Fazekas Csaba

Tanulmányok és forrásközlések 
a 19. századi egyháztörténetből

(1997-2002)

Az alábbi tanulmányok 1997-2002 között jelentek meg nyomtatásban különböző magyarországi folyóiratokban, tanulmánykötetekben. Egyesek kis példányszámú, nehezen hozzáférhető (pl. vidéki múzeumi) periodikákban láttak napvilágot, de alábbi együttes, Interneten való közzétételükre nem csak a hozzáférhetőség ösztönzött. A magyar történetírásban a 19. századi állam és egyház, valamint polgárosodás és egyház közötti viszonyra vonatkozóan nem áll rendelkezésünkre modern összefoglalás. Különösen az utóbbi időben ugyanakkor megélénkült a témakör egyes részterületeinek feltárására irányuló kutatómunka, alábbi írásaim közzétételével ehhez kívántam hozzájárulni.
A tanulmányok közlésekor megtartottuk az eredeti közreadó által alkalmazott hivatkozási és jegyzetelési rendszert.
További tanulmányaimat ld. - folyamatosan frissített - publikációs listámon: 
http://www.uni-miskolc.hu/~bolfazek/publikac.htm
T. Látogató! Ha bármilyen kérdése, hozzászólása, kritikai észrevétele van, kérem, írjon a bolfazek@gold.uni-miskolc.hu címre.

Miskolc, 2003. március 3.
Fazekas Csaba

A mű elektronikus változatára a Creative Commons - Attribution-NonCommercial-NoDerivs (Jelöld meg!-Ne add el!-Ne változtasd!) licenc feltételei érvényesek: a művet a felhasználó másolhatja, többszörözheti, amennyiben feltünteti a szerző nevét és a mű címét, de nem módosíthatja, nem dolgozhatja át és kereskedelmi célra sem használhatja fel. A műre vonatkozó felhasználási feltételek részletes szövege az alábbi címen tekinthető meg: http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/2.5/hu/

Tartalom:
1. A szerzetesrendek reformkori megítélése a “rendszeres bizottsági munkálatok” dokumentumai tükrében. In: Hajdú Ákos - Kokas Zsuzsanna (szerk.): Egyház és Művelődés. Pannonhalma, 996-1996. Bp., 1997. 141-158. p. 
2. “Az idő ránk is terhesedett” Adalék a politikai katolicizmus reformkori történetéhez. In: Veres László - Viga Gyula (szerk.): A Herman Ottó Múzeum Évkönyve, XXXV-XXXVI. Miskolc, 1997. 255-272. p.
3. Katolikus egyháziak “platformja” a Konzervatív Pártban. Adalékok a pártalakulás kezdeteihez a reformkori Magyarországon. In: Molnár András (szerk.): Az Ellenzéki Nyilatkozat és a kortársak. Tudományos emlékülés. Zalaegerszeg, 1997. június 7. Zalaegerszeg, 1998. 73-112. p.
4. Az első népképviseleti országgyűlés történetéből. Palóczy László beszédei és képviselői indítványai. (1848. július - december) In: Dobrossy István (szerk.): Tanulmányok és források az 1848-49-es forradalom és szabadságharc történetéhez. Miskolc, 1998. 81-192. p.
5. Válogatott források és irodalom a vegyes házasságokkal kapcsolatos belpolitikai vita történetéhez a reformkori Magyarországon. In: Gesta, 1998. 1. sz. 86-101. p.
6. Érvek és ellenérvek a káptalani követek országgyűlési szavazatjogáról Szemere Bertalan ismeretlen beszéde kapcsán, 1847. október 15. In: Hegedűs András - Bárdos István (szerk.): Egyház és politika a XIX. századi Magyarországon. Nemzetközi történész konferencia előadásai, 1998. május 27-28. Esztergom, 1999. 11-32. p.
7. A szerzetesrendek közéleti szerepének megítélése a reformkorban, különös tekintettel a jezsuitákra. In: Fazekas Csaba (szerk.): Fiatal egyháztörténészek írásai. Miskolc, 1999. 76-113. p. 
8. Unatkozó főrendek rajzai 1844-ből. In: Gesta, 1999. 1. sz. 46-51. p.
9. Rimely Mihály pannonhalmi főapát az 1847-48. évi országgyűlésen. In: Győri Tanulmányok, 22. Győr, 2000. 65-154. p. 
10. Városok és szerzetesrendek Magyarországon 1846-ban. In: Bódy Zsombor - Mátay Mónika - Tóth Árpád (szerk.): A mesterség iskolája. Tanulmányok Bácskai Vera 70. születésnapjára. Bp., 2000. 109-150. p.
11. A katolikus egyház lemondása a tizedről 1848. március 18-án. In: Veres László - Viga Gyula (szerk.): A miskolci Herman Ottó Múzeum Évkönyve, XXXIX. Miskolc, 2000. 165-188. p. (közösen Gyulai Évával)
12. Rimely Mihály pannonhalmi főapát a Batthyány-kormány iskolapolitikájáról. In: Egyháztörténeti Szemle, 2000. 2. sz. 98-109. p. 
13. Borsod vármegye állásfoglalásai a vegyes házasságokkal kapcsolatos egyházpolitikai vitában, 1840-1841. In: Dobrossy István (szerk.): Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Levéltári Évkönyv, X. Miskolc, 2000. 207-242. p. 
14. Dokumentumok Haynald Lajos esztergomi főegyházmegyei irodaigazgató felfüggesztésének történetéhez (1849. május-június) In: Századok, 2001. 1. sz. 163-170. p.
15. A katolikus egyház közéleti tevékenységének reformkori történetéhez. (Esettanulmány: Katolikus politikai program 1846-ból). In: Sarnyai Csaba Máté (szerk.): Állam és egyház a polgári átalakulás korában Magyarországon, 1848-1918. Bp., 2001. (METEM könyvek, 29.) 29-45. p.
16. A Tiszáninneni Református Egyházkerület állásfoglalásai a vegyes házasságokkal kapcsolatos egyházpolitikai vitákban, 1839-1844. In: Sárospataki Füzetek, 2001. 1. sz. 73-102. p.
17. Még egyszer Horváth Mihály autonómia-kongresszussal kapcsolatos felhívásáról (1849). In: Magyar Egyháztörténeti Vázlatok - Regnum, 1999. [2001] 3-4. sz. 271-275. p.
18. Ismeretlen egyházpolitikai röpirat 1849-ből. In: Magyar Könyvszemle, 2001. 4. sz. 454-466. p.
19. Gaganetz József eperjesi görög katolikus püspök 1849-ben. In: Levéltári Közlemények, 2001. 1-2. sz. 113-139. p. 
20. Illyés Ferenc edelényi plébános áldás-megtagadási ügye 1841-ben. In: Laki-Lukács László (szerk.): A Borsodi Tájház Közleményei, 9-10. Edelény, 2002. 26-52. p. 
21. A balkányi jobbágy házassága, a geszterédi plébános szitkozódása és az egyházpolitika 1841-ben. In: Egyháztörténeti Szemle, 2002. 1. sz. 155-166. p. 
22. Szász Károly kultuszminisztériumi államtitkár válasza a katolikus püspöki kar emlékiratára, 1848. december. In: Egyháztörténeti Szemle, 2002. 2. sz. 93-104. p.
23. Katolicizmus és konzervativizmus a XIX. századi Magyarországon. In: Múltunk, 2002. 3-4. sz. 427-475. p. 

Hajdú Ákos - Kokas Zsuzsanna (szerk.): Egyház és Művelődés. Pannonhalma, 996-1996. 
Bp., 1997. 141-158. p.

A szerzetesrendek reformkori megítélése a 
“rendszeres bizottsági munkálatok” dokumentumai tükrében
A szerzetesrendek mindig is igen sokrétű tevékenységet folytattak, életüket a mindenkori kortársak sem pusztán a vallás vagy a művelődés szférájában betöltött szerepük alapján ítélték meg, hanem mérlegelték az állam illetve a társadalom egésze szempontjából is. Magyarországon a 19. század első felében a polgári átalakulás szerteágazó és lázas megyei illetve országgyűlési vitákat hozó problémái között szintén politikai kérdéssé vált a szerzetesrendek tevékenységének megítélése, mozgásterük kiterjesztése vagy korlátozása. A kérdés - bár valóban nem került a reformkor számos meghatározó problémájával egy sorba - mégis jellemző adalékokat nyújt arra vonatkozóan, hogy a különböző pártállású és egyéniségű politikai személyiségek milyen egyházpolitikai elvekben gondolkoztak, hogyan képzelték el a szerzetesrendek szerepét a polgári átalakulás folyamatában.
Az 1832-36. évi országgyűlést követően egyre élénkebb vita bontakozott ki a szerzetesség közéleti szerepéről, s általában elmondható, hogy a liberális nemesség ellenezte a rendek tevékenységét, annak visszafogására, de legalábbis erőteljes állami ellenőrzésére törekedett. Különösen heves tiltakozást váltott ki az országgyűlés alsó- és felső táblájának ellenzéki követeiből illetve általában a vármegyék reformpárti közvéleményéből a magyar katolikus egyház által is támogatott terv, mely az 1773-ban XIV. Kelemen pápa által eltörölt, majd VII. Pius által 1814-ben újra felállított jezsuita rend magyarországi betelepítésére vonatkozott. A vegyes házasságok kapcsán egyébként is éles egyházpolitikai vitákat hozó 1830-1840-es években az ellenzék a szerzetesség térnyerésében az amúgy is konzervatív, Habsburg-pártinak tartott katolikus főpapság megerősítését, a jezsuiták visszatelepítésében pedig az ellenreformáció és a felekezeti türelmetlenség feléledését látta. Az 1839-40. évi diétán olyan törvényjavaslatot is előterjesztettek, mely kimondta volna, hogy az uralkodó az országgyűlés beleegyezése nélkül új szerzetesrendet Magyarországra be nem fogadhat. A nyíltan a jezsuiták ellen irányuló javaslatból végül nem lett törvény, viszont a körülötte kibontakozó vita érveiből kitűnt, hogy a szerzetesrendek tevékenységét egy-két ultrakonzervatív vagy udvarhű főrenden kívül szinte kizárólag a katolikus egyház képviselői (az alsó táblán a káptalani követek, a felső táblán a püspökök és érsekek) támogatták, a mérsékelt konzervatívoktól a radikális reformerekig mindenki más ellenezte azt. Utóbbi táborba tartozott Széchenyi István, Batthyány Lajos, Teleki László, Eötvös József, Trefort Ágoston, Palóczy László, Beöthy Ödön, Dessewffy Aurél és még sokan mások.
Mint a reformkor sok fontos kérdése, a szerzetesrendekkel kapcsolatos közéleti vita is az 1825-27. évi országgyűlés által kiküldött ún. “rendszeres bizottsági munkálatok” (operata regnicolaris deputationis) nyomán kapott először nagyobb nyilvánosságot. Az országos deputatiok előterjesztéseit a vármegyék által kiküldött albizottságok megvitatták és elkészítették saját javasataikat, melyeket a nemesi közgyűlések megvitattak, majd a megszavazott változatot felterjesztették. A bizottságok munkálatai nagyon alkalmasak voltak arra, hogy a vármegyék változásokat igénylő nemessége tájékozódjon a magyar társadalom alapvető problémái iránt, illetve megismerje azokkal kapcsolatban mások véleményét. Alábbiakban a szerzetesrendekkel kapcsolatban megfogalmazódott néhány operatumot közlünk, arra keresve a választ, milyen képpel rendelkezett a vármegyékben politikai szerepet vállaló nemesség a rendek tevékenységéről.
Hogy megértsük a vármegyék 1828-1832 között megfogalmazott pro és kontra érveit a kolostorokról, szerzetes- és apácarendekről, egészen az 1790-es évekig kell visszanyúlnunk. Az 1825-27. évi országgyűlés által kiküldött bizottságok is tulajdonképpen csak felelevenítették az 1792-93-ban folytatott, majd félbeszakadt munkálatokat. II.József az állam szempontjából feleslegesnek ítélt egy sor hazai szerzetesrendet, és uralkodása alatt összesen 134 férfi és 6 női kolostort oszlatott fel. Ezek vagyonát állami kezelésbe vette, és inkább a világi papság anyagi feltételeinek javítására, az állami papnevelésre, a plébániák hálózatának szélesítésére fordította. A “nevezetes tollvonás” után összeülő országgyűlésen már többen foglalkoztak vonatkozó rendelkezéseinek hatálytalanításával. A jozefinista egyházpolitika korlátozó rendeleteit a 18-19. század fordulóján részben felszámolták, néhány rendet (a bencéseket, cisztercieket, premontreieket) I.Ferenc 1802. március 12-én kiadott uralkodói leiratával vissza is állítottak. A szerzetesrendek működését továbbra is a jozefinista szemlélet árnyékolta be, bár különösebb korlátozásról vagy arra irányuló kísérletről a 19. század első évtizedeiben nem beszélhetünk.
A József főherceg nádor elnökletével folyó rendszeres bizottsági munkálatok során kilenc albizottságot szerveztek, az egyik (Rudnay Sándor esztergomi érsek vezetésével) egyházi és alapítványi ügyekkel foglalkozott. (A bizottságnak további két püspök is tagja volt.) Az 1791/67. tc. három fő feladatot írt elő az egyházi és alapítványügyi deputationak. 1828-ban az albizottság első helyen foglalkozott a szerzetesrendek tevékenységével, Vurum József nyitrai püspök előterjesztése alapján főleg azt tudakolta, mi a véleménye a törvényhatóságoknak a meglévő rendek fenntartásáról, a korábban eltöröltek visszaállításáról, a magyarországi rendházak külföldön lévő igazgatási központoknak való alárendeltségéről (pl. a zalavári bencésekről) illetve arról, hogy a kolduló rendek megélhetésük biztosítása érdekében kéregessenek az emberektől, elsősorban élelmiszereket, pl. gabonát, bort stb.
A vármegyék részben az országos operatumra reagáltak, részben viszont saját véleményüket fejtették ki a szerzetesrendek ügyében. A többség úgy vélte, hogy a meglévő hasznos szerzetesi közösségek tartassanak fent, de ne az adózó nép terhére. A véleményekből érdekes módon évtizedekkel a “kalapos király” halála után is tisztán a jozefinista egyházpolitikai gyakorlat elmélyítése, az állam (a “köz”) érdekét az egyház fölé helyező felfogás igénylése rajzolódik ki. Bereg vármegye egyház- és alapítványügyi albizottsága például valamennyi kolduló rend feloszlatását indítványozta. A vármegyei közgyűlés az előterjesztést úgy módosította, hogy csak azok a rendek töröltessenek el, amelyek “mindenféle hasznos foglalatosság nélkül” élnek, a tanítással foglalkozó barátokról azonban azt írta, hogy “az ország hasznos tagjainak találtatván, meg maradhatások helyes volta el esmértetett”. A megye éppen ezért külön követelte, hogy a munkácsi Szent Bazil-rend saját költségén állítson fel egy iskolát. Zemplén közéletében épp a rendszeres bizottsági munkálatok során kapott először fontosabb szerepet Kossuth Lajos, akinek vármegyéjében a tudományos és egyházügyi kérdésekkel foglalkozó javaslat szintén a hasznos munkával nem foglalkozó rendek megszüntetését javasolta, a megmaradók finanszírozására pedig kizárólag az állami pénzalapokat tartotta elképzelhetőnek, melybe az eltörlendő kolostorok birtokait és alapítványait szintén be kívánta olvasztatni. Bács megye sérelmezte, hogy miközben a kolduló rendek a vallásalapból évente mintegy 70 ezer forintos jövedelemre tesznek szert, az uralkodó újra engedélyezte, hogy kéregessenek. A békési közgyűlés ugyanígy foglalt állást, s ezt a gyakorlatot nemcsak azért ellenezte, mert a szerzetesek tisztességes állami ellátásban részesültek, hanem azért is, mert többségük plébánosi vagy tanítói állása után is juthatott jövedelemhez, továbbá a hívektől amúgy is rendszeresen kaptak kisebb-nagyobb adományokat. Jellemző módon, az állam érdekéből kiindulva azért vetették el a kéregetés gyakorlatát, mert ezzel az adózó népet károsítják, és a jobbágyokat bosszantja, ha látják, hogy olyanok kéregetnek tőlük élelmet, akik sokkal jobban élnek, mint ők. De a békési albizottság botrányosnak találta azt a gyakorlatot is, hogy egyes kolduló szerzetesek a közerkölcsöket sértő módon visszaéltek a kapott adományokkal, pl. elkártyázzák azt stb. Ebben a megyei véleményben is előbukkannak II.József egykori intézkedéseinek nyomai, például a szerzetesektől megvont állami támogatásnak a plébániai hálózatra leendő fordítása. Csanád megye ehhez még azt tette hozzá, hogy az állam ügyeljen rá: a rendházak csak annyi hívet vehessenek fel, amennyi eltartásáról gondoskodni tudnak. A csanádi albizottság érdekes módon hangoztatta, hogy a kolduló rendek életmódja különösen azért elítélendő, mert kéregetésük következtében a papságnak egyébként kijáró tisztelet az emberek szemében csökken. Krassó szintén tartózkodó véleménnyel volt a szerzetességről: “a népnek oktatását és a keresztényi tudományt, s a jó erköltsöknek terjesztését a világi egyházi személyek által is eszközölni lehetne”, a vallási célú kéregetést pedig a 19. században megengedhetetlen középkori gyakorlatnak nevezte. Ha nincs olyan pénzalap, amelyből koldulás nélkül meg tudnának élni, vagy se tanítással, se betegápolással nem foglalkoznak, szüntessék be működésüket - javasolták, de ne olyan “durván”, mint korábban, hanem csak úgy, hogy új tagot ne vehessenek fel, viszont a meglévők halálukig kolostorukban maradhassanak. Esztergom véleménye szerint a Magyarországon honosított rendeket törvénnyel fogadták be, ezért azok megszüntetését sem lehet egyszerű uralkodói rendelettel eszközölni, s ezért követelték, hogy az eltörölt, de vissza nem állított szerzetesrendek megszüntetését mondja ki az országgyűlés is, és utóbbi beleegyezése nélkül ne lehessen idegen szerzetesrendet az országba telepíteni. (Utóbbi kitétel saját korában elsősorban a jezsuitákra volt vonatkoztatható.) Hasonló törvény megalkotását más megyei bizottságok is szorgalmazták a tervezett országgyűléstől.
A megyék általában vagy korlátozni kívánták a szerzetességet, vagy elégedettek voltak a fennálló helyzettel. Győr például - már csak a területén lévő pannonhalmi apátság tevékenységét is pozitívan méltatva - örömmel nyugtázta, hogy visszaállították a premontreieket, a cisztercitákat és a bencéseket, melynek megörökítését törvénybe iktatni is javasolta. Más felszámolt kolostorok vagyona ugyanakkor - írták - régen eladatott, hasznos célokra (plébániák támogatására stb.) fordíttatott, a rendtagok is kihaltak, ezért “azoknak visszaállítását tovább sürgetni nem kellene”. A koldulást mindazonáltal nem kívánták megszüntetni, csak a megyéspüspök szigorú felügyeletét elrendeltetni. Ugyanezt vallotta többek között Torontál megye is, mely - az országos előterjesztésben szereplő 1805. augusztus 30-i 8746. sz. királyi leiratra való hivatkozással - hangsúlyozta, hogy csak annyi szerzetest szabad felvenni, amennyit a rendek el tudnak tartani, a kéregetést illetően pedig a püspökök jelöljék meg annak helyét és idejét, továbbá folyamatosan számoltassák el a befolyt anyagiakról a rendek elöljáróit. Szatmár vármegye a házról házra járó kéregetés gyakorlatát is sérelmezte, legfeljebb azt tartotta elképzelhetőnek, hogy a plébánosok gyűjthessenek számukra alamizsnát. Kölcsey Ferenc javaslata szerint az oktatásban a szerzetesek rovására egyre inkább világi tanárokat kell alkalmazni. Kölcsey alaposan ki kívánta vizsgáltatni, hogy jogosak-e egyes szülői panaszok a visszaállított tanító rendek ellen, továbbá meg akarta tiltatni, hogy a növendékek 24 éves koruk előtt szerzetesi fogadalmat tehessenek és hogy magyarok a - jezsuita befolyás alatt álló - római Collegium Germanico-Hungaricumban tanulhassanak.
Bár a Nógrád megyei közgyűlés - mivel a vallás szabad gyakorlásának elvét éppen szélesíteni kívánták - megtűrte volna az ellenőrzés alá vont kolduló rendek tevékenységét, egyes javaslattévők hangot adtak ellenvéleményüknek. Pongrácz Antal érsekvadkerti szolgabíró és Horváth Elek megyei alügyvéd előterjesztése nemhogy az eltörölt rendek visszaállítását, hanem a meglévő koldulórendek megszüntetését is követelte, új tagok felvételének tilalmával. A polgárok - írta Pongrácz sokakra jellemző érveléssel - vagy testi, vagy lelki vagy mindkét jellegű képességeiket az állam szolgálatába állítják, a szerzetesek ennek egyikét sem teszik, hanem lényegében élősködnek a társadalmon. Távolról sem fejtenek ki olyan jelentős oktatási vagy tudományos tevékenységet, mint amilyet tulajdonítanak maguknak, ezért egyházi szolgálataikat illetve művelődési feladataikat a világi papok sokkal jobban el tudnák látni, mint a kolostorokban élő szerzetesek. Bár egyes vélemények az irgalmasrendiek betegápolását hasznosnak nevezték, Pongrácz éppen azt fejtegette, hogy az államnak - hasonló eredmény mellett - ez a betegápolás több pénzébe kerül, mintha ugyanazt nem szerzetesek végeznék. Oktatáspolitikai reformjaik sorában a Nógrád megyei közgyűlés lényegében az egyházi oktatás megszüntetését helyezte kilátásba a tanítórendek vagyonának nemzeti pénzalaphoz való csatolása által. A szerzetesrendek ügyét több vármegye is jellemző módon összekapcsolta nemzeti kérdésekkel. A rendszeres bizottsági operatum tartalmazott például egy olyan kérdést, hogy mit cselekedjen az ország azokkal a kolostorokkal, melyek (mint például a zalavári bencések) valamely külországi (ausztriai) apátságnak vannak alárendelve. Az egyik leginkább érintett vármegye, Zala rendei közölték, hogy bár az említett zalavári apátságban a szerzetesek magyarok, az őket kormányzó apátok nem, sőt, nem is értik nyelvünket. Az osztrák főapátságtól a zalavári bencés monostor szeparációját melegen támogatták, “csak azért is, hogy Honbéli lévén, más külső, s a Magyarságra nézve mindenkor idegen Országbéli Apátságtól függnie a Nemzeti méltóság sem engedné.”
A törvényhatóságok elaboratumai egységesek voltak a tekintetben, hogy a szerzetesrendek tevékenységének fokozottabb állami vagy legalább egyházmegyei szintű ellenőrzését szorgalmazták. Azok a vármegyék, ahol jelentős volt a katolikus egyház befolyása vagy püspöki székhelynek adtak otthont (pl. Esztergom, Győr stb.), ott a szerzetesrendekkel (és általában az egyházzal) szemben elnézőbb volt a közgyűlés által elfogadott vélemény. (Ide tartoztak azok a szinte minden kérdésben konzervatív álláspontot képviselő, zömmel felvidéki vármegyék, melyekre elszegényedett kisnemesi tömegek dominanciája mellett a “katolikus klérus értelmiséget függésben tartó jelentős befolyása” volt jellemző.) Azok a vármegyék azonban, melyekben a reformeszméknek már korán elkötelezett nemesség volt a hangadó, liberális egyházpolitikai törekvéseket fogalmaztak meg, a mérsékelt jozefinizmustól a nyílt antiklerikalizmusig. A reformerek már a vármegyei munkálatok során a “haladás” gátját látták a katolikus egyház és így a szerzetesrendek közéleti tevékenységében, és elsősorban a szerzetesrendek állam szempontjából közömbös (tehát kizárólag vallási) tevékenységét akarták megszüntetni. Sokan követelték a kolostorok felszámolását, vagy legalább a kolduló rendek eltörlését, vagyonuk szekularizálását, a papi és szerzetesi fogadalom 24. életévhez és magyar nyelvtudáshoz kötését, továbbá a papképzés és az egyházi alapítványok országgyűlési felügyelet alá helyezését, az egyházi személyek világi bíróság elé állíthatóságát, sőt - még az egyház belső dogmatikai kérdéseibe (közérdek okán)  beavatkozva - a cölibátus megszüntetését és a búcsújárások állami szabályozását is.
A szerzetesrendeket pozitívabb színben feltüntető vármegyei bizottságokról feltételezhetjük, hogy azokban a katolikus egyház képviselői meghatározó szerepet játszottak. Például Győr vármegye esetén a hét tagú albizottság elnöke Kováts József kanonok volt, további három tagja táblabírói megbízatása mellett egyes egyházi funkciókat is betöltött. Krassóban - a vármegye nemzetiségi adottságainak megfelelően - arra is ügyeltek, hogy mind a római katolikus, mind a görögkeleti egyház egyaránt esperesi szinten legyen képviselve az albizottságban. Több közgyűlés változatlanul szavazta meg a bizottsági javaslatot (pl. Csanád), vagy csak apró kiegészítéseket tett hozzá. A szatmári közgyűlés egy pont kivételével magáévá tette Kölcsey javaslatait, csak abban nem érezte magát illetékesnek, hogy a magyar fiatalok római tanulmányainak megtiltását szorgalmazzák; Zemplén pedig a cölibátus és a katolikus dogmatika alapkérdéseit illető előterjesztéseket nyilvánította tárgyhoz nem tartozónak, egyébként rögzítette a meglehetősen radikális javaslatokat stb. Bereg vármegyében az eredetileg a szerzetesrendek teljes feloszlatását szorgalmazó bizottsági előterjesztés “megszelídülése” minden bizonnyal a közgyűlésen részt vevő Laurentsik Keresztély főesperes és további három esperes tevékenységével függhetett össze. A nógrádi közgyűlés hasonlóan tompította a radikálisabb javaslatokat.
A “rendszeres bizottsági munkálatok” szerzetesrendekkel kapcsolatos előterjesztései nem emelkedtek törvényerőre sem az 1832-36. évi, sem a későbbi országgyűléseken, kétségtelenül hozzájárultak azonban az ellenzéki álláspontok kialakulásához, a későbbi vitákban elhangzó ellenzéki érvek következetes védelmezéséhez.

Dokumentumok

1. Az országos albizottság előterjesztése

I.De petita Religiosorum Ordinum restitutione.
Cum per benignum Rescriptum Regium de dato 12-ae Martii 1802. N. 2272. Ordines Benedictorum, Praemonstratensium, et Cisterciensium in integrum suis cum Fundationibus, et juribus possessionariis, restituti sint, injuncta illis obligatione Gymnasiis, aliisque publicis Scholis, cuilibet Ordini assignatis, Professores, de suo Ordine intertenendi, cumque porro tum Praemonstratenses, tum Cistercienses a dependentia, quam ab exteris Abbatiis habebant, immunes jam effecti sint judicio Deputationis hujus Regnicolaris sua Majestas Sacratissima primaeverae illius Deputationis Ecclesicae hoc in merito manifestato desiderio deferendo legalia Regnicolarum hac in parte desideria explevit.
De caeterorum abolitorum Ordinum Religiosorum, aut Conventuum restitutione agere, prorsus supervacaneum existimat haec Deputatio Regnicolaris; postquam Conventus, et Monasteria in alios usus conversa, bona vero, et fundationes illorum jn salutarem, utilissimumque scopum dotandarum Parochiarum, et Curatorum animorum adplicita sunt, sed et individua abolitorum istorum Ordinum vix amplius aliqua in vivis supersunt.
Questio solum hic adhunc oriri potest circa sufferendam Abbatiae Szalavár a Gotvicziensi dependentiam, quod quidem meritum in forma Postulati diaetaliter ad operatum in Ecclesiasticis est relegatur. Ast id inferius in Postulatorum, et Gravaminum serie, junctim cum petitione Conventus Cisterciensium S. Gotthardi a Jurisdictione Abbatiae de S. Cruce in Austria et Abbatiae Telkensis a Praelato Benedictinorum Viennensium Scottensi, separandorum, pertractatur.
Quoad autem questionem de mendicatione Religiosorum Ordinum per Deputitonem Ecclesiasticam Anni 1791. aeque pertractam, censet haec praesens Deputatio Regnicolaris: bonificationem sublatae mendicationis iis e Fundo Religionis cum 69,397. florenis dari solitam, non obstante concessione circa collectionem frugum et vini, eis benigne per Suam Majestatem Sacratissimam facta, porro praestandam esse; siquidem et penes hanc provisionem mendicantes, qui adhuc supersunt Ordines, pro Subsidio praesertim curae animarum paene necessarii; admodum aegre subsistant, nec secus ea, qua ad vitam sustendandam, suique Conservationem necessaria sunt, nancisci possint. Ne tamen haec elemosynae collectio, quae si benigni Decreti tulici de dato 30-ae Augusti 1805. N. 8746. ea ratione concessa est, ut ne seu in importanam petitionem, seu plane in illicitam extensionem degeneret, per concurrentiam plurium Collectorum ad eundem locum populo gravis evadat: judicio hujus Deputationis Regnicolaris Dioecesanis Episcopis deferendum foret, ut hi in ambitu suae Dioecesis loca specifice designent, et distribuant, in quibus huic vel illi Claustro; et non aliis, per suos Collectores elemosynam corrogere integrum sit.
Caeterum, cum superius memorati tres Religiosi Ordines jam olim legaliter in Regno recepti, sed et Abbates eorum, et Praepositi recentissimis quoque temporibus per regales ad comitia evocati fuerint: circa hanc eorum restitutionem, nova legalis provisio judicio Deputationis hujus Regnicolaris non videbatur esse necessaria, prouti nec caetera hoc titulo comprehensa idgenus opus habere existimavit.

2. Vármegyei munkálatok

2/a. Árva vármegye

Ad 1um. De petita Religiosorum Ordinum restitutione.
Cum in vicem sublata mendicationem Religiosorum Ordinum Mendicationis, iisdem e Fundo Religionis 69,397 floreni resoluti existerent, ex hac autem benigne resoluta summa Gremialis Franciscani Trsztenses 64 florenos non nisi Titulo hocce participarent, usus tamen eorundem tam ex eo, quod normales et Grammaticales Scholas docerent, quam ex eo, quod Gremialibus Parochis in cura animarum auxilio forent, profienus esset. Domini Ablegati Comitatus hujus Nuncii eo intendent, ut magis proportio nata refelxe ad hanc provinciam summa praefato adrepartitio ad inveniatur, et in hujus Distributione id quoque, quod iidem e mendicatione vini nullum, e collecta frugum autem perexiguum proventum in gremio Comitatus hujus prosperandum habeant, condignam in Reflexionem summatur.

