Román költők

LACUL Lacul codrilor albastru Nuferi galbeni il incarca; Tresarind in cercuri albe El cutremura o barca. Si eu trec de-alung de maluri, Parc-ascult si parc-astept Ea din trestii sa rasara Si sa-mi cada lin pe piept; Sa sarim in luntrea mica, Inginati de glas de ape, Si sa scap din mina cirma, Si lopetile sa-mi scape; Sa plutim cuprinsi de farmec Sub lumina blindei lune - Vintu-n trestii lin fosneasca, Unduioasa apa sune! Dar nu vine... Singuratic In zadar suspin si sufar Linga lacul cel albastru Incarcat cu flori de nufar. A TÓ Kék taván a rengetegnek Rózsák bontják szirmaikat. Ezüst habot ver a hullám, Lenge bárkát játszva ringat. Tóparton alá s fel járok Hallgatózva, várakozva, Nád közül hogy ő kiszökken S odaomlik a karomba. Vizek szelíd szava csábít, A kicsiny csónakban párom. Kihull a kezemből a kormány, Pihen evező-lapátom. Holdnak halvány sugaránál Ringunk mély-mély bűvöletbe. Szellő lebben, zizzen a nád. Az ezüst hab csendül csengve... Oh, de nem jön! Én magamban Sóhajtozom egyre mind itt A kék tónál, melynek tükrén Tündérrózsák ezre nyílik. (1939/1950) Finta Gerő fordítása A TÓ Sárga, súlyos vízirózsák ülnek kék tükrén a tónak. Sűrű erdő tava szintjén fehér utat szánt a csónak. S én a parton álmodozva... mintha tán csak arra várnék, hogy a nád közt felbukkanjon s rámboruljon a szép árnyék. Mintha csónakomban ülnénk mintha habmoraj dalolna, mintha nyele a lapátnak kezemből halkan kihullna. Éji varázs alatt úsznánk, holdsugárral elkeverten... fel-felcsobban az ezüst víz, hűs szél zizzen nádon-berken. Nem jön senki! - egymagamban küldöm sóhajom az égnek. Erdei tó acélkékjén sárga vízirózsák égnek. (1951/1962) Hajnal Anna fordítása A TÓ Sárga vízirózsák terhe Hull az erdő kék tavára; Fehér habfodrait szelve, Borzolja egy könnyű bárka. S én a part hosszán bolyongok, Mintha várnám, hallanám Őt, ahogy kilép a sásból És puhán borul reám; Hogy a kis ladikba szálljunk, Habmorajban, esti csendben; S én kezemből már a kormányt És az evezőt kiejtem; Hogy majd elbűvölt gyönyörben Siklunk holdvilágos éjbe - Szellő zizzen át a nád közt, Cseng a fodros víz zenéje! Óh, de nem jön!.... Sóhajtozva Állok, társtalan epedve Kék tavamnál, melyet sárga Vízirózsák ezre fed be. (1961/1968) Franyó Zoltán fordítása A TÓ Erdőn sárga vízirózsák Nyílnak kék vizén a tónak. Fehér fényü gyűrüzések Sűrüjében ring a csónak. Őrá várok itt a parton, Érzem nyughatatlanul: Jönni fog, nádból kibukkan, S lágyan kebelemre hull. Majd beugrunk csónakunkba, Melyhez halk habok simulnak, Kormányunk kihull a kézből, Evezőink is kihullnak. Siklunk drága bűvöletben Hold süt, ránk szitál a fénye, Szellő suttog benn a nádban, S cseng a hullámok zenéje. Ó, de nem jön... Fáj a szívem, S csak sóhajtok, árva lélek, Partján sárga-vízirózsás, Csodakék tavam vizének. (1961/1974) Áprily Lajos fordítása

Román költők