Román költők

ILEANA MALANCIOIU
(Sz. 1940, Godeni község - Arges megye), a bukaresti egyetem bölcsészkarán diplomázott. A középnemzedék román költészetének következetesen magába forduló, vizionárius jelensége, a korszerű román költészet egyik jellegzetes képviselője.
ELTŰNT GRAVITÁCIÓ Már régóta nem volt gravitáció A dolgok egyre fennebb zuhantak Idegen pályákra röppent emberek Messziről kiáltoztak, szinte beleszakadtak. Akik a helyükön maradtak valahogy Megkapaszkodtak egy jókora fatörzsben S a várakozással terhes csendben Minden tótágast állt az űrben. Talán ha összegyűlhettek volna egy téren Talán ha valaki felgyújtja magát Lehet, hogy egyikük övéiről leválva Visszapottyant volna sziklán-bokron át A földre, amelytől úgy eltávolodott A szokatlan forgás következtében S így talán az ősi gravitáció Is visszatért volna szokott medrébe. És minden esés lefelé történt volna S az emelkedés is magától adott - De senkinek se volt mersze elengedni A fatörzset, amelyben megkapaszkodott. LEGENDA Úgy ülök itt, mint Kőmíves Kelemen Annája a falban De nem vagyok Anna, s az aki befalazott Soha semmilyen álmot nem álmodott. Előregyártott falba vakolt be engem Önmaga védőbástyájába Hogy ne legyek sem az ő Sem a magam tulajdonában. Csak most, a végén álmodik végre S kergén járkál hogy a falból kibontson legott De sehogy sem emlékszik a helyre Ahová befalazott. MAGÁNYOSAN Az erkély üres, bármikor beosonhatnál A szobámba egy éles késsel Részed lehetne a végleges dicsőségben Hogy legyőztél. Lenyelhetnéd a kést, mint a cirkuszban Elemészthetnéd acélpengéjét Mint szopósbárány gyönge Finomrostú húsát. Azután fogat is moshatnál Méghozzá az én fogkefémmel És körülsétálhatnád a házat Az emésztés megkönnyítése végett. Testem magányosan fog elpusztulni Te magad keresed majd iszonyodva A lelkem a ház mögül leskelődik És téged dicsér. (Lendvay Éva fordításai) GYÓNÁS Örültem a létnek akár tengerész A partnak, melyen horgonyát kiveti Egy hosszadalmas tengeri út után. Nehezen szoktam hozza a veszélyekhez S hogy úgy járjak a földön is mint vízen. Bátorított a gondolat, hogy apa megőrzi Családi sírhelyünket ebben a temetőben, Ahol már nincs is több sírhely, S hogy létem fölött új lét rejtőzik. Beszédem diadalmaskodott, Atyám, hát taníts meg Élni családunk halottai között, Taníts meg élni a halottak között. MÁR NEM ÁLMODOM, HOGY REPÜLÖK Már nem álmodom, hogy repülök, már nem álmodom, Hogy csüngök a tető szélén, Nem esek le róla, nem riadok fel éjjel, Álmom hasonlít a tiedhez, apa. Álmom egyre jobban hasonlít a halálhoz, De ha a halál is hasonlít álmomhoz, Bátorítanom kell magam, amíg kinyújtod Esőtől elvékonyodott kezedet, Amíg felébredek, hogy ismét jön az Angyal, S nem enged leesnem a tetőről, Amíg utána nyúl az Úr, hogy megmentse őt, Aki kész, kész leesni másodjára is. ZSOLTÁR Könyörgök a létezőkért, mert léteznek. S a nemlétezőkért, mert nem léteznek. Mit tehetnék még, ha már megtanultam, A rosszat megölheti rosszabb. Hibáink ingatag egyensúlyban vannak Mérlegeden, élet és halál Súlyt cserélt s mégis, aki Rád gondolva Halt meg, nem halt meg hiába. Volt aki hiába mentette bőrét. Úgyis eljön a halál Akár a szétosztásra szánt kenyér és bor. De ki változtassa borrá a vizet, ha a Szent Síron már kinőtt a fű. S a holtak Egy helyben topogása az egyedüli bizonyosság. Sem a Pokol, sem a Paradicsom nem található A közeledben s Te tudtad ezt. (Goron Sándor fordításai)

Román költők