2/b. Békés vármegye

A Szerzetes Házak koldulására nézve
[...]
Ezen tárgyra, az alól írttaknak Észrevételeik e következendők: minekutána az elő hozott kivonatból világos az 1ször hogy a fennálló és koldulásból élő Szerzetes Házak, a Religio Fundussából Esztendőnként tetemes summát húznak a koldulás helyébe, tudva lévén tovább az is, hogy 2or ugyan azon Szerzetes Házak, azon Helyekbe, mellyekbe Klastromjaik vannak, többnyire Plébánosi, és Oskola Tanítói hivatalokat viselnek, és ezen hivataljoknál fogva is, mind tisztességes élelmökre, mind egyébb szükségeikre nézve illendő karba vannak helyhezteteve: bizonyos lévén 3or az, hogy az illyetén Szerzetes Házakba, a régibb Fundatiok, és Stipendiumok mai napiglan mind megvannak, végtére tapasztalt, és ösméretes dolog lévén az, hogy a Katolikus nép önként helyébe viszi nékiek az alamisnát; - úgy 
Vélekednek az alól írtak
Hogy tanátsosabb volna a Barátok koldulását törvény által általjában megszüntetni; mert nagy gyalázatára van az a Katholika Religionak, hogy a Szerzetesek, kik egyszersmind Oltár szolgái, meg nem elégedvén azzal, amit az Oltárról, vagy Tanító hivataljaikbúl, és a Religio Fundussábúl kapnak, a szegénység, vagy más ínség ürügye alatt Hegyet, völgyet, pusztát, Helységet, az alamisna szerzésre öszve járnak.-
Ehez hozzá járúl még, mind önnön személyjök, mind Papi hivataljok meg alacsonyítása is. A Plébánusok párbérit, és Stoláját a Regnicolaris Deputatio leginkább azon okbúl óhajtya kész pénz fizetésre fordítattni: hogy azon tartozásoknak erőltetett bé szedése miatt, a Papi Méltóság, Tisztesség, és tekintett ezutánn meg ne csorbuljon, a nép és a pap között a költsönös bizodalom, és szeretet meg ne sérüljön, a pap auctoritássa és lelki hatalma meg ne gyengüljön. Úgy de a Szerzetesek koldulásával, kiket a nép papoknak tart, a Papi méltóság, s Tisztesség egészlen le alacsonyíttatik, az auctoritas ki tsufoltatik, a személye pedig a gyakor alkalmatlankodás miatt meg unattatik, és kisebíttetik. 2or nagy terhére, és bosszúságára, sőtt botránkoztatására van az a szegény adózó népnek: midőn a Barát, kinek sokkal jobb dolga van Hazánkba amannál, házrúl házra jár, és hol egy, hol más nemű élelembeli alamisnát kéreget, mellyekre nézve nagyobb szüksége volna, mint a Barátnak! És még alig megyen el eggyik, már nyomba ott terem a másik, sőtt harmadik, negyedik féle Szerzetes is! kik mivel azzal utasítattnak el, hogy adakoztunk már tehetségünk szerént a másoknak: még egymás böcsmérlésére is kifakadnak, állítván, hogy a másik Szerzet nem oljan Érdemes, mint ők: sőtt még a kolduló személlynek tulajdon, és titkos gyengeségeit, s gyarlóságait is ki híresztelik. 3or Történik töbnyire: hogy az illyetén koldulások alkalmával erőltetett zsarolások is esnek: mert bizonyos az, hogy ritka Barát megy el a háztúl, addig, míg azt, amit kér, vagy amenyit kér, meg nem nyeri! Igaz ugyan, hogy az illy erőszakoskodások Ő Felsége által a barátoknak tilalmasok! De ki vigyázhat reájok házrúl házra? vagy a tanyákon, szállásokon ki fogja őket az illy embertelen cselekedetektől eltiltani? 4er Az is meg történt már, hogy némelly kolduló Barátok, az így öszve halmozott alamisnát oltsó pénzen el adják, sőtt el vesztegetik! el kártyázzák, azt állítván okúl: hogy ők a Naturálékat messze földre el nem vihetik, és így az Isten nevébe a Klastromnak adatott alamisna a kolduló barát zsebjébe marad, vagy legalább az alamisnálkodók czélja, és szándéka ellen más végre fordíttódik.-
Ezen észrevételeknél fogva továbbá úgy vélekednek az alól írtak
1ör Hogy ha vólna ollyan Klastrom, melly se Plebánosi, se Tanítói hivatalt nem visel, hanem tsak magába zárkózva speculativus, vagy contemplativus életet él, és a Religio Fundusából nékie arány szerént esztendőnként járó fizetésével meg nem elégedne; annak Szerzetesei, más hasonló Szerzetű Klastromokra osztassanak fel, és ottan is egy bizonyos, a reájok bízatott  szolgálatokhoz meg kívántató számra reducaltassanak, annál inkább, mivel az illyetén Klastrom, tsak az adózó nép alamisnájával tarthatná fel magát, az épületek pedig más köz hasznú Religiobeli czélokra fordíttassanak. 2or Ha az ő lelki segétségökkel a szomszéd Plébánusok egyszer, s másodszor élni fognak, jutalmazzák meg őket a Plébánusok önnön magok vagyonyából, nem pedig az adózó népnek alamisnájából. 3or Az Irgalmas Barátokra a vólna az észrevétel, hogy ők a betegek könnyebb gondviselésére az utánn is pénzt bátran koldulhatnak, de tsak az Uraságoknál és Előkelőknél, és soha nem az adózó népnél! Utolszor: Ha pedig ezen észrevételek ellenére is a Barátoknak a koldulás általjában és törvényesen meg engedődne: javallanánk azt, hogy az ő Pensiojok, melly 69.397 forintokul áll esztendőnként, és amely koldulás helyében van nékiek resolválva, tőllök el vétessen, és az a Religio Fundusába meg maradván más Religiobeli czélra, u.m. a Plébánia szaporítására fordíttasson.

2/c. Csanád vármegye

1ször A Szerzetes Rendeknek vissza helyheztetések eránt [...]
Minekutánna a Papi Rendnek organisatioja elkerülhetetlenül meg kívánnya, hogy annak Méltósága mindenekben és mindenekelőtt, s így magok által is főképpen, s pedig nem tsak belső, hanem leginkább példát mutató külső módon, fenn tartasson; nehogy ennek enyésztével annak betses létele csökkennyen, és ennek következésében mind annak, ami ennek kisebségére, s tiszteletének meg rontására szolgálhatna, eltörültetvén, s kiirtásán ki nem kerülhető módon gondolkozni szükséges volna, - arra való nézve ezen Országos Munka első Czikkelyének negyedik pontjára nézve, a hol t.i. a Szerzetbelieknek a koldulás, a búzát és bort tekintve, jövendőre nézve is meg engedtetni javasoltatik, minthogy ezen neme az életmódnak, hozzá véve azt, hogy még ez Szerzetbéliek által gyakoroltasson, éppen a fellyebb említettek ellen hadakozik; - de egyébb eránt, a gyakori tapasztalás oda is mutatna, hogy illyes alkalmatosságokkal az üllő mód, melly még a koldulásban is meg kívánható, nem kis meg alatsonyításával a Papi Rendnek meg sértetődik, és így félni lehetne, méltóságának az illyes alatsonságok által leendő elajjasodásán: az volna alázatos vélekedése ezen Al-Küldöttségnek, hogy jövendőre nézve a Szerzetbeliek a koldulástól egy általjában eltiltassanak, vagy tsak annyi számmal engedtessenek a Klastromokba felvétetni, amennyinek eltartására a szerzetbeliek Fundussa elegendő, vagy pedig azok tartása felől más valami tétessen - az Ország által orvoslás - melly végre nem volna felesleges a Trinitariusok Fundussát értvén, hogy azok az Országos Küldöttség által előadott mód szerént, vissza lészen az országnak adandó, ezen tzélra fordíttatni, melly ennek elérésére nem kis segítséget nyithatna.-

2/d. Esztergom vármegye

I. A Szerzetes Rendeknek kértt vissza állításárúl
Az Országos Küldöttségi Munkálatban [...] előadott javalatokhoz meg egyező véleményel járúl, azon egy észre vétellel, hogy mivel meg győzettetve volna egy részrül a felül: hogy a Hazánkba törvény mellett el fogadott, s állapított Szerzetes Rendeket, viszont tsak törvény által voltt lehető meg szüntettni, e szerint pedig az el törültt Szerzetes Rendek, és Conventok javaibúl fel állított Egyházi Értéknek (Fundus Religionis) szükség állandó fen maradása valameddig éréntett Szerzetes Rendeknek el törlése törvény által meg nem állapíttatik, nem sikeríttetthetne, és még más részrül akár minémű Szerzetesek Klastromainak, vagy más lakhelyeinek az ország szükségén túl szaporítása, a Király és Ország Rendei Engedelme nélkül az 1715ik Esztendei 102ik Törvény Czikkelynek 3ik §sa szerint óvá volna, szükségesnek véli a Kiküldöttség azon hajdan Törvény mellett bé vett, és el törlésük után ismit vissza nem állított Szerzetes Rendeknek és Conventoknak meg szüntetésit s el törültetésit hozandó Törvény által meg állapítattni, és szinte Törvény által meg óvni aztis, nehogy ezentúl az Ország gyűlésének meg egyezése nélkül akár minémű idegen Szerzetes Rendek Hazánkba be vétetthessenek, vagy pedig a Törvény által befogadott, s jelenkorig az országban lévők eltörültetthessenek. [...]

2/e. Győr vármegye

I.Az eltörlött Szerzetes Rendeknek visszaállításárul
Az utóbbi Országos Kiküldöttségnek azon véleményét, hogy minekutánna az eltörlött Szerzetek közül a Benedictinus, Praemonstratensis, és Cisterciták rendei minden régi jussaikba, s javaikba vissza helyheztettek, más eltörlött Szerzeteknek Klastromjaik a épületjeik pedig többnyire eladattak, s jószágaik és fundatzióik a Plébániák dotátziójára vagy más hasznos intézetekre fordítattak, de magok a Szerzetesek is többnyire kihaltak volna, azoknak visszaállítását tovább sürgetni nem kellene; ezen Al-Választmány is elfogadhatónak lenni gondolja, de még is az Ország gyűlésére küldendő követ Uraknak meghagyatni kívánná, hogy minekutánna ezen Nemes Megye Rendei tapasztalásból tudják, melly buzgón és serényen járnak el kebelekben tartózkodó Sz. Benedek Szerzetesei az Ifjúság nevelésében, és különösen a Magyar Nyelv előmozdításában, ezen szerzetet mind e jelenvaló, mind azon hajdani érdemeire nézve, mellyeket 1-ső Sz. Királyunk ideitól fogva a nemzet pallérozásában magának gyűjtött, az Ország Rendeinek további pártfogásokba ajánlják, és őket nem csak arra bírni törekedjenek, hogy különös Felírás által Eő Felségének a Nemzet ezen óhajtásának bétellyesítését meg köszönjék, hanem mind a három Szerzetnek vissza állítását különös törvénybe iktatni kérjék, valamint azt is, hogy az Országgyűlés hozzá járulása nélkül soha el ne törültethessék.
Ámbátor óhajtani kellene, hogy a kolduló Szerzetes Rendek olly karba helyheztetnének, hogy a magokra nézve kellemetlen, a szegény adózó népnek pedig terhére való koldulásra ne szoruljanak; minthogy mégis a mostani környül állások azt tsaknem lehetetlenné teszik, valamint az utóbbi Országos Kiküldöttség, úgy ezen All-Választmány is véleményével oda járul, hogy addig is, még az Ország valami rendes módot találhat, azon vissza élések, mellyek a koldulásba sokszor elő fordulnak, hathatós rendelések által szüntessenek meg, a mi úgy történhetne, leginkább, ha a felvigyázás a Megyés Püspökre bízattatnék, kik határoznák meg, mellyik Klastrom, hol? mit? és mikor szedettethetné alamisnáját? és rendeléseiket közölnék mind a Nemes Vármegyékkel, mind a Plébánusokkal, kiknél minden kolduló szerzetes magát jelenteni köteleztetnék.

2/f. Nógrád vármegye

Ami az első Tárgyat vagy is az eltörültetett Szerzetes Rendeknek visszaállításokat illeti, semmi észrevételnek helyét nem láttuk ugyan, mindazonáltal egyik a jelenvaló Küldöttségnek Tagjai közül, nevezetesen Pongrácz Antal Sz.Bíró Úr [...] írásba foglalt véleményénél fogva a Kolduló Szerzeteseknek, mint haszontalanoknak általános eltörültetéseket szükségesnek állította, s hozzája magát Tiszti Al-Ügyvéd Horváth Elek Úr is tsatolta; - azomban a most nevezett Urak által vélemények támogatására előadott okaikkal a Kiküldöttségnek többségét e részben annyival kevésbé győzhették meg, mivel ezen kérdésnek vitatását külömben is foglalatossága körén túl lévőnek ösmérte. [...]

Az Egyházi Tárgyban tett némelly észrevételek
Az 1-sőre nézve, nem hogy az eltörlött Szerzetek vissza állítása kérettessék, hanem a fennálló minden Kolduló Szerzetek Törvény által törültessenek el, mivel a Polgári Társaságnak inkább kárára, mint hasznára vannak. Kárára azért, mert ámbár a Polgári Társaságnak minden Tagja vagy testi, vagy lelki, vagy a szükség esetében mind a kettejének tehetségeit a haza oltárára áldozni tartozik, az említett Szerzetek sem egyikét, sem másikát nem tellyesítvén, a Hazától megtagadják azt: amivel minden Polgár tartozik, s azáltal a Polgári társaságnak károsokká válnak. Testi erejekkel senkinek sem használnak azért, mert annyi Fegyver viselésére, mezei munkákra vagy kereskedésre alkalmatos Tagok, nem a falak közé szorítva más ember Társoknak igyekezetével gyűjtött szerzeményét, mellyet öszve koldultak, emésztik, és a legdrágább időt elhenyélik; Elmebeli tehetséggel azért nem használnak, hogy mind magok keveset tanulnak, mind másik oktatására kevés időt fordítanak; hogy magok keveset tanulnak, jele az, hogy századok ólta annyi ezerek közül hasonló Szerzetes alig írt egyik Magyar hazánkban tsak egy okos munkát is, mások oktatásával millyen haszonnal foglalatoskodnak, onnan ítélhettyük, melly igen kevés hazánk Tudósai állapították tudományaikat valamely kolduló Szerzet oktatásain. Egy részről az állíttatik, hogy a kolduló Szerzetek az Isten dicsőítésére, s ájtatosság gyakorlására legyenek állítva, de az Isten tsak embertársunknak szeretetével, javainak előmozdításával és az igaz rény gyakorlásával ditsőítetik, aki ezt nem teszi, aki felebaráti szeretetből szűkölködve, amit néki a szegény adózó néppel tenni kellene, tudni illik adakozással segítenie; azt más tehetetlenektől vallásbeli buzgóság színe alatt kitsikarni tudja, mint megannyi kolduló Szerzetek, az nem ditsőíti külömben is minden ditsőségen felül lévő Istenséget, hanem inkább tökélletességeit homályosíttya. Mit használtak a kolduló Szerzetek Ezredjei a múlt szűk esztendőkben az éhen haló népnek? Mivel segítették a tűz vagy vizek áradása által minden vagyonaiktól megfosztottakat? Hogy segítik vagy orvosolják azokat, kiket a sors testi sanyarúságra letett? Legfellyebb kieszközlik azt, hogy az efféle kolduló Szerzetes által színes szavakkal ígért lelki táplálásért a legszegényebb is, annak, amit felebaráti keresztény társaitól nyert, egy részét a Barátnak adja, aki azt bizonyosan következő üdvesség ígéretével jutalmazza. Az is állítatik, hogy Isten igéinek terjesztésével, és lelki ellátással foglalatoskodnak, ahol egy papnak a prédikáló Székből adott erköltsi építő oktatásai ezereknek elegendők, minek tápláltassanak ottan számosabb kolduló Szerzetesek, kik sem tudományokkal, sem pallérozódásokkal, mint világi Papjaink annyira nem bírván, ha beszélnek is még sem oktatnak. De hogy is építsen az, aki jóltévőségének soha példáját nem adta, aki minden napos Imádságát kivévén soha semmi jót sem tett? aki soha böltsen nem gondolkodott, nemesebb gondolattyait bal szándékkal titkollya. Ezen Országos Küldöttség alább írt véleményébe a Religionáris Fundust szaporítani kívánnya; - e részben kijelentett kívánsága azonnal tellyesedne, ha azon 69,397 forint, mellyel Esztendőnként a Kolduló Szerzetek alamizsnái pótoltatnak, ugyan azon fundus tetemes kárával ki nem vétetne, melly summa a Szerzetesek eltörlésével ha mindjárt a lelki ellátásra szükségesnek tartatnának is, annyival nagyobb haszonra fordítatna, mennyivel bizonyosabb az, hogy azon keresztényi oktatásokra, ugyan annyi világi Pap, ki azon summa kamatjából is elélne, bőven elég lenne, amennyi Klastrom találtatik, kik valóságosan foganatosabban terjesztenék erköltsi tanításaikat, mint az azokat nem érző Szerzetesek. Alig van hely, ahol egy Plébános segéd Káplányával Papi kötelességeinek meg ne felelhessen, minek tartasson tehát ollyan helyen 20 vagy 30 Szerzetes, kiknek ha tsak tartásbeli költségek felszámíttatik, és ha a fentebb ért segedelmi summa hozzá vetődik, ebből ugyanannyi Plébános, amennyi Klastrom vagyon, betsületesen élhetne, és az Erköltsi oktatásokat hasznosabban folytatná, mint Magyar Országnak minden Szerzetessei. Ezeken kívül mennyi világi Papságot lehetne állítani, ha Szerzetesek fundatiói a Religionális fundushoz tsatoltatnának, melly hozzá tsatolások annyival törvényesebbek, hogy az alkotóknak tzéllyok, hogy az Isten ditsőítése, s az igaz rény gyakorlása tellyesedjék, de a rény tsak felebaráti szeretettel gyakoroltatik, és megváltónk Tanítása tsak erköltsi oktatásokkal terjed. A Szerzetesek fundatóiknak a Religionális Fundushoz teendő tsatolások a helyes gondolkozással is megegyez, mert ugyan egy tzél, a legfőbb valóság üdvezlése megmarad, és az öszve gyűlt számos Szerzetesek nem egyebet tesznek, mit egy egy Pap külön tehet. Szükségesnek tartathattak azon időben, midőn még a keresztényi Vallásnak hasonló térítők hasznosoknak látszattak, de a 19-ik században, midőn minden míveltebb Magyar az erköltsiségnek maga is terjesztője lehet, midőn a Szerzetesek fundatiói czélerányosabban használtathatnának, minden Kolduló Szerzeteseket nem tsak haszontalanoknak tartom. Némellyek az Irgalmas Szerzetesek érdemeiket magasztalják, azt állítván, hogy ezek minden sors és vallásbeli külömbség nélkül kit kit gyógyítanak és ápolgatnak; ebben is több kérkedést, mint valóságot találok. Mert ezek sem az orvosi sem a Patikai azon Tudományokat, melyeket az Egyetemeken ifiaink több esztendőkig igyekezettel szereznek, nem nyerhetnek, következésképpen a czélnak úgy meg sem felelhetnek; - egyéberánt azon jövedelemből, mellyet egy hasonló Szerzet elkölt, hihetősen többen gyógyítathatnának közönséges Polgári Ispotályokban, egy Orvos és két három segédjének felügyelése alatt, s iparkodásával; mert mind azon költségek, mellyek most 20 vagy 30 személyek tartására kellenek, legfellyebb 10 személyre öszve huzatatthatnának, és a felesleges Summa a betegek gyógyítására fordítatna.
Ezek az okaim, mellyeknél fogva a kolduló Szerzeteknek általyános eltörültetéseket javallani bátorkodom, úgy hogy semmi újonczok ennekutánna be ne vétessenek. [Érsek]Vadkerten, 1832-ik Esztendőben Böjt elő hava 21-ik napján. Pongrácz Antal m.k. kiküldött Szolga Bíró.

Végeztetett:
Az Egyházi Tárgyak eránt készültt Országos rendszeres munka annak megvizsgálására a Megye részirül rendelt Küldöttség tudósítása előterjesztetvén, mielőtt annak részletes fejtegetésébe bocsájtkoztak volna a Tekintetes Rendek,  Fő principiumúl vévén azt; hogy a Vallás szabad gyakorlása, ha azon akadályai, mellyek eddig a Haza fiait viszonos bizodalmatlansággal egymástól távoztatták, törvényesen elhárítatnak, a kölcsönös bizodalmat éleszteni s a Polgárok szíveit szorosabban öszveegyeztetni fogja de ezen vallásbeli gyakorlás szabadságára szükségképpen megkívántatnék azon szabadság, hogy minden Polgár azon vallást kövesse, választhassa vagy változtathassa, melly és amint kinek kinek tetszik; utasításul adatni rendelék a következő Ország Gyűlésére Küldendő Követeknek, hogy előlegesen törvénybe hozatni ügyekezzenek azt, hogy minden hazabeli az Országosan bévett vallások közül, minden további felsőbb engedelem kérése nélhül azt választhassa, és követhesse, mellyben leginkább talállya megnyugovását. Minek természeti következése lesz az, hogy ha bármelly vallásbeli felekezetek egyesülni kívánnának, illy czéllyokban ne gátoltathassanak.
Az Egyházi tárgyak közt első helyen a Szerzetek érdekeltetvén, mivel a most fenálló Szerzeteknek az Egyházi ellátás tekintetébül való szükségek ez úttal is előadódnék, de külömben is a Tekintetes Rendek fentebbi principiumoktól vezéreltetve minden vallásnak határtalan szabad gyakorlását tsak távolról sem kívánnák legkisebb korlátok közé szoríttatni, - a Küldöttségnek az eránt, hogy most fenálló Szerzetek továbbra is megtartassanak, véleménye olly módosítással helyben hagyatik, hogy a mennyire a kéregető Szerzetek a Házonként történni szokott kéregetéssel a Polgári társaságnak némű terhére lennének, és segedelmi fizetéseiket más rendeltetésű köz pénz Tárból húznák, imigy pedig azon fundus czéllyától elvonattatnék, a kéregetés törültessék el, s a Szerzetek eredeti fundátioikra szorítassanak, amennyit azonban ez által a nagy hasznairól ösméretes Irgalmas Szerzet vesztene, szükségeinek minél jobb módok által leendő pótlásáról az Ország Rendei gondoskodjanak. Egyéberánt az Ország Gyűlésére küldendő Követek sürgessék az eránt hozandó Törvényt, hogy az uralkodás részéről a Törvény hozó test nyilvános  megegyezése nélkül, most az Országban nyilván fenálló Szerzeteken kívül jövendőre az Országba semmi Szerzet bé ne hozattassék, sem az enyészttekből vissza ne állítathassék.

Veres László - Viga Gyula (szerk.): A Herman Ottó Múzeum Évkönyve, XXXV-XXXVI.
Miskolc, 1997. 255-272. p.

“Az idő ránk is terhesedett...”
Adalék a politikai katolicizmus reformkori történetéhez

