Román költők

NICHITA STANESCU
(Sz. 1933, Ploiesti - megh. 1988, Bukarest) a háború utáni fiatal nemzedék egyik kimagasló képviselője, több nemzetközi irodalmi díjat kapott, Herder-díjas, Nobel-díjra is javasolták. Termékenysége, filozofikus mélysége, zenei sokszínűsége valóságos iskolát teremtett a mai román költészetben, népes tanítványi-baráti köre volt. Ihletett magyar fordítója a kortárs Szilágyi Domokos, az ő válogatása és tolmácsolása alapján (Víziorgona, Kriterion, 1974) készült az antológiában szereplő válogatás is. Utolsó éveit az alkoholizmus pusztító rabságában töltötte, az vitte el. Szülőházából nemrég avattak múzeumot.
VIZIORGONA Jéghideg vizek játéka, csoda, királyi kertbe illő, oda, szökik rövid vascsövön, hogy nem marad kő kövön! ... van-e drága mestere, hogy barlangot festene levegőbe, van-e hang, hogy nyomát őrizze hant... Jéghideg vizek játékát, csodásat - királyi kertbe illő varázslat - ha elállítod, lezárod, s esik a cső egy oktávot, nem hiszi, jaj, senki, senki el, hogy volt ideje lenni, nedves idő, tovajátszott, mely sosem látott világot! VISSZHANG Bal kezemet szöggel irtom - létra ide, ó! Sírni fog ma, sírni sírton nibelungi ló. Ám miért versz szöget, testvér? Tenyeredbe, épp a balba? Sok óránál, szögletesnél így maradsz meg, sohse-halva? Egyszer függött csak kereszten valaki e vak világon. Édes nevedre epeszten Mért ismétlenéd te, lányom? A LOVAG Oly fáradt vagy, hogy arcodon csúful lehull a sisakrostély csörrenve, mint ha harcodon szájadra estél. Fölvetted páncélinged, ó. S az arcodat miért? S mért a mosoly, a csábító? Aranyért? homokért? Mondandód még megmondhatott. S már bármennyire törvén fejünk, nem értjük, hogy halott tested számunkra törvény. MADÁR Szeretem, ám nem tudja ő se; gyermeksége túl ismerőse, lakozik testében, tejesben és a szép számban, a hetesben, szép fenyőben, ha havazott, patyolat-gyönge csontban, ott, és a sok-sok álmodozásban, mit ma adott, hogy látva lássam. Alszom, álmodom ló-pofát, testet, mely vízmentén, tovább szökik, s már föl se ébredek se zöld földet, se kék eget. Ó, hadd legyünk, legyek ma már madár. ÁLLAT Állat kettőn-négyen állván szomorún-szerelme bálvány mind az ötnek mind a hatnak s amely számok még kihaltak Állat rózsaszín fehér foga időkig felér s a sárgába zöldbe kékbe szétszóródva fehér égbe hol sok hosszu állat éldel tiszta vas ezüst meg éter ki álmos álomba ringat számolgatván számainkat KÉT LÓ Fehér eget álmodtam fekete csillagokkal, s zöld földön fekete pázsit, s az egyik halkan nyeríte s továbbadta a másik. Feketecsillagos fehér eget, és, kancám, téged a legelőn, az ér mentén, a lankán. És a smaragdló földeken szélben hullámzó fekete pázsit. Te nyerítettél ott nekem - én voltam a másik. SPLEEN Mint a csirke a tojásban, benned volnék, kicsi társam, én tebenned örök kotló, énbennem te, belém botló, míg kikotlod, kis hamis, még alázatomat is. Megtartasz húsvétig végül mint írott tojást emlékül, koccantalan, csóktalan, viszonzatlan - száma van. Ha magadtól tovaversz, eltelik a ronda perc, jön jó óra, édes hóra, évre, téged majmolóra. De csak ülsz és ásítasz, meg se szülsz - neked mit az. MI AZ Hogy a ház, hogy házasodj, - tudjuk, persze, tudjuk-formán. Hogy