Román költők

ANDREI FISCHOF
Sz. 1940, Torda. A kolozsvári Babes-Bolyai Tudományegyetem kísérleti fizika szakán diplomázik. 1976-tól Izraelben él. Az 1970-es évek elején a marosvásárhelyi Vatra és más folyóiratok munkatársa. Román nyelven írt verseskötetei: Dialog imaginar (Képzelt párbeszéd), Uitarea de sine (Önfeledés), Atingerea umbrei (Az árnyék megérintése). Héber nyelven is ír. Jelentősek tolmácsolásai a magyar irodalomról, román nyelvre.
CSUPÁN A KÖLTŐ A gondolat: Isten odavetette csont A természetnek A hajsza gyilkos hevében Ismeretlen kijáratok felé a szavak igazságából csupán a költő képes visszafogni a hajszát tűz parancsol álljt a farkasoknak az éhség szikrázó éjszakáin VADLOVAK NYOMÁN A POR A vers Vadló-szavak méneseinek itatója Begyűjti a fegyvertelen betűket Az éjjelek falairól; A fékezhetetlen vágta rémült porában, A föld felett lebegve Egész életem elásva; Úgy tapad a tetőkhöz Mint sebesült arcára a kötés, Miként a felhők mostohaöccse. MEGJÁTSZOTT CSÖND A gyöngeségek erejétől meglepődve, Félúton megállnak a szavak, Vérző sztalaktitok a barlangszádánál. Ne érintsétek őket - suttogja a túravezető-isten, A sztalaktitok letörnek És századok századába telik, amíg. A meghátrálások némaságába veszve Érzem hogy fulladozok a süketülés megjátszott csöndjében. NÉHA, AZ ÉSZ Néha az ész megkövülten Lemarad, megtagadja elhagyni A képzeletbeli gyerekkor szappanbuborékát. Máskor a test iszonyú gyöngesége élesít rajta, Míg ő, az ész mindenen átugrik, szökellve, A körülményekkel mit sem törődve, Kifullad: a győztes magánya. Így gyötrődöm És képtelen vagyok befejezni A verset. FÉNYKÉP, MENET KÖZBEN A hegy oly gondviselő: Fenyő fenyő mellett: tollak a természet Roppant szárnyán. Hallgatag tenyerem mélyén Érzem a megíratlan versek Orchídeaillatát. CSAK MOST Csak most tudom: túl gyakran Szemléltem gyermekkoromat Egy távoli sarokból Menekülve a megérzett kísértésektől És az áradó napfényt Kerekded gömbnek láttam A kormozott üvegen át Mert jóelőre tudtam: napfogyatkozik Csak most kérdem meg magamtól: ki hisz nekem A MESEBELI HOLLÓ Amíg írni tudok Amíg bennünket látsz amíg csak látsz Válaszolnak a leíratlan szavak Míg utánatok kiáltok lázálmomban És a láthatatlan láncok szorítanak Az egy ideje elkerülő álomban Míg mindent elviseltem Mindhalálig mindhalálig Válaszol a holló és verssé válik. (Cseke Gábor fordításai)

Román költők