Az alábbiakban közölt jegyzőkönyvet, mely a rendi országgyűlés alsó tábláján képviselt káptalanok követeinek 1844. október 27-i tanácskozásán készült, fontos adaléknak tekintjük egy készülő, összefoglaló munkához, mely a katolikus egyház politikai célú szervezkedésének - jórészt feltáratlan - reformkori történetét dolgozza fel. A dokumentumban foglaltak megítélésünk szerint nem igényelnek sok kommentárt, ezért (továbbá a terjedelmi keretek adta lehetőség miatt) ahhoz csupán vázlatosan, tézisszerűen szeretnénk néhány, a témára általánosságban vonatkozó megállapítást fűzni, melyek részletesebb, terjedelmesebb kidolgozását későbbi tanulmányban kívánjuk elvégezni.
I. Általában elmondható, hogy történetírásunk a politikai katolicizmus hazai megjelenését gyakran az 1890-es években lezajlott egyházpolitikai küzdelemmel, az azokat lezáró törvényekkel szokta összefüggésbe hozni, és leginkább a 20. század első felében vizsgálta annak közéleti-társadalmi hatásait. Ha azonban a reformkorban lezajlott egyházpolitikai vitákat tekintjük, szembetűnő párhuzamoknak lehetünk tanúi a dualizmus-kori törvényekkel és az azok megszületését megelőző belpolitikai folyamatokkal, vitákkal kapcsolatban. Az 1890-es évek első felében a polgári házasságkötésről, az állami anyakönyvezésről, az izraelita vallás bevetté nyilvánításáról illetve a vallás szabad gyakorlásáról szóló törvények gyökereit a legtöbb elemző legfeljebb az 1847-48. évi utolsó rendi országgyűlésben, pontosabban az 1848/20. tc. hiányosságaiban, következményeiben szokta megjelölni. Megítélésünk szerint sokkal inkább helytálló többek között Sörös Pongrác bencés történetíró értékelése, miszerint  a 19. század végén kibontakozott egyházpolitikai harc “még modern értelemben is” jóval korábbi időszakból, legalább az 1791/26. tc.-től eredeztethető. Ettől kezdve ugyanis jó száz éven keresztül egyház és állam viszonyában változó konkrét kérdések formájában, de lényegében ugyanaz a vita zajlik, a polgári (pontosabban a polgárosodás útját kereső) állam és a feudális társadalmi-politikai berendezkedéshez kötődő katolikus egyház konfliktusai, kapcsolatkeresésének nehézségei.
Röviden fogalmazva politikai katolicizmusnak azt az irányzatot nevezhetjük, mely akkor kezd szerveződni, amikor az állam és egyház viszonyát a polgári társadalom értékrendje alapján rendezni kívánó - liberális - politikai erők megerősödnek, sikereket érnek el. Ezekkel szemben (illetve ezek hatásának csökkentéséért) az egyház már nem csupán a korábbi századokban alkalmazott eszközökkel kívánja felvenni a harcot, hanem igyekszik az átalakuló közélet “játékszabályai”, vagyis a polgári társadalom normái közé illeszkedő mozgalmat (pl. politikai pártszerű szervezeteket) kezdeményezni, érdekeit ezeknek latbavetésével megvalósítani. A 19. század második felében nyilvánvaló a liberális politikai tendenciákkal és a széles körben kibontakozó kapitalista értékrenddel szemben megjelenő újkonzervativizmus illetve a szükségképpen fellépő “kultúrharcok” nyomán (leginkább a bismarcki Németországban) a politikai katolicizmus megjelenése. Utóbbi leglátványosabb jele a századforduló előtti Magyarországon az 1894-95-ös egyházpolitikai törvények ellenhatásaként létrejövő katolikus Néppárt megszerveződése és közéleti aktivitása. Vagyis helytállónak tekintjük a szakirodalomban gyakran felbukkanó álláspontot, miszerint Magyarországon a polgári átalakulás kérdései a 19. század közepén (a szabadságharc, annak bukása és az önkényuralmi periódus következtében) nem oldódtak meg, ezért a politikai katolicizmus hazánkban csak a Nyugathoz képest néhány évtizedes késéssel, “önvédelmi reflexként” jelenhetett meg, amikor az egyház úgy érezhette, hogy kiszorul a közélet bizonyos területeiről. Ugyanakkor ennek csírái már az 1840-es évek második felében létrejöttek, vagyis az “önvédelmi reflex” már ekkor is működésbe lépett.
Észrevételünk szerint a liberális politikai erőkkel szemben már a reformkorban sem csupán az államegyházi rangjához, kiváltságaihoz a Habsburg-udvarral tartott bennfentes kapcsolatok útján ragaszkodó főpapok álltak szemben. Az 1840-es években ugyanis (nem előbbi ellentéteként, hanem sokkal inkább kiegészítőjeként) elkezdett kibontakozni az egyházon belül egy olyan politizáló irányzat, mely jellegében az 1890-es évek katolikus mozgalmaival állítható párhuzamba, s még a politikai pártalakulás kezdeti nyomait is magán viselte. Lényegi vonása, hogy képviselői már ekkor úgy vélték: a polgárosuló társadalomban a klérus önmagában nem tudja hatékonyan képviselni a katolicizmus érdekeit, a közélet új típusú megnyerésére és befolyásolására, szervezetek kiépítésére van szüksége. E felfogás formálódásában döntő szerepe volt az 1843-44. évi országgyűlésnek, mely a harmincas évek elejétől folyó, s 1840-től szokatlan hevességgel zajló vallásügyi vitát az 1844/3. tc. szentesítésével lezárta (legalábbis egy időre), illetve a későbbieknek új irányt szabott. A vegyes házasságok esetén a protestáns féltől követelt reverzálisok illetve az azokból születő gyermekek nevelése kapcsán keletkezett belpolitikai vihar eseményeire ezúttal nem kívánunk kitérni. Fontosnak véljük azonban, hogy 1839-től, amikor Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök körlevélben tiltotta papjait a vegyesházasságok megáldásától (korábban Scitovszky János rozsnyói püspök foganatosított hasonló intézkedést) a vármegyék elemi erejű tiltakozása túllépett a protestáns-katolikus ellentéten, és a frontvonalat végleg a reformokat kívánó liberális tábor (köztük számos katolikus) illetve az egyházi vezetés között rögzítette. Az 1839-40. évi országgyűlés bezárása után néhány héttel Kopácsy József esztergomi érsek az egész magyar katolikus egyházban kötelezővé tette a vegyes házasságok esetén az ún. passiva assistentia gyakorlatát (gyakorlatilag az áldás megtagadását), mely korábban nem látott méretű vármegyei tiltakozásokat, sajtócikkeket és röpiratokat váltott ki. Az egyházi vezetés - részben a pápaság tekintélyére való apellálás, részben az időnyerés céljából - Lonovics József  csanádi püspököt küldte Rómába, hogy pápai döntést eszközöljön ki a házasságjogi viták lezárása érdekében, az egyház e lépése azonban újabb sérelmek forrása lett. 1840-1843 között, a két országgyűlés közötti időszakban az eredetileg (leginkább az 1832-36-os országgyűlésen) a protestánsok vallássérelmeként indult vita végleg kilépett korábbi keretei közül és a vallásügy általános, polgári szempontok alapján történő átrendezésének alternatíváit vetette fel, melyre ha lassan, de a katolikus egyház is igyekezett reagálni.
Ha a politikai katolicizmus magyarországi születését nem is köthetjük egyetlen dátumhoz, kétségtelen, hogy az említett országgyűlés folyamán tartott püspökkari tanácskozásokon és egyéb egyházi személyiségek részvételével tartott gyűléseken (különösen részletes formában az alább közölt jegyzőkönyvben) fogalmazódtak meg először ennyire hangsúlyosan egy, a kor által megkívánt politikai érdekérvényesítés kereteit a maga számára felhasználó katolikus társadalmi program körvonalai. Az 1830-as évek második, az 1840-es évek első felében lezajlott egyházpolitikai viták során számos egyházi személyiségben (különösen az alsó táblára delegált káptalani követekben) megerősödött az a felfogás, hogy az egyház érdekeinek érvényesítésére nem elég az egyházi dogmák puszta hangoztatása, nem elég a liberális eszméket általánosságban, ünnepélyesen, az egyház tekintélyére, eredetére hivatkozva elítélni, mint például tette azt XVI.Gergely pápa 1832-es Mirari vos vagy a liberális katolicizmus Lamennais által képviselt nézeteit eretnekséggé nyilvánító 1834-es Singulari nos c. enciklikáiban. Fontos leszögezni, hogy azok az egyházi személyiségek, akik (mint az 1840-es évek második felében Magyarországon politizáló katolikusok) a katolicizmus érdekeit állami-társadalmi szinten érvényesíteni kívánták, nem felfogásukban, vagy mondanivalójuk tartalmában tértek el XVI.Gergely meglehetősen konzervatív irányvonalától, azzal alapvetően maradéktalanul egyetértettek, magukat a hierarchia tekintélye alá rendelték. Vagyis szemben álltak a Lamennais, Lacordaire és mások vezette liberális katolicizmus képviselőivel, akik már ekkor meg akartak békülni a polgári mozgalmakkal, tudomásul kívánták venni a francia forradalmat illetve másrészről az ipari forradalmat követő társadalmi és politikai változásokat. A különbség bár nagyon jelentős, mégis inkább stratégiai jellegű: a reformkori politikai katolicizmus képviselői a kiváltságokhoz ragaszkodva ugyanúgy egészében ítélték el a polgárosodás folyamatát, mint a pápaság. Ugyanakkor elfogadhatónak tartották, hogy érdekeik érvényesítésére éppen a megváltozott viszonyok által kínált, a polgárosodás nyomán megjelent és a liberálisoktól alkalmazott eszközöket is (a “saját képükre és hasonlatosságukra” formálva) igénybe vegyenek.
II. A magyar rendi országgyűlés káptalani követei által tartott 1844. október 27-i tanácskozás pontjait alapvetően két részre oszthatjuk. Az elhangzottak egyrészt általánosságban vonatkoznak a katolicizmus helyére az átalakulás reformkori körülményei között, egyház és polgárosodás általános viszonyát elemzik, másrészt a katolikus egyház konkrét, az 1840-es években követendő politikai feladatait és stratégiáját igyekszik pontokba szedve meghatározni. Mindkét szempontból elmondható, hogy a terjedelmes jegyzőkönyv utólag valóságos programnyilatkozatnak is bizonyult, hiszen kivétel nélkül tartalmazza mindazon elméleti illetve gyakorlati megvalósításra kiszemelt elemeket, melyek a későbbi, 1845-48 közötti hasonló tanácskozásokban, magánlevelezésekben, programcikkekben megfogalmazódtak.
Először is nyilvánvaló a káptalani követek tanácskozásának (s valamennyi, az országgyűlés alatt tartott egyházi értekezlet) kiindulópontja: az országgyűlés eseményeit, az ekkor még nem szentesített, de már elfogadott vallásügyi törvény szövegét a katolikus egyház saját súlyos vereségeként értékelte. E vereség okait elsősorban a “korszellemben”, vagyis az egyház- és ellenesként aposztrofált - valójában csak a vallásszabadságért küzdő - liberális eszmék hódításában jelölték meg. (Érdekes, hogy e káptalani tanácskozást megelőzően október 21-én tartott püspökkari értekezlet sokkal inkább a protestánsoknak tulajdonította a katolikusok számára kedvezőtlen légkört, s inkább azok visszaszorításáról beszéltek, a protestánsok részéről keletkezett sérelmeiket boncolgatták. Bár bizonyos szempontból ez a tanácskozás tekinthető a káptalani követek alább ismertetendő gyűlése előzményének is, mégis úgy tűnik: utóbbi a katolikus ügy győzelmét már nem csak, illetve nem elsősorban a rivális vallásfelekezet, hanem a liberalizmus ellensúlyozásától remélte.) Vagyis a tanácskozás alaphangját nem az elméletalkotás, hanem az országgyűlés bezárását követő gyakorlati tennivalók kijelölésének szándéka adta meg. (Ld. például: “mit kelljen a’ Klérusnak [...] tovább is tenni, hogy a’ hosszas küzdelem utánn a’ Katholika Egyház ügye Honnunkban magának a győzödelmet ki vívhassa?”; “mik lehetnének azon eszközök, és módok, mellyek használata által jelen súlyos helyzetünkből kiemelkedhessünk?” stb.)
Eleve igyekeztek elhárítani maguktól a feltételezést, hogy akcióikkal a katolikus hierarchiát megkerülve, vagy azzal épp ellentétes módon kívánnák egyházuk érdekeit megvalósítani, hangsúlyozták, milyen sokat köszönhetnek a püspöki karnak. Ugyanakkor úgy tűnik, burkolt formában, de szerették volna rábírni a püspököket és különösen az esztergomi érseket, hogy maga álljon politikai mozgalmuk élére vagy legalábbis nevével fémjelezze azt. A katolikus közélet egészét mozgósítani igyekvő szándékuk mellett nemcsak megnyerni akarták a klérust az általuk javasolt közéleti szerepvállaláshoz, hanem finoman ilyen irányú nyomást is kívántak elöljáróikra gyakorolni. Érdekes és egyben jellemző dolognak tekintjük, hogy a politikai katolicizmus e korai, reformkori vonulatában a vezető szerepet káptalani testületek tagjai, kanonokok játszották, kevés püspök kapcsolódott be abba aktívan (leginkább Scitovszky János pécsi püspök, 1849-től esztergomi érsek), de - ellentétben a későbbi katolikus társadalmi mozgalmakkal - nem volt a kanonokokéhoz mérve jelentős az alsópapság (plébánosok stb.) szerepvállalása sem. Ennek okát leginkább abban jelölhetjük meg, hogy a rendi országgyűlés alsó tábláján a káptalanok követei foglaltak helyet, így ők érezték leginkább, mennyire veszélyezteti a liberális eszmék hódító útja a katolikus egyház feudális eredetű kiváltságait, s kezdték megérteni talán először a liberalizmus elleni új stratégia szükségességét és alapelveit. Talán nem érdektelen, ha megjegyezzük, hogy a reformkori politikai katolicizmus vezéralakjai az 1860-as, 70-es években (vagyis a kiegyezés és az első vatikáni zsinat idejére!) jórészt a felső klérusba kerültek, egyik vezetőjük, Fogarassy Mihály, ekkor nagyváradi kanonok erdélyi püspök, Ranolder János pécsi kanonokból veszprémi püspök, Lipovniczky István esztergomi kanonokból nagyváradi püspök, Perger János kassai püspök stb. lett.
A politikai katolicizmus alapállásának megfelelően a liberálisok előterjesztéseit (ezúttal a vegyesházasságokban a felekezeti viszonosság követelését) 1844-ben is alaposan felnagyították: a katolikus egyház politikai jogainak lerombolásáról, “mostani állásának alásüllyesztéséről” stb. beszéltek, az egyház felszámolására tett kísérletként illetve első lépésként értékelték a legkisebb, ellenük irányuló kezdeményezést. Frontális antiklerikális támadásról beszélnek, pedig a legélesebb egyházellenes szóváltások mellett is tény, hogy az alsó tábla többsége mérsékelt liberális nézeteket vallott. Ennek igazolására elég megemlítenünk, hogy mind az országgyűlésen, mind korábban, 1840-41-ben, a vegyes házasságok ügyében kiadott érseki körlevél után a vármegyei nemesség túlnyomó többsége sérelemnek tekintette a klérus magatartását és éles hangon tiltakozott az ellen, ugyanakkor alig találtak követőkre a keletkezett felháborodás második hullámában megfogalmazott radikálisabb követelések. (Bereg vármegye például a polgári házasság bevezetését, továbbá Rómától független, önálló magyar katolikus egyház létesítését, Borsod pedig az egyházi javak szekularizációját indítványozta stb.) Tény ugyanakkor, hogy az országgyűlésen az egyházat a korábbinál jóval több és több irányból érkező támadás is érte, amit azzal magyarázhatunk, hogy egyre több ponton került ellentétbe a polgárosodást kívánó reformokkal. Egyik legsúlyosabb élményük az volt, amikor korábban példátlan módon a győri káptalan követe, Wurda Károly 1843. júniusában két egymást követő kerületi ülésen az ellenzék nézeteit visszhangozva hitet tett a “szabad egyház a szabad államban” elv mellett. Wurdát a káptalan azonnal visszarendelte, társai pedig élesen elhatárolták magukat felszólalásától.
A jegyzőkönyvből kitűnik, hogy a tanácskozó katolikusok a reformkor egészét mereven elutasították, abban leginkább az egyházellenes tendenciákat vették észre, s emiatt nem az ellenzékkel való kapcsolatfelvételen, hanem a polgári átmenettel való teljes szembeforduláson gondolkoztak. Elméleti alapvetésükben a feudalizmus rendszerét lebontani kívánó, a polgári szabadságjogok útját kereső korszakról úgy beszélnek, hogy az “idő ránk is terhesedett”, “a vihar fejünk felett zuhog”, “ez nem a béke ideje” stb.
Általában elmondható, hogy konkrét tennivalóik érdekében sokat átvettek a liberálisok sikeresnek ítélt eszközei közül. Vagyis a politizáló katolikusok felismerték, hogy a változó világban új módszereket vehetnek igénybe szervezkedésükhöz. Egyik legfontosabb felismerésük a nyilvánosság megnyerésének, a számukra kedvező közvélemény megteremtésének szükségességére vonatkozik. Rájöttek, hogy az ellenzék a vármegyék közötti levelezés felélénkítésével, a közgyűléseken való aktív részvétellel és a sajtóval óriási lépéselőnybe került. Ezen eszközöket pedig ki kell sajátítani, de legalábbis befolyásolni - vélték Lipthay Antal pozsonyi kanonok és társai. Mielőtt erre kitérnénk, érdekes, hogy legfőbb feladatukat mégis kicsit “anakronisztikusan” ítélték meg. Az 1825-27. évi országgyűléstől kezdve ugyanis az alsó táblán (a szabad királyi városok követeihez hasonlóan) a káptalanoknak is csak tanácskozási joguk volt, s csupán egy-egy kollektív szavazattal rendelkeztek. A nemesi követek ilyen “ügyrendi” módosítással próbálták a vármegyei érdekek biztos többségét megteremteni a diétán, nem is sikertelenül. A káptalani követek súlyos sérelemnek tekintették fejenkénti szavazati joguk megvonását és minél szélesebb képviselet elérésére törekedtek, megpróbálva ügyüket összekapcsolni a városok hasonló követeléseivel. (Kevés eredménnyel, mert a városi követek valami módon mégis a lakosságot képviselték, szemben az egyházi testületekkel. Nem véletlen, hogy a szabad királyi városok rendezésének ügye nagy érdeklődést kiváltott, jelentős országgyűlési ügy lett, a káptalani szavazatok követelésére pedig 1848-ig alig egy-két visszhangtalan vármegyei vélemény hangzott csak el.) Arról nem is beszélve, hogy a “kor szellemét” követők a polgári törvényhozás irányába tapogatóztak, s a népképviselet elvével a káptalani követek intézménye nyilvánvalóan összeegyeztethetetlen volt.
A legfontosabb tennivalót a közéleti aktivitás felkeltésében jelölhetjük meg. A politikai katolicizmusra jellemző módon arra buzdítják a papságot, hogy ne csupán egyházi tevékenységet folytasson, hanem kapcsolódjon be saját kora politikai életébe, hallassa szavát, képviselje érdekeit a társadalom legkülönfélébb fórumain. Ez ekkor elsősorban az alsópapságnak a politizálás legfőbb színhelyének számító vármegyei ülésterem (illetve a püspöki karnak az eljövendő országgyűlés majdani) látogatására, “azokbani munkás részvételre” való buzdítást jelentett. Fontos, ha nem is új, de ebben a formában újszerű elemnek tekinthetjük azt a törekvést, hogy a papságot arra bátorítja: ne csak közvetlen, hanem közvetett formában is vegyen részt a vármegye politikai életében, vagyis keresse meg és támogassa azokat a befolyásos személyiségeket, akik az egyház érdekeinek megnyerhetők. Célul tűzték ki a következő országgyűlés követutasításainak számukra kedvező befolyásolását, amit csak az aktív személyes kapcsolattartástól remélhettek. (A próbálkozást szükségesnek ítélték, bár tudták, hogy a vármegyék többsége liberális nézeteket vall, sőt a konzervatívok egy része sem szívesen pártolta az egyházat.) A jegyzőkönyvben a “cél szentesíti az eszközt” típusú elemekkel is találkozunk, például amikor úgy vélték, hogy a liberálisok szükségszerű radikalizmusáról, annak meglovagolásáról beszéltek. (Pl.: “azoknál is győzni kell, kik most még ellene rugódoznak, ‘s nem valószínűtlen előttünk az is, hogy a’ túl írt Liberalismus, ‘s az ősi Constitutio megdöntésére czélzó reformok itt ott reactiot fognak szülni, mit azután hasznunkra fordítani lehet is, kell is.” stb.) Hangsúlyozták, hogy a katolikus álláspont megjelenítése érdekében törekedni kell a liberális ellenvélemények, felszólalások megfelelő szintű tanulmányozására, vagyis ismeretszerzésre, a közéletben való jártasság megszerzésére is. (“Elleneink [...] mozgalmait nem csak éber szemmel illik tehát kísérnünk, hanem óvó szerekről is komolyabban gondolkoznunk. Van még erő kezeinkben, van hatáskör hivatalainkban, ‘s magasabb rendeltetésünkben, fordítsuk ezeket egy jobb nemzedék képesítésére, elleneink bal véleményének, ‘s törekvéseinek meg hiusítására.” stb.)
A politizáló katolikusok ekkor ismerték fel igazán a reformkori ellenzék sikerének egyik fő alapját: az információáramlásban rejlő politikai erő kiaknázhatóságát. A liberális eszmék terjedésüket és erejüket nem utolsósorban a vármegyék közötti intézményes kapcsolattartásnak és közvéleményformáló tényezőnek köszönhették. Ugyanezt igyekeztek a káptalanok viszonylatába is átplántálni, vagyis az egyházi testületek közötti információcserével a közös álláspontot kialakítani és országgyűlési követutasításokba foglalni. Át kívántak venni az ellenzéknek erőt adó tényezőkből az országgyűléshez intézményesen nem tartozó, mégis annak idején fokozott jelentősére szert tevő elemek közül a mozgósított hallgatóságot is. Vagyis fontos sérelemként kezelték, hogy az üléseket számos országgyűlési ifjú látogatta és a karzaton, illetve esténként az utcán zajosan fejezte ki politikai nézeteit, melyet a jegyzőkönyv kifejezően “zajos őrjöngésnek” nevezett. A radikális fiatalok valóban gyakran hozták kellemetlen helyzetbe a káptalani követeket.
Nem egészen új, mégis nagyon fontos elem a katolikus közvélemény megteremtésének szándéka. Ezt leginkább a sajtótermékek finanszírozásával igyekeztek megteremteni. A témával részletesen az országgyűlés alatt először nem az októberi káptalani tanácskozáson, hanem még márciusban Kopácsy érsek által összehívott megbeszélésen foglalkoztak (két püspök és öt kanonok vett rajta részt), és később is nagy hangsúlyt fektettek rá. Fő kérdésnek a katolikus érdekeket védő organumok - a Religio és Nevelés c., inkább szűk, teológiai érdeklődésű közönség által forgatott folyóirat és a Nemzeti Újság c. politikai napilap - anyagi támogatása mellett, utóbbi újság (továbbá a Budapesti Hiradó) arculatát is igyekeztek cikkeikkel, hozzászólásaikkal befolyásolni. Az egyház által támogatott lapok azonban nem vehették fel a versenyt a liberális sajtóval, előfizetőik tábora nem gyarapodott, a klérus támogatásával is csak tengődtek, bár 1845-től a Nemzeti Újság tehetséges újságírót szerződtetett szerkesztőnek Lipthay Sándor személyében, aki a konzervatívok valamivel hatásosabb szócsövévé tette a lapot.
Mindezek mellett fontos közéleti szerepet tulajdonítottak a vallási élet fellendítésének is. A jegyzőkönyv ezen sorai lényegében a jezsuiták 18. századi eszközeinek modernebb tartalommal megtöltött stratégiájának tűnnek. Nagy jelentőséget tulajdonítanak a vallásos nevelésnek, az iskolák feletti szellemi befolyás megszerzésének és megtartásának, az ifjúság olvasmányai szigorú ellenőrzésének stb. (“E’ részben nekünk is oda kell törekednünk, hogy a’ tanítást iskoláinkban katholicus szellem lengje át. Okkal, móddal, sokat tehetünk, többet talán utasító, javasló modorban, mint hivatalos fellépések által. De ha a’ szükség komolyabb fellépést igényelne, emberi tekéntetek félre tételével szembe kell szállanunk a’ vallási közömbösség, ‘s az ezt terjesztő vagy titkon ápoló tanok ellen.” stb. Megjegyezzük, itt fogalmazódott meg először egy önálló katolikus könyvkiadó alapításának gondolata is, melyre - a mai Szent István Társulat elődjére - Fogarassy Mihály kanonok vezetésével 1848 elején került sor.) De nagy szerepet szántak a fiatalság befolyásolását sikeresen és közvetlenül megvalósító konviktusok létesítésének, az egyesületekbe (pl. a mind korábban, mind később nagyon jelentős Mária kongregációkba) tömörített katolikusok papi irányításának stb., melyek szándékaik szerint nemcsak a “positiv vallásosságot” (vagyis a katolikus egyház iránti elkötelezettséget), hanem a “megfelelő” politikai nézetek kialakítását is célozta. Érdekes felismerés, hogy a káptalanok jó kapcsolattartását nemcsak a világi nemesekkel és a főpapokkal, hanem az alsópapsággal is fontosnak tekintették. A polgárosodás folyamatára jellemző, hogy az egyház gyorsan reagált és saját érdekeire kihasználni igyekezett az újabb állami-társadalmi intézmények megjelenését, ebben az esetben az új keretek között fellendülő pénzforgalomba való intézményes bekapcsolódást.
Érdekes még megemlíteni, hogy a dokumentum záradékában erőteljesebb vallási tartalmat juttatnak kifejezésre, ezzel nyilván a hitbuzgóbb kanonok-társak aktivitására apelláltak. Különösen figyelemreméltó, hogy Szűz Máriát, mint “minden eretnekségek megrontóját” szerepeltetik, ezek a megfogalmazások a protestantizmus éles elutasítására utalnak (sőt arra, hogy nem mondtak le - legalábbis a retorika szintjén - a homogén katolikus állam koncepciójáról illetve a katolicizmus szupremáciájáról), s az egyház iránti eltökéltségre és elszánt tenniakarásra engednek következtetni. Egyébként a katolikus egységre való szenvedélyes felhívás megint csak a politikai katolicizmus előjeleit viseli magán, továbbá kifejezésre juttatja, hogy a tanácskozók gyűlésüket nem az országgyűlés végének, hanem inkább egy politikai folyamat kezdetének tekintették. Melyet meg is valósítottak, számos tanácskozást tartottak 1848-ig, melyeken az 1844-ben felvetett kérdéseket próbálták megvalósítani, s a formálódó politikai katolicizmust (későbbi párhuzamoktól ezúttal sem mentesen) egyre szorosabban az 1846 őszén megalakult Konzervatív Párthoz kötötték, pontosabban annak befolyásolásával igyekeztek az egyház érdekeit politikai eszközökkel megvalósítani.

DOKUMENTUM
1844ik évi October 27én Pozsonyban tartott Káptalani Követek, Apátok, és Prépostok tanácskozmányának jelen terhes és aggasztó körülményekben a’ teendők iránti véleménye.
Tudva van, milly súlyos volt e’ jelen Diaetán az Egyházi Rend állása, mennyi ostromoknak volt, nem csak a’ jelen Klerus, hanem hanem maga a’ Katholika Religio is kitéve. Ezeket ügyekeztek az Egyházi Rend Követei részint meg győzni, részint pedig erős béke tűréssel ki állani, ‘s már hála Istennek! a’ Diaeta végéhez közelgetvén ők a’ küzdelem terhes mezejéről lelépendenek, de nem azon öntudattal, hogy az Ország gyűléssel az Egyház, és Klérus ostromlása is meg szünend; sőt kéntelenek őszintén megvallani: hogy ők azon erköltsi nyereség mellett, mellyet a’ küzdelem férfias kitartásából a’ Klérus részére meg szereztek, alig kedveskedhetnek valami más hozományal küldő Káptalanaiknak, mint keserű tapasztalásaikból keletkezett az iránti nézeteik felfejtésével: mit kelljen a’ Klérusnak, ‘s jelessen a’ Káptalanoknak, és javadalmas Szerzeti Testületeknek tovább is tenni, hogy a’ hosszas küzdelem utánn a’ Katholika Egyház ügye Honnunkban magának a győzödelmet ki vívhassa?
A’ helyett tehát, hogy a’ Diaetai hosszas fáradozás után, a’ kinyugvás szende ölébe kívánkoznának vissza, inkább most is még a harcz folytatásáról gondolkoznak, ‘s Küldőiknek magas figyelmét, ‘s buzgóságát a’ további teendők mezején kívánják vezetni, előre látván azt, hogy az Egyház ellenei is a’ Diaeta utánn kettőztetett erővel fognak elkészült terveik kivitelén dolgozni, mit nyilatkozataikból többször lehetett következtetni.
E’ véleményünk nyilvánításával azonban nem azért lépünk fel, mintha magunknak valami mélyjebb bölcsességet tulajdonítva, küldőink belátásába nem bíznánk, vagy a’ teendők kijelelésére magunkat felhatalmazottaknak képzelnők. Nem, - illy gondolat nem vezérle minket igéntelen eszméink rendbeszedésére, hanem egyedül azon körülmény, hogy a’ harcz téren elég alkalmunk vala tapasztalni, milly fegyverekkel támadtatunk meg, honnan emeltetnek ellenünk a’ vádak, ‘s így arról is kelle gyakrabban elmélkednünk, mik lehetnének azon eszközök, és módok, mellyek használata által jelen súlyos helyzetünkből kiemelkedhessünk? Sőt örömest meg valljuk, hogy ollykor nagy tekintélyű férfiakkal, ‘s különösen a’ magyar anyaszentegyház Fő Pásztoraivali érintkezéseinkben volt szerencsénk bölcs bélátásuk, ‘s okszerű javaslataik tanúságából kiszedni egy részét azon eszméknek, mellyeket határtalan atyafiságos összeköttetésünknél fogva, ezen iratunk által küldőinkkel, és az illetőkkel közölni kívántunk.
És csak ez értelemben határozók el magunkat a’ Nemes Káptalanokkal, Apátok és Prépostokkal, kiknek testületeit itt egyenes megbízásbul vagy máskép képviselni szerencsénk vala, közölni igéntelen nézeteinket, bennök és általuk a’ Magyar Honi Klerust közhatású cselekvésre felszólítani, mellynek reményeink szerént sikere elébb utóbb az Egyházra e’ Honban is békét árasztand, vagy ha arra most még hívatva nem volna, legalább a’ Papságnak illő tekéntélyt, s munkásságának üdvös behatást fog szerezni.