az ág, hogy ágaskodj, hogy az árny - tudjuk, persze, tudjuk-formán. Hogy a bőrön a bibi, hogy a lépések a lábban, hogy az eső a felhőben, hogy a bika, - tudjuk, persze, tudjuk-formán. Hogy halni meg, hogy halni halál halálával, - tudjuk, persze, tudjuk-formán. Ház, nem tudni, mi az, házasság, - nemigen tudni, mi az, bika és halál - nem tudni, nemigen tudni, mi az! KINCSEM Várja magában hazajöttöm, rabnők kiválasztottja, drága, ha nem vagyok honn, rám gondol örökkön, vagyok világa. Magában betegnek érzi magát, a padlót súrolja-sikálja, végül a parkett tizennégy karát, és besározza mihaszna párja. Avagy lemossa türelemmel a falakat, fölrak pár képet, hadd örüljön az a gazember, ha hazatéved. Várva várja ittas urát, jöjjön haza végül, buja-fehér kezével szép haját simogatja, hogy beleszédül. Kijózanítani az urat káposztalével - nagyon érti; hosszú, fekete haja ajtótól ágyig mutat - hogy el ne tévessze a férfi - eleve elrendelt utat. VERONETI KÉK A koronás fejű kék villámló kék pallosát ragadta, s vette a kéknek fejét föllegnek fölötte, alatta. A fejetlen kék leesett, nem ő, persze, csak a teste, látottból látatlanba lett, föllegnek előtte, mögötte. A magasságos kék, az égi, a künti, a benti - no ládd - szigorú egyensúlyban védi a reggel, az este pillanatát. FEHÉRNÉP Szép volt ő, a szépek szépe, mint az amforának képe, haláltalan élet épe, s móring semmi a kezébe. Istenem, beh szállt messzébbe szerencsés számom, a hét, beh jöttem, bízva négy kerékbe s kígyó volt fogva elébe. DAL Hóba hullt letapostam színe a hóé - patyolat-virág-bárkádat, Noé, fehér virágot, havat, legörnyedt súlyom alatt, úrasszonyom, nagyasszonyom, fehér virág havazzon, - megbotlottam, letapostam, mégis emelte fejét, mégis emelte fejét ... Sztalagmitek, sztalaktitek, mégis emelte fejét, mégis emelte fejét. ... Vízbe rakom, hogyha fő, ott tüzes barlang lehet, csillag-óceánon ő bolygó mostohagyerek, rossz Ararát, elereszt, súlyos szikla-Everest ... ÉS NEM BARBÁRNAK ... "Boldog vagyok, hogy nem állatnak, hanem embernek, nem asszonynak, hanem férfinak, nem barbárnak, hanem görögnek születtem." Ha a fű zölddé állapodik, hogy szinte dalol, sajnálom, elkeserít, hogy nem vagyok görög. Ha magjai köré az alma isteni húsát rakja díszül, s kigömbölyíti a szél, sajnálom, elkeserít, hogy nem vagyok görög. Ha megjön a nagy fagy is s beborít fönségesen, s csak vakító árnyakul létezhetünk, alant röpülve örökkön, akár a súlyos tenger halai - sajnálom, elkeserít, hogy nem vagyok görög. Ha vagyok, ha létezem, s lenni, létezni nem rühellek, elkeserít, hogy lehettem volna görög, de nem vagyok. RÖVID BALLADA Csak a te ablakod nem huny ki soha. Az ég alatt, egyedül, odafenn, vakítón néz, míg elhaladok, képzelt bűnöktől betegen. Csak a te fáid hullatják veszendő zöld levelük téli hidegen, ha elhaladok, a hóban alattuk képzelt bűnöktől betegen. Még a kutyád sem ugat meg, amint autók közt botorkál tévetegen, vonítva - nem, ha elhaladok képzelt bűnöktől betegen. S az se, hogy létezem s te tudod, hogy vagyok, nem fáj, ugye, nem, ha szavakra függeszkedem láthatatlanul, képzelt bűnöktől betegen. Rajta, ítélj el, büntess meg, rajta, ó, te közönyös-idegen, engem, kit