Román költők

GHEORGHE GRIGURCU
Sz. 1936, Sorocában (Moldova Köztársaság). Nagyváradon járt középiskolába, majd Bukarestben az Eminescu Irodalmi Iskola hallgatója. Később bölcsészetre jár Kolozsváron, ahol tanárkodott, majd a helybeli Familia folyóirat szerkesztője. Végül Targu Jiuban telepedett meg. Jelen van a román irodalmi sajtó szinte teljes palettáján. Kritikai munkássága mellett sose adta fel a korszerű, koncentrált, erősen metaforikus líra művelését. Az utóbbi időben aforizmákat gyárt...
AMENNYIT TUDSZ Sose mondod ki pontosan amennyit tudsz (miként A pontos időt) Csak a látószögek sandítanak egymásra Csakazért is besötétülnek Keresztezik egymást tudatlanságod éltetik Ennek köszönhetik túlélésüket Rendre meghurcolnak téged Kitörő örömmel, hogy átverődtél (a tudomány helyett: a pontosság) VALAHOL Valahol (valahol?) a hideg kenyeret süt Levest főz meg minden egyebet Többé nem zavar minket belesüllyed Enyhén unott nagylelkűségébe Nem vár reánk nem is kényszerít Hogy várjunk rá miként valaha Mikor lélegzetvisszafojtva lestük A hőmérőt az ablakon Komolyan veszi szerepét Majd a tárgyakat meghívja mind ebédre NEM MÉSZ EL TÖBBÉ Nem mész el többé már nem akarsz Sehova menni Fillérnyi sivataggal a tenyeredben Hévvel magyarázod a nemlétezőt Szobádban Nyüzsgő hallgatóság Egyesek odafészkeltek Mint a fecskék Mások leragadtak a múltban (onnan jobban kihallom: az idő akusztikája verhetetlen) jut eszembe: mániákusan zümmögő furcsaságok miként a helikopterek olykor ablakhoz szólítanak meglepődve hogy fittyet hánysz rájuk ezért pottyantják postaládádba szívhez szóló szövegük benne a csillagok illata és forrongó tengerek hordaléka így hát nem mész már el semerre míg a levegő elsötétül aláporlik mint a hamu és a hamu megzöldül lebegve mint a lég és néha felhív telefonon hogy részletesen elmesélje egy modern regény lelkének szívszaggató velejét KÖNYVJELZŐ Oly közönyösen Simitja el a víz gyűrődéseit A vasalóval Hogy maga a kecsesség LEPKE A lepke vérünkkel Eltelt Mint egy kullancs És megmaradunk Hogy (egymásra) nézzünk És ittmaradtunk (magunkat) mérlegelni Tisztán akár a sorscsapások A VERS KÖREI A vers köreiben minden óhajosan fehér Csak mikor a mélybe tekintesz Zöldül meg a tűz Kékül meg a tej És feketül el a hó Még a szél is felkúszik éles karmaival Börtönöd veres rácsain És szomorúan végigmér téged Az egekben távol a fehér óceán Avas hús szagától bűzlik SZOMORÚ GESZTUSOK Szomorúak e gesztusok A világvége Kezdetén mint egy előadásra Mikor az elképzelt leereszti maga elé a való Függönyét Ám a való már nem lehet elképzelt És képtelen bármely szerepre Kábán lemeredve a nézők előtt (Cseke Gábor fordításai)

Román költők