Az idő nem csak int, de már úgy látszik, ránk is terhesedett. Mik ez Ország gyűlésén szőnyegre hozattak, és az ellenzék által pártoltattak, ha csakugyan Ország gyűlési határozatokká válnak, mit mi jelen politikai állásunkat tekintve, nem tartunk éppen lehetetlennek, a’ Klerusra veszélyt hozandnak, ‘s a’ Katholika Egyház politikai jogait le fogják rombolni, mostani állását épen úgy alásüllyeszteni, mint ez már más Katholika Országokban, hol az Egyháznak a’ mienknél virágzóbb vala állapota, már fájdalom! megtörtént. Úgy van, - az idő komoly intése hívott fel minket e’ lépésre, gondolatink sajgó szívünk érzéséből emelkedtek. Az Egyházi Rendnek, ha a’ köz hiedelem szerént voltak e Honban valaha kényelmes napjai; azok már elmúltak, a’ vihar fejünk felett zuhog, a’ Philosophia, mint Francz Honban, már itt is tárogatja diadalit. Nem közönséges időszakban élünk, rendkívüli ez, mert nem a béke ideje. El kell tehát mindent követnünk, hogy magunktól és utódainktól, a’ fenyegető veszedelmet elháríthassuk. Legalább ha férfiasan fogunk szembeszállani az idő viszontagságaival, az utókor nem fogja azt mondhatni rólunk, hogy gyáván hagyók oda a’ fényes jogokat, a’ tekéntélyes helyhezetet, mellyet az Egyháznak dicső Elődeink fényes tettei, ‘s boldogító munkássága meg szereztek.
Lesznek előterjesztésünkben talán olly gondolatok is, mellyek nem csupán politikai helyzetünk javítására, de általjában a Katholika Egyház aggasztó és terhes környülményeire vonatkoznak, olly figyelmeztetések, mellyek meg tételére talán Diaetai keserű tapasztalásaink sem jogosíthatnak fel bennünket, de ezek mellé engesztelményül hosszas szenvedéseinket ragasztjuk. Az Egyház jövője előttünk borúsnak látzik, ha csak mindazok, kik annak munkakörébe hívatvák, hatáskörük egész terjedelmét, egy jobb állapot előidézésére nem használják. Ez általlános meggyőződésünk. És ha az egyházi magas testületek ítélete alá bocsájtott véleményünk közöttük komoly megfontolásra talál, és ha e’ csekély anyagból, idővel magasabb eszmék, czélszerűbb javaslatok, és intézkedések fognak kifejleni, a’ bennünk ébredett gondolatokra, ‘s magára a’ mostani terhes diaetai pályára, örömmel fognánk egykor vissza emlékezni; sőt dicsőítenők a nyommasztó viszontagságokat is, mellyek fergetege az Egyházi testületeket költsönös bizodalomra, összetartásra, bajnoki magasztos lelkesedésre fogja ébreszteni. - Mindenekelőtt Ország gyűlési helyzetünk jobbra mégsem változott állapotát, ‘s törvényes voksaink tettleges letartóztatását említjük meg, hogy e fő bajnak orvos szereirül szólhatni, ‘s azok iránti nézeteinket előadni alkalmunk lehessen.
Mi ugyan a’ jelen ország gyűlése folytán, tettünk némi lépéseket voksaink vissza nyerése végett, mert sértett Jógaink védelmeül Ő Felsége Királyi trónjához járultunk, a’ Fő Herczeg Nádornak ‘s más nagy tekintélyű Státus Férfiaknak közben járását kikértük, sőt voksaink eltartóztatását, mint sérelmet országgyűlés elébe is terjesztettük. E’ mozgalomnak hatása lőn, ‘s az, mint reménylyük, nem marad éppen minden siker nélkül; de csak előkészület vala, nagyobb és hatályosabb cselekvőségre, ‘s a’ Nemes Káptalanok és Szerzetes Testületek Főnökei által kifejtendő öszpontosított munkásság folytatására. - Ő Császári Királyi Apostoli Fölsége, ‘s magas Tanácsosai biztató reményt nyújtottak voksaink vissza nyeréséhez, mirül a’ nemes káptalanokat annak idejében tudósítottuk is. A’ sérelmek öszve szedésére kiküldött Országos Választmány lelkesen pártolá ügyünket, mint igazságon ‘s törvényen alapultat, a’ Rendek Táblájánál 22 megye nyiltakozott mellettünk, a’ Főrendi nagy többség pedig osztozva a’ Választmányi kedvező véleményben, sérelmünk orvoslását ismételve sürgette, s utoljára is csak azon nézetből hagyott fel vele, mert az ország gyűlési rövid időt alig tarthatá arra is elégségesnek, hogy e’ nagy fontosságú kérdés elintézését a’ jelen hongyűléstül reményleni lehessen.
De e’ mellett azt sem titkolhatjuk el, hogy a’ követi Tábla többsége voksaink visszaadására hajlandónak nem mutatkozott, sőt közülök némelly elszántabb vezérek nyíltan kimondották, miszerint ők minket jelen csekély diaetai befolyásunktól is megfosztani, vagy is az Ország gyűlésbeni részvéttől idővel végképen elmozdítani kívánnak. Nem lehet tehát, ‘s nem kell a’ Diaeta végével felhagyni megkezdett azon törekvéseinkkel, hogy az Ország gyűlésen voksokkal ruháztassunk fel, mi egyedül teheti tűrhetővé itteni súlyos helyzetünket. Mire nézve alázatos véleményünket a’ következőkben adjuk elő:
a) Semmi sem olly kedves elleneinknek, mint sem ha a’ küzdtérrül önként elvonjuk magunkat, ‘s azon jógaink, ‘s velök járó kötelességeink gyakorlatában, mellyeket irigy szemmel néznek, minket hanyagoknak tapasztalnak. Mi tehát úgy vélekedünk: hogy a’ Nemes Káptalanok tagjainak, ‘s más papi főnököknek az eddiginél nagyobb részvéttel, nagyobb befolyással az Egyház érdekeinek tágasabb képviseletével kellene eljárni a’ megyei gyűlésekbe, az alsóbb Egyházi rendből pedig a’ kívánt kellékekkel bíró egyéneket a’ gyűlések látogatására, azokbani munkás részvételre buzdítani.
b) Vannak e’ Honban több nemes Megyék, mellyek már ez Ország gyűlésre követeiknek utasításul adák; hogy a’ káptalanokat voksaik követelésében pártolják; vannak mások, hol a’ többség a’ Clerus politikai jogai iránt rokon szenvel viseltetik, ‘s kész minket törvényes követeléseinkben támogatni. E’ megyékben tehát igyekezzenek az illető Káptalanok nem csak fentartani az Egyház iránti jobb hangulatot; hanem azt meg is erősíteni, és a’ dolgot oda vinni, mi szerint a’ jövő Diaetára mellettünk kedvező és hatályos utasítások készüljenek, ‘s ha lehet, a’ Megyék többségénél ügyünk pártolást nyerjen. Ezt ugyan sok megyéknél, hol a’ Liberalismus már felettéb lábra kapott, bajos lesz kivinni, más részről alkalmunk vala itten azt is tapasztalni, hogy az utasításokkal csupán czélhoz nem jutunk, ha a’ követek egyéniségében is nem bízhatunk; de mi ezen akadályok mellett is hisszük azt, hogy ügyünknek, melly igazságos, mellyet Törvény és százados gyakorlat annyira támogat, végre azoknál is győzni kell, kik most még ellene rugódoznak, ‘s nem valószínűtlen előttünk az is, hogy a’ túl írt Liberalismus, ‘s az ősi Constitutio megdöntésére czélzó reformok itt ott reactiot fognak szülni, mit azután hasznunkra fordítani lehet is, kell is. De azon megyékben is, hol többségre nem számolhatunk, szilárd fel lépéseink, a’ közügyekbeni általánosabb részvétel, a’ kor kívánatinak józan felfogása, erkölcsi hatását nem fogja téveszteni, ‘s az Egyházi rend politikai tekéntélyét minden esetre nevelendi.
c) Ahhoz, hogy a kormány parancsa és rendelete által helyheztessünk vissza törvényes voksaink gyakorlatába, valamint ahoz is, hogy egyenkénti szavazatokat kapjunk a’ jelen körülményekben igen kevés reményünk lehet; de arra, hogy alsó táblánál ülő Egyházi rendnek is aránylagos szavazat, és bizonyos voks mennyiség adassék, lehet még mindég kinézésünk, ha törekvéseinkben egyesültek és kitartók leszünk, mire nézve mind azon esetre, ha a’ megyékben a’ hangulat valamivel talán kedvezőbbé alakulna, meg kísértendőnek véljük azt, mit a’ királyi városok sükereltettek, hogy t.i. a’ Nemes káptalanok körlevelek által hívják fel a’ megyéket az Alsó Táblához tartozó Egyháziak voksainak vissza adására, de mi előtt e’ lépést egy vagy másik káptalan megkezdené, szándékát előleges értesülés és közös megállapodás tekintetéből közlenie a’ többiekkel tanácsosabb, hogy sem egyenest a’ Megyékhez folyamodni.
d) Majd ha a’ diaetai idő megint közeledni fog, a’ Káptalanok járuljanak ismét Ő Felségéhez, ‘s meg újjított kérelmöket biztossaik által terjesszék az igazságot, és ős jógokat védő legjobb Fejedelem, és hű tanácsosai elébe, kérjék sürgetőleg a’ kormányt, hogy valamint a’ jelen Diaetára kiadott K.Királyi propositiokban a’ királyi városok panaszai méltányolva voltak; úgy a’ jövőre kitűzendőkben adassék hely az Egyházi Rend hason kívánságának is. Ezen egyes repraesentatiok felterjesztése után még szükségesnek vagy legalább czélerányosnak tartyuk; hogy az összes Káptalanok, Apátok és Prépostok nevében küldessék fel Bécsbe egy nehány tagból álló Deputatio, melly a’ Káptalanok és Conventek igazságos követelését élő szóval is tolmácsolván, azt kivinni törekedjék: hogy voksaink felől a’ királyi előadásokban czélszerű intézkedés tétessék. Mind ezek mellett pedig a’ Fő Méltóságú Herczeg Prímás, Nagy Méltóságú Érsek és Püspökök közben járását is kikérni szükségesnek tartjuk. Panaszunkra, mellyet magunk vagy helyettünk némelly Nagy Méltóságú Püspökök az iránt nyilvánítottak vala: hogy a’ királyi propositiokban a’ káptalanok voksairól említés nem tétetett, az volt az észrevétel: hogy a’ királyi városok minden előlépéséket megtették, a’ Káptalanok pedig halgattak. Azért is tehát, hogy ezt rólunk mondani többé ne lehessen, a’ fentebb érintett eljárásokat megkísértendőknek véljük.
e) Az Egyháziak állása mostani Ország gyűléseinken terhes és csaknem kiálhatatlan ugyan, de azért attul vissza vonulni annyi volna, mind gyáván oda hagyni a’ küzdtért, ‘s elleneinknek a győzedelmet minden vívás nélkül áltengedni. A’ félelemmel csak azt tanúsítaná az Egyházi Rend, mivel különben is vádolni szeretnek minket elleneink, hogy mi törvény hozásra alkalmatosak nem vagyunk, hogy szeretjük a’ politikai jogokat bírni, de azzal járó kötelességeink terheit viselni vonakodunk. Mi tehát jónak és czélszerűnek tartjuk, hogy a’ Káptalanok a’ Diaetán megjelenni el ne mulasszák, és pedig a’ tehetőssebb Káptalanokból küldessék két követ, minek kettős haszna lenne: mert többen álván a’ küzdtéren, képesebbek lennénk kiállani az ostromokat, ‘s többen gyakoroltatván a’ politikai viták nehéz feladatában, mindenre és mindenkor kész férfiaink lennének, a’ harcz felvételre készültek, a’ bajvívásban jártasok. Ha a’ jövő Diaetátul szavazati jogunkat fogjuk követelni, és jó eredményt óhajtunk, szükség lesz minden esetre arra tellyes számmal megjelennünk, egynehány Káptalanra leolvadott Egyházi Követek alig reménylhetik azt, hogy a’ voksok számának eldöntésében nagyobb mennyiségre szert tehessenek, de ha sokan lesznek a’ követelők, kedvezőbb számításra lehet kinézésünk. Nem csak a’ Király és haza, hanem Egyházunk iránt, kötelességnek is tekintendő a’ Káptalani követek ‘s más oda tartozó főnökök ország gyűléseni meg jelenése, és épen azért, hogy voksainkat nyomatósabban követelhessük, az ostromokat elszántabban ki tarthassuk, szükséges többeknek itt lenni, itt a’ fenyegető veszélyek gyülpontjánál együtt vívni.
f) Továbbá nézetünk szerént czél erányos lesz a’ káptalanok követeit utasítással is ellátni, hogy küldőiket, mint testületeket, itt valóban képviselhessék, ‘s összes akaratuk hű tolmácsai lehessenek. Akkor bátrabban szólhatnak ők is az elő forduló fontosabb tárgyakhoz, a’ küldőik utasítására hivatkozhatnak. ‘S e’ végből a haza térendő ország gyűlési követeknek tudósításait az időben tartandó megyei és városi gyűlések határozatait, és a’ jövő Diaetára Megyékben készítendő utasításokat kellő figyelemmel kísértendőknek véljük. És ha ezen idején korán elkészült utasításokat, ‘s a’ Nemes Káptalanok egymásnak tudomás végett megküldik, az olly annyira szükséges egyetértést fogják költsönösen eszközölni. A’ káptalani tagok közül pedig azokat, kiket a’ tagtársak bizodalma erre a göröngyös pályára előre kinézett, felszóllítandóknak véltük, hogy ők a’ terhes hivatásra jó eleve készülhessenek, a’ megyei gyűléseket, mint diaetai praeparandiákat szorgalmatossan járják, a’ politikai mozgalmakat szemmel tartsák, hírlapok és röpiratok vitáit figyelemmel kísérjék, magoknak adatokat gyűjtögessenek. Arra pedig különössen figyelmeztetjük a’ Nemes Káptalanokat, mi szerént a’ Credentionalisokat követeiknek magyar nyelven adják ki, mert a’ Diaetan is szemünkre lobbantatik, hogy jelent meg az Ország gyűlésre olly káptalani követ is, kinek megbízó levele még az idő szerént is Latin nyelven volt írva.
g) Tudva van, mi szerepet játszik most az Ország gyűlésre tóduló ifiuság, ‘s milly befolyást gyakorol a’ törvény hozásra, helyeslő vagy rosszalló nyilatkozataival ő tevé helyzetünket terhessebbé zajos őrjöngéseivel, mellyekkel a’ Clerus többszöri megtámadtatását kísérte. A’ megyék azoknak számát, kiket követei mellé küldenek, százakra szaporították, az önként ide csődülők száma szinte százakra megy. Alig lehet már közöttük jobb érzésűekre találni, kiket a’ papság írnokainak felvévén, ügyeiben megbízhasson. De a’ Megyéknél is csak nem ritkasággá vált, olly fiatal embert, ki a’ Katholica Egyházhoz hív, a’ Clerushoz őszintén ragaszkodó légyen. E’ baj talán leg inkább meg érdemlené az Egyházi Főbbek gondos figyelmét, hogy ifiakat vennénk pártolásuk alá, kiket a’ mostani ragályos korszellemtől meg óva, otthon a’ megyében, itt a’ hon gyűlésben használni, ‘s belőlük jó gondolkozású hazafiakat felnevelni lehessen.
És ezek Megyei, ‘s Ország gyűlési helyzetünkre vonatkozó nézeteink, igénytelen javaslataink, mellyeknek czélerányos felfogásábul, ‘s életbe léptetésébül mi az Egyházi Rend politikai állására nézve egy derültebb jövőnek reményljük és várjuk el közelgetését.
De a’ jelen terhes idők, még más jámbor óhajtásokat is ébresztettek fel bennünk, ‘s ezeket is a’ Nemes Káptalanok, és Szerzetes Elöljárók figyelmére, gondosságára méltóknak tartjuk és mint bővebb megfontolás és a’ törekvési egyesülés anyagát ide iktatni kívántuk.
Nézetünk szerint az Egyházat fenyegető veszélyek gyökere mélyebben fekszik, hogy sem politikai helyzetünk jobbra fordultával azok megszünendését biztossan reménylhessük. Nem lehet a’ leg sajgobb fájdalommal nem tapasztalnunk: hogy a’ Katholikusok míveltebb részébe, ‘s általjában azokban, kik a’ köznép soraiból iskolázás által kiemelkedtek, elhűlt a’ vallásosság. Elleneink nagy része, az Ország gyűlésen szintúgy, mint a’ Megyékben, katholikusokbul áll. Iskoláinkban általunk nevelt Ifiuság vallási érzés és pietás nélkül lép ki a’ felsőbb tanodák csarnokaiból, ‘s mozgalmaiban ellenünk tört, v[agy] tőlünk elfordult. Úgy látzik, hogy a’ papi nevendék házakban, és a’ Szerzetes Testületek községeiben sem képeztetnek épen olyanokká a’ vallás szolgái, mint a’ millyeneknek annyi gond fordítás után, és az Egyház jelen szorongatásai közt lenniök kellene. Szemünkre vetették: hogy a’ tudományosság mezején nagyobb munkásságot ki nem fejleztünk. Gúny képen mondatott ez Ország gyűlésen nevelési befolyásunkról: hogy ne vétessék el az tőlünk, mert a’ papság, úgy is maga ellen neveli az ifiuságot. Egyébberánt pedig csak ugyan oda irányozvák a’ szabad szelleműek törekvéseit: hogy a’ nevelési ügy kezünkből kivétessék, közös iskolák állíttassanak, a’ Katholika Egyház iskolai alapítványai közös kézre keríttessenek. A’ káptalanok munka köréről a’ leg ferdébb fogalmak keringenek elleneink fejében, ők ezt solyosmák elmondásánál, pénz kezellésnél, gazdálkodási ügybajoknál többre alig becsülik. Ellenben a’ lelki Pásztorok hasznos fáradozásait, mellyek általuk legkevésbbé használtatnak, magasztaló dicséretekkel kiemelik, ezeknek javainak elfoglalásából gazdagabb ellátást, kényelmesebb jövendőt ígérnek; szóval sokfelől szorongattatik Honnunkban a’ Katholika Anyaszentegyház ‘s annak Hyerarchiája. Elleneink ellenzeteit, ‘s ezekből induló mozgalmait nem csak éber szemmel illik tehát kísérnünk, hanem óvó szerekről is komolyabban gondolkoznunk. Van még erő kezeinkben, van hatáskör hivatalainkban, ‘s magasabb rendeltetésünkben, fordítsuk ezeket egy jobb nemzedék képesítésére, elleneink bal véleményének, ‘s törekvéseinek meg hiusítására. Ezek irányában mi a’ teendők közé a’ következőket soroljuk:
1ször A’ Káptalani tagok közül azok, kik Seminariumokban Rectorok, Académiákban és Lyceumokban Pro-Directorok, hivatalukat egész hatályát oda irányozzák: hogy a’ Clericusok buzgóbbakká, a’ tanuló ifiak jó katholicusokká neveltessenek, ‘s erre nézve mind ők, mind a’ többi tag társak, főleg pedig a’ Szerzetek Apátai és Főnökei őrködjenek a’ tanítók gondolkozás módja, és az általuk elő adandó tanok jósága felett, ‘s az itt ott észrevett hibákat, vagy heányokat minden lehető módon javítani, kiegészíteni igyekezzenek. A’ Protestánsoknál az összes tanítás a’ Protestantismus szellemében történik, az minden tanulmányaiban be van szőve, ‘s veres fonálként futja át nem csak a’ philosophiai, vagy Históriai leczkéiket, hanem még a’ számtanra is elhat. Iskoláikban olly előadást, melly vallásuk elveivel, ‘s irányával ellentétben áll, meg nem szenvednek. E’ részben nekünk is oda kell törekednünk, hogy a’ tanítást iskoláinkban katholicus szellem lengje át. Okkal, móddal, sokat tehetünk, többet talán utasító, javasló modorban, mint hivatalos fellépések által. De ha a’ szükség komolyabb fellépést igényelne, emberi tekéntetek félre tételével szembe kell szállanunk a’ vallási közömbösség, ‘s az ezt terjesztő vagy titkon ápoló tanok ellen. Különössen pedig figyelemre veendők volnának azon sokféle ifiuságot képező könyvetskék, mellyek jelenleg avatatlan, és a’ positiv vallást éppen mellőző, vagy meg mérgező kezekből kerülnek nap fényre; mellyek ellenében semmi sem volna kívánatosabb, mint ha honnunkban is a’ külföld példájára egy társulat keletkezne Clerusunk soraiból, melly épületes és czélszerű iskolai könyvek kiadásával terjesztené a’ Katholicus nép közt ‘s iskoláinkban a’ vallásos érzést, elősegítené az olly szükséges vallásos nevelést.
2or Különös gonddal és éber figyelemmel kellene kísérnünk a’ kisded óvó intézeteket, ‘s azon már keletkezett, vagy még ezután alakítandó egyleteket, mellyek a’ népnevelést veszik pártolásuk alá, nehogy ezek által a’ vallási közömbösség elterjesztessék, ‘s a’ Liberalismus elvei a’ köznépre is elhassanak.
3or A’ Káptalanok használjanak minden mutatkozó alkalmat annak tanúsítására, hogy ők is a’ papi magas hivatás feladatát egész mértékben betöltik, ‘s nem csupán arra rendeltetvék, hogy tőke pénzök, vagy oklevelek őrjei legyenek. - Prédikállás, Egyház Kerületeiben elő forduló jelesbb functiók, a’ gyóntató szék, ‘s tudományos dolgozatok tág mezőt nyitnak a’ Kanonokoknak minden bal hiedelem meg czáfolására, ‘s annak tanú jeléül szolgálandnak, hogy valamint szent elődeink javakkal és fényes jógokkal, üdv hozó fáradozásaikért láttattak el: úgy utódaik is azon nyomdokokat követve méltók azoknak háborítatlan élvezésére.
4er Az alsóbb Clerussali gyakoribb és meghittebb érintkezés bővebb alkalmat nyújthat, a’ Káptalan Urak pedig jó elvek terjesztésében nyájas vendég szeretettel fogadván az anya városba jövő lelki pásztorokat, igyekezzenek őket elleneik mozgalmaira figyelmeztetni, az Egyház védelmére buzdítani, a’ falusi nép iskolák gondos ápolására fel szóllítani, emlékeztessék őket arra, hogy az Egyházi javakra sóvárgó kecsegtetések, csalókány ámításoknak tekintendők, mellyekkel a’ Franczia alsóbb Clerus tőrbe ejtetett, ‘s mellettök csaknem éhen halásra jutott. Az illy barátságos értesülések, valamint egy felől a’ főbb Clerus elleni még csak lappangó irigykedés legyőzhetik az alsóbb papságban, úgy számtalan jó alkalmul szolgálandnak a’ köz lelkesedés, ‘s egyetértő buzgólkodás felélesztésére.
5ör A’ Káptalanok és javadalmas szerzetesek igyekezzenek kégy uraságaik alatt álló Plébániák szükségeit fedezni, faluk rendezése, határok tágosítása alkalmával, a’ Parochiát, iskolát illően dotálni, ‘s különössen a’ káplánok feltűnő és már az Ország gyűlésen is emlegetett rideg állapotját jobb karba emelni. E felett gondoskodjanak arról is, hogy jószágaikban a’ Katholicus jobbágyság ne csak meg ne gyengüljön, hanem vagyonban és szám szerént is gyarapodjék.
6or Az Anyaszentegyház szükségei az idők változása szerént különböznek, jelenleg annak védelmérül kell leg inkább gondoskodnunk, és ahol a’ Katholica Religio terjesztésére, Templomok fentartására vagy ékesítésére talán gazdagabb alapítványok léteznek, mi úgy véljük, hogy az alapítók czélja nem lenne sem eltévesztve, sem meg csonkítva, ha ezek fel használásában a’ mostani rend kívüli szükségek tekintetbe vétetnének. Egykor a’ szükség úgy mutatkozott, hogy a’ Convertiták fel segéllésére kegyes alapítványok tétessenek, ezekre most is szükség vagyon, de a térítés eszközeit gyarapítani, vagy az eltérések meg gátlásáról gondoskodni most talán szükségesebb, mint máskor lehetett, valamint az Anyaszentegyház védelmére intézeteket állítani, vagy a’ fen állokat pártolni, most korszerűbb törekvésnek mutatkozik Kő Templomok építésénél, tornyok, harangok kiállításánál. Az Egyház romlásával, kegyes alapítványaink nagy része is kétség kívül hajó törést fogna szenvedni. Általjában pedig minden jóltéteményeinkben arra is kellene tekintenünk, hogy elleneinknek kezébe fegyvert ne adjunk, a’ jutalmakat valódi barátainknak osztogassuk, ‘s mi e tekintetet kölcsön adásokban, tudósok, művészek, mesteremberek felsegéllésében vagy pártolásában figyelemre méltónak tartjuk.
7er A’ vallásos buzgóságot ájtatos társulatok, egykor nagyon elősegítették, ezeknek békövetkezett eltörlése hidegséget szült. Társulatok által terjeszti a’ mai Liberalismus elő hatását, ‘s társulatok által lehet nálunk is a’ vallásos érzést, erkölcsi javulást leg sikeressebben elő mozdítani. Az iskolákban hajdan az úgy nevezett Mariana Congregatiok növendékeibül buzgó jó Katholicusok váltak. Voltak a’ régi időkben más illyen kegyes egyletek is Honnunkban, mint Sodales S. Stephani, S. Ladislai és S. Domonk, ‘s ezeknek fő törekvésök a’ Kath.[olikus] hitvallás fel élesztésében, ‘s terjesztésében állott. A’ Franczia Clerus hasonlóan illy kegyes társulatokkal ébreszté fel honjában a’ vallási buzgóságot, illyenek már már nálunk is kezdenek fel tünedezni, többeknek előképe tán még csak a’ jámbor óhajtások alatt rejtezik, de az idő létre hozásukat szükségessé tette. Ezeknek elő hívására, ‘s ha feltűnnek, segellyésére nyújtsanak a’ Káptalanok, és más Papi Testületek segél kezeket, sőt illő, hogy éleiken az Egyházi rend főbbjei áljanak.
8or A’ vallásosság béoltására, erkölcsiség szilárdítására sokat tehetnénk még e’ honban, ha különösen a’ Nemes Ifiuság czélirányos nevelésére nagyobb szerű Convictusok léteznének, hol tanítás, elme és szív képezés, lelkes oktatók és elöljárók által vezettetnének, hol az ifiak a’ világi romlottság példáitul távol esnének. A’ szülőkön is inkább volna segítve, illy nevelő házakat állítani, mellyekben az ifiak minden szükségesekkel el látatnak, - mint azon pár száz forintokkal, mellyeket Stipendium név alatt kapnak. Ezen eszmét a világiak között terjeszteni, ‘s bennök azt a óhajtást kellene felébreszteni, hogy Stipendiumok helyébe ismét Convictusok állíttassanak.
9er Valamint feljebb ajánlók az alsóbb Clerussali gyakori érintkezést, és nyájassabb társalgást, úgy ezt szinte a’ világi Előkelők és Nemesek irányában annál inkább szükségesnek tartyuk, minél inkább kénytelenek valánk tapasztalni, hogy közülök sokan ügyünk pártolására csak azért nem szóllaltak fel, mert az erént kellően fel világosítva nintsenek. Ha velök meg értetjük, hogy a’ papi javak a’ Catholica Egyház javai, a’ Catholicus Cultus fentartására rendelvén, ‘s ennél fogva nem csupán Papokéi, hanem minden Catholicusé, ‘s így a’ világiaké is, kiknek gyermekei ‘s attyafiai által bíratnak, és fognak ezután is bíratni, ha meg mondjuk nékik, hogy iskolai alapítványaink a’ Catholicus Status tulajdona, és a’ mennyiben ez a’ Protestansokkali közhasználatra fogna bocsájtatni, annyiban a’ Catholicusok fognának rövidséget szenvedni, ‘s majd a’ hiányt közadózás útján kellene pótolniuk; illy ‘s más efféle észrevételek ‘s értesülések ébreszteni fogják Catholicusainkban az ön érdek érzetét, ‘s talán előhatályosabban lépendnek fel a kóbzói törekvések ‘s a’ Catholicus alapítványok közös használása ellen, sőt e’ részben egy két Vármegyében tán az is kivihető lészen, hogy az illy czélzatokat jövő Ország gyűlésen sérelemképpen fel panaszolják, minden esetre a’ Nemes Káptalanok ezen czélba vett bántalmai ellen sérelmöket a’ jövő Ország gyűlésen mutassák fel.
10er A’ Protestánsok részéről a’ jelen Ország gyűlésre sérelmek nyújtattak bé, mellyek minden némű elferdített tények és alaptalan vádak elősorolásával a’ Catholicus Clerus és Kormány ellen valának intézve, ők az agitatio ezen útjáról mint látzik, le lépni nem fognak, nem akarnak még akkor sem, ha a’ legszabadabb alapzatú vallási törvényekben minden követeléseik ki fognának elégíteni. Az illy törekvések ellenében nekünk is éber figyelemmel kell viseltetni minden azon tüneményekre, mellyek a’ Protestáns Egyházak körében, vagy a’ Megyei hatóságoknál jógaink, igazaink sérelmére és a’ Catholica Religio Bántására történnek. A’ sérelmek és bántalmak feljegyzését, öszve szedését, ‘s a’ jövő Ország gyűlésre Követeink által elküldését a’ Nemes Káptalanok magas figyelmébe ajánljuk.
11er A’ váltó alakban ‘s a’ reménylőleg létre hozandó hitelbank által forgásba jött, és jövő pénzhitelezések az újjabb törvények nyomán bár milly más hitelezések felett kiváltságos állapotba helyheztetődvén, elsőbbséggel bírandnak. Ennél fogva bátorkodunk figyelmeztetni a’ Nemes Káptalanokat, hogy a’ költsön adásokban az eddiginél talán nagyobb óvatossággal járjanak el, a’ váltó törvények és a’ törvénybe iktatandó hitelbank szabályaira kellő figyelmet fordítsanak.
12er Végül mind ezek sükeresítésére kettőt véltünk meg említtendőnek:
a) Igen hasznos, sőt már csak nem nélkülözhetetlen eszköznek tartjuk a’ költsönös értesülést, mire nézve javaslatba hozzuk: hogy a’ Káptalanok, Apátok és Prépostok minden előforduló fontosabb és az egész Clerusra kiható ügyekben, körlevelek által egymással lépjenek közlekedésbe, mert tsak így lehet egyet értést, köz lelkesedést eszközölni. E’ köz értesülés hiányának tulajdoníthatni, p.o. azt, hogy némelly Káptalanok a’ szorgalmazott procentuatiot vagy már megadták, és adják, vagy azt, az elholtak massájából lehúzzák, és össze gyűjtik, midőn a’ Káptalanok nagyobb része e’ teher elválalásától folyvást vonakodik, leginkább azon egyszerű okból, mert ez a’ kérdés a’ sérelem útján van, és mivel a’ jelen környülményekhez képest különben is tarthatunk attól, hogy a’ papi ‘s nemesi jószágokra nevezetes terhek fognak rovatni, csak az egyesített erőben, ‘s egyet értésben találandjuk fel azon erős védelmi állást, melly akármilly ostromokkal is meg vívni képes leend.
b) Át vagyunk hatva azon soha, de kivált a’ jelen terhes időkben nem téveszthető érzelemtől is, hogy az Anyaszentegyház Fő Pásztorainak a’ dolgokba mélyen beható bölcsessége vezérelje lépteinket, ‘s magas hatályossága elősegélye törekvéseinket, ‘s ennél fogva az előadattakat is jóvá hagyásokkal véljük eszközlendőknek.
Ezekből állanának az Egyház jelen terhes viszonyaira vonatkozó nézeteink ‘s óhajtásaink, mellyeket közértesülés, és a’ gondolatok öszpontosítása tekéntetéből, de egy melegebb érzelem felébresztésére is, mi az Ország gyűlésen másfél évig küzdött Káptalani Követek, Apátok és Prépostok a’ magyar honi Nemes Káptalanokkal, és javadalmas Szerzetes Testületek Főnökeivel mielőtt innen elszéllednénk, bizodalmasan közölni kívántunk. Csak az egyesség lélekben és akaratban teend képessé minket azon elszánt védelemre, mellyre hivatva vagyunk, nem felejtvén el buzgó imáinkal kérni naponként a’ mindenható Istent, hogy Fiának drága vérével szerzett Anyaszentegyházát az ellenség ostromai alól felszabadítsa, ‘s könyörgéseinkel esdeni az Isteni Anyát, e’ hon Pártfogóját, ki minden eretnekségeket megrontott az egész világban, hogy a’ Szent Királyoktól védelme alá bízott Magyar Anyaszentegyházat a’ terhes idők veszélyeiben hathatós közben járása által oltalmazza. Kiadta Lipthay Antal m.k. Posonyi Kanonok, és Ország gyűlési Követ, mint Tanácskozmányi Jegyző.

