Román költők

MIRCEA FLORIN SANDRU
(Sz. 1949, Brassó) - elektromérnöki egyetemet végzett szülővárosában, 1971-ben debütált az országos diáklapban, amelynek később szerkesztője is lesz. Később a bukaresti országos ifjúsági napilap vezető szerkesztője, annak 1994-es megszűntéig. Kiadót alapított, jelenleg a román parlament sajtóirodájának munkatársa. Lírai konkrétsága és közvetlensége kiemeli a román költészet általános, túlfűtött retorikájából. A nagy teremben címmel jelent meg magyarul válogatott versei gyűjteménye (Kriterion, 1988), ebből válogattunk.
ÉJFÉLI ÉHSÉG Az éhség kék fűrésze moccan Fölötted az éj, derengve Lángol a kerítésen a hó Minden oly távoli, már nem érezzük A sötét rettegését, a halálfélelmet A hideg borzadályt A láz szorongását, a magány őrületét A vér irtózatát Mit sem érzünk, csak körös-körül a házat A lehunyt szemű, tovacsengető villamost Az otthonosan simuló lepedőt Micsoda mély nyugalom Sehol egy nesz, csak a fagy vacog Ne félj, csupán az éjféli éhség Kék fűrésze; és a kezünk Amint fagyos alma után matat. A KICSIKE GÉPEZET Majd túrót eszel és ütődött paradicsomot Olcsó illatpermetet használsz, futva robogsz le a lépcsőn Száguldó húsköteg, aktatáska a hónod alatt Nyúlánk tünemény vagy, mely szalad, liheg A hivatal lépcsőin, felfelé Jókora adag kalória vagy, amely ír, gondolkodik, Te nyájas robot Ki egymás alá rója a számokat Vagy a kicsike gépezet, amely évente 1 kiló acélt, 10 kiló zöldséget 1000 kilowattot fogyaszt, te vagy az egy fő Ama bizonyos lakossági fő, az az egy fő a sor legvégén Az a fő az emelvény bal felső sarkában Az a névtelen állat, mely nyolc óra után megsimogatja gyermekeit Az a szelíd fő, akit reggelente meglódít a győzedelmes nap. AZ ÍRÓGÉP Kis állatot tartok a kezemben, egy táska- Írógép, kérem, ne tévesszék össze egy aggyal Mert nekem asszonta a szomszédasszony, hogy írni nagy könnyűség Ha itten van magának ez a masina Ahogy az ezredes úr szokta mondani, én téged agyonlőnélek Helyedbe írógépet állítanék, meglátnád, ki nyerné akkor az ostábla-partit Mit jössz itt nekem mindenféle szóval, az ördög se érti Ha lenne egy szakasznyi költőm, ugyancsak megtáncoltatnám őket Mi jön ki az agyvelődből, ha kicsavarod? Vér, mondom neki Majd egy kék hiéna is, amely ha rádnéz, sírva fakad Micsoda? kérdi, micsoda? kérdi Vér, mondom neki, vérrel felelek neki. A NAGY TEREMBEN Az elektronikus számítógépek termeiben Hol a levegő hűs, mint a talajvíz A nagy repülőterek nikkelfalú csarnokaiban Hol a terroristák bombái szunnyadnak Kórháztermekben, hol a vér úgy buzog elő, mint a gázkitörés A törvényszéki nagyteremben, hol az elítélt körmét rágja A roppant közcsarnokokban, ahol csak élettelen, magányos szám vagyok A radarteremben, ahol a képernyőn vörös és fehér combok látszanak Az állomások várótermeiben, ahol a patkányok kitartóan rágnak A hatalom tágas termében, hol a nappali őrület Egy aláírásra váró mappában lapul A valahol elkezdődő, véget nem érő termek sorában Mintha egyik szörny gyomrából a másikéba vándorolnék Az ünnepélyes termek sorában, ahol paránynak érzem magam és fázom Mint egy szomorú állat, amely tenyeredből eszik És némán hallgat, ha megvered. ÉLETKOR Hej, élet, te szügyemben rejtező jaguár, de bolond valál Mennyi halálugrást néztek ki belőled Most meg szelíd alázattal kushadsz Hej, élet, te szügyembéli jaguár Hogy rezdültek pattanó izmaid, hogyan csillogtak Combjaid, mint