandát vezényli tán: Johann Sebastian Mit nézzek előbb: a kelő holdat vagy a sárga récefit - válassz újra a semmi és a csodaság között A szakadt göncű vándor és a névtelen billegő madár - délutáni pihenőn a kökénybokrok alatt Az ősz veszettül észleli a falra fel- szaladó repkényt - aranytallérjaitól színültig áll a kincstár Ime, hogy lehetsz egy ragyogó remekmű lelkes mestere - őszi estén emelj föl pár lehullott levelet A földön semmi sem érdemli meg a vágy okozta sebet - még ez a makulátlan hó fehérje se kivétel Győztes szárnyal a pillangó-múzeumban - csak egy aprócska példány röpdös szabadon amott túl, az ablakon A hőség csontig perzseli a temető tikkadó füvét - a frissülő hidegben pár fűszál még feléled Üres kirakat a vidéki vásárhely poros peremén - beborítja a felhők enyhén redőzött fehérje Zöld fűzlevelek sárga réti virágok virító nyárban - pillanat műve csupán a végtelen világban Magányos férfi s egy nő a város fölött aláhanyatló néma holdra tekintget körül semmi se moccan Hallgatja a csősz a dinnyését belengő tücsökmuzsikát - csata dúl az illatok s a harcos dalnok között Hajnaltól estig repedező kidolgozott kezeid nézem - adakozó kezek ők esteledő hajnalig Éjjeli lepkék ostromolják ablakom repeszeikkel - fáradhatatlan havak nyári fergetegével Tavasz fényében ragyog a szomszédasszony kitárt ablaka - szavak nélküli évek egyetlen vallomása Az élet jócskán lepusztított mezején nincstelen tücsök - csak páncélja és dala amely mindent feléget Jóhiszeműen egy elfeledett költő nekünk bevallja: "Akkoriban a kakas csak szokásból énekelt." A liliomok között pompázni mivel feltűnő luxus - társaságom a senki úgy ülünk hallgatagon A szélben papír- virágok krizantémmal ropják a táncot - az utcán álarcosak s ál-maszkot öltő pasik Ennyi maradt meg az ősi mindenkori birodalomból - némi repcevirágtól sárgán világló sztyeppe Egy régi asztal deszkáján tűző napon fenyőmag szárad - itt minden további szó ostobán fölösleges Fejükön zsákkal kúsznak fel a begyűjtők a golgotára - szüntelen térdencsúszva harminc darab krumpliért Alszik az öreg világítótoronyőr kusza szakállal - harag nélkül, hajnalig egy álma van, a tenger Mikor madarak dalolnak a lombok közt hozz áldozatot - ez a fa méltó arra hogy hegedűvé legyen Májusi eső: a vándor a lépteit megszaporázza - titokzatos kis fények a zsengén nőtt lombokon A néma asszony mellett porrá zúzódik a sok-sok hullám - mindenik elpanaszolná sorsa külön bánatát Látlak hogy veted le míg csupasz leszel a narancsillatot - majd szétszaggatod vadul szikrázó fogaiddal A szél ma újabb diót sodort a nyitott gépzongorára - sehol egy villám mégis felhangzó súlyos zengés Teljes magányban eljátsszuk a szerelmet virágos réten - hangtalan villámlások tanúskodnak minekünk A sószagú szél ostromolja a partot s úgy bőg a hullám - sziklától sziklakőig számlálom lépteimet Mostantól innen irány a Tökéletes Út Nirvánába - csöndes séta a virág- baborult vadrózsák közt (Cseke Gábor fordítása )

Román költők