Molnár András (szerk.): Az Ellenzéki Nyilatkozat és a kortársak. Tudományos emlékülés.
Zalaegerszeg, 1997. június 7. Zalaegerszeg, 1998. 73-112. p.

Katolikus egyháziak “platformja” a Konzervatív Pártban
Adalékok a pártalakulás kezdeteihez a reformkori Magyarországon

Megítélésünk szerint az Ellenzéki Nyilatkozatot megalkotó, az utókor emlékezetébe - méltán - bekerült politikus-gárda előtti tisztelgésünket fejezzük ki azzal is, ha a történetírás eszközeivel megpróbálunk minél pontosabb képet rajzolni a százötven évvel ezelőtti történelmi szituációról, az egymással szembenálló eszmékről, személyekről, az - ugyan még feudális keretek között, de már sok esetben a polgári államok parlamenti gyakorlatára emlékeztető eszközökkel - politizáló pártcsoportokról. Alábbiakban ezért nem az 1847 márciusában megalakult Ellenzéki Párttal, és az azt létrehozó-meghatározó személyiségek kapcsolataival kívánunk foglalkozni, hanem a velük szembenálló Konzervatív Párt történetéhez szeretnénk néhány, eddig lényegében feltáratlan adalékot nyújtani. Kétségtelen, hogy másfél századdal az események után bőven van még tisztázni, pontosítani való az 1848-as fordulatot megelőző, izgalmas eseményekben, fordulatokban gazdag esztendők belpolitikai történéseiben, nem is beszélve annak személyi meghatározóiról, eszmetörténeti hátteréről stb. Viszonylag kedvezőbb a helyzet a Deák Ferenc, Kossuth Lajos, Batthyány Lajos, Teleki László nevével fémjelezhető Ellenzéki Párt tekintetében, jóval kevesebb publikáció látott viszont napvilágot a konzervatív tábor szerveződésével, belső viszonyaival, összetételével, politikai elképzeléseinek alakulásával kapcsolatban.1 Pedig nyilvánvaló, hogy utóbbi csoportosuláson belül is létrejöttek egymással szövetséges, mégis részben önálló érdekek mentén szerveződő csoportok.
A Konzervatív Pártról mind a kortársak, mind a későbbi történetírás megállapította, hogy fő szervező elve, lényegi vonása a kiváltságrendszerhez való ragaszkodás illetve a kormányzat feltétlen támogatása volt a rendi-nemesi oppozícióból a polgári átalakulás szorgalmazása felé haladó liberális ellenzék ellensúlyozására. Tudjuk továbbá, hogy ebben a politikai küzdelemben a kiváltságőrző konzervativizmus egyik legbiztosabb támaszának a katolikus egyház bizonyult, hiszen az ellenzék által már az 1830-as években felvetett reformjavaslatok számos ponton érintették az egyház feudális eredetű privilégiumait. Az 1840-es évek elejére egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a társadalmi viszonyok és a politikai intézményrendszer átalakítására irányuló törekvések a katolikus egyház vezetőinek egységes ellenkezésével találkoztak, így természetes, hogy a formálódó konzervatív tábor irányítói kezdettől fogva biztos szövetségesként számítottak az egyháziakra, a püspöki kartól az alsópapság képviselőiig. Számos, egyházi illetve állami levéltárakban talált dokumentum (ülés-jegyzőkönyvek, hivatali és magánlevelezés stb.) alapján az a feltételezés alakulhat ki bennünk, hogy az egyháziak nem csupán személyükben, hanem szervezett formában kívántak részt venni a politikai élet alakításában, s számos jel alapján megállapíthatjuk, hogy a hazai pártok palettáján már az 1840-es évek közepén megszerveződött egy olyan, önálló arculatú katolikus csoport, mely a századfordulón jelentkező politikai katolicizmussal mutat feltűnő párhuzamokat. Alábbiakban lényegében egyszerre két kérdésre keressük a választ: hogyan alakultak az önállóan, szervezett formában politizáló katolikus egyháziak kapcsolatai a Konzervatív Párttal az 1843-44. évi országgyűléstől az 1847-48-as diéta összehívásáig, illetve mennyiben tekinthetjük politikai katolicizmusnak az általuk indított politikai mozgalmat.2
A Konzervatív Párt kezdeményezői a pártalakulás kezdeti szakaszától számítottak a katolikus egyháznak a kormányzat iránt kimutatott hagyományos támogatására. Az ellenzék vármegyei üléstermekben tapasztalható sikereit már Dessewffy Aurél 1839. januári memoranduma3 is részben a főpapság passzivitására vezette vissza és szorgalmazta az egyháziak aktivizálását a kormánypolitika pozícióinak javítása érdekében. (Megjegyezzük, természetesen ez az igény a konzervatívok illetve a kormányzat részéről már korábban is többször megfogalmazódott. Az 1832-36. évi országgyűlés után - nyilván az országgyűlési ifjak, Kossuth és Wesselényi ellen indított perekkel összefüggésben - kiadott királyi parancs például kötelezte a kancelláriát, hogy az érsekeket és püspököket a közéletbe való aktív bekapcsolódásra figyelmeztesse, utóbbiak pedig “utasítsák a kellő rátermettséggel bíró káptalanokat és kúriai klérus tagjai közül azokat, akiket gondos vizsgálat alapján kétségtelenül alkalmasnak találtak, hogy vegyenek részt a nyilvános megyegyűléseken, járjanak készségesen kezére a megyei főispánoknak és adminisztrátoroknak.”4 Számos adat utal arra, hogy egyes főpapok valóban szorgalmazták a tisztújításokon az ellenzékiekkel szemben Bécsnek elkötelezett jelöltek támogatását.5) Az 1843-44. évi országgyűlés alatt, illetve az azt követő konzervatív tanácskozásokban az egyházi vezetés bekapcsolása a politikai küzdelmekbe természetes és szükségszerű tényezőként fogalmazódott meg.
Az előkészítés és a pártszervezés során keletkezett iratokból úgy tűnik, a “fontolva haladók” vezetői a katolikus egyház képviselőire úgy számítottak, mint akik személyükben elkötelezettek a konzervatív ügy iránt, a párthoz csatlakozó egyháziak csoportja azonban hamarosan elkezdett a párton belül, ahhoz sok szállal kapcsolódóan, de “önálló életet élni”, saját arculattal rendelkező szervezkedésbe kezdeni. Vagyis nem a konzervatív párt egyszerű tagjaiként, hanem a katolikus egyház (vélt) érdekeit megjelenítő szerveződés tagjaiként akartak Dessewffy Emil, Szécsen Antal és társaik mozgalmába bekapcsolódni. A politizáló egyháziak ilyen irányú törekvései az 1846-os pártalakuláskor már előrehaladott állapotban voltak, mivel az új típusú katolikus politizálás iránti igény először erőteljesen az 1843-44-es országgyűlésen részt vevő egyháziak (a felső táblán a püspöki kar, az alsó táblán a káptalanok követei) körében fogalmazódott meg. Az országgyűlés alatt tartott tanácskozásokból6 kiderül, hogy az egyház súlyos megpróbáltatásként, lényegében üldözésként fogta fel az ellenzék által szorgalmazott, a vallásszabadság illetve a felekezeti egyenjogúság irányába mutató javaslatokat. Ezek a tendenciák a korábbi diétákon is megfigyelhetők voltak, azonban a vegyes házasságokkal kapcsolatos feszültségeket7 - legalábbis részben, ideiglenesen - lezáró, “A vallás dolgában” született 1844/III. tc. törvénybe iktatásával az egyháznak szembesülnie kellett a ténnyel: a liberálisok által szorgalmazott átfogó reformok nem maradnak meg a gazdaság, a politikai intézményrendszer stb. átformálásának igényénél, hanem a polgárosodás folyamata alapjaiban fogja módosítani az egyház és az állam közti viszonyt, az egyház társadalmi szerepvállalását, a többi felekezettel szembeni előjogait stb.8 A Pozsonyban tanácskozó katolikusok egy része ennek nyomán arra a következtetésre jutott, hogy az egyház érdekeit nem illetve nem csak “hagyományos” érvekkel illetve eszközökkel, hanem a polgárosodó közélet új játékszabályainak megfelelően lehet és kell képviselni. Vagyis úgy vélték: az 1844/III. tc. fenti “üzenete” után nem célravezető a reformokkal szembeni merev, ráadásul súlyosan népszerűség-csökkentő szembenállás, továbbá egyrészt az egyház évezredes múltjára (mint előjogainak forrására) való unos-untalan hivatkozás, másrészt a kormányzattal való (színfalak mögötti) jó kapcsolattartás. Fontos, hogy szó sem volt ez utóbbiak feladásának szándékáról (éppen ellenkezőleg), úgy vélték viszont, hogy mindezt ki kell egészíteni a polgárosodás elveit részben kisajátító, a katolikus egyház érdekeinek megfelelően átformáló érvekkel illetve a kirajzolódó új közélet által megkívánt eszközök átvételével.
A felismerés nagyon hasonló a harmincas években zászlót bontó “fontolva haladók” csoportjáéhoz (elsősorban Dessewffy Aurél nézeteihez), mely születését szintén a mérsékelt reformok hangoztatásával palástolt kiváltságőrzés programjának köszönhette. Ahogy a “fontolva haladás nyitányát” is lényegében egy fontos dokumentumhoz (Dessewffy Aurél 1839. január 1-én kelt memorandumához) köthetjük,9 úgy a reformkori politikai katolicizmus születésében is nagy szerepe van az alsó táblára delegált káptalani követek 1844. október 27-i tanácskozásának illetve az ott készült jegyzőkönyvnek.10 Bár ekkor még korai lenne a konzervatív nemesek mozgalmába való integrálódásról beszélni, néhány gondolat erejéig ki kell térnünk a tanácskozásra, mert az ekkor elhangzottak részben a korábbi értekezleteken külön-külön felbukkanó elemek összegzésének tekinthetők, részben pedig az október 27-én írásba foglaltak valamennyi későbbi tanácskozáson megfogalmazódtak, lényegében az egyházi politizálás programtéziseivé váltak. Az országgyűlés bezárása előtt nem sokkal tartott tanácskozás alaphangját a fenyegetettség-érzés, sőt a végveszély-hangulat adta, a résztvevők - egyébként a politikai katolicizmus későbbi megnyilatkozásaihoz hasonlóan - “ostromlott vár”-hoz hasonlították egyházukat, úgy vélték, hogy a liberálisok által követelt felekezeti viszonosság illetve a vallásszabadság (pontosabban a bevett keresztény egyházak egyenjogúságának) alapelvei nemcsak a katolikus egyházat indították el a megsemmisülés felé, hanem magát a keresztény vallást is. Költői hangulatú sorokban emlékeztek meg az országgyűlésen kiállott “súlyos megpróbáltatásokról”, az ellenzéki követektől elszenvedett “elnyomásról”,11 melyek arra indították őket, hogy megfogalmazott “igéntelen nézeteikkel” az elméleti kérdések hosszas boncolgatása helyett “a’ Magyar Honi Klérust közhatású cselekvésre szólítsák fel.” (Az “ostromlott vár”-felfogásból fakadó mozgósítási kényszer egyébként a káptalani követek 1844. március 17-i megbeszélésén kapott először jelentős hangsúlyt, amikor többek között, jellemző sorokban így mérlegelték az aktuális politikai helyzetet: “általlátván, hogy a magyar Egyházat környező veszedelem nagy, - általlátván, hová jutottak elleneink, újjabb erőt fejtvén ki naponként? - mi várja ma hólnap óltárjainkat? - mi azoknak szolgáit? általlátván, hogy a baj nőttön nő, és a veszedelem óriási léptekkel közeledik, romokba döntendő velünk együtt mindent, ha buzgalomra nem ébredünk, és szorongattatott Anyánknak, saját honfiainktól űzőbe vett Egyházunknak, rögtöni segedelmet nem nyújtunk”12 stb.) A tanácskozók egyik legfontosabb döntése az egyház közéleti aktivitásának fellendítésére vonatkozott az országgyűlés bezárását követő időszakban. Figyelemre méltó, hogy nem csupán az egyháziak közéleti szerepvállalását (vagyis az alsópapságnak a megyegyűlések, a püspöki karnak pedig az országgyűlések rendszeres látogatását) szorgalmazták nagyon erőteljesen, hanem az eddigiektől eltérő módon kiemelt szerepet kívántak adni a világi nemesek megnyerésének. Az 1843-44-es diétán ugyanis már nagyon szembetűnő volt, hogy az egyház álláspontját (a felső tábla néhány ultrakonzervatív képviselője kivételével) csak maguk az egyháziak hangoztatták, a vármegyék küldöttei (katolikusok és protestánsok egyaránt) az alsó táblán gyakran a katolikus érdekekkel szemben vagy legfeljebb tartózkodóan nyilatkoztak, a klérus meggyőződését csak elvétve visszhangozták.13 A politizáló katolikusok rájöttek, hogy az egyház társadalmi-politikai céljait csak akkor tudja érvényesíteni, ha azok képviseletére a világiakból álló többséget (vagyis lényegében a közvélemény minél tekintélyesebb részét) tudja megnyerni, ezért fontos feladatnak jelölték ki a megyékben illetve az országos politikában arra alkalmas személyiségek felkutatását illetve az egyház érdekeinek való megnyerését. A közéletbe bekapcsolódó egyháziaknak pedig figyelmükbe ajánlották, hogy ne csak az egyházpolitikai kérdésekben hallassák hangjukat, hanem szóljanak hozzá egyéb, gazdaság-, szociál- vagy kultúrpolitikai vitákhoz, mindenhez, amihez csak úgy gondolják, hogy értenek. Az ingadozók, sőt az ellenzékiek számára is meg kell mutatni - mondták -, hogy a katolikus egyház lényegében minden politikai kérdésben jogosan érzi magát illetékesnek, hogy nem egy elszeparált része a társadalomnak, hanem ellenkezőleg: áthatja azt minden területen. Ezzel pedig automatikusan szövetségre léphet a “liberalismus” térhódítását más szempontokból elítélő személyiségekkel, szélesítve ezáltal az (egyház-állam viszonyt polgári szempontok alapján átrendezni kívánó) ellenzékkel szembeni erőket. A káptalanok illetve valamennyi egyházigazgatási egység figyelmébe ajánlották, hogy folyamatosan ellenőrizzék az alsópapság “megfelelő” politikai nézeteit is, ügyeljenek arra, hogy a lakossággal kapcsolatot tartó plébánosok, szerzetesek ne kerüljenek kapcsolatba a Deák, Kossuth, Batthyány stb. nevével fémjelzett liberalizmussal, s kivegyék a részüket az annak veszélyességét hirdető propagandából.
Mint korábban a “fontolva haladó” világiak, 1844-ben a politizáló katolikusok is felismerték a modernizálódó közélet követelményeit, elsősorban az információáramlásban rejlő - az ellenzék által korábban oly sikeresen kiaknázott - politikai erőt, ezért szorgalmazták az intézményes és gyors kapcsolattartást a közéletbe bekapcsolódó egyháziak között. Ez jelentette egyrészt a megyegyűléseken képviselendő álláspontok egyeztetését a levélváltások szaporítása útján, másrészt egy olyan - a katolikus hierarchiától részben függetlenül szerveződő - országos hálózat, illetve annak munkáját koordináló központi “bizottmány” létrehozását, mely rendszeres értekezletek tartásával megvitatja a mindenkori legfontosabb feladatokat, kijelöli az aktuális tennivalókat. (Vagyis az egyháziak pontosan ugyanúgy kívántak élni a pártszerveződés reformkori lehetőségeivel, mint a konzervatívok illetve a liberálisok.) Ehhez kapcsolódott a sajtó rendkívüli közvéleményformáló erejének felismerése, melynek hatékonyságát korábban az ellenzék már kamatoztatta (elsősorban Kossuth Pesti Hírlapja révén). Minden korábbinál erőteljesebben jelentkezett az igény az egyház álláspontját népszerűsítő röpiratok készíttetésére, illetve a meglévő (konzervatív) politikai sajtó katolikus egyház irányába történő befolyásolására. Ezt egyébként az országgyűlés alatt korábban tartott tanácskozások is szorgalmazták. Először, úgy tűnik, az 1844. március 10-i - Kopácsy esztergomi érsek elnökletével tartott - értekezleten14 (a klerikusok szerint lényegében a 24. órában) “vették észre”, mekkora lépéshátrányba került az egyház a sajtó területén a liberálisokkal szemben. Felismerték, milyen nagy szerepe lehetne mindennek álláspontjuk ismertetésében, különösen - mint írták - “e jelen-korban, midőn a röpiratok csaknem lázas szenvedéllyel olvastatnak, elleneink irányában czélszerűbb fegyverrel nem is élhetünk, mint hasonló röp- és folyóiratokkal, melyekben maga a rögtönzés [értsd: a politikai eseményekre való azonnali reagálás] üdvös hatással bír.” (Jellemzőek egyébként a tanácskozást dokumentáló körlevél bevezető sorai is: “Nagyok, ‘s búsan nyommasztók a jelen kornak eseményei, - de még szomorúbb a jövendő, melly reánk várakozik. Ha valaha, most kell […] felébrednünk, és vállat vettve, egyesült erőt ki fejtenünk, midőn a bennünket minden óldalról környező viszontagságok annyira nőttek már honnunkban, hogy magát a Papi Rendnek őrködésére bízott szent hitet veszélyeztetni kezdik; - ne hogy később orvosolhatatlanná váljék a baj és bennünket végveszély érjen, mellyet még most megelőzni, és el is hárítani lehetne.”) Szomorúan konstatálták az egyházhoz közel álló lapok alacsony példányszámát illetve olvasottságát (ellentétben az ellenzék illetve más felekezetek orgánumaival), ezért felszólították az egyháziakat, hogy anyagilag támogassák elsősorban a Religio és Nevelés című kifejezetten teológiai-egyházi folyóiratot, illetve a Nemzeti Újságot, mely a konzervatív sajtón belül leginkább az egyházi érdekek szócsövének számított. Megfelelő támogatás hiányában ezek viszont tényleg csak tengődtek, s a püspöki karnak ugyancsak a zsebébe kellett nyúlni, hogy megjelentetésüket folyamatosan biztosítani tudják. A Nemzeti Újság esetében csak némileg növelte a példányszámot, hogy 1845-től Majláth János szerkesztői helyére Lipthay Sándor személyében tehetségesebb, szélesebb látókörű konzervatív publicista került.15 Az egyháziak által kidolgozott sajtópolitikai illetve propagandatervek fő elemei tehát az álláspontjukat népszerűsítő cikkek, tanulmányok és röpiratok készíttetése, ezekre pályázatok kiírása és díjazása külön e célra létrehozott pénzalapokon keresztül (vagyis az anyagi ösztönzőrendszer kiépítésével), méghozzá a “sajtóhadjáratot” koordináló bizottság felállításával szervezett formában. Mindezek pedig kísértetiesen emlékeztetnek a többi, önállóan szerveződő politikai erő (mind a liberálisok, mind a konzervatívok) által a közvélemény megnyerésére indított kampány szervezésére.16
Visszatérve az 1844. október 27-i felhívásra, szembetűnőek a “fontolva haladók” stratégiájával mutatkozó párhuzamok közül az ellenzék más stratégiai eszközeinek átvételére irányuló elképzelések. A liberálisok sikereit részben annak tulajdonították, hogy azok rendszeresen összegyűjtötték és írásba foglalták - a katolikusok szemében értelemszerűen alaptalan és mondvacsinált - megyei illetve országos sérelmeiket, melyekkel a megyegyűlések résztvevőit továbbá az országos szerveket “bombázva” értek célt. A gravaminális eszközt a jövőben jobban ki kell aknázni a katolikus egyház “súlyos megpróbáltatásai” tekintetében is - vallották a káptalani követek. (Ha ugyanis csak az országgyűlések idején terjesztik fel kéréseiket, azoknak tárgyalására rendszerint már nem marad idő, vagyis sérelmeik fontosságára jóval korábban kell “rádöbbenteni” a közvéleményt.17 Felhívták arra is a figyelmet, hogy használják ki az új gazdaságpolitikai intézkedések (pl. a váltótörvények) nyomán az egyház közéleti szerepvállalását szélesítő lehetőségeket. Vigyázzanak - írták -, hogy az ellenzéknek ne adjanak alapot támadásokra, igyekezzenek magukat is “nemzeti” színben feltüntetni, például a magyar nyelv jogainak, a liberálisoknak népszerűséget hozó követelésében. (Megjegyezzük, ez a törekvésük valóban taktikai jellegű volt, mellyel csupán a szelet akarták az ellenzék vitorláiból kifogni, hiszen a katolikus politikai mozgalom szervezése során később keletkezett több dokumentum sem a megnyerni kívánt “nemzet”, hanem az egyház nyelvét, a latint használta - az 1844-es határozatok ellenére.18) Mindezt ki akarták egészíteni a katolikus hitélet fellendítését célzó, lényegében “hagyományosnak” mondható további kezdeményezésekkel: az iskolai oktatás katolikus jellegének erősítésével (a liberalizmus veszélyességének mintegy a fiatalokba való “belenevelésével”), a konviktusok szaporításával és azokban az egyházi jelleg fokozásával, a vallásos egyesületek, társulatok (pl. Mária kongregáció) befolyásának növelésével - azért, mert a katolicizmus háttérbe szorulását ők is jórészt annak tulajdonították, hogy elhanyagolták a fiatalabb generációknak az egyházhoz való kapcsolását, akik így a veszélyes “új koreszmék” hatása alá kerültek.
Fenti elemeket (a személyes agitációt, sajtót stb.) a tanácskozók konkrét politikai cél elérése szolgálatába kívánták állítani. Ez a konkrét célkitűzés pedig - melynek a megbeszélésen a legnagyobb teret is szentelték - a következő országgyűlésen az alsó táblára delegált káptalani követek fejenkénti szavazatának visszaszerzésére, vagy legalább szavazataik számának növelésére irányult.19 A vármegyei követek ugyanis az 1825-27. évi országgyűlés óta elérték, hogy a szavazások idején ők fejenként egy-egy voksot adhassanak, míg a szabad királyi városok illetve a káptalanok delegáltjai csupán tanácskozási joggal és összesen egy-egy szavazattal rendelkezzenek. A - nyilván a megyei nemesség megnyugtató súlyát biztosítani hivatott - rendszer ellen a városok képviselői a reformkor folyamán gyakran tiltakoztak, a rendiség szerkezetének súlyos sérelmét látva abban. A vármegyei nemesség azonban a (kormány által jól kihasználható) városi szavazatok ügyét össze kívánta kapcsolni a városok egész rendszerének átalakításával, az önkormányzatok működésétől a városi társadalom reformjáig.20 Az 1843-44. évi országgyűlés előtt az egyháziak ritkán tiltakoztak szavazati joguk korlátozása ellen, ekkor azonban úgy ítélték meg, hogy az első rend “alapvető jogainak sérelmét” haladéktalanul orvosolni kell. A “felismerés” nyilván annak volt köszönhető, hogy az egyháziak nem csupán burkolt formában (vagyis a vármegyei követek illetve követutasítások katolikus irányú befolyásolása útján), hanem nyíltan is növelni kívánták befolyásukat a rendi törvényhozásban az esetleges liberális egyházpolitikai indítványok (és általában a liberalizmus) visszaszorítása érdekében. A cél eléréséhez kézenfekvőnek látszott, ha csatlakoznak a városi követekhez, hangoztatva, hogy esetükben a rendi alkotmány ugyanolyan sérelméről volt szó, mint a káptalani követeknél. Utóbbiaknak némi reményt adhatott, hogy az országgyűlés mindkét háza illetve az uralkodó is késznek mutatkozott a városi kérdés rendezésével érdemben foglalkozni. A városi követek azonban úgy ítélhették meg, hogy szavazataik ügyét inkább rontja, mintsem támogatja a káptalanok szövetsége (már csak azért is, mert a népképviselet irányában megfogalmazódó liberális nézetekkel semmilyen formában nem fértek össze a nem lakossági választás, hanem rendi előjogok útján bekerülő képviselők), legalábbis sokkal kevésbé keresték az egyháziak szövetségét, mint azok az övékét.21 (Megjegyezzük, érdekes módon tíz évvel korábban pont fordított volt a helyzet: a káptalanok 1834-ben - még a látszatát is kerülve annak, hogy a kormány háta mögötti akcióban vesznek részt - elutasították a városi követek tapogatózását, mely a fejenkénti szavazatok visszaszerzésére irányuló esetleges szövetségükre vonatkozott.22) 1844-ben azonban a politizáló katolikusok elhatározták, minden követ megmozgatnak, hogy fejenkénti szavazati jogukat visszaszerezzék, és ebben hangsúlyos szerepet szántak kialakítani kívánt országos hálózatuknak. Széles körű diplomatikai és egyéb adatgyűjtés indítását kezdeményezték, mellyel a káptalani követek szavazatjogának történelmi jogosultságát kívánták igazolni, ezen adatok mielőbbi publikálását szorgalmazták illetve anyagi támogatását helyezték kilátásba. A káptalani szavazatok ügye továbbá propagandisztikus elemnek sem volt alkalmatlan az ellenzékkel szemben: a politizáló katolikusok számára kapóra jött, hogy a liberálisokat képmutatással vádolják, mivel utóbbiak a törvényhozásban a “semmit rólunk nélkülünk” elvét hangoztatják - miközben úgy fogadtatnak el az egyházra nézve sérelmes törvényeket, hogy a katolikusok intézményes képviseletét megszüntetni igyekszenek. (Hasonló katolikus “vád” volt a liberálisok ellen, hogy utóbbiak csak beszélnek felekezeti egyenjogúságról, hiszen - megítélésük szerint - az unitáriusok és a zsidók számára pozitív, a katolikusok számára pedig negatív diszkriminációt sürgettek.23)
Hogy ez az 1844 őszén kiforrott politikai nézeteket képviselő csoport könnyen találta meg az utat később, a szerveződni kezdő Konzervatív Párthoz, világosan láthatjuk nem csak (illetve nézetünk szerint: nem elsősorban) abból, hogy a kiváltságőrzés mindennél erősebb igénye automatikusan a “fontolva haladók” közé sorozta a katolikusokat. Hanem abból is, hogy a politikai célok megvalósítása (a liberális ellenzék ellensúlyozása illetve a kormány támogatása) érdekében szinte ugyanazokat az eszközöket igyekeztek megragadni, mint a világi konzervatívok, továbbá nagyon hasonló eszmei-ideológiai alapvetésből tették azt. Utóbbi lényegét leginkább abban jelölhetjük meg, hogy mind Dessewffy Aurél és későbbi elvbarátainak programját (“fontolva haladás”, “konzervatív reform a rendi alkotmány érintetlenül hagyásával” stb.), mind pedig a fentebb vázolt katolikus politizálást a felbukkanó, majd sikeresen szerveződő liberális ellenzék (más megfogalmazásban: az Európa-szerte terjedő, alkotmányosságot, jogkiterjesztést stb. követelő, szabadelvű “korszellem”) visszaszorításának igénye hívta életre, előbbi esetben értelemszerűen gazdaság- és társadalompolitikai, utóbbiaknál pedig egyházpolitikai súlypontokkal. Mindkettő a liberális kihívásra adott újkonzervatív válasznak24 tekinthető, vagyis nézetünk szerint nem csupán a világi nemességen belül jelent meg a “fontolva haladó” igény a liberálisok ókonzervatív ellensúlyozásával (a reformok szükségességének merev tagadásával, az ellenzék hatalmi szóval történő elnémításával stb.) szemben, hanem - attól csak részben függetlenül - egyházi oldalon is. A politizáló egyháziak nem egyszer nyíltan kimondták, hogy mozgalmukat ellensúly gyanánt kívánják megindítani. Ld. pl. a káptalani követek már idézett 1844. március 19-i körlevelében: “ki nem tudja, hová erányozvák azon nyilak, mellyek a Katholika hitnek szolgáit, köztanácskozásinkban, naponta, fejenkint érik? - nem nyílt, nem szabadalmas térre léptek é már elleneink? - igen is! ‘s éppen azért kényszerítve érezheti magát most már az egész Egyházi Rend, hogy saját védelmének eszközeihez nyúlljon valahára ő is. Úgy vagyon, int az üdő […]” További fontos párhuzam a világi és egyházi konzervativizmus között, hogy lényegében a politikai mezőt utóbbi is két nagy, egymással antagonisztikus ellentétben álló táborban látta: a magyar rendi alkotmányt stabilizáló kormánypártiakban és az azt fenekestől felforgatni igyekvő ellenzékben. Előbbiek ebben a konzervatív értelmezésben a bölcs haladással, a magyar király iránti hűséggel, a renddel és békességgel, utóbbiak mindennek szöges ellentétével, a forrófejű rögtönzéssel, külföldi példák majmolásával, a tekintélytisztelet hiányával, káosszal és felforgatással azonosultak.25 A “fontolva haladók” jelszavai az 1840-es években végig az “alkotmányos rend és az azt biztosító kormányzat” védelmezése voltak, melyeket a szükséges változtatások éppen hogy kiteljesítenek, míg az ellenzék reformjai mindennek felrúgására irányulnak. Árnyalatnyi, ám fontos különbség, hogy az egyháziak a “fontolva haladás” tekintetében is jóval visszafogottabbaknak bizonyultak a világi újkonzervatívoknál, hiszen egyházpolitikai téren a legkisebb változtatási kísérlet is merev ellenzésükbe ütközött, s a közélet más területén is inkább csak apró - leginkább felszínes - engedményekre voltak hajlandóak. Idézett, 1844. október 27-i tanácskozásuk alkalmával például általában ítélték el “a’ túl írt Liberalismust, ‘s az ősi Constitutio megdöntésére czélzó reformokat.” Az egyháziak 1844-től fokozott közéleti szerepvállalását szorgalmazó felfogás abból is fakadt, hogy a katolikus egyház saját magát az ellenzék által lerombolni, a konzervatívok által védeni vélt “nyolc évszázados constitutio” legbiztosabb támaszának, sőt folytonossága fenntartójának vélte, hiszen lényegében az “aki megtámadja katolikus egyház kiváltságait, az alkotmány áttételén keresztül magát a magyarságot veszélyezteti” logika alapján gondolkoztak.26 Rudnyánszky Sándor báró, az esztergomi főkáptalan követe, és az említett október 27-i tanácskozás levezető elnöke 1844. november 8-án körlevélben fordult valamennyi egyházmegye vezetőségéhez (pontokba szedett instrukció mellékelésével kérte, hogy kutassák fel a káptalani szavazatok egyenjogúságát bizonyító okleveleket egy készítendő pályamunka céljaira), melyben egyértelműen fogalmazta meg ezt a (számos más forrásban, főleg országgyűlési beszédekben27 is felbukkanó) tételt: “most, midőn a katholikus vallás, és egyház jogai, és biztos politikai állása mintinkább s szakadatlanul ostromoltatik, midőn a katholikus klérus által létrehozott [sic!], ápolt és védett ősi alkotmány megváltozván, a szeretett honnak új s vajha boldogabb jövendő készíttetik: a puszta sóhajok nem elegendőek, hanem a tettek mezején hatályosan fellépve, a józan alkotmányos elveknek terjesztését eszközleni […] minél több jog-, egyház- és emberbarátot megnyerni szükséges.”28 A káptalani követek törekvéseit tulajdonképp úgy összegezhetjük, hogy újszerű tartalommal igyekeztek megtölteni a katolikus egyház társadalmi célkitűzéseinek régi kereteit, lényegében előjogainak illetve kiváltságainak megőrzését. Ez az újszerű tartalom abban foglalható össze, hogy a káptalani követek és főpapi támogatóik rájöttek: ha kényszeredetten is, de el kell fogadniuk a polgári (pontosabban ekkor még: a polgárosodás útjait kereső) társadalom realitásait, s inkább azon kell töprengeniük, hogy a változó viszonyok között hogyan lehetne az egyház társadalmi szerepét változatlanul fenntartani. Jellemző fordulat, hogy míg az 1839-41 között igen élénk vegyes házassági vitában a klérus nem kis részben a katolikus dogmatika lelki kényszerítő erejével (pl. pásztorlevelek, egyházi fenyítékek formájában) igyekezett számára kedvezően befolyásolni a közéletet, 1844 után a világi nyilvánosság megnyerése illetve a fentebb említett eszközök (a fokozott közéleti szerepvállalás a rendiség kínálta politikai intézményrendszerben) kerültek előtérbe. Figyelemreméltó továbbá, hogy az egész, vegyes házasságokkal összefüggő konfliktust az egyházi megnyilatkozások döntően a protestánsok által gerjesztett felekezeti versengésnek minősítették, az idézett káptalani követek tanácskozásaiban viszont a “protestantizmus aknamunkájáról” szóló passzusok kevésbé kaptak szerepet - leginkább azért, mert érezték, hogy nem két, immár történelmi egyház rivalizálásáról, hanem a polgárosodás és a feudális kiváltságrendszer közötti konfliktusról van szó.
Az egyháziak körében 1844-ben megszerveződő újkonzervatív áramlat vezéregyéniségei később is zömmel a kanonokok, pontosabban az alsó táblára delegált káptalani követek közül kerültek ki. Ennek okát elsősorban abban láthatjuk, hogy mind a felső tábla kényelmes kormánytöbbségéhez tartozó püspöki karral, mind a politikai életben kevésbé aktivizált alsópapsággal szemben ez a csoport szembesült először az alsó táblán a liberális nemesség erejével illetve egyházpolitikai céljaival, s ismerte fel sürgős ellensúlyozásának lehetséges újabb módozatait. Az 1843-44-es országgyűlésen Pozsonyban tartózkodó egyháziak közül később is aktívan kapcsolódott a konzervatív katolikus politikai mozgalomba Fogarassy Mihály, Lipthay András, Lipthay Antal, Rudnyánszky Sámuel, Bezerédy Miklós kanonokok, Sárkány Miklós (1845-től bakonybéli apát) stb. Bizonyára nem véletlenül hangsúlyozták ekkori illetve későbbi dokumentumaikban, hogy nem a püspöki karral szemben kívánnak tevékenykedni, bár figyelemreméltó, hogy sokat emlegették: szeretnék, ha a megyéspüspökök illetve a szerzetesrendek elöljárói állnának politikai szervezkedésük élére - nyilván azért, mert maguktól korábban ezt nem nagyon tették meg. Érdekes, hogy a püspöki karból leginkább Scitovszky János pécsi, Ocskay Antal kassai, Barkóczy László székesfehérvári és Lonovics József csanádi püspökök mutattak érdeklődést és aktivitást a káptalani követek mozgalma iránt, mely - hogy elkerülje a hierarchia megkerülésének vádját - minden fontosabb lépése előtt kikérte (és meg is kapta) az esztergomi érsek engedélyét.
A politizáló katolikusok közül 1845 elejétől különösen Fogarassy Mihály (ekkor még nagyváradi kanonok) aktivizálódott és lett a konzervatív pártszerveződés illetve abban a katolikus csoport egyik fontos vezetője. Az országgyűlés bezárása után hozzákezdett egy olyan “hasznos társulat”, vagyis könyv- és röpiratkiadó egyesület létrehozásához, mely a fenti elveknek megfelelően a katolikus álláspont népszerűsítését tűzte ki célul, különös tekintettel a káptalani szavazatok kérdésére. 1845 augusztusára igyekezett Pestre összehozni a társulat alakuló ülését, erre azonban ekkor még nem került sor, feltehetően az előkészületeket nem tartották megfelelőeknek. Erre utal, hogy Fogarassy július 12-én így írt a tihanyi apátnak: “Oh, bár többen lehetnénk ama lelkesek, kik nem sajnálva fáradtságot, a’ nagy czél végrehajtását elősegítendik.”29 Az országgyűlésen korábban tanácskozó egyháziak sokkal inkább aktívak voltak, Bezerédy Miklós kanonok például szintén júliusban írt arról, hogy sikerült rávennie Beke Kristófot, az egyháztörténetben jártas teológust a káptalani szavazatok történelmi jogait ismertető munkálatban való részvételre, illetve arról, hogy az ígért 200 forintos anyagi támogatást továbbította Szaniszló Ferencnek, a Religio és Nevelés szerkesztőjének.30 A nyolc hónapos előkészületek azonban - a társulat megalakulásának elmaradása ellenére - mégsem voltak teljesen hiábavalók, szeptember 5-én ugyanis Fogarassy és társai (az ekkor Pesten tartózkodó Bezerédy, Sárkány Miklós és Lipthay András) elérkezettnek látta az időt a múlt év őszén Pozsonyban kezdett politikai értekezletek újraindítására. A tanácskozáson készült jegyzőkönyv,31 tanúsága szerint az 1844. október 27-én megfogalmazott politikai ideológia jegyében kizárólag a káptalani követek szavazatainak visszaszerzésére irányuló konkrét feladatokról tárgyaltak. Felosztották például az egyházmegyei levéltárakat Beke Kristóf és Lányi Károly között a feltárandó okleveles adatok összeszedése céljából, megszervezték a másolatok egymásnak való megküldését, kitűzték a kéziratleadási határidőket stb. Szempontunkból fontosabb ennél, hogy elhatározták: az uralkodóhoz küldendő felirat formájában fogják követelni szavazataik visszaállítását, “mellynek gyakorlatában a magyar cath.[olikus] klerus újabb időkben a’ királyi jogok és köztörvényesség [sic!] gyengítésével meggátoltatott.” Ennek, valamint a vélekedésük szerint “nagy politikai jelentőségre emelkedett”, a klérus által “mintegy sajátjának vallott” Nemzeti Újság megcsappant előfizetőinek a papság körében való további toborzása érdekében elhatározták a káptalanok újabb körlevélben való szervezett megkeresését.
1846 első felében a politizáló egyháziak energiáit a - röpiratok előkészítésén túl - a “káptalanok, apátok, prépostok országgyűlési szavazata dolgában” az uralkodóhoz intézendő felirat előkészítése kötötte le. A június 26-án Pesten készült felirati javaslatot Sárkány Miklós bakonybéli apát öntötte végső formába, Bezerédy és Fogarassy, valamint az esztergomi főkáptalan június 2-ára összehívott országgyűlési választmányának javaslatai alapján. Maga a felirat szövege32 hosszas értekezés az egyház megsértett történelmi jogairól illetve arról, hogy a katolikus klérus magát a Habsburg-ház hűséges támaszának tekinti, s félreérthetetlenül utalt arra, hogy ha az udvar a liberálisok előretörését visszaszorítani akarja, a helyreállított káptalani szavazatokkal az elkötelezett kormánypártiak táborát növelné. “A’ magyar királyok a’ római kath.[olikus] egyházat, ‘s egyházi rendet mindig, mint a thrón első ‘s legerősebb támaszát” tekintették, méghozzá joggal - írták -, s ezt várják el V.Ferdinándtól is. Az idézett 1844-es politikai program elemei bukkannak fel a felirati javaslat soraiból, amikor például leszögezte: olyan “átalakulási korszakban” élnek, melynek “újítási vágyai, ‘s a’ készülőben lévő nagy változásai” nem akarják érintetlenül hagyni az egyháznak a királysággal való évszázados szövetségét és kiváltságait sem. A káptalani szavazatok sérelmét a liberális nemeseknek az alkotmány felforgatására irányuló tevékenysége leglátványosabb jelének vélték, és - a konzervatívokra jellemző érveléssel - a “nemzet felemelkedését” csak a rendi alkotmány illetve az azon alapuló diéta rendszerének bebetonozásával együtt tartották megvalósíthatónak, amit kiegészítettek az uralkodó, a katolikus egyház és a magyar nemesség szövetségbe, sőt egységbe forrasztásának hangoztatásával. Az esztergomi főkáptalan idézett értekezlete33 (melyen ugyanaz a Rudnyánszky báró elnökölt, mint 1844. október 27-én) a káptalani szavazatok visszaszerzése érdekében célravezetőbbnek vélte a “hagyományos” egyházi taktika követését, vagyis az uralkodónak, környezetének és vezető államférfiaknak (Metternich, Kollowrat, Lajos és Ferenc Károly főhercegek, államtanácsosok, kancellár, nádor, országbíró, személynök stb.) bizalmas megkeresését és az ügynek való megnyerését. Fő feladatnak azt jelölték meg, hogy a hamarosan kitűzendő országgyűlésen a káptalanok ügye a királyi propozícióba foglaltasson (a szabad királyi városokkal együtt, ami az uralkodói előterjesztésből - az egyháziak szerencséjére - 1843-ban kimaradt), mert így láttak csak esélyt arra, hogy az alsó tábla liberálisai ne tudják elmellőzni a javaslatot. Rudnyánszkyék javasolták az uralkodó illetve a befolyásos kormánytisztviselők “megkörnyékezésének” alapos előkészítését, és a Bécsbe küldendő delegációk körültekintő összeállítását, a kérelem többszöri előterjesztését. Több szempontból is óvatosságot javasoltak, egyelőre például kivihetetlennek látták a fejenkénti szavazatjog helyreállítását, közvetlen célul az egyházi rend részére csupán hat szavazat megszerzését jelölték meg. Továbbá Fogarassyék erőteljesebb propagandájával illetve a fokozott közéleti szerepvállalással kapcsolatban javasolták: a vármegyéket nem kellene a káptalanok támogatására felszólítani, mert ha a királyi előadásokba a kérdés felvétetik és “a’ státusok táblájának többsége conservatív leend”, akkor a követutasításokat könnyebb lesz megfelelően befolyásolni. Különben is - vélték Esztergomban - jobb, ha a káptalanok nem hívják fel magukra a megyegyűlések figyelmét, mert ha bárki ellenagitációba kezd, sokat árthat ügyüknek. (Ami egyébként megerősíti, hogy a katolikus érdekek képviselete az 1848 előtti politikai életben nem volt éppen népszerű a világi közvélemény szemében.) A Pesten tanácskozó Fogarassy, Bezerédy és Sárkány azonban ezen az egy fontos ponton az egyházat fenyegető “veszélyekre” tekintettel feleslegesnek ítélték az esztergomi főkáptalan aggodalmát: úgy látták, éppen a konzervatív többség megteremtése szempontjából fokozni kell az agitációt, vállalni a nyilvános megmérettetést, megkeresni az ingadozó világi nemesek szövetségét.
Minderre a politizáló egyháziak konkrét lépéseket is tettek. Sárkány Miklós bakonybéli apát például 1846 nyarán, hogy Fogarassyval és Bezerédyvel rendszeresen tanácskozhasson, “huzamosabb üdőig Pesten tartózkodott és Jún.[ius] 10én egy csekély számú Conservatív gyűlésbe is meghívatván, a Conservatíveknek több tevékenységet és szorosabb összetartást ajánlott.”34 Vagyis az egyház sajátos érdekeiért tevékenykedő, ám a kiváltságrendszert fenntartani akaró katolikusok aktívan és “elvbarátokként” kapcsolódtak be a pártszerveződést előkészítő konzervatívok munkájába. Az 1846 júniusi konzervatív értekezlet fontosságát egyébként növeli, hogy ekkor jelölték ki a később elfogadtatni szándékozott pártprogramot kidolgozó választmányt, melynek Fogarassy is tagja lett.35 Rövid kitérőként meg kell jegyeznünk még egy fontos körülményt, mely megerősíti, hogy a politizáló egyháziak csoportja megértette a megváltozott (polgárosodó) közélet követelményeit, s azokhoz igazodva kívánta változatlanul fenntartani a katolikus egyház kiváltságos helyzetét: Fogarassyék szervezkedésük székhelyét 1846 tavaszától egyértelműen Pest-Budában jelölték meg, nem pedig valamely egyházi központban (pl. Esztergomban), belátva, hogy ha tevékenyen jelen akarnak lenni a politikai életben, ott kell tartózkodniuk, ahol annak meghatározó eseményei is történnek, ahol a lapok szerkesztőségei is találhatók stb. (Ezt jelentősen megkönnyítette számukra, hogy Fogarassyt címzetes püspöknek illetve a pesti hittudományi kar tanárának nevezték ki, elismerve ezzel “egyházi és politikai [!] téren szerzett bokros érdemeit.”36)
Az 1843-44-es országgyűlés káptalani követeinek sikeres agitációját mutatja, hogy 1846-ban számos egyházi személyiség illetve tanácskozás tette magáévá a korábban ismertetett elveket és lépett a politikai küzdelmek terére, elsősorban a megyei fórumokon. A rozsnyói egyházmegye 1846. őszi gyűlésén például szinte ugyanúgy fogalmazták meg az egyháznak az ellenzék általi komoly fenyegetettségét, a világiakkal történő kapcsolatfelvétel, az iskolák katolikus befolyásolásának szükségességét, mint 1844-ben Pozsonyban. Következtetésük egyértelmű volt: “A’ tanácskozni nem akarás, a’ közös irányban bizonyos elvek szerint kiinduló munkásság hiánya, a’ kath.[olikus] egységgel ellentétben álló separatisticus, sokszor egoisticus önmagába temetkezés, és ama fagylaló indolentia, menni hagyni a dolgokat, a mint menni tudnak, […] egyik fő oka azon bajoknak, mellyek az anyaszentegyházra nehezedtek, ‘s azt, ha elejök nem vétetik, honnunkban is veszéllyel fenyegethetik.”37 A fenyegetettség-érzés mellett a Religio és Nevelés hasábjain gyakran megfogalmazódott az a felfogás is, mely szerint a hódító liberalizmus rejtett és valódi célja a katolikus egyház megsemmisítése. Ld. pl.: “Korunkban a’ vallásos kérdések akkép be vannak minden nagyobb jelentőségű politicai vitába szőve, hogy csak nem lehetetlen azoknak majd e’, majd amaz országok - ‘s országgyűlésekbeni tárgyaltatása felől szólani, a’ nélkül, hogy egyszersmind a’ politicai pártok, ‘s ezek törekedései is érintve ne lennének. Mi igen természetes; miután épen az czéljok az utóbbiak’ legtöbbjeinek, hogy a’ keresztény statusokban még fönálló, régibb institutiokat is egészen újakkal cseréljék föl; mire az ezeknek alapul szolgáló keresztény elveknek végképeni fölforgatása, vagy legalább elmellőztetése kívántatik.”38
A kormányzathoz közel álló világi személyiségekkel is sikeresen indult meg az egyháziak kapcsolatkeresése, s úgy tűnik, eredményes volt a katolikusok mozgósítása a konzervatív szerveződések irányába. A Lipthay Sándor által 1845-ben kezdeményezett Közhasznú Gyűldében kezdettől jelentős létszámban vettek részt egyházi személyiségek. A Gyűlde 1845-ben 408,39 a következő év végén már 613 bejegyzett taggal rendelkezett, utóbbiból majdnem minden ötödik (127 fő) volt - valamilyen szintű - egyházi személyiség, vagyis a konzervatív szellemiségű egyesületnek a katolikus egyház komoly bázisát adta.40 A névsorban megtalálható a politizáló katolikusok valamennyi korábban és később felbukkanó személyisége (Fogarassy, Körmöczy, Lipthay, Sárkány, Bezerédy stb.) is. A Gyűldébe belépő egyháziak, más klerikusokkal együtt potenciális konzervatív agitátorként szerepelnek azon a részletes listán is, melyet Dessewffy Emil a megyék politikai pártállásáról, különösen a “fontolva haladókról” és a megnyerhető ingadozókról készített, minden bizonnyal a pártszervezés időszakában.41 Ugyanebben több utalást olvashatunk arról, hogy fokozódott a katolikus egyháziak aktivitása a megyékben, például Mosonban “a’ többi megyebeli plébános és káplány urak úgy szólván majd csak mindnyájan a Conservatív felekezetűekhez tartoznak. - a’ megye gyűléseken nagy számmal megjelennek és befolyásuk nagy”42 stb.