egy léglökéses repülő, remegő bőrönd Hogy rezdültek pattanó izmaid, hogyan csillogtak Mekkora erőd volt, mily látásod, hallásod, tapintásod Mi akkor eleven volt, most bágyadt csönd csupán Hej, élet, te bősz ragadozó Keresztül-kasul kószáltad a földet Mellkasod hogy nekifeszült a mindenségnek Körmeid aranyba vonva ragyogtak Most gyáván és nehézkesen heversz szügyem ketrecében A fal mögött, ami vasrácsot rejt magába Szájkosárral, elgyengült végtagokkal, megkopott Bundádból alig néhány szál maradt Hej, élet, szügyemben élő jaguár De bolond valál. VISSZATÉRÉS Még nyílnak a kertek a városszélen, ott élt a szerelmem Nyáron nektártól kába méhek tanyáznak a meggyfák között Augusztus volt, egy rozstáblában letepert az álom Barátom fölött virrasztva, ki egy halálos vonattal végleg átköltözött Nem sejthetem, miért áll rajtam bosszút a mező Mondják, hogy egyesek a fű közt ballagóban a messzeséget járják Mások egy madár bűvöletében se szó, se beszéd, égbe szállnak S van, aki illatos szénában, dermedten alussza az igazak álmát Jóságosan kuporognak a városszéli házak, ott élt a szerelmem Most is szólítom őt, ostobán, átal az idő ködén Pedig felnőttem immár, s látom, semmi se a régi Míg ifjúságomból futja, bárhogy is félek, visszatérek én. ERDŐ Megjössz a hegyekből a nyári alkonyattal A levegő, akár a menta, talpad elgyötörve Zsebedben kéklő kökény; véred tüskéi Elfehérednek a bőr alatt Kezedben fénylő magot szorongatsz Egy küklopsz égő fejét, a mindenség lelkét A tűzmadarat, a foszfor-gyermeket Örömödet A rothadást. A SZEMETES 'sten éltesse, mondja a szemetes, itt vagyok 'sten éltesse, szól a szemetes, és hajlong Pörög a fémpénz a levegőben, cseng-peng Tenyerébe hull, 'sten éltesse, mondja a szemetes Hörög a gépkocsija, felszeleteli a levegőt Öntöttvas billentyűkön játszik Köszönöm, szól a szemetes, borongva Szutykos, sovány, fiatal, borostája két hetes Csillámló, földszínű, rikító kukákat görget Viszontlátásra, mondja a szemetes és merőn néz Pont a szemedbe, borongósan, majd eltűnik A kukákat rejtő téglafal mögött Leeresztett függöny az összegyűrt, szennyes élet A nappal maradékai, a némaság előtt Viszontlátásra, szól a szemetes és távozik A gépkocsi hágcsójára lép, viszi magával A papírhalmokat, rothadt zöldséget Gyűrt újságokat, a befejezetlen verseket Egy lány elszakadt, véres ingét Lapokat, amiket egyéves fiam tépdesett Cafatokra Viszontlátásra, mondja a szemetes Integető keze fekete madár A város lávájába süllyedőn, üdvöz légy Mondja a költő. FÜTYÖRÉSZEL MAJD TE IS CSÖNDESEN Egyedül meszelek, ez itt a festékszivattyú Széthinti a sűrű masszát, ezek A kezeim, melyek a fogantyúra Tapadnak, ez itt a cső, melyen át Hűs permet zúdul a falra sörétként Ez az utolsó emelet, ameddig az eget látni Végtelen lakótelep, és pár madár Lebeg az alföldi huzatban Ez vagyok én, a férfi, aki meszel Ez meg az egyéves fiam. Te is Meszelsz majd egykor, pajtás Neked is bosszantja majd az orrodat a mész szaga És te is ugyanúgy kened az új réteget A falra, "ez hát az örökkévalóság" Fütyörészel majd te is csöndesen, miként Ifjú öreged teszi e pillanatban, Görnyedten a fénytől Benned is feldobog majd e csöndes öröm S míg meszelsz, hiszed te is, hogy a világ Általad épül itt A magasság tomboló viharában Ha eljön az idő, kihajítod te is a régi újságokat, a fölösleges könyveket Néhány holmit őrizve, akárcsak Jómagam erdélyi tanító apám után Egy-két