Román költők

REVEDERE - Codrule, codrutule, Ce mai faci, dragutule, Ca de cind nu ne-am vazut Multa vreme au trecut Si de cind m-am departat, Multa lume am imblat. - Ia, eu fac ce fac de mult, Iarna viscolu-l ascult, Crengile-mi rupindu-le, Apele-astupindu-le, Troienind cararile Si gonind cintarile; Si mai fac ce fac de mult, Vara doina mi-o ascult Pe cararea pe izvor Ce le-am dat-o tuturor, Implindu-si cofeile, Mi-o cinta femeile. - Codrule cu riuri line, Vreme trece, vreme vine, Tu din tinar precum esti Tot mereu intineresti. - Ce mi-i vremea. cind de veacuri Stele-mi scinteie pe lacuri, Ca de-i vremea rea sau buna, Vintu-mi bate, frunza-mi suna; Si de-i vremea buna, rea, Mie-mi curge Dunarea. Numai omu-i schimbator, Pe pamint ratacitor, Iar noi locului ne tinem, Cum am fost asa raminem: Marea si cu riurile, Lumea cu pustiurile, Luna si cu soarele, Codrul cu izvoarele. VISZONTLÁTÁS - Szálas erdő, fenyvesem! Mit csinálsz te kedvesem? Hej, azóta sok letűnt, Hogy szétvált az életünk! Amióta búcsút vettem, Világjáró vándor lettem! - - Én, ki voltam, az vagyok: Tépdesnek a viharok, Lombom zúzzák nagy csapásban, Alszik a víz jégpalástban. Utak mentén hóhegyek, S száműzve az énekek. Azt teszem, mit régen tettem: Nyári nótát ver a lelkem; A források ösvényén, Mit a népnek adtam én, - Asszony ajka búg bohón, Mikor vízért jön azon. - - Hűs forrású erdő mélye! Száll az idő évről évre; S bár reád nagy kor tekint: Te fiatal vagy megint! - - Mit idő! Hisz századoktól Csillag néz rám a habokból; Szép derűs, vagy rossz időben Lombot tép a szél belőlem. Jó vagy rossz napok során Néz a Duna habja rám. Csak az ember, a szegény, Csavarog a föld rögén! Mi nem hagyjuk el helyünket, Nem mozdít ki semmi minket; Ott a tenger s patak árja, A föld minden pusztasága, Ég ívén a hold s a nap, S erdőn forrásvíz fakad! (1924/1950) Révai Károly fordítása VISZONTLÁTÁS - Erdőcském, azt kérdezem: Megvagy-e még kedvesem? Azóta, hogy láttalak, Hej, sok évünk elszaladt, Azóta, hogy útra keltem, Messze tájra, messze mentem. - Ahogy voltam, úgy vagyok, Télen orkánt hallgatok, Mely tar ágam tépdesi, Útjaim mind elfedi, Kis csurgóim megfagyasztja, S éneklőim elriasztja. - Miként egykor, úgy vagyok Nyáron nótát hallgatok Itt az ér útján, alattam, Ezt mindenkinek megadtam - Asszony, lány dalolja egyre, Hogyha friss vízért siet le. - Hej, szelíd-vizű nagy erdő, Egyik év fut, másik eljő, Bárha ifjan nősz te fel, Mégis mind ifjabb leszel. - Mit sok év! Hány század óta Hull a csillagfény a tóra; Hogyha rossz vagy jó idő jön, Széltől zsong a lomb sok őszön; Jó vagy rossz idő lehet, Vén Dunánk tovább siet. Csak az ember ingatag, Egyre tévelygőn szalad. Ám mi nem fogunk elfutni, Ahogy voltunk, úgy vagyunk mi: Tenger vize zúgó árral, Itt a föld sok pusztasággal, Fönt a holdvilág a nappal És az erdő száz patakkal. (1960/1968) Franyó Zoltán fordítása VISZONTLÁTÁS - Erdő, erdő rengeteg, Hogy folyik az életed, Mert sok idő elszaladt, Mióta nem láttalak, S mióta lábam bejárt Messze földet , hét határt. - Mint rég, úgy folyik sorom, A zimankót hallgatom, Hogy' szaggatja ágaim, Eldugja patakjaim, Torlaszolja útjaim, És elűzi dalaim. Mint rég, úgy folyik sorom Forrás táján hallgatom Nyáron a dojnát, melyet Én adtam mindenkinek, S míg a korsajuk telik, Asszonyok énekelik. - Hej, szelíd folyóju erdő, Az idő megy, az idő jő, Te vénülni mégse fogsz, Egyre csak fiatalodsz. - Az idő? Évezred óta Nézek csillagfényü tóba, S mostoha vagy jó időben Lombom, ágam zúg a szélben, S jó idő vagy mostoha, Nékem folyik a Duna. Csak az ember változó, A világban bujdosó. De helyünk mi el nem hagyjuk, Változatlanul maradtunk: Folyamaival a tenger, A föld sivatag terekkel, Holdvilágostul a Nap, Erdőstül a sok patak. (1967/1974) Jékely Zoltán fordítása VISZONTLÁTÁS - Árnyas erdő kedvesem, Hogy élhetsz? - mondd meg nekem. Sok víz lefolyt azalatt, A Dunán, hogy láttalak, S bekószáltam hetedhét Ország útját s ösvényét... - Én mint voltam, úgy vagyok. Hallgatom, hogy viharok Tépik télen ágaim, Hóval tömik utaim, Vizem bilincsbe verik, Dalosim elkergetik. S még mint voltam, úgy vagyok. Nyáron dojnát hallgatok, Dalolják a lányok nékem Forrás felé az ösvényen; Én mutattam meg nekik, Korsójuk hol megtelik. - Hej, folyót ringató erdő, Esztendő megy, esztendő jő, Rajtad nyomot egy se hagy, Egyre fiatalabb vagy. - Idő? Én századok óta Látok csillagfényt a tóba', Azóta ver szél viharban, Suttogok, ha jó idő van, S azóta jó, rossz időben Zúg a Duna habja nékem. Csak az ember nyugtalan, Vándorol minduntalan, Mi helyünkhöz hűek vagyunk, Ahogy voltunk, úgy maradunk: Tenger az ő folyóival, Világ is a pusztáival, Hold is marad a nappal, Erdő is a patakkal. (1955/1966) Kacsó Sándor fordítása

Román költők