Ilyen előkészületek után került sor a Konzervatív Párt alakuló értekezletére 1846. november 12-én Budán, melyre ismét szép számmal érkeztek különböző egyházi személyiségek, köztük az újkonzervatív egyháziak kivétel nélkül.43 Fogarassy Mihályt beválasztották a párt tevékenységét koordináló kilenc tagú elnökségbe is, az értekezleten részt vevő katolikusokat mégis csalódás töltötte el, mert legfőbb politikai céljukról, a káptalani szavazatok visszaszerzéséről egy szó sem esett a Konzervatív Párt programjában. Mielőtt ennek részletesebb elemzésébe kezdenénk, meg kell jegyeznünk egy fontos körülményt, amely a konzervatív pártalakuláskor nyíltan jelentkezett: a “fontolva haladók” az egyháziak támogatásával komolyan számoltak, de nem mint szervezett csoport tagjaival, hanem mint a kiváltságrendszer fenntartásában érdekelt egyénekkel. A magyar konzervativizmus ideológiája kezdetben nem volt “egyházias” abban az értelemben, hogy nem kötelezte el magát az egyház érdekeinek kiszolgálása mellett, az nem állt felfogásuk középpontjában, de még meghatározó helyén sem. Természetesen általánosságban hangoztatták a “trón és az oltár” szövetségét, mint a “rend” biztosítékát, de nem emlegették önmeghatározásukban fő helyen “keresztény” voltukat, az országgyűlési vitákban nem kardoskodtak tűzzel-vassal a passiva assistentia mellett, s főleg nem értékelték “keresztényüldözésnek” a vegyes házasságokkal kapcsolatos vita puszta tényét.44 Az egyházat leginkább, csak mint a rendi alkotmányosság egyik meghatározó (kiváltságolt) intézményét, a klérust pedig, mint annak fenntartásában érdekelt társadalmi réteget szemlélték. Dessewffy Emil hírlapi cikkeiben,45 illetve memorandumaiban (pl. 1845. október 7-i feljegyzésében46) sokkal fontosabbnak vélte az ellenzék háttérbe szorítására a nemzetgazdasági reformokat, s szinte szót sem ejtett az egyházról vagy annak sérelmeiről. Ugyanez mondható el Szécsen Antal publicisztikájáról is,47 fontosabb önálló írást ő sem szentelt a katolikus egyház társadalmi szerepének. Meg kell jegyezni, hogy Szécsen volt a konzervatív programot összeállító választmány elnöke, s a katonai élelmezés, börtönügy, városi illetve megyei igazgatás stb. kérdései mellett egyáltalán nem vette figyelembe a szintén választmány-tag Fogarassy által legfontosabbnak tartott káptalani szavazatok ügyét, ha egyáltalán kikérte erről a véleményét. Lipthay Sándor az előbbieknél valamivel gyakrabban emlegette a katolikus egyházat a Nemzeti Újság hasábjain, de ezek az 1845-1848 közötti lapszámok (különösen a korábbiakkal összehasonlítva) nem tűnnek valami rikítóan klerikális propaganda részeinek, Lipthay az egyházpolitikai kérdéseket tudatosan és jó taktikai érzékkel igyekezett a konzervtatív reform egyéb kérdéseihez kapcsolni. Elődje, Majláth György számos cikkben követelte a káptalanok szavazat-ügyének rendezését, a nemzeti érdek részévé tett egyházi kívánságok elkötelezett védelmezőjének bizonyult, ám mindezt sokkal alacsonyabb publicisztikai színvonalon művelte.48 A Konzervatív Párt kevésbé meghatározó világi tagjairól (például egyes megyei tisztviselőkről) általában szintén az mondható el, hogy nem igazán lehetett róluk kifejezetten katolikus politizálást feltételezni. A pártalakító tanácskozás 125 tagja között volt például az a Nikolics Izidor, aki 1841-ben még Bács megye közgyűlésén a vegyes házasságok áldásmegtagadása miatti felháborodásában egyszerűen feleslegesnek nevezte a katolikus egyház intézményét.49 Hogy a formálódó reformkori Konzervatív Párt ideológiájában legfeljebb árnyalatnyi szerepe volt a “kereszténység”-védő felfogásnak, abból is látható, hogy az ellenzék képviselőinek (elsősorban Kossuthnak) a “pecsovics párt” mibenlétét boncolgató, kormánytámogató javaslataikat támadó írásaiban sem hangoztattak ide vonatkozó elemeket.50
A pártalakulással kapcsolatos levelezésből tudjuk, hogy Dessewffy Emil a konzervatívok megbízható tartalékaiként számolt a katolikus egyház küldötteivel, amit azzal is nyomatékosított, hogy a püspöki kar valamennyi tagjához külön-külön meghívót intézett, abban azonban egy szóval sem említette az egyház különleges igényeit vagy azok képviseletének szándékát. (Egyébként négyféle szövegváltozatot készített, ebből egyet a klérusnak.) A püspököket kérte, hogy “a kormánya alatti Egyházi rendből is azokat, kik politikai hatással vagynak vagy lehetnek, megjelenésre utasítani méltóztassék”, de nyilvánvaló, hogy azokkal csak, mint a konzervatív gazdasági és társadalmi program támogatóival számolt. (Megjegyezzük, jól kifejezi ezt, hogy a közéletben aktív személyiségekről készült, már idézett névjegyzékben51 Scitovszky pécsi püspököt például “állásánál fogva conservatív”-nek nevezte.) Erre utal, hogy az elkészült konzervatív programnyilatkozatból mintegy 750 darabot postáztak szét az országba, melyből - kormányszékek, főtisztviselők, arisztokraták mellett - 115-öt egyházi méltóságoknak és intézményeknek küldtek.52 A tanácskozást a megkeresett püspökök kivétel nélkül örömmel üdvözölték, támogatták, bár többségük a távolságra és akadályoztatásukra hivatkozva lemondta a személyes részvételt.53 Nádasdy Ferenc kalocsai érsek “üdvös, mint szinte fontos ügy”-nek nevezte a tervezett november 12-i értekezletet, Hám János szatmári püspök pedig jellemzően így írt: “mi sem lehetne előttem kívánatosb, ‘s belső meggyőződésemmel összhangzóbb, mint az ügy szerencséje iránti tisztelet”, Haulik György zágrábi püspök: “keblem forró óhajtásai késérendik ezen nagyszerű és fontos tanácskozásokat” stb. A konferencián hozandó határozatokat előzetesen feltétel nélküli támogatásukról biztosították, bár megjegyezzük, akadt egy-két megnyilatkozás, amely tartózkodóan fogalmazott, például Gaganetz József eperjesi püspök csak a részére megküldött program ismeretében volt hajlandó támogatását kilátásba helyezni. (Álláspontja annak az egyházi hozzáállásnak felelt meg, mely lényegében mindenféle nyilvános politikai szervezkedést gyanúsan kezelt, az egyház érdekeit az erős kezű végrehajtó hatalom által látta leginkább biztosítottnak.54) Érdekes, hogy - szemben az említett kanonokokkal - ezek a püspöki levelek valóban csak általánosságban támogatták a konzervatív ügyet, úgy ítélték meg, hogy az ellenzéktől fenyegetett kiváltságrendszer bebetonozása automatikusan biztosítja a katolikus egyház jogait és érdekeit is. Csak Erdélyi Vazul nagyváradi görög katolikus püspök értekezett hosszabban az egyházi érdekekről, bár ő is csak arról írt, ami közvetlenül foglalkoztatta: a konzervatív ügytől a görögkeletiek visszaszorítását remélte, különösen azért, mert egyházüldözéssel felérőnek tekintette az uralkodó 1846. február 21-i leiratát, mellyel az 1844/III. tc.-nek a protestánsok vallásváltoztatására vonatkozó intézkedéseit kiterjesztette a nem egyesült görögökre is.
Amilyen örömmel fogadták a Konzervatív Párt alakuló értekezletét és agitációs irányát a politizáló katolikusok, olyan csalódottsággal vették tudomásul, hogy a pártprogram 11. pontjában a legfontosabb teendők sorában még csak nem is utaltak a káptalanok országgyűlési szavazatának kérdésére, miközben a konzervatív nemesek fontos szerepet tulajdonítottak a városok rendezésének. Személyes kapcsolataikon keresztül is hangot adtak sérelmüknek (Körmöczy Imre például másnap Széchenyit kereste fel panaszával, miszerint a Konzervatív Pártban a “papság disgustálva van”.55) Fontosabb azonban, hogy november 13-án a káptalanok küldöttei újabb bizalmas értekezletet tartottak, melyen nemcsak aktuális politikai kérdésekkel, hanem a Konzervatív Párt és az egyház kapcsolataival, együttműködésük kereteinek kialakításával is részletesen foglalkoztak.56 A hozzászólásokból a Konzervatív Párthoz kapcsolódó, ám önálló katolikus arculatú politizálás iránti igény rajzolódik ki, vagyis Fogarassyék tudatosan szembehelyezkedtek az őket csupán konzervatív “pártkatonákká” minősítő törekvéssel, az egyháziakat, mint a párton belüli egyenrangú szerveződést akarták elismertetni. (“Elhatározott szándoka lévén az egyházi rendnek az alkotmányos többségre vergődő conservatív pártot mind alakulásában, mind pedig egyébb alkotmányszerű működéseiben […] erélyesen támogatni: ugyanezen conservatív párttól ő is méltán követelheti, hogy az Egyházi renddel kezetfogva ezt megsértett jogainak visszaállításában hatályosan, és hasonló erélyességgel gyámolítsa.”) “Ezen eszmeirány” alapján, felismerve, hogy “a politikai pártmozgalmaknak e jelen elhatározó idő szakában” egyre élesebbek a politikai közélet konfliktusai, sokkal inkább tudatosítani akarták (részben talán önmagukban is) a katolikus egyház részére 1844 őszén megfogalmazott stratégiájukat. Szomorúan ugyan, de be kellett látniuk, hogy semmit nem várhatnak a közélet egyéb szereplőitől, ha még a konzervatívok részéről sem visszhangozzák automatikusan az egyház érdekeit, és azoknál százszor fontosabbnak vélik az egyéb gazdasági és társadalmi reformokat. (“Elmellőztetését az egyházi rend annál kevesebbé várta volna, mennél őszintébben csatlakozott ő mindenkor, ‘s csatlakozék kivált a közelebb lefolyt politicai mozgalmak alatt a conservatív ügybarátok soraihoz […]” stb.) Fokozni akarták például a sajtó útján történő agitációt; rávenni a püspöki kar tagjait, hogy végre szánják el magukat a közéletbe való aktív bekapcsolódásra (eszközöljék ki V.Ferdinándnál és “főrendű tanácsosainál” a szavazat-ügy felvételét a királyi törvény-előterjesztések közé)57; növelni a politikai eseményekhez kapcsolódó megfigyeléseket illetve információáramlást a pest-budai központ valamint az egyházmegyék között; továbbá rendszeresebbé tenni a konzervatív pártkonferenciákhoz kapcsolódó, de csak a politizáló egyháziak részére tartott bizalmas értekezleteket. Utóbbiról így írtak: “Minden párt, ‘s minden alkotmányos osztály a tevékenység mozgalmaiban keresi jogainak védelmét, ‘s terveinek létesítésére köz tanácskozásokban fejti ki az erőt, ott alapítja meg a közszellemet, nem lehet tehát a Clerusnak és az erők öszpontosításának ezen hatalmas emeltyűjét egykedvűleg elmellőzni, és ha talán [az egyház] a polgári mezőn észrevett tevékenység útját követni magához illőnek nem tartaná is, […] testületi erőhatását közszellemének tanácskozások útjáni összegyűjtésében és kifejtésében nyilvánítsa.” Már ekkor elhatározták, hogy az 1847 márciusára összehívott konzervatív konferenciát megelőzően álláspont-egyeztetés céljából külön egyházi értekezletet tartanak. Fogarassyt, “a Pesten folyton működő conservatív comité egyik tagját” felkérték, hogy vegye rá a párt vezetőit az egyház érdekeinek képviseletére, “őket különösen arról meggyőzni igyekezzék: miszerint a káptalani voksok elrendezését a városokétől elválasztani nem csak törvényes és alkotmányos tekintetben, hanem politikai nézetek, ‘s a conservatív ügyállapot érdekében is épen nem tanácsos.” Az egyház politikai szárnyát minél határozottabb szervezettséggel kívánták felruházni, melynek a Konzervatív Párt egészéhez való viszonyát félreérthetetlen sorokban definiálták: “a jelen politikai körülmények közt a Clerusnak magát oly politikai tényezővé szükség alakítani [sic!], mely a conservatív ügy elővitelében sokat nyomjon, ‘s így őtet mind a kormány, mind a conservatív párt nélkülözhetlen alkrésznek tekintse, ez pedig úgy fog megtörténni, ha a Papság a politikai mezőről […] magát elijeszteni nem engedvén, a megyei közgyűlésekben és másutt, hol hatásra alkalom nyílik, […] bebizonyítja azt, hogy kezénél politikai hatalom van, mellyel élni tud, mellyet alá nézni nem lehet, megvetni nem tanácsos.” Szó sem volt tehát arról, hogy az egyháziak önálló politikai szervezet alakítását kezdeményezzék, erre nemcsak a történelmi példák hiánya, a pártalakulás éppen csak megkezdett folyamata miatt nem gondolhattak, hanem azért sem, mert az egyház érdekeit csak a világi konzervatív erőkhöz kapcsolódva lehetett megvalósíthatni, önállóan súlytalan és végleg népszerűtlen csoporttá váltak volna. (Kétségtelen ugyanakkor, hogy Fogarassyék csoportjában már kirajzolódtak az önálló katolikus politizálásnak - leginkább a századfordulón alakult Néppárttal rokonítható - körvonalai.) Mindent elkövettek tehát a kormánypárt egyik fő célja, a konzervatív többség megteremtése érdekében, az alsópapságot mozgósítani kívánták, hogy “tisztújítások, utasítások kidolgozása, követválasztások által oda hatni, hogy a mutatkozó conservatív többség a megyékben szilárd alapzatot nyerjen ‘s a jövő országgyűlés üdvös kivitelére kellő befolyást kifejteni képes legyen”.
A novemberben elégedetlenkedő egyháziak agitációja a vezető kormánypártiak körében, úgy tűnik, nem volt eredménytelen, s ennek leginkább nyilvánvaló jelét Apponyi György kancellár 1847. január 8-i memorandumában találjuk.58 A következő országgyűlésen tárgyalandó fontosabb kérdéseket illetve a kormány általános politikai stratégiáját elemző írásban Apponyi részletesen foglalkozott a káptalanok szavazat-ügyével is, és támogatásra méltónak tartotta az egyháziak politikai törekvéseit. Fontos azonban, hogy leszögezte: nem a katolikus anyaszentegyház, a “nyolc százados constitutio” iránti tisztelet, hanem a kormánypárt stratégiai érdeke, vagyis száraz politikai számítás vezette erre az elhatározásra. “A kormány ebből csak nyerhet” - írta Apponyi, mert a klérus igen súlyosnak érezte az elmúlt országgyűlés vallásügyi tárgyalásait. A kancellár felismerte a kormány és az egyház között létrejött szoros érdekközösséget (nem pedig valamiféle “lelki” természetű közösséget!), az ellenzék visszaszorítására ezért alkalmasnak vélte az amúgy is túlnyomórészt konzervatív szellemiségű katolikus egyház befolyásának növelését a törvényhozásban. Már csak azért is - érvelt figyelemre méltóan Apponyi -, mert a városi kérdés feltehetően törvényes rendezést fog nyerni, és a városi követek szavazatai “a gondos szervezés és ellenőrzés” ellenére sem biztos, hogy a kormány elkötelezett táborát erősítik, míg az egyház megbízhatóságával kapcsolatban semmiféle kétely nem merülhet fel. De az egyháziak megnövelt befolyása nemcsak annak “ellensúly” szerepe miatt volt fontos a kormányzat számára, hanem azért is, mert a káptalani szavazatjog rendezésének megcsillogtatásával az egyháziak személyében elkötelezett konzervatív agitátorok fellépésére számított - nem is alaptalanul. Apponyi taktikája tökéletesen megfelelt a konzervatív pártvezérek által hangoztatott célkitűzésnek, vagyis a nehezen leszavazható kormánypárti többség megteremtését célzó törekvéseknek. Lipthay Sándor még 1845 őszén írt egyik levelében ezt tömören megfogalmazta: “Itt csak az állandó conservatív többség, vagy is a democratismus leszavazása segíthet, mert csak ez veszi el az ellenoldalróli nyomulásoktól a sanctiót.”59 (Apponyiék veszélyes, sőt alkotmányellenes törekvésére, mely vakon engedelmeskedő kormánypárti többség megteremtésére irányult a törvényhozásban, nem véletlenül figyelmeztetett egyébként az Ellenzéki Nyilatkozat is.60) Megjegyezzük, az egyház politikai szerepéről Metternich is Apponyihoz hasonló gondolatokat fogalmazott meg.61
A Konzervatív Párt vezetői is egyre többször hajlottak a káptalanok fejenkénti szavazatainak visszaadására, bár nagyon fontos, hogy nagy jelentőséget továbbra sem tulajdonítottak neki, fejtegetéseik középpontjában a közteherviselés, az úrbéri viszonyok átalakítása, az országos közpénztár terve stb. szerepeltek. Az országgyűlésen a városi követekkel szemben képzendő “ellensúly” terve korábban más konzervatív arisztokratáknak is eszébe jutott,62 az egyház által létfontosságúnak vélt káptalani szavazat-kérdés azonban túl nagy jelentőséget a párt értekezletein később sem kapott, különösen a gazdasági-társadalmi reformokkal illetve a szabad királyi városok rendezésének terveivel összehasonlítva. A negyedik illetve az első rendnek tulajdonított fontosság vonatkozásában jellemzőnek véljük, hogy Somssich Pál Igénytelen nézetek a’ Conservatív Pártnak alakítása, erősítése […] iránt c. elaboratumának63 a városi kérdés jelentőségét tárgyaló szövegrésze mellé valaki (minden bizonnyal Dessewffy Emil) ceruzával írt apró széljegyzetben foglalkozott csak a káptalanoknak adandó “méltányos” voksok problémájával. Az egyháziakat továbbra is, mint “párttagokat” tekintették, akikre komolyan számítottak a konzervatív közvélemény kialakítása céljából.
1847 folyamán számos adattal rendelkezünk arra, hogy a politizáló katolikusok eredményesen kapcsolódtak be a vármegyékben folytatott konzervatív agitációba. A párt vidéki szervezeteibe is mindenütt sikerrel léptették be valamelyik helyi plébánost vagy magasabb beosztású egyházi személyt.64 A politizáló katolikusok rendszeresen járták a megyegyűléseket, hozzászóltak minden fontosabb, nem csupán egyházpolitikai kérdéshez, fáradhatatlanul szervezték a pártot, gyakran jobban, mint a világi kormánypártiak. Példaként felhozhatjuk Körmöczy Imre kanonokot, aki Pest vármegye közgyűlésein gyakran védte szélsőséges formában a konzervatív elveket, például Kossuth Lajossal szemben is. Nem véletlen, hogy 1847 őszén a Kossuth követté választását megelőző forró politikai légkörben Körmöczynek, mint a konzervatívok egyik főkortesének többször beverték az ablakait.65 Dunántúlon Sárkány Miklós bakonybéli apát fejtett ki jelentős politikai tevékenységet, akit Festetics Leó gróf, a megye másodalispánja úgy jellemzett, mint olyan, a konzervatívok vezetésére hivatott személyiséget, aki “elmebeli kitűnősége és positív tudománya által az ellenzék egyetértését veszélyeztetni tudná.”66 De az országos szinten kevésbé ismert egyháziak is aktivizálódtak, példaként említhetjük a Vas megye közgyűlésein gyakran megjelenő és a liberálisokkal vitázó Laky Károly kanonokot67 stb. Összességében megállapíthatjuk, hogy az 1844 óta mind szervezettebben politizáló egyháziak felkészült és valóban rátermett politikusi gárdát bocsátottak a Konzervatív Párt rendelkezésére, akik a személyes agitációban, publicisztikai és közéleti tevékenységben egyaránt kivették a részüket. Ezen tulajdonságaiknak fontos szerepe lett abban, hogy az egyház politikai helyzete - saját megítélésük szerint - 1847 őszére javult a három évvel korábbi “szenvedésekhez” képest. A politizáló egyháziak csoportjának személyi kérdéseihez még két kisebb megjegyzés kívánkozik: először is nyilván nem elhanyagolható személyes kapcsolatok fűzték egybe a világi és a katolikus konzervatívokat, melyeknek a pártszervezésben fontos szerepük lehetett;68 másrészt nem elhanyagolható, hogy az 1848 előtti közéletben aktivizálódó kanonokok az 1860-as évekre (vagyis a kiegyezés illetve az I. vatikáni zsinat idejére) a püspöki karba emelkedtek.
Sikeresnek voltak mondhatóak a politizáló egyháziaknak a sajtóval kapcsolatos törekvései is. (“Siker” alatt értve ezúttal nem azt, hogy nagy tömegeket meg tudtak volna nyerni ügyüknek, hanem azt, hogy nézeteiket egyáltalán sikerült eljuttatni a közvéleményformáló eszközökön keresztül az olvasókhoz.) A Religio és Nevelés 1847. évi programcikke a sajtó fontosságáról és feladatairól az 1846. novemberi tanácskozás határozatainak megfelelően értekezett: “korunkban nem annyira szóval, mellyet meghallgatni az illetők templomba se jönnek, hanem írással hirdettetik az Isten igéje: tekintsük az evangélium’ prédikálásának fölvállalt szent kötelessége gyanánt, hitünknek korszerű értekezések és könyvek általi védelmezését […] Ki még ezen, olly könnyen belátható igazságnak fölfogására sem ért meg, az nem e’ kor embere.”69 A klérus hathatós anyagi támogatásával végül is 1846-47 folyamán három könyv készült, melyek a káptalanok szavazati joga mellett agitáltak, bár Lányi Károlynak a káptalanok pályadíját is elnyert, Magyar alsó táblai Clerus szavazatjogának története c. alapos tanulmánya végül kéziratban maradt.70 Valamennyiben nagyon erős a történelmi múlt legitimáló erejére való hivatkozás, számtalan okleveles adat felhánytorgatása, mellyel az alsó táblán helyet foglaló rendek egyenjogúságát és így logikusan azonos szavazási eljárását is igazolni vélték. Podhradszky József munkája valóban a városi és káptalani követek azonos állását bizonyítani hivatott diplomatikai tanulmánynak fogható fel, a másik kettőben jóval erősebb a publicisztikai, vagyis az aktuális politikai kérdésekhez hozzászólni akaró igény. Mester István például írásában nem rejti véka alá, hogy az egyház a konzervatív kormánypolitika elkötelezettje, sőt azt valóságos követendő programmá is nyilvánítja. (Ezekből a könyvekből egyébként terjedelmes szemelvények illetve azokhoz kapcsolódó hozzászólások jelentek meg a Nemzeti Újság illetve a Religio és Nevelés hasábjain, ami azért is érdekes, mert az 1846. novemberi tanácskozás kifejezett célként írta elő, hogy a támogatott kiadványok újságokban illetve önállóan egyaránt napvilágot lássanak.) Az egyháziak számára legalább akkora sikernek számított, hogy az általuk képviselt nézeteket már egy-két világi személyiség is kezdte a sajtóban hangoztatni. Kiemelkedő példája ennek a Nemzeti Újságban (remek időzítéssel három nappal a március 15-i konzervatív tanácskozás előtt) megjelent két részes vezércikk,71 melyet minden bizonnyal Andrássy József, a Világ korábbi konzervatív szerkesztője jegyzett. Ebben az egyháziak programjának megfelelően arról értekezett, hogy a katolikus klérust nem csak a történelmi hagyományok predesztinálják a liberálisokkal szemben a Habsburg-kormányzat táborába, hanem aktuális politikai érdekeik is ezt kívánják. Az ellenzék képmutató és a megsemmisüléssel fenyegető egyházpolitikai terveivel szemben “a magyar clerusnak alkotmányos élete csak a conservatív pártban vagyon” - írta, s e két fél közötti viszonyt - lényegében a hazai pártpolitika teoretikusai sorában az elsők között - a “természetes szövetség” jelenségeként értelmezte. Mindezt kiegészítette azzal is, hogy nem csak a katolikus egyház számára egyértelmű szükségszerűség a Konzervatív Pártba való tagolódás, hanem a párt számára is nélkülözhetetlen az egyház szövetsége, vagyis a “fontolva haladás” nem létezhet a katolicizmus érdekeinek erőteljes felvállalása nélkül. Ez utóbbi üzenet pedig egyértelműen a konzervatívok vezetőinek szólt, a káptalanok előző év novemberi tanácskozásán elhangzottakat visszhangozva. Ugyanezt fogalmazta meg Lipthay Sándor is 1847. február 25-én egy, az egyháziak megyegyűlési befolyásának megőrzését illetve növelését célzó vezércikkhez írott jegyzetében: “A kath.[olikus] clerusnak állásánál fogva egyenes hivatása, hogy a conservatív pártnak természetszerű frigyese legyen; azonban ellenkezőleg egyenesen és határozottan kimondjuk, hogy a conservatíveknek is át kell azt látniok, miszerint a clerus nélkül nem lehet politikai tartósb jövendőjük, miután e nélkül lehetetlen szilárd majoritásra vergődniök... E kölcsönös frigyből virágozhatik csak föl a haladásnak azon neme, mellyet […] minden […] hű polgárnak kell óhajtania!”72
Nagy erővel folytatódott Fogarassyéknak a nemesi közvéleményt, a konzervatív párt vezetőit, az országos méltóságokat és saját főpapjaikat egyaránt a fejenkénti káptalani szavazatok jogosságának és fontosságának elismertetésére irányuló mozgalma. Bizonyára nem tudtak arról, hogy Apponyi taktikai okokból felvetette ügyük felkarolását, de talán arról sem, hogy szempontjukból a legjobbkor írt levelet IX.Pius pápa V.Ferdinándnak (“kinek »apostoli« címzeténél fogva különösb kötelességében áll az egyházat védeni”) 1847. február elején, amelyben szorgalmazta, hogy a “veszélyes” tendenciákat mutató magyar törvényhozást rendeljék alá a katolicizmus érdekeinek.73 A konzervatív párti egyháziak február 15-én Fogarassy lakásán elhatározták az egyházi álláspontot népszerűsítésére a Jó és Olcsó Könyvkiadó Társulat megalakítását, majd - korábbi megállapodásuknak megfelelően - 1847. február 28-án Pesten “előleges értekezletet” tartottak, ahol az esedékes márciusi konferencián a szavazatügyük melletti egységes és határozott fellépés mellett foglaltak állást.74 A március 15-én illetve június elején tartott országos konzervatív értekezleteken az egyháziak jelentős számban vettek részt, s erőteljesen képviselhették igényeiket, legalábbis a párt tanácskozásait követő (március 16-án illetve június 7-én tartott) katolikus megbeszéléseket az “ostromlott vár” felfogás helyett az óvatos optimizmus hatotta át.75 Akkor is, ha a Konzervatív Párt vezetőit egyelőre szemmel láthatóan legkevésbé a káptalani szavazatok ügye foglalkoztatta, a Dessewffy Emil által március 20-án és június 14-én kibocsátott litografált körlevelekben még nincs nyoma a követelésnek. A márciusi körlevél leginkább a párt szervezési és stratégiai kérdéseivel foglalkozik,76 a júniusi sokkal inkább a konkrétumokra helyezte a hangsúlyt, pl. katonai élelmezés, börtönügy, vámok, bányatörvénykönyv, szólásszabadsággal és az úrbéri viszonyokkal összefüggő kérdések, városi ügy - utóbbit a káptalani szavazatok említése nélkül.77 Április 14-én egyébként újabb litografált körlevél készült, melyben Dessewffy arra kérte szimpatizánsaikat, hogy a párt “kissebb körű bizottmánya” részére - melynek összetételét változatlanul hagyták 1846 novembere óta, vagyis Fogarassy is tagja volt - kezdjenek széles körű adatgyűjtést néhány fontosabb politikai kérdéssel (tized, kilenced, úrbéri viszonyok, nemesi terhek, börtönviszonyok) kapcsolatos konzervatív álláspont kialakítása céljából, s ez sem tartalmaz utalást az egyházi rend politikai súlyának növelésére vonatkozóan.78 “[1847. március 15-én] a Peschovicsok is demonstrációt akarván csinálni, minden hivatalnokot s papokat öszve parancsoltak” - írta egy az ellenzék egy tagja79 némi elfogultsággal a konzervatív tanácskozásról, ám kétségtelen, hogy ezeken az értekezleteken már élesen kirajzolódott, hogy a kormánypárt támogatóinak gerincét két meghatározó csoport adja: egyrészt a kormányhoz személyükben kötődő országos méltóságok és azok hivatali apparátusa, másrészt a katolikus papság.
Ami a katolikusok megbeszéléseit illeti, szinte kizárólag a káptalanok szavazatának kérdésével foglalkoztak, melyet nem egyszerűen a diétai “házszabályok” részének tekintettek, hanem úgy vélték: az “az egész magyar clerus politikai jogainak ‘s kiváltságainak sarkpontját teszi, honnan az erő és hatály egyéb politikai viszonyaira kedvezőleg vagy zsibbasztólag hat ki”, vagyis megfelelő alsó táblai képviselet elejét veheti a további liberális egyházpolitikai reformoknak. Már az is eredménynek számított, hogy a júniusi értekezleten nem csak kanonokok, hanem Scitovszky és Barkóczy püspökök is részt vettek, elsőként állva egyértelműen a politizáló katolikusok mozgalma mellé. Az értekezlet reménytkeltőnek nevezte a József nádor halála után kialakult helyzetet, és nagy (lényegében alaptalan) várakozásokat fűzött István főherceg személyéhez. A tanácskozások határozatai bizonyítják, hogy az Apponyi június 8-i memorandumában foglaltak nem voltak alaptalan feltételezések: V.Ferdinánd reményeik szerint orvosoltatja “a’ káptalanok és apátok diaetai terhes állását, melly leginkább elnyomott szavazati joguk nem élvezhetéséből eredett ‘s ennek visszaállítása után [az egyháziak] hatályosabb befolyásuk mellett a’ trón szilárdítására és az üdvös reformok létrehozására” erélyesebben fognak fellépni. Újból elhatározták a leendő nádor mellett az uralkodó felkeresését “Bécsben, Prágában, vagy a’ hol tartózkodni fog” az egyházi rend sérelmeit tartalmazó emlékirattal, s a mutatkozó részleges sikerek hatására úgy látták, hogy - félretéve az esetleges ellenhatástól való aggodalmakat - mozgalmuk “az alulróli izgatás útján is tovább fejlesztendő.” A konzervatív szellemiségű illetve ingadozó vármegyék üléstermeiben kifejtett agitációt nem hogy visszafogni, hanem fokozni kívánták, komoly lehetőséget látva arra, hogy a városi és káptalani követek szavazatának összekapcsolása a megyei “anyautasítások során előforduljon”, sőt: “helyesnek és czélszerűnek vélték a’ jelenlevők a’ kérdést egy két vármegye által körlevelezés útján hozatni mozgásba.” Legalkalmasabbnak Tolna és Győr megyék nemességét ítélték arra, hogy az egyházi érdekeket visszhangzó levelezés kiindulópontjai legyenek. Várakozásuk nem is volt teljesen alaptalan, hiszen egy-két konzervatív többségű vármegye (rendszerint püspöki székhelyek, nagy számú egyházi személyiséggel) követutasításába foglalta az egyházi rend szavazatainak rendezését, például hat voks megadásának indítványozásával a “conservatívek arány megtartására”.80 Persze összességében a vármegyék között nem volt jelentős az egyház támogatása, még a konzervatívok sem nagyon foglalkoztak követutasításaikban a káptalanok kérdésével, sőt akadt olyan ellenzéki vármegye (Szabolcs), aki instructiojába - azért, mert felismerte a kormánytöbbségre irányuló konzervatív törekvéseket - éppen azt foglalta, hogy a népképviselet jegyében a káptalanokat fosszák meg az alsó táblára való követküldés jogától.81
Az országgyűlés közeledtével, 1847 nyarán-őszén egyre szorosabb lett a kormány és az egyház politikai szövetsége, nem csak a katolikusok fordultak fokozott mértékben az Apponyi vezette kormányzat felé, hanem a kancellár is egyre inkább elvárta az egyház közéleti aktivitását. Június 18-án például Scitovszky pécsi püspököt kérte fel, hogy “az egyházi megyéjéhez tartozó törvényhatóságokban a Conservatíveknek igyekezetét és üdvös céljait hathatós befolyásával” segítse elő, különös tekintettel Somssich Pál helytartótanácsos követté választásának elősegítésére.82 Egy későbbi, a konzervatívok számára sikeres tisztújításba is eredményesen kapcsolódott be Scitovszky, a kampányköltségek mintegy negyedét például a püspökség és a káptalan fedezte.83 Apponyi Lonovics József csanádi püspökkel is rendszeres kapcsolatban állt a konzervatívok Csanád és Temes megyei agitációjának menetével kapcsolatban, sőt a kancellár tetemes anyagi segítséget is nyújtott mindehhez.84 De Apponyi nemcsak az egyháziak részéről tapasztalható “pozitív” hozzáállással foglalkozott, hanem azonnal és élesen reagált arra a néhány esetre, amikor a megyegyűléseken az alsópapság passzívnak mutatkozott vagy éppen az ellenzéki jelöltet támogatta. Augusztus 26-án közvetlenül az esztergomi érseknél tiltakozott, hogy Nógrád megyében némely egyháziak “olly mozgalmakban vettek részt, mellyek se a katholikus érdekekkel, se a főispán helyettes üdvös törekvéseivel nincsenek összhangzásban”,85 novemberben néhány Bars megyei plébános “botrányos”, vagyis ellenzéki közgyűlési szerepléséről szóló (az illetékes besztercebányai püspök előtt ismeretlen) hírek nyomán követelte az érintett egyháziak fokozott ellenőrzését, a katolikus klérus részéről pedig a konzervatív jelöltek odaadó támogatását “a szent hivatásuk által kiszabott illendőség korlátai között.”86 A hasonló “botrányokra” egyébként legtöbb helyen a klérus nem adott lehetőséget, jó előre, több ízben illetve alaposan kioktatta az alsópapságot a követválasztásokon való megjelenésre és a konzervatívok támogatására, “mennyire csak papi hivatalkodásuk engedi”.87 Más kérdés, hogy az esetek többségében az egyház mégoly aktív támogatása sem billentette a konzervatívok felé a mérleg nyelvét.
A Konzervatív Párton belül működő katolikus egyháziak politikai felfogása és stratégiája alakulása szempontjából fontos dokumentum Fogarassy Mihály 1847. július 15-én kibocsátott litografált körlevele.88 “Eljött a’ határozó időszak, mellyet meg kell ragadnunk” - írta, mert megítélése szerint az egyháziakat a megkezdett út folytatására sarkallták “a’ múlt országgyűlésen kiállott szenvedések, a’ közeledőnek valószínűnek mutatkozó küzdelmei, a’ kettő közt lefolyó három évek kedvezőbb fordulata” egyaránt. A káptalanok szavazat-ügyét illetve általában a konzervatívok állását rendkívül optimistán ítélte meg, s “érezvén a’ körülmények változatát” (vagyis az egyháziak kisebb-nagyobb közéleti sikereit), továbbá annak tudatában, hogy a szeptember 20-ra összehívott következő konzervatív tanácskozás napirendjére készül tűzni a kérdést, módosította a június 7-i egyházi értekezlet döntését: “a’ körlevél általi felzaklatása a’ megyéknek maradjon el, hanem egyedül csak privat agitatio és informatio útján, és csak a conservatív többségű megyékben” igyekezzenek a közvéleményt befolyásolni. Fogarassy finoman felrója a címzett főpapi méltóságoknak, hogy még mindig nem elég aktívak a káptalanok szavazatügyével kapcsolatban és nem tesznek eleget az információáramlás és a propaganda eszközeinek alkalmazására. Fontos továbbá, hogy ismét erőteljesen megfogalmazta az egyház illetve a konzervatív politikai erők közötti “természetes szövetség” elvét, melyet az ellenzéknek tulajdonított anarchisztikus törekvések illetve a liberálisok által szorgalmazott jogkiterjesztés ellensúlyozásának igénye forrasztott egybe, s a katolikus érdekeket a konzervatív “nemzet”-fogalom részének tekintette: “A’ káptalanok ‘s apátok országgyűlési szavazatát az igaz conservatív és hazafi pártolni köteles, máskép önmagával jön ellenkezésbe. Ügyünket csak azon politikai párt vagy hatalom taszíthatja el magától, melly átalában minden aristocratai institutiokat ‘s ezekkel a’ status-rendszert is megdönteni törekszik, ‘s melly a’ politikai jogokat minden biztosítékok nélkül a’ tömegek számához kívánja idomítani.”
A felfokozott várakozásokat azonban csak részben igazolta, hogy a szeptember 20-i konzervatív párti tanácskozáson tényleg szóba hozták a káptalani szavazat-ügyet, az esedékes országgyűlés konzervatív párti stratégiáját előkészíteni hivatott értekezlet határozatai azonban nem tartalmazzák konkrétan a katolikus követeléseket. A Dessewffy Emil által kiadott körlevél89 szerint a párt vezetői még ekkor is csak általánosságban utaltak arra, hogy a konzervatívoknak a városi követekhez hasonlóan “a rendezetlen és országgyűlési biztos állást tettleg nélkülöző elemekre is kelle figyelmüknek irányoztatnia.” A konzervatív párti katolikusok lendületét azonban ez sem törte meg, s elégedettek voltak a pártban elfoglalt helyükkel. Az országgyűlést megelőző hetekben sem hagytak fel az országos méltóságok “megkörnyékezésével”, október 15-re például az István főherceget felkereső, az egyházi rendet képviselő küldöttséget szerveztek, felhasználva az alkalmat, hogy a delegáció “üdvözlő szózata mellett szavazati ügyünket ajánlja Ő Fensége magas pártfogásába.”90 Fogarassy jóváhagyásra beterjesztette a már említett könyvkiadó társaság alapszabály-tervét az esztergomi érseknek, hogy intézményes formában lehessen az egyház elveit népszerűsíteni.91
Ezzel el is érkeztünk az 1847-48. évi országgyűlés megnyitásához, mely - bár nyilvánvaló lett, hogy az alsó táblán megnyugtató konzervatív többséget kialakítani nem sikerült - az egyházi rendet örömmel töltötte el: két éves agitációjuk eredményeként V.Ferdinánd a királyi propozícióban (lényegében a konzervatív program követeléseinek felsorolása közben) konkrétan említést tett a káptalani követek országgyűlési állásának rendezéséről is.92 Azonban még a kormánypárt által is olyan sok égető gazdasági és társadalmi reformkérdés hozatott “szőnyegre” (nem is beszélve az ellenzékről), hogy az országgyűlés rendszerének ilyen értelmű átalakítása igényével az egyháziak lényegében ismét magukra maradtak. Az ősiség eltörlése, a közteherviselés, a sajtószabadság stb. problémái sokkal inkább lekötötték a követek figyelmét, mint a káptalani küldöttek szavazat-ügyének sérelme. A november 17-én tartott kerületi ülésben a többség egyértelműen más természetűnek látta a városok és a káptalanok országgyűlési állásának ügyét (amit pedig Fogarassyék összekapcsolni igyekeztek), ezért előbbiről törvényjavaslat készítését sürgették, utóbbi érdemi tárgyalását pedig nem tartották fontosnak, elhalasztották. (Nem is beszélve arról, hogy aktivizálódtak az ellenzéki többségen belül az egyházat mindenféle automatikus képviselettől megfosztani szándékozó vármegyék, elsősorban Szabolcs.)93 Sőt, 1848 januárjában már Kollowrat államminiszter is reménytelennek ítélte, hogy a káptalani szavazatokkal a törvényhozásban “ellensúlyt” lehessen a liberálisokkal szemben képezni.94 A káptalani követek azonban nem adták fel a harcot, és az országgyűlés alatt többször tartottak zártkörű tanácskozást érdekeik érvényesítése céljából. December 14-én sokszorosított körlevélben tájékoztatták az egyházmegyék elöljáróit addigi értekezleteikről,95 melyeken már nyoma sem volt az opimizmusnak, az alaphangot újra az “ostromlott vár”-érzés adta. A tanácskozók csodálkozva regisztrálták “a megyei hatóságoknak az egyházi rend irányában mutatott illy hidegségét, vagy éppen nyilvános ellenszenvét”, hiszen megítélésük szerint “nemzeti történelmünknek régibb, s újabb évlapjain fénybetűkkel ragyognak az egyháziak érdemei”. (A liberális ellenzék azonban a katolikus egyháznak mind a történelmi, mind az aktuális politikai szerepét ellentétes előjellel ítélte meg.) A Lipthay Antal kanonok vezette tanácskozásokon azonban újra elhatározták, hogy a megyegyűléseket megpróbálják befolyásolni és számukra kedvező pótutasításokat eszközölnek ki a követek részére, de ennek sem volt több sikere, mint korábbi agitációjuknak.96 A már-már kétségbeesetten folytatott agitációt az indokolta, hogy az egyháziak megérezték: az országgyűlésen sorra kerülő reformkérdések nem csak országgyűlési képviseletüket, hanem az egyház egyéb feudális kiváltságait is érinteni fogják, mint írták, “öszves politikai állásunkat, javadalmi birtokunkat, és egyházunk függetlenségét mindegyre inkább nevekedő ostromoknak” teszik ki. Ez a fenyegetettség pedig minden korábbinál jobban indokolta a káptalanok biztos országgyűlési képviseletének megteremtését, melynek elvesztésétől egyenes utat láttak a keresztény vallás és az egyházi rend megsemmisüléséig. (“A történetírás intő szava hirdeti, […] az egyház ellen intézett megtámadások között mindig első volt a politikai jogok csonkítása, mit aztán a javadalmak veszélye [főképp a tized elvesztése illetve a szekularizáció], és a szentélynek ostroma csak hamar szokott követni.”) Az idő rendkívüliségét a szemükben az is indokolta, hogy a liberálisok - miközben egyes, a feudális rendiségből kirekesztettek részére a jogok kiterjesztését szorgalmazták -, az egyházat “megfosztani akarják” élvezett jogaiktól (különösen a zsidóság diszkriminációjának megszüntetését sérelmezték): “nehogy tevékenytelenség, s buzgalomhiány miatt meghiúsuljon a k.[egyelmes] k.[irályi] előterjesztésben kifejezett legfőbb akarat, s a mai egyháziak főbbjeit örökké terhelje azon igen is alapos vád, s panasz, hogy erélytelenségük miatt akkor szoríttatott ki a magyar Clerus az alkotmány sáncaiból, midőn azoknak szélesbítésük munkába vétetett, s jog-, meg érdekbiztosító belsejükbe nem csak a nemzet eddig künálló osztályai, hanem a vérre, nyelvre s vallásra [sic!] idegen Israel fiai is már már bevezettetnek.” (Persze a katolikus egyháziak jogértelmezésükben nem vették figyelembe, hogy a zsidóság kirekesztettségének megszüntetése összhangban van a polgári jogegyenlőség követelményeivel, míg a feudális kiváltságokon alapuló előjogok ellentmondanak annak.)
Röviden megemlítjük még, hogy a káptalani követek az országgyűlés első szakaszában jellegzetes konzervatív párti taktikát követtek. Eljutottak oda, hogy elismerték számos polgári reform bevezetésének szükségességét, azonban hozzátették, hogy valami miatt egyelőre a dolog nem aktuális, vagy részletkérdésekben emeltek kisebb-nagyobb kifogásokat, hogy ezáltal megosszák az ellenzék táborát. Sárkány Miklós bakonybéli apát például elítélte a cenzúrát, mert nem akadályozza, hanem inkább reklámozza a tiltott könyveket, mégsem tartotta alkalmasnak az időt az országgyűlési újság kiadására, amit a Kossuth vezette liberálisok követeltek. Követtársa, gróf Forgách Ágoston kanonok a nyilvánosság vitájában kissé bele is zavarodott egy kicsit beszédébe, amikor hosszasan követelte a szabad sajtó megteremtését, majd hozzátette: “a jelen sajtótörvények között.” Lipthay Antal pedig a közteherviselés hasznosságáról szólt meleg szavakat, azonban úgy vélte, akkor ez “a köztársulat megingatása nélkül nem eszközölhető”, s óvott a társadalomformáló újítások “elhamarkodásától”. Cherrier Miklós, a pozsonyi káptalan követe a kormányzatot dicsérte, s a válaszfelirat vitájában azzal próbálta elodázni az ellenzéki felszólalásokat, hogy a nádorválasztás miatt érzett hála szavaiba nem illik sérelmeket keverni stb.97
Nem tartozik dolgozatunk témájához, csak röviden említjük, hogy a március-áprilisi fordulatot az egyházi konzervatívok is súlyos vereségként élték át, azonban 1848 tavaszán már arról kezdtek értekezni, hogy tudomásul kell venni az alkotmány megváltozását, s az új helyzetben keresni és követelni az egyház jogait. Az új kormányzat híveinek igyekeztek mutatkozni, hogy az egyháznak minél szélesebb körű jogokat kérhessenek. Fogarassy így írt erről: “a’ katholiczizmus nem vonulhat vissza a’ pályatérről, ‘s nem mondhat le a reményről, hogy részére is meg kell történnie annak, mit elvei, hittana, ‘s változatlan szerkezete szerint önfönntartása’ érdekében követel a’ 19-ik század’ liberalismusától.”98 Ez a tanulmány egyébként jól foglalja össze azt az egyházi álláspontot, mely a katolicizmus érdekeinek érvényesítését a mindenkori stabil kormányzattal való kapcsolattartástól remélte.99 Az új kormányzathoz való ragaszkodás azonban a konzervatív egyháziak részéről csak 1848 őszéig tartott, amikor (a világiakhoz hasonlóan100) egyértelműen a Habsburgok mellé álltak, 1849 májusában a “Pestről megszökött hazaárulók” névjegyzékében találkozhatunk Fogarassy, Körmöczy és Lipthay András nevével is.101