emlék, pár fénykép Ócska borotva, California Silver az acélon, egy Csomag dohos szivarka Így lesz ám, fiam, ki egyévesen rúgkapálsz A cikkanó fényben Őrizd meg, kérlek Emlékül ezt a verset. EGY MARÉK ÁFONYA Egy marék áfonya fehérlő háncskosárban Ujjaim közt lepergő, síkos fekete Gyöngyök, érzem, mily fagyos Sötétség mélyén a kígyó szeme Kései nyár emlékezem Hegyi tisztáson ballagok Áfonyát szedünk, s mint nyelvünk hegye Játékból fekete homlokok Akárha láthatatlan vad szuszogna Akárha vérem hajt oda Elmart kamasz, otthoni szökevény "Soha szebb ősz soha" EGY VERS Mit írsz? kérdi ajtót nyitva a gyermek Verset, felelem, egy verset az alkonyatról Miért épp az alkonyatról? kérdezi, olvasólámpám Fénykörébe lépve. Mit írsz? kérdi asszonyom Ablakot nyitva, s beereszti a huzatos levegőt Egy verset, mondom neki, verset a magányról Miféle magányról? kérdezi Kilép a lámpa fényköréből. Mit írsz? faggat apám A folyosó homályába veszve. Verset Egy verset a halálról, válaszolom Hogyhogy a halálról? hökken meg és zokog Mit írsz? érdeklődik a szomszéd, a díjbeszedő A boltos és a bürokrata. Mit írsz? kérdezi Főnököm, míg a nap eseményei A nyomdagép tölcsérébe hullnak. Verset, egy verset, mondom nekik Verset a csendről. Miféle csendről? szól asszonyom Csend még álmunkban se létezik Sikoltozol, és azt mondod: hagyjál, hagyjál. Nem szeretem az alkonyt Szól a gyerek. Szobámba térve Kuporgok a sötétben, elalszom, és senkinek se jutok az eszébe Ha egyedül vagyok, fehér és fekete lovakat látok Egy fehér lovat és egy feketét, így az apám. Torkig vagyok a halállal Mondja az orvos. Mindennap meghal valaki A cementasztalokon sokan fekszenek, kiterítve Míg a rokonok értük jönnek. Sose szólsz semmit, mondja A szomszéd, nem hallom a hangod. Hallgatok. Lassan elfogynak a szavak A csendről, az alkonyatról, a magányról, a halálról. SZAVAK Bársonyos, selymes pelyhek, azbeszt- és cin-foszlányok Jégszilánkok a földalatti vezetéken A vénákon, verőereimen, a vérben Szálak, huzalok, fénybe vesző sávok, sötétség Villamos impulzusok, mágneses mező, csíkok A porban, a kőzetben, a ködben, a vasban Fénylő élőlényekként kergetőző szavak Drótokon, óceánközi vezetékeken át Halkan fecsegve, lecsifocs, locsifecs Zizegve szanaszét görögve, mint hűs sötétek Szelídek, gyávák, számonkérők, buják Szavak, kihunyó elektromos lángok Nyomukban finom korom Ritkás fuvallat, rettegés bódulata Szavak, apró fehéregerek, szaladnak, körmük kopog Szelídek, gyávák, számonkérők, buják. AZ ÉLET INFRAVÖRÖSBEN Körülötted erős fény, a tárgyakon felizzik Kiemeli őket a sötétből Lüktető formáikat az égre vetíti Színpompás világ ingerli az érzékeket, megvonaglik Az illúzió gépezete, tökéletes színjáték, színészekkel, tapssal Amit nem lát a szem, infravörösben esik meg Csak a hús, az agyhártya érzi, a vakon zubogó vér Sugarak és árnyfoltok barlangvilága A méhlepény mélyen, az eredendő semmiben Vörös-fekete világ, ismeretlen erőkkel Gőzökkel, hősugarakkal, jelekkel Szokatlan formák születnek, kimúlnak, lebegnek az utcák, a házak felett A szobákban; a tárgyakhoz tapadnak Érzi őket a hátgerinc, egyensúlyozó patkányok a nikkelezett korláton Sikló denevérek a csendes homályban Az élet infravörösben; égnek kis molekulák A sejtekből apró gőzpamacs száll Bőröd szikrázó elektromos csíkokat hagy maga után Kiereszti szépmívű karmait a szív És üvölti: élek! (Cseke Gábor fordításai)

Román költők