egyre égőbb láz gyötör, képzelt bűnöktől betegen. SZÜNET ÉNEK Hej, takaré-takarékosan ám! Győzött a takarékos isten, ámulj felibe-szelt napsugarán, fáklyámnak fele füstben. Trapp-trapp, utcán felibe szelve vonuló katonák, fél-láthatón. Féldombormű felém e szemle, csodálkozó, kínzott félszemüket láthatom. Ha náluk gyorsabban szaladnék, hogy lássam másik felüket, hej, nagy istenség, mennyei medencéjüket, szívüket, belüket, szétmetszve bonctani módon, nagy takarék, tenéked ... Látnék csak egy pásztori-ódon síkot, szeplőtlen nemlétet. Az innenső oldal kidomborodik. Túloldalt nincs semmi se. A takarékos isten győzte le itt a gondolatot, melyről szól e mese. A látható törzs mögött csupán egy sík függőlegesen, bután. A látható kő mögött sose rejtőik a lelke, te. A juhnak csak két lába. Beletapos szemem napsugarába. Más kettő nincs, sose lássam függőleges napfogyatkozásban. Senkit se ragadhatok üstökén, még csak fenyőillatot, se köményt. Csak úgy tetszik, őt látom én itt, az édes Noémit. Még árnyékod sincs tenéked. Költségbe vernéd az istenséget. Egy korszakban csupán egyik felét mutatja meg az ég. Mindkét felét, a tojást, minkét felét, íme, lásd, nem mutatja más, mint e szavak, uram, pazarlók s szentek szinte, mind síkban, mind térben, orommezőn, só-fehéren, ó, édes pusztítás, ó, édes pusztítás, mert ilyet és mert ilyet sose látsz és sose látsz. EL SE JÖSSZ El se jössz és el se holsz, El se hét se húz a sors, El se tél se tavaszokba, El se asszony, kisasszonyka. Rávetít suhanva kéklő hátterére nagy szemem; üstökös vagy, égi ékkő vérfertő-szeplőtelen. Így maradtunk, lásd, vakok, egy szó nyomorékjai. Lényem szívd, ha szívhatod, hűl az én, hevül a mi. ÁTADOM MAGAM Átadom magam tunya, tespe, részeg hangulatnak. Az este, persze, az este az emlékek mind velem mulattak. Itt kering - mutattam őket: a vivőeret, a verőeret. S fönnebb, sokkal, ojjé, sokkal fönnebb a képzelet. Igyál. Nincs víz. Ne haragudj. Vörös. És fehér, mint a hó. Folyékony, te rongy. Csupa só. Ó, maradj, maradj csak, maradj, maradj velem, cemende. Tudj első uradnak. A többi majd rendre. ÁRAMÜTÉS Megláttalak, láttál, láttunk. Lett volna idegem ékszer, fű-felhőn legeltető, láttam a kort is elégszer. Simogatnak távolok, Uram, srég csillag-gerezden. Kigyúlok és kihunyok Krisztussal kancsal kereszten. Szemem csak balra szemelget. A jobb, Uram, csak zöldet lel. Melletted, a mellett mellett csupa fegyver, csupa fegyver. MÍTOSZ Veszíteni nem tudok, lenni se, szaladok a semmibe. Nehezen viselem el magamat. A mennyei hely lenn van a föld alatt. S a földi, elverni éhit, fölfalja az égit. CSATA UTÁN Egy diófalevélre hajtottam homlokom, majdnem elszálltam vele a szélben ama mélabús napszak felé, midőn félárbocon a zászlók, elsüllyednek a bárkák, haldokolnak a hideg tavak ... Szájam egy kesernyés kéregre nyomtam, s majd beestem a gyökerek közt, a föld alá, mint az úszó, ki sebes mozdulatokkal szeli a folyamot, láthatatlan ellenség felé igyekszik. Vállam rányomtam a nedves árnyra, mely folyvást futni akart nyulak után, nyulak lábába szerelmes, messzire tőlem a mezőn, mely tele volt szórva hanyatt fekvő harcosokkal. (Szilágyi Domokos átültetésében)

Román költők