Összességében úgy véljük, a konzervatívok közé álló katolikus egyháziak tevékenysége jó példa arra, hogy az 1840-es évek második felében a magyar politikai életben nemcsak a modern értelemben vett párt, hanem az azon belüli szövetséges, de önálló érdekeiért küzdő szervezett csoport, lényegében a “platform” jelensége is kimutatható. Az egyháziak ugyanis elkötelezett konzervatív párti személyiségek voltak, közös pártjuk irányát azonban politikai szövetségeseik megnyerésével az általuk óhajtott irányban igyekeztek befolyásolni, mégpedig önállóan tartott, bizalmas értekezleteik határozatai nyomán (melyek gyakran a pártvezetés előtt is titokban maradtak). Ezt a csoportot kétségtelenül a Konzervatív Párt “jobbszárnyához” kell sorolnunk, hiszen általában több kiváltsága, s így féltenivalója volt a klérusnak, mint a világi nemességnek. Az a mód pedig, ahogy a politikai kérdéseket megközelítették, túlmutatott az egyház hagyományosan feudális közéleti magatartásán, s abban a kiváltságőrzés “fontolva haladó” stratégiáját (sőt, túlzás nélkül: egy új típusú katolikus társadalmi program csíráit102) ismerhetjük fel.

Jegyzetek

1. Ezen a téren - néhány kisebb publikációtól eltekintve - Dénes Iván Zoltán könyve számít úttörő jelentőségűnek: Közüggyé emelt kiváltságőrzés. A magyar konzervatívok szerepe és értékvilága az 1840-es években. Bp., 1989. (továbbiakban: Dénes Iván Zoltán, 1989.)
2. Utóbbiról ld.: Fazekas Csaba: A politikai katolicizmus kezdetei Magyarországon, 1844-1848. In: Irodalom - Történelem - Társadalomtudomány, 1997. 4. sz. 3-7. p. A politikai katolicizmus megjelenésére és értelmezésére a 19. század első felében ld. pl.: Heinen, Ernst: Staatliche Macht und Katholizismus in Deutschland. I. Band. Dokumente des politischen Katholizismus von seinen Anfängen bis 1867. Paderborn, 1969.
3. Ld. Ferenczy József (sajtó alá rend.): Dessewffy Aurél összes művei. Bp., 1887. 201-212. p. Idézi pl.: Dénes Iván Zoltán, 1989. 32. p.
4. Idézi: Andics Erzsébet: Metternich és Magyarország. Bp., 1975. (továbbiakban: Andics, 1975.) 96. p.
5. Például Klobusiczky Péter kalocsai érsek 1841-ben a Pest megyei tisztújításkor “alktományhű” tisztviselők támogatása ügyében levelezett az esztergomi érsekkel. Esztergomi Prímási Levéltár (továbbiakban: EPL), Kop. Cat. D. (= Dioeceses et dioecesani episcopi. Capitula, abbates [...]) 10. sz.; több ilyen esetet közöl: Varga János: Megye és haladás a reformkor hajnalán (1840-1843). 1-2. In: Somogy megye múltjából, 11. Kaposvár, 1980. 177-243. p., 12. Kaposvár, 1982. 155-294. p. (továbbiakban: Varga János, 1981-82.), 1. r. 182. p. A konzervatív kormánypolitika reprezentánsainak támogatásában nem egyszer odáig mentek, hogy - a nyilvános propagandával szemben - a színfalak mögött felekezeti szempontoktól is hajlandók voltak eltekinteni. Pl. a nagyváradi püspökség az 1830-as években az országgyűlési követválasztások alkalmával minden követ megmozgatott a protestáns (ám szélsőségesen konzervatív) Tisza Lajos támogatására, a katolikus (viszont aktívan ellenzéki) Beöthy Ödönnel szemben. Varga Zoltán: A reformkori Debrecen konzervativizmusának gyökerei. In: Magyar történeti tanulmányok, IX. Debrecen, 1976. 5-40. p.; 37. p. stb.
6. Ezekről ld. részben: Sörös Pongrácz: A kath.[olikus] klérus törekvései az 1843/44. országgyűlés egyházi ügyeinek tárgyalása alatt. In: Katholikus Szemle, 1901. 865-890. p. [Klny. is: Bp., 1901.] (továbbiakban: Sörös Pongrác, 1901.)
7. Jelen dolgozatban nem kívánunk részletesen foglalkozni az 1830-40-es évek fordulóján lezajlott heves egyházpolitikai vitával. A polgárosodás és az azzal egységesen szembehelyezkedő katolikus egyház első nagy hazai konfliktusának kiindulópontjaként 1839 márciusában Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök körlevélben tiltotta meg egyházmegyéje papjait a vegyes házasságok megáldásától, melyet a katolikus közvélemény tekintélyes része is törvénytelennek minősített. Az 1839-40. évi országgyűlésen - a heves egyházpolitikai szócsaták ellenére - nem született törvény a vegyes házasságok ügyében, majd a diéta bezárása után Kopácsy József esztergomi érsek az egész magyar katolikus egyházban kötelezővé tette az ún. passiva assistentia gyakorlatát (lényegében az egyházi áldás megtagadását), melyet addig nem látott méretű vármegyei tiltakozáshullám, sajtócikkek és röpiratok, illetve újabb és újabb egyházellenes indítványok (például a szekularizációra vonatkozó) sorozata követett. Az egyház Rómából várt egyértelmű instrukciót, ezért Lonovics József csanádi püspököt küldte a pápához, ami az ellenzéki nemesség szemében további sérelmek forrása lett. A legfontosabb azonban, hogy a vallássérelemként indult vita végleg kilépett korábbi keretei közül, a “frontvonal” pedig már nyilvánvalóan nem protestánsok és katolikusok, hanem a polgárosodás hívei és a feudális kiváltságaihoz ragaszkodó egyházi vezetés között húzódott, hiszen utóbbiak között számos vezető katolikus nemes is helyet foglalt. A sokirányú és számos általános tanulsággal bíró egyházpolitikai konfliktus szakirodalmából ld.: Horváth Mihály: Huszonöt év Magyarország történetéből. I-III. Bp., 1886. II. köt. 105-109., 169-287. p. (továbbiakban: Horváth Mihály, 1886.); Várady L. Árpád: Lonovics József római küldetése. Bp., 1924.; Hermann Egyed: Lonovics József diplomáciai küldetésének (1840-41) belpolitikai és diplomáciai előkészítése. Bp., 1934. (A Pázmány Péter Tudományegyetem Egyháztörténeti szemináriumának kiadványa, 1.); Meszlényi Antal: A jozefinizmus kora Magyarországon (1780-1846). Bp., 1934.; Hermann Egyed: A katolikus egyház története Magyarországon 1914-ig. München, 1973. (Dissertationes Hungaricae ex Historia Ecclesiae, I.) (2. kiad.) 388-421. p.; Varga János, 1981-82.; a liberálisok álláspontjára többek között részletesen: Csizmadia Andor: Deák Ferenc egyházpolitikája. In: Tanulmányok Deák Ferencről. Zalaegerszeg, 1976. (Zalai Gyűjtemény, 5.) 11-60. p.; illetve: Csáky, Moritz: Der Kulturkampf in Ungarn. Die kirchenpolitische Gesetzgebung der Jahre 1894/95. Graz-Wien-Köln, 1967. (Studien zur Geschichte der Österreichisch-Ungarischen Monarchie. Bd. VI.) 21-28. p. stb.
8. A hosszas vitával elfogadott 1844/III. tc. lényegében nem egy átfogó vallásügyi törvényt jelentett, hanem csak kiegészítette, illetve pontosította a vegyes házasságokból született gyermekek hovatartozásával illetve az egyik vallásról a másikra való átmenettel foglalkozó 1791/XXVI. tc.-et. Magyar törvénytár, 1836-1868. évi törvényczikkek. Bp., 1896. 199. p.
9. Dénes Iván Zoltán, 1989. 31-36. p.
10. Pannonhalmi Főapátsági Könyvtár Kézirattára (továbbiakban: PFKKt.) BK. 182/XI. (= Sárkány Miklós hagyatéka) 21. sz.; BK. 146/V-X. (= Rimely Mihály hagyatéka. Iratok az 1843-44. és az 1847-48. évi országgyűlésekről) V.4.9.; illetve: Székesfehérvári Püspöki és Székeskáptalani Levéltár, 109. rakt. sz. Nr. 391. (= Diaetalia, 1839-1925.) A dokumentumot röviden említi: Sörös Pongrác, 1901. 885-888. p. Részletesen ld.: Fazekas Csaba: “Az idő ránk is terhesedett…” Adalék a politikai katolicizmus reformkori történetéhez. In: A miskolci Herman Ottó Múzeum Évkönyve, XXXIII. Miskolc, 1997. (megjelenés alatt)
11. Megjegyezzük, a felekezeti viszonosság néhány alapelemét törvénybe foglaló 1844/III. tc.-et is az egyháziak, mint egyfajta sokkot élték át, az országgyűlés további eseményei csak fokozták ezt az érzésüket. Később meg nem szavazott indítványként hangzott el például az egyházi javak szekularizácója iránti igény (“borsodi indítvány”), több követ (például Szemere Bertalan) hevesen kikelt a klérus közéleti szerepvállalása ellen és nyíltan követelte visszaszorításukat stb. Különösen megdöbbentő élmény lehetett továbbá számukra, amikor már nem egy vármegyei követ, hanem a győri káptalan küldötte, Wurda Károly foglalt állást a vallási viták liberális szellemű törvénnyel való lezárása, a “szabad egyház a szabad államban” elv megvalósítása mellett. Wurdát egyébként a káptalan azonnal visszarendelte, az egyháziak élesen elhatárolódtak nyilatkozatától. Ld. minderről többek között: Kovács Ferencz: Az 1844-ki évi országgyűlési tárgyalások naplói a papi javakról. Bp., 1893. (továbbiakban: Kovács Ferenc, 1893.); Futó Mihály: Az 1843/44-ik évi vallásügyi tárgyalások. In: Protestáns Egyházi és Iskolai Lap, 1894. 14-18. sz.; Bárány György: A liberalizmus perspektívái és korlátai az 1843/44-es országgyűlés vallásügyi vitáinak tükrében. In: Századok, 1990. 2. sz. 183-218. p. stb. A Wurda-ügyről: Horváth Mihály, 1886. II. köt. 393-403. p.; Kovács Ferencz: Az 1843-44-ik évi magyar országgyűlés alsó tábla kerületi üléseinek naplója. I-VI. Bp., 1894. (továbbiakban: Kovács Ferenc, 1894.) I. köt. 300-314. p. Az egyház által “üldözésnek” tartott liberális elvekről ld. még ugyanígy: Forster Gyula: A katholikus clerus sérelmei 1848 előtt és után. Bp., 1892. stb.
12. PFKKt. BK. 182/XI. 22. sz.
13. Ezt egyébként szemléletesen fogalmazta meg Lonovics József, amikor 1861-ben Majláth György grófról készített nekrológjában lényegében elítélte nemcsak a reformkor egészét, hanem az 1848-as fordulatot is: “Ha voltak is az időben a papságon kívül egyesek, kik a mindenfelől ostromlott keresztény hit védelmére sorompóba léptek, de szózatuk olyannak tetszett, mint egy végképen letűnt múltnak bágyadt, haldokló s tompa viszhangja.” Országos Széchenyi Könyvtár Kézirattára (továbbiakban: OSzKKt.), Fol.Hung. 1919. (= Lonovics József beszédei.) 143r.
14. Az értekezletet említi, illetve az elhangzottakat röviden ismerteti: Sörös Pongrác, 1901. 883-884. p. A tanácskozásról készült, március 19-én kelt körlevelet ld.: PFKKt. BK. 182/XI. 22. sz. A tanácskozáson egyébként Kopácsy mellett két püspök, négy kanonok illetve a pannonhalmi főapát titkára vettek részt, ami azért is érdekes, mert az esztergomi érsek szándékosan nem a püspöki kart, hanem a közéletben aktivizálható egyháziakat hívta egybe a kérdés megvitatására.
15. Vö. 48. jegyz., illetve részletesen: Dénes Iván Zoltán, 1989.; Dezsényi Béla: Nemzeti Újság, 1840-1848. In: Regnum. Egyháztörténeti Évkönyv, 1940-41. Bp., 1941. 313-356. p. (továbbiakban: Dezsényi Béla, 1941.), a Nemzeti Újság új szerkesztőjének irányvonaláról: EPL. Kop. Cat. 44.(= Libri scholastici, scripta periodica) fasc. 2. 986/1844.
16. Ld. pl. később az ellenzék által létrehozott sajtóbizottság felépítésére és céljaira: Molnár András: Batthyány Lajos a reformkorban. Zalaegerszeg, 1996. 122-123. p. stb.
17. 1843. szeptemberében például már tiltakoztak a káptalani követek szavazatjogának rendezése érdekében, 1844 őszén pedig a püspöki kar a nádorhoz fordult az egyházi rend sérelmeivel kapcsolatban - érdemleges elintézést egyik esetben sem nyertek. Ld. erről: PFKKt. BK. 182/XI. 10. sz.; Sörös Pongrác, 1901. 875-882. p. stb.
18. Például az esztergomi főkáptalan 1846. februári levele illetve az egyház politikai szerepét taglaló terjedelmes elaboratuma: PFKKt. BK. 182/XI. 14. sz.; nem is beszélve a politikai röpiratok kiadását egyeztető számos hivatalos levélről 1845-47-ben: EPL. Kop. Cat. 59. (= Acta diaetalia aut comitiorum causa interventa) stb.
19. Alábbiakban egyszerűség kedvéért “káptalani szavazatok” alatt a fejenkénti szavazástól szintén megfosztott apátok és prépostok voksait is értjük.
20. Ld. erről többek között: Ladányi Andor: A magyar alkotmány története iskolai kézikönyvül. Debreczen, 1873. (3. kiad.) 279. p.; Vaszary Kolos: Adatok az 1825-ki országgyűlés történetéhez. Győrött, 1883. 13. p. 1. jegyz.; Révész, László: Die Anfänge des ungarischen Parlamentarismus. München, 1968. (Südosteuropäische Arbeiten, 68.) 125-127. p. stb.; részletesen: Gárdonyi Albert: A szab.[ad] kir.[ályi] városok az 1848 előtti törvényhozásban. In: Városi Szemle, 1926. 1-2. sz. 103-125. p.; Szőcs Sebestyén: A városi kérdés az 1832-36. évi országgyűlésen. Bp., 1996. (Budapest Főváros Levéltára. Várostörténeti tanulmányok.) (továbbiakban: Szőcs Sebestyén, 1996.)
21. Az ügyre vonatkozó irataikban például alig vagy egyáltalán nem tesznek említést az egyházi rend hasonló sérelmére. Ld. pl.: Jászay Pál: A’ sz.[abad] kir.[ályi] városok szavazatjoga országgyűléseken. Pesten, 1843. stb. A rendi országgyűlésről a népképviselet felé történő átmenetre többek között ld.: Ruszoly József: Az országgyűlési népképviselet bevezetése Magyarországon. (Az 1848: V. tc. létrejötte.) In: Fazekas Csaba (szerk.): Társadalomtörténeti tanulmányok. Miskolc, 1996. (Studia Miskolcinensia, 2.) 277-299. p.
22. Szőcs Sebestyén, 1996. 61. p.
23. Vö. 95. jegyz. A káptalani követek vonatkozó felszólalásait ld. pl.: Kovács Ferenc, 1893.; Kovács Ferenc, 1894.
24. Ld. erről részletesen: Dénes Iván Zoltán, 1989. 23-27. p.
25. Dénes Iván Zoltán, 1989. 74-75., 158-159. p. stb.
26. Ez a felfogás - mely lényegében a katolikus egyház odaadó támogatását a “jó magyar” szinonimájává avatta, s ezért az ellenzéket éppenhogy “nemzetietlennek” láttatta - egyébként számtalan írásműben megfogalmazódott, példaként említjük a későbbi katolikus politikai mozgalomban aktív Körmöczy Imre egyik röpiratát: Az igaz hazafiúság alapvonalai. Pesten, 1837.
27. Ld. pl. Kovács Ferenc, 1893.
28. EPL. Kop. Cat. 59. 747/1845. sz.
29. OSzKKt., Levelestár. Fogarassy Mihály Bresztyenszky Bélának, Nagyvárad, 1845. július 12. Megjegyezzük, Fogarassy a “hasznos társulat” tervezetét korábban közreadta a Religio és Nevelés hasábjain, melyet minden megkeresett egyházi méltóság - a tihanyi apát is - támogatásáról biztosított, bár minden bizonnyal személyesen nem tudtak elmenni a megbeszélésre.
30. EPL. Kop. Cat. 59. Bezerédy Miklós levele ismeretlennek (valószínűleg Fogarassynak), Veszprém, 1845. július 10.
31. EPL. Kop. Cat. 59.; illetve: PFKKt. BK. 146/IX.
32. PFKKt. BK. 182/XI. 12. sz.
33. PFKKt. BK. 182/XI. 11. sz.
34. PFKKt. BK. 182/XI. 12. sz. Az egyháziak 1846. júniusi megbeszéléseinek részletei egyelőre nem ismeretesek.
35. Dénes Iván Zoltán, 1989. 105., 129. p.
36. Religio és Nevelés, 1846. I. 38. sz. 308-309. p. Más püspökök ugyanakkor kevésbé voltak tekintettel a politizáló egyháziak pozícióhoz juttatása iránt. Bémer László nagyváradi püspök például eleinte a politikai téren igen aktív Körmöczy Imre helyett kevésbé ismert személyiségek kanonoki kinevezését támogatta. Magyar Országos Levéltár (továbbiakban: MOL), A 45. (= Magyar Kancelláriai Levéltár, Acta Praesidialia) 149/1846. sz. stb.
37. Megyei közlés. Rozsnyó. In: Religio és Nevelés, 1846. II. 17. sz. 135-136. p.
38. Németország. In: Religio és Nevelés, 1846. II. 37. sz. 293-296. p. Ld. még: Danielik János: Néhány szó ‘s egy igénytelen javaslat a’ keresztény katholikus egyház’ ellenében divatozó rágalmak- és előítéleteket illetőleg. In: Religio és Nevelés, 1846. II. 48. sz. 377-380., 49. sz. 385-388., 50. sz. 393-395. p. stb.
39. Dénes Iván Zoltán, 1989. 103. p.
40. A Közhasznú Gyűlde tiszteleti, helybeli és vidéki rendes tagjainak névsora betűrenddel, s alapszabályai. Pesten, 1847. A Gyűlde vezető testületében hasonló arányt figyelhetünk meg: 29 “választottsági tag” közül öten voltak papok, illetve egyéb egyházi méltóságok.
41. MOL. P 90. 3/k. (= Dessewffy család levéltára. Acta Politica, a Konzervatív Pártra vonatkozó iratok)
42. Uo.
43. A tanácskozásról készült litografált körlevelet közölte: Andics Erzsébet (szerk.): A nagybirtokos arisztokrácia ellenforradalmi szerepe 1848-49-ben. I. köt. Bp., 1981. [továbbiakban: Andics Erzsébet (szerk.), 1981.] 206-216. p.; részletesen ismerteti: Dénes Iván Zoltán, 1989. 129-134. p.
44. Például a “gyűldei ifjak” terjedelmes, szenvedélyes hangulatú beszédében a liberalizmus nyomán összezavarodni látták a “rend”, a “béke” hagyományos fogalmait, viszont alig kapott hangot, hogy az ellenzék tevékenysége nyomán az erkölcstelenség lesz az úr, “vallás a balhit, philosophia az atheismus”. Ünnepély a Gyűldében 1845. végnapján. Pesten, é.n. [1846] 4-5. p.
45. Ld. Dénes Iván Zoltán, 1989. 113-124. p.
46. Andics Erzsébet (szerk.), 1981. 159-169. p.
47. Dénes Iván Zoltán, 1989. 105-113. p.
48. Ld. pl.: A káptalanok szavazata országgyűlésen. In: Nemzeti Újság, 1843. 7. sz. 49-50. p.; Királyi városok szavazata országgyűlésen, rögtöni következései, kerületek, káptalanok. I-II. In: Nemzeti Újság, 1843. 23. sz. 177-178. p., 24. sz. 185-186. p. stb. Lipthay publicisztikájának egyházi vonatkozásairól: Dezsényi Béla, 1941. 332. p.
49. Varga János, 1981-82. 1. r. 217. p.
50. Ld. pl.: Bábolnai Mihály [Kossuth Lajos]: A magyar conservatív párt és a nemzetiség. In: Magyar szózatok. Hamburg, 1847. 220-263. p.; Deregnyei [Kossuth Lajos]: A magyar politikai pártok értelmezése. In: Ellenőr. Politicai zsebkönyv. Németország [Lipcse], 1847. 224-290. p. (legújabb kiadása: Bp., 1989. Gondolkodó magyarok.); Barta István (sajtó alá rend.): Kossuth Lajos 1848/49-ben. I. Kossuth Lajos az utolsó rendi országgyűlésen, 1847/48. Bp., 1951. (Kossuth Lajos Összes Munkái, XI.) (továbbiakban: KLÖM XI.) 98-102., 116-119., 127-128. p. stb.
51. Vö. 41. jegyz.
52. MOL. P 90. 3/k.
53. A leveleket ld.: MOL. P 90. 3/k.
54. Megjegyezzük, jellemző, hogy ugyanez a Gaganetz püspök 1846 tavaszán a galíciai felkelés hatására erélyes hangú körlevélben tiltotta el híveit a “gyanús” politikai mozgalmakban való részvételtől és felszólított az ilyenek haladéktalan feljelentésére. Religio és Nevelés, 1846. I. 29. sz. 234. p.
55. Oltványi Ambrus (sajtó alá rend.): Széchenyi István: Napló. Bp., 1982. (2. kiadás) 1127. p.
56. A tanácskozás jegyzőkönyve: Egri Főegyházmegyei Levéltár, Archivum Novum. 2730. rakt. sz. (= Publico-ecclesiastica - Állam és egyház közötti ügyek, 1809-1855.)
57. A püspöki kar részére megfogalmazott finom, de határozott célzás volt még, hogy szorgalmazták: a következő országgyűlésre küldendő káptalani követek delegálását “ne rang, karszéki fokozat ‘s idősbségi sorrend szerint” eszközöljék, hanem olyanokat válasszanak, akik “érdemességök ‘s szónoklati képességök mellett még rokonsági összeköttetések, baráti vagy iskolatársi viszonyok ‘s társalgási eszélyes tapintatuk által a megyei követek közt ügybarátink számát szaporíthatják”.
58. Andics Erzsébet (szerk.), 1981. 218-251. p., küln. 236-237. ill. 251. p. Ld. még ugyanezt: Andics Erzsébet, 1975. 273. p. ill. Dénes Iván Zoltán, 1989. 136. p.
59. MOL. A 135. (= Magyar Kancelláriai Levéltár, Elnöki iktatlan iratok), 3. cs. 6. t. 294v.
60. Vö. Dénes Iván Zoltán, 1989. 140. p.
61. Ld. pl.: Andics Erzsébet (szerk.), 1981. 194-195. p.; Menczer, Béla (ed.): Catholic Political Thought, 1789-1848. London, 1962. 136-156. p.
62. De la Motte gróf például így írt Dessewffy Emilnek 1846 őszén: “A’ városoknak adjunk szavazatjogot, de tartsuk szem előtt, hogy a’ nem rég múlt időkben ezek formálták a’ Revolutiok fészkét - az ország gyűlésen túlnyomósággal ne bírjanak.” MOL. P 90. 3/k.
63. MOL. P 90. 3/k. Vö. Dénes Iván Zoltán, 1989. 129-130. p.
64. Csanád esetében pl. 1846. november 21-én alakult meg a pártszervezet a makói esperes-plébános részvételével. MOL. P 90. 3/k.
65. KLÖM XI. 218., 222. p.
66. Molnár András: Zala megye politikai viszonyai az 1840-es évek második felében. In: Zalai Történeti Tanulmányok. Zalaegerszeg, 1994. (Zalai Gyűjtemény, 35.) 93-182. p., 138. p.; ill. ld.: Sörös Pongrácz: A bakonybéli apátság története. A Pannonhalmától való függés kora 1548-tól napjainkig. Bp., 1904. (A Pannonhalmi Szent-Benedek-rend története, IX.) 163-167. p.; PFKKt. BK. 182/XI. 19. sz.
67. Ld. pl.: Nemzeti Újság, 1847. 545. sz. 538-539. p.
68. Mindez további tisztázást kíván (vö. Dénes Iván Zoltán, 1989. 124. p. 195. jegyz.), az azonban fölöttébb érdekes, hogy a konzervatívok egyik vezetője, a Nemzeti Újság szerkesztője, Lipthay Sándor testvére volt a politizáló katolikusok csoportjában igen aktív Lipthay Antalnak, közeli rokona pedig a család másik (barsi) ágából származó Lipthay András kanonoknak. Ld. erről: Nagy Iván: Lubellei és kisfaludi Lipthay család nemzékrendje [sic!] és oklevelei. Pest, 1858. XXXVI. p.
69. Vágyaink ‘s teendőink. In: Religio és Nevelés, 1847. I. 1. sz. 1-3. p.
70. Lányi Károly magyar egyháztörténelme. Átdolgozta Knauz Nándor. I. köt. Esztergom, 1866. XLI-XLII. p. A megjelent könyvek: Podhradszky József: Magyarország karainak ‘s rendeinek szavazati joga a közgyűléseken. Buda, 1847.; [Mester István:] Nézetek a káptalanok, apátok és prépostok országgyűlési szavazatjogáról. Pest, 1847. Az utóbbiakkal kapcsolatos kísérő iratokat ld.: EPL. Kop. Cat. 59. illetve: MOL. C 60. (= Helytartótanácsi levéltár. Departamentum revisionis librorum.) 201. cs. 1338/1847.
71. A.J.: A clerus, mint a conservatív párt egyik alkotó eleme. I-II. In: Nemzeti Újság, 1847. 451. sz. 157-158., 452. sz. 161-162. p.
72. B…y P.: Igénytelen szózat a kath.[olikus] clerus teendőit illetőleg, a megyei gyűlések körül. In: Nemzeti Újság, 1847. 443. sz. 125. p. Lipthay ezeket a gondolatait 1847 őszén önálló írásaiban is megemlítette. Vö. Dezsényi Béla, 1941. 331-332. p.
73. OSzKKt. Fol. Lat. 4065/I-IV. (= Lonovics József római küldetésére és az 1840-es évek vallásügyi tárgyalásaira vonatkozó iratok) IV. köt. 85r-v.
74. A megbeszélés részletei egyelőre nem ismertek. Ld.: KLÖM XI. 273. p.
75. Utóbbiakról júniusban közös jegyzőkönyvet készítettek: PFKKt. BK. 182/XI. 9. sz.
76. A terjedelmes - kiadatlan - körlevelet ld.: MOL. R 144. (= Konzervatív Pártra vonatkozó iratok)
77. Andics Erzsébet (szerk.), 1981. 274-277. p.
78. MOL. P 90. 3/k.; MOL. R 144. stb.
79. KLÖM XI. 130. p.
80. Például Veszprém (PFKKt. BK. 182/XI. 32. sz.; Sörös Pongrác, 1901. 885-886. p. 2. jegyz.), Temes (Nemzeti Újság, 1847. 503. sz. 370. p.), Esztergom (Nemzeti Újság, 1847. 513. sz. 410. p.) stb.
81. PFKKt. BK. 182/XI. 8. sz.
82. MOL. A 135. 3. cs. 6. t. 545v-r.
83. Andics Erzsébet (szerk.), 1981. 332-333. p.
84. MOL. P 90. 3/k.; KLÖM XI. 106-107. p.; Andics Erzsébet (szerk.), 1981. 290-291. p.
85. EPL. Kop. Cat. 59. 986/1847.
86. Andics Erzsébet (szerk.), 1981. 291-292. p.
87. Szarvas Ferenc váci káptalani helynök például közel száz szavazatot ígért Apponyinak a Pest megyei követválasztáson az egyházmegye papsága részéről. KLÖM XI. 201-202. p.
88. PFKKt. BK. 146/IX.
89. Andics Erzsébet (szerk.), 1981. 285-288. p. ill. Dénes Iván Zoltán, 1989. 135. p.
90. OSzKKt., Levelestár. Fogarassy Mihály Bresztyenszky Bélának, Pest, 1847. október 8.
91. EPL. Kop. Cat. 44. fasc. 1. 893/1847. A mai Szent István Társulat elődje egyébként 1848 májusában jött létre, tényleges működését csak 1850-ben kezdte meg.
92. Dénes Iván Zoltán, 1989. 152. p.
93. Nemzeti Újság, 1847. november 22.; KLÖM XI. 364. p. Vö. 81. jegyz.
94. Andics Erzsébet (szerk.), 1981. 314-315. p.
95. PFKKt. BK. 182/XI. 8. sz.
96. 1848 februárjában például a konzervatív Szepes megye mutatott hajlandóságot az egyház ügyeinek általános értelmű pártolására. Andics Erzsébet (szerk.), 1981. 338. p.
97. Felséges Első Ferdinánd austriai császár, Magyar- és Csehországnak e néven ötödik apost. királya által szabad királyi Pozsony városába 1847-dik esztendei Szent-András hava 7-dik napjára öszvehívott magyarországi közgyűlésnek naplója a tekintetes karoknál és rendeknél. Pozsonyban, 1848. 16-17., 21., 30., 47-49. p.
98. [Fogarassy Mihály]: Emlékirat az 1847/8. országgyűlés alatt Pozsonyban tartott püspöki tanácskozmányokról. Egy részvevőtől. Pesten, 1848. IV. p.
99. Ugyanezt ld. még: Körmöczy Imre: Nyilatkozat. Pesten, é.n. [1848 május] stb.
100. Ld. pl. Dénes Iván Zoltán, 1989. 168-170. p. stb.
101. Barta István (sajtó alá rend.): Kossuth Lajos kormányzóelnöki iratai, 1849. április 15. - augusztus 15. Bp., 1955. (Kossuth Lajos Összes Munkái, XV.) 396. p.
102. Vö. Sörös Pongrác, 1901. 888. p.

Dobrossy István (szerk.): Tanulmányok és források az 1848-49-es forradalom 
és szabadságharc történetéhez. Miskolc, 1998. 81-192. p.

Az első népképviseleti országgyűlés történetéből. 
Palóczy László beszédei és képviselői indítványai 
(1848. július - december)*
A címben jelzett téma ismertetése előtt, jelen tanulmány létrejöttének körülményeihez néhány bevezető megjegyzést kell tennünk. A forradalom és szabadságharc idén ünnepelt 150. évfordulójára sikerült sajtó alá rendeznünk Palóczy László (1783-1861) 1848-1849-es beszédeit és írásait, melynek bevezető tanulmányában - elsősorban a terjedelmi keretek szorítása miatt - kénytelenek voltunk Palóczy képviselői tevékenységének legfontosabb és legtermékenyebb korszakát, vagyis az 1848. július és december közé eső periódust a szükségesnél vázlatosabban összefoglalni, ekkor elhangzott beszédeinek, indítványainak hátterét csupán a forrásokhoz fűzött rövid lábjegyzetekben megvilágítani. A kötet felelős szerkesztőjével, Dobrossy Istvánnal egyetértésben arra az elhatározásra jutottunk, hogy ez a - Palóczy életművét, személyének fontosságát amúgy is meghaladó érdekességű - problémakör önálló tanulmányban kerüljön ismertetésre, melyre az alábbiakban szeretnénk kísérletet tenni. Munkánkban azoknak a témaköröknek az összefoglalását tartottuk fontosnak, melyek kizárólag Palóczy László indítványaival, beszédeivel álltak szoros kapcsolatban, és értelemszerűen eltekintettünk az első népképviseleti országgyűlés vonatkozó vitáinak teljes áttekintésétől. Alábbiakban továbbá nem csupán ismertetni kívánjuk ezeket a vitákat, hanem - lehetőség szerint - értelmezni, a szabadságharc illetve általában a múlt század vonatkozó köz- és eszmetörténeti folyamataiban egyaránt elhelyezni a Palóczy által megfogalmazott indítványokat, megpróbálva eleget tenni Kossuth Lajos vonatkozó felszólításának: “Tekintsünk vissza elfogulatlanul a múltakba.”

Palóczy László 1848-49-es tevékenysége szinte kizárólag az első népképviseleti országgyűlés történetéhez kapcsolódik. A már a reformkorban is “ősz bajnok”-nak nevezett borsodi politikus az események tanúja, aktív alakítója maradt, mégsem kapott különleges hatalommal vagy hatáskörrel járó (például kormánybiztosi stb.) felhatalmazást. Palóczy tevékenysége önmagában rávilágít egy, talán eddig kevéssé méltatott kérdésre 1848-1849 története kapcsán: érthetően az elemzések középpontjába többnyire a nemzeti önvédelmi harc, pontosabban az áprilisi törvények által teremtett új magyar állam megtámadott vívmányainak fegyveres védelme (szabadságharc) eseményei kerülnek, s talán a kutatók, érdeklődők figyelmét kevésbé köti le, hogy e két esztendőnek volt egy “civil” története is. Utóbbi persze - különösen 1848 szeptemberétől - soha nem választható el a honvédsereg katonai helyzetétől, a frontvonalakról érkező hírek hatásaitól stb. Azt is mondhatnánk, hogy a reformkorban megindult közéleti viták, egy új, polgári Magyarország megteremtéséért folytatott politikai küzdelem - a márciusi forradalom és az áprilisi törvények által teljesen megváltoztatott körülmények között, de - tovább folytatódott 1848-1849-ben is.
Amennyiben pedig a reformkorban indokoltan nagy figyelmet fordítunk a polgárosodást megalapozó politikai vitáknak, az azok színtereit képező fórumok működésének (országgyűlés, megyegyűlések, sajtó stb.), indokolt vizsgálatunkat kellő alapossággal kiterjesztenünk arra, mennyiben tekinthető 1848-1849 az azt megelőző negyedszázad folytatásának, hogyan változtak, módosultak vagy éppen állandósultak a kormányrúdhoz került egykori reformellenzék politikai nézetei a gazdaság szerkezetének átformálásáról, a politikai intézményrendszer átalakításáról, az állam és egyház szétválasztásáról stb. Úgy is fogalmazhatnánk, hogy a történeti közvélemény előtt többnyire ismert a honvédsereg legtöbb nagy csatáját irányító, vagy éppen a megtorlás áldozatául esett honvédtábornok neve (tegyük hozzá: méltán), viszont mennyivel ismeretlenebb az első népképviseleti országgyűlés képviselőinek nemcsak politikai tevékenysége, hanem még a személye is. (Talán sok lokálpatrióta sem tudná megmondani, hogy elődei éppen kit delegáltak másfél évszázada a pesti országgyűlésbe.) Pedig érdeklődésünket joggal kelthetik fel e “civil” politikusok felszólalásai, vitái, pártoskodásai, általában közéleti tevékenységük, mellyel kapcsolatban hadd idézzünk a Pesti Hírlapnak - éppen az országgyűlés 1848. július eleji megnyitására megjelent - vezércikkéből: “A nagyobb rész mégis új nevekből áll. Nevekből, melyek vízcseppként voltak eltemetve a népóceán hullámaiba, de a népakarat, e legnagyobb erő a legdíszesb állásra emelé őket. S ki tudja, mennyi fényes tehetség, mennyi jóakarat, mennyi hősi feláldozás rejlik ez ismeretlen nevek alatt?” Mindezen szempontokból sem érdektelen, ha futó pillantást vetünk (a kortársak előtt természetesen nem az ismeretlenség homályából feltűnő) Palóczy László 1848-as politikai szerepvállalására, már csak azért sem, mert a képviselői megnyilatkozásai mögött álló szellemi háttér illetve felfogásának gyökerei a meglévő Palóczy-életrajzoknak is egyik - jóllehet: terjedelmi keretek által indokolható - hiányosságának tűnik.
Bevezetőként szükséges néhány általános szempont kijelölése Palóczy tevékenysége mérlegelésének módszereihez. Régóta folyt vita arról közéleti személyiségek, majd századunkban már a múltat boncolgató történészek között, hogy az 1848-as áprilisi törvények a reformkor betetőzésének, tehát egy folyamat lezárásának, vagy inkább egy új, polgári Magyarországot megalapozó kezdetnek tekinthetők inkább. “Nem minden ez, mi az egész nemzet jövendőjét magában foglalná, hanem alapja jövő kifejlődésünknek.” - írták Pest vármegye követei (Szentkirályi Móric és Kossuth Lajos) az utolsó rendi országgyűlésről készült követi végjelentésükben. (Kossuth más helyen úgy beszélt az áprilisi törvényekről, mint amelyek “nyitva tartották a jövendő ajtaját.”) A kérdés tehát voltaképen az, hogy mennyire “nem minden” az áprilisi törvénycsomag, mi az, ami hiányzott belőle, és a hiányok pótlása mennyiben illetve milyen kompromisszumok árán sikerült 1848 tavaszától. Palóczy László képviselői tevékenységének megítéléséhez is Szabad György vonatkozó kitűnő összegzését hívtuk segítségül, melyet érdemes talán szó szerint felidézni: “Úgy véljük, […] hogy 1. Az 1848-as törvények túl a feudális szisztéma felszámolására irányuló konkrét intézkedéseken elvileg és további jogszabályalkotást inspirálóan a polgári átalakulás véghezvitelének irányába mutattak; 2. a jelzett kompromisszumok eredményeként is beléjük foglalt következetlenségek túlnyomó része eleve felcserélésre szánt, ideiglenes rendelkezés volt; 3. ennek folytán a polgári átalakulás megalapozásának vizsgálatában ki kell terjeszkedni a márciusi vívmányok mellett az átalakulás vezetői által eleve célzott, illetve a forradalom menetében nem kevéssé a továbbfolyó társadalmi és politikai küzdelmek fényénél felismert szükségletek kielégítésének céljából hozott jogszabályokra, illetve e célokat meghatározó döntésekre is.” Palóczy László - mint egyszerű parlamenti képviselő - nyilván nem rendelkezett a folyamatok közvetlen befolyásolására alkalmas eszközökkel (mint például a kormány tagjai), könnyebben tehetett “radikális”, a reális kompromisszumokat is vereségként értékelő nyilatkozatokat. Mégsem tekinthetjük felelőtlennek ebben a kérdésben, beszédeit összegzően úgy értékelhetjük, mint a polgári átalakulás egyes részletkérdései átgondolt, koncepciózus, másoknál kétségtelenül határozottabb képviseletét. Más szóval Palóczy egyetlen - kisebb-nagyobb zökkenőkkel tarkított, de - egyenes vonalú eseménysornak fogta fel a múlt század első felének reformfolyamatát, mely az 1832-36. évi pozsonyi diétától egyenes vonalban ívelt 1849 tavaszáig-nyaráig, s melynek az áprilisi törvények “csupán” legjelentősebb, de nem megtorpanásra vagy főleg nem újraértékelésre késztető, hanem a folyamatot legfeljebb tovább serkentő állomását jelentették. Palóczy is úgy vélte (különösen egyház-, művelődés- és gazdaságpolitikai kérdéseknél, illetve a magyar nyelv és nemzetiség jogai szempontjából), hogy be kell fejezni az elkezdett munkát és törvényeket, a független magyar kormányt intézkedéseiben nem szabad, hogy a külső körülmények a magyar polgári reformmozgalom eredeti célkitűzéseinek átértelmezésére kényszerítsék. Ennek, mint alapkövetelménynek rendelte alá valamennyi - mint maga mondta - “szívének oly kedves” javaslata megfogalmazását és erőteljes országgyűlési képviseletét.
Palóczy legismertebb, forráskiadványokban, monográfiákban legtöbbször említett tevékenysége 1848-ban a képviselőházi korelnökség, illetve az 1849 januárjától több ízben ellátott tényleges házelnökség volt. (Utóbbit, mivel a házszabályok értelmében a távollévő elnök helyett az alelnök, illetve annak hiányában a korelnök teljes elnöki hatáskört gyakorolt, “helyettes elnöknek” is nevezték.) A korelnökség problémáit korábban részletesen elemeztük, hangot adva annak a meggyőződésünknek, hogy 1848 június végén - július elején, az országgyűlési tárgyalások megkezdésekor a korelnök kiválasztását nem pusztán az életkor szerinti sorrend alapján döntötték el, hanem abban politikai szempontok is szerepet játszottak, illetve játszhattak. Konkrétan Palóczyra, egyrészt mint a liberális reformellenzék korábbi ismert politikusára, másrészt mint kitűnő szónoki képességekkel rendelkező, tekintélyes személyiségre való tekintettel esett a választás, amiben feltételezésünk szerint komoly szerepe lehetett a Palóczyt már az 1832-36. évi országgyűlés óta nagyra értékelő, a Batthyány-kormány által az országgyűlés politikai előkészítésével megbízott Kossuth Lajosnak is. A korelnök kiválasztásának problémáira vonatkozó feltevésünket azóta részben igazolta, hogy az országgyűlési képviselők névtárának legújabb (mintegy 300 honatya születési adatait is rögzítő) változatában találhatunk Palóczynál - ha csak néhány héttel, hónappal is, mindazonáltal - idősebb képviselőket, tehát az első népképviseleti országgyűlés korelnöki tisztét bizonyosan nem a legkorosabb viselte. Szumrák János József besztercebányai képviselő például 1783. februárjában, Szivák Miklós (Berettyóújfalu) májusban, Borcsitzky István (Trencsén) október 8-án látta meg a napvilágot, Palóczy László ugyanez év október 14-én (illetve egyik lehetséges elképzelésünk szerint október 19-én) született, s könnyen lehet, hogy további adatok Palóczyt még hátrébb “sorolják” az idősségi ranglistán. Elképzelhető továbbá, hogy a képviselőház július 4-i, ún. előleges ülésén (amikor megállapítás született a korelnök személyéről) nem vettek még részt a nála korosabb képviselőtársai, ennek azonban ellentmond, hogy később, az elnöki szék megüresedésekor sem merült fel, hogy Palóczy helyett más viselje e tisztséget. Tény továbbá, hogy valamennyi kortárs megnyilatkozás őt tekintette a “jogos” korelnöknek, és ő is annak tartotta magát. Palóczy megnyitó beszédével egyébként - minden bizonnyal - beváltotta a személyéhez fűzött reményeket. Egy-egy országgyűlési tudósítás személetesen írta, hogy miközben “többszörös éljenre fakasztá a képviselői testületet”, “úgy tetszett, mintha a múlt beszélne a pezsgő jelenhez.” A radikálisok (kissé gúnyosan) hasonlították szónoki fordulataiban és hangvételében református igehirdetéshez Palóczy szavait.
Palóczy az országgyűlés alakuló szakaszában többször kapott különböző feladatokat, korelnöki tevékenységén túl is. Az első népképviseleti országgyűlés például ún. osztályonként tárgyalta a benyújtott törvényjavaslatokat, a II. osztály elnökének őt (jegyzőjének Tanárky Gedeont) választották meg, elnöke lett továbbá a kérvényi bizottságnak stb. Ezen kívül hozzászólt több ügyrendi kérdéshez, illetve a házszabályokkal kapcsolatos vitákhoz.
Július 17-én, a házszabályok vitájában egy első ránézésre apró technikai kérdésben kért szót: felvetette a kérdést, hogy kapjon-e szavazati jogot a házelnök vagy pedig nem. (A Palóczy felszólalásakor már észrevétel nélkül megszavazott javaslat 89. §-a szerint aki az elnökséget viszi, nem szavazhat.) Palóczy egyrészt azt a problémát vetette fel, hogy így egy, az elnököt delegáló választókerületnek elvész a képviselete, mely akkor is megfontolandó, ha ez a több, mint 400, szavazatát leadó képviselő mellett leginkább csak elméleti kérdés. Másrészt pedig a korábbi törvényhozói gyakorlattól sem volt idegen, hogy szavazategyenlőség jött létre a két ellentétes véleményű politikai tábor között, s Palóczy azt szorgalmazta, hogy ebben az esetben az elnök szavazata döntsön, megakadályozva ezzel a vita megfeneklését. A kérdés felvetése egy csapásra leleplezte annak valódi hátterét: a házelnök, mint az egyik “hirtelen” létrejött legfőbb közjogi méltóság hatásköréről, szerepéről van szó. (Az országgyűlés elnökét ugyanis 1848-tól a képviselők maguk közül választották, tehát a szabad választás által legitimált, s valóban jelentős közéleti pozícióvá előlépett tisztségnek számított, míg a rendi országgyűlés alsó tábláján az uralkodó által kinevezett személynök gyakorolta e jogokat, s jogosan tűnt inkább az udvar képviselőjének a követi kar szemében, utóbbival szemben.) A vita kibontakozása után Kazinczy Gábor tapintott a lényegre: “Oly kényes kérdésnek tartom ezt, mitől belső meggyőződésem szerint a tanácskozási rend függ.” Az ellentmondás ugyanis akkor keletkezik, amikor az elnök szavazatának leadásakor valamely párt mellett kötelezi el magát, holott tisztsége semlegességet követel. (Bónis Sámuel, a reformellenzék korábbi jelentős Szabolcs megyei egyénisége erről így vélekedett: “ha az céloztatott, hogy az elnök a tanácskozást érdek nélkül vezesse, mihelyt szavazatot adunk neki, azt érdek nélkül nem vezetheti.” Bezerédy István szintén az elnök pártokfelettiségének fontosságát ecsetelte.) Az ellentmondást Palóczy és Kazinczy Gábor is abban látta feloldhatónak, ha az elnök csak akkor szavazhat, ha egyenlő valamely kérdésben a különböző pártok támogatottsága. Kazinczy szerint fontosabb érdek a Ház tanácskozási rendjének fenntartása, mint egy választókerület (jelen esetben Komárom) érdekeinek megjelenítése, “legyen az elnök calculus Minervae, hogy a ház eredménytelenül ne oszoljon szét, vagy pedig parlag vitáknak mező ne nyújtassék.” (Komlóssy Imre debreceni képviselő szerint a cél eléréséhez elegendő, ha voksoláskor utolsónak adja le a szavazatát.) A márciusi ifjak egyike, Irinyi János fogalmazta meg a radikális álláspontot e kérdésben: “Hogy az elnökség szavazattal ruháztassék fel, táblabíró politikának tartom, mert az elnök csak akkor tarthatja meg a pártatlanságot, ha szavazatával nem kell rendelkeznie. Ha határozunk aziránt, hogy az elnök szavazattal bírhasson, akkor az elnökség tönkre tétetik, akkor az elnöki széket senki nem tarthatja meg becsülettel, úgy, hogy független elnök legyen.” Bejelentette, hogy az “elhirtelenkedve” megszavazott paragrafushoz hamarosan módosító javaslatot fog benyújtani. Irányi Dániel pont ellentétesen vélekedett, szerinte épp az elnöki tekintélyből kell következnie, hogy “az elnök gondolkodása iránt mindig tisztában legyen a ház.” Az egész 89. §-t kihagyatni kívánta. Balogh János továbbá feleslegesnek vélte Palóczy aggodalmát, mondván, hogy észrevétele már az előző, 88. §-ban bele van foglalva. Ez azonban nem felelt meg a valóságnak, az idézett passzus ugyanis csak arról szólt, hogy az elnök mindenkor közbeszólhat, de ha valamely vélemény mellett elkötelezi magát, helyét át kell adnia egyik alelnökének. A terjengős vitát végül Pázmándy Dénes házelnök azzal vágta el, hogy három véleményt látott kirajzolódni, s elsőként feltette a kérdést, hogy a házelnök csak egyenlőség esetén szavazzon-e, hatalmas zaj és kavarodás keletkezett, végül a megismételt szavazáson Palóczy észrevételének megfelelő döntés született.
Palóczy legnagyobb visszhangot kiváltó képviselői indítványai többségében egyház- és művelődéspolitikai témák tárgyalásakor fogalmazódtak meg.
Egyik első képviselői megnyilatkozása a délvidéki események kapcsán Haulik György zágrábi püspök és Rajačić karlócai szerb metropolita tevékenységének korlátozására vonatkozott. Július 26-án Bogdanovics Vilibald torontáli képviselő javasolta, hogy a délvidéki magyarellenes lázadásban nyilvánvalóan szerepet vállaló zágrábi püspököt fosszák meg magyarországi birtokaitól, hiszen azok jövedelme is a magyarok elleni felkeléshez szolgálhat anyagi alapul. Miután Bogdanovics elállt javaslatától, Palóczy felvette azt, és indítványozta, hogy annak hatálya ne csak Haulikra vonatkozzon, hanem a magyarországi görögkeleti vallásúakat is vonják ki a karlócai szerb metropolita, Josip Rajačić fennhatósága alól. A vitához többen hozzászóltak, valamennyien hangsúlyozva, hogy Palóczynak teljesen igaza van a délvidéki egyházi személyek magyarellenes tevékenységének megítélésekor, és sürgős ellenintézkedést sürgettek. Glavina Lajos Zala megyei képviselő például alátámasztotta, hogy a magyarországi (muraközi) horvátokra a zágrábi püspök komoly befolyást gyakorol, akik emiatt támogatják is magyarellenes törekvéseit. A kormány tagjai feleslegesnek vélték a sietséget, Eötvös József vallás- és közoktatásügyi miniszter ugyan korábban érvénytelenítette a karlócai odbor határozatait és ígéretet tett arra, hogy az “illető felekezet meghallgatásával” (amire az 1848/20. tc. elvben kötelezte volna a kormányt) intézkedni fog. Szemere Bertalan belügyminiszter még óvatosabban nyilatkozott, arra figyelmeztetett, hogy intézkedés előtt pontos tájékozódásra van szükség, s a hozzá kapcsolódó mérsékelten kormánypárti képviselők egyenesen a francia forradalom gyakorlatát vélték felfedezni Palóczyék “radikális” követelésében. Palóczy jogosnak vélte az óvatosságot, de úgy vélte, “nem csendes, hanem háborúságos” időben élünk, és a horvátok, különösen pedig a szerbek már magasra emelték a felkelés zászlaját a magyarok ellen, amit nem szabad a magyar törvényhozásnak válasz nélkül hagyni, továbbá felment bennünket a merev törvényesség kötelezettsége alól: “kérdem, hol van megsértve a polgári jog és szabadság akkor, ha valaki fegyvert nem enged vinni azoknak, kik ártásunkra fordítandják azokat? Nekünk kötelességünk minden módot elkövetni, hogy az ellenség irányunkban ártalmatlanná tétessék, mert mindig csak azt ismétlem, hogy rebellió van.” A vita augusztus 3-án folytatódott, amikor Madarász László és Perczel Mór interpelláltak a kultuszminiszterhez, hogy történt-e valamilyen intézkedés a zágrábi püspökkel és a karlócai metropolitával kapcsolatban. (“Horvátországban létezhetnek-e egyének, kik Magyarországból húzott jövedelemmel táplálják a pártütést?” - fogalmazott Madarász.) Eötvös kitérő választ adott, sőt - megütközést keltve a képviselőkben - óvatosan védelmébe is vette Haulikot, mondván, hogy az a magyar érdekeket igyekszik védeni Zágrábban. Egyszer-egyszer általános elképedést is kiváltott: “Azt tudom, hogy amióta a zágrábi püspök dioecesisében megjelent, a katolikus papság sokkal jobban ragaszkodik Magyarországhoz, mint előbb. Bizonyossá tehetem a Házat, hogy példának okáért Muraközben a katolikus papság jól járt el.” Madarász viszontválaszában kifejtette, hogy a zágrábi püspök politikai nézetei közismertek, s a hírlapok nem egyszer megírták már, miszerint Haulik pénzeli Jellačićot, továbbá az interpelláció nem a Muraköz békés vagy háborús viszonyaira vonatkozott, hanem arra, hogy tett-e Eötvös lépéseket annak megakadályozására, hogy a Magyarországhoz tartozó területek jövedelméből a haza elleni fegyveres lázadást lehessen finanszírozni. Perczel Mór kifejtette, hogy semmiképpen nem akarja a törvényhozó és végrehajtó hatalmat összekeverni, de méltán várták el a képviselők, hogy a kultuszminiszter tegye, “mit Magyarországnak bátorságosítása igényel.” Nem várta, hogy Eötvös radikális nézeteket valljon a szekularizáció érzékeny problémájához is kapcsolódó ügyben, viszont egyenesen úgy vélte, hogy “a zágrábi püspökkel való szövetkezés semmiképp nem függ össze azon elvekkel, és megtagadása volna a minisztérium részéről azon elveknek, melyekből a minisztérium keletkezett.” Palóczy hasonló véleményének adott hangot, s javasolta, hogy Eötvös “tüstént tiltsa meg a magyarországi görög egyháznak, hogy tőle [ti. Rajačićtól] semmi rendelést el ne fogadjon.” A Ház többsége a szavazáskor elégedettnek bizonyult Eötvös válaszával. A többségi döntés mögött azonban nem annyira az ügy tartalmi, mint inkább politikai megfontolásai állottak. (A dolog pikantériája, hogy néhány hónap múlva az Országos Honvédelmi Bizottmány mégis végrehajtotta a Palóczyék által követelt - s az országgyűlés által ekkor leszavazott - indítványt: október 14-én hazaárulónak minősítette Haulik György zágrábi püspököt, magyarországi birtokait zár alá vétette, a muraközi járást pedig a zágrábi egyházmegyétől a szombathelyihez csatolta.)
Palóczy július végi - augusztus eleji, a témában tartott beszédeiben is nyilvánvalóvá tette, hogy a tét nem a délvidéki felkelők elítélése vagy pártolása (utóbbi nyilván szinte minden magyar politikustól távol állt), hanem a kormány tekintélyének illetve mozgásterének megőrzésére vonatkozik, és Eötvös nem akar szembehelyezkedni - például Haulik ügyében - a katolikus főpapsággal. Annak ellenére sem, hogy az aulikus, a konzervatívok “jobbszárnyához” sorolható zágrábi püspök a horvát nemzeti mozgalmat nyilvánvalóan, mint a magyarországi áprilisi törvények korlátozására vagy visszaszorítására szolgáló eszközt tekintette, és a horvát katolikusokat egyértelműen Jellačić mellett igyekezett felsorakoztatni. Tüntetően nem jelent meg a pesti országgyűlésen (erre a sokatmondó tényre Palóczy is felhívta a figyelmet), és egyértelműen az osztrák konzervatív birodalmi politika mellett kötelezte el magát. Eötvös már az ő ügyében is két tűz közé került, a magyar katolikus püspöki kar ugyanis továbbra is fontos tagjának tekintette Haulikot, és egyértelművé tette, hogy az egyházmegyék átalakítását, vagy az egyházi vagyon állam részéről történő megbolygatását sérelemnek tekinti. Sokatmondó volt például, hogy a katolikus egyház lapja éppen augusztus elejére “időzítve” tette közzé magyarul is Haulik püspöki körlevelét, mely a hierarchia erősítését szorgalmazta, a főpapságnak való engedelmességet követelte, s elítélt az egyházon belüli minden liberális színezetű véleményt. Eötvös az egyház irányában történő óvatos politikai tevékenységet, Palóczyék a nemzeti önvédelem következetes képviseletét, a magyar törvényhozás határozott állásfoglalásának szükségességét képviselték már július végén, lényegében ugyanazon nézetet, amit majd szeptember után a magyar vezetés is magáévá tesz.
Augusztus elején került sor az első népképviseleti országgyűlés tulajdonképp egyetlen (végül is a többihez képest “nyugodtnak” mondható körülmények között lefolytatott) lezárt vitájára, mely az Eötvös József kultuszminiszter által benyújtott elemi iskolai törvényjavaslat kapcsán bontakozott ki, és Palóczy többször vezető szerephez jutott benne. Alábbiakban a terjedelmes vitából csak az ún. közös iskolák felállításával kapcsolatos események egy-egy részletét idézzük fel, mivel Palóczy is ebben a kérdésben foglalt állást leggyakrabban. (Eltekintettünk egyes tantárgyakkal kapcsolatos felszólalásától, a jezsuiták kitiltásával foglalkozó indítványáról pedig ld. alább. Az összegzés rövidre fogását indokolta továbbá, hogy az egyébként színvonalas vita hihetetlenül terjedelmesre sikeredett, hiszen 140 képviselő kért szót ennek kapcsán, és maga a miniszter is 16-szor tartott beszédet.)
Már augusztus 3-án, a vita kezdetén világossá vált, hogy az elemi oktatásról szóló törvényjavaslat tétje nem csak, illetve nem elsősorban oktatáspolitikai természetű, hanem az állam és az egyház közötti viszony próbaköve is. Röviden arról volt szó, hogy a felekezetek iskoláztatáshoz fűződő jogainak megnyirbálásával mennyire következetesen és milyen irányban halad tovább az állam az áprilisi törvények által kijelölt úton, vagyis milyen módon és eséllyel rendeződnek a problémakör további fontos (és tegyük hozzá, nemcsak a radikálisok által állandóan feszegetett) elemei, mint az egyházi javak szekularizációja, az alapítványok jogi természete, az egyház intézményes közéleti szerepvállalása, a szerzetesség ügye stb. A közös iskolák eszméje régóta divatos volt a liberálisok körében, az oktatás állami kézbe vételével, a felekezetekéből történő elvonásával látták csak biztosíthatónak a “népnevelés”, vagy “nemzetnevelés” magasztos, valamint a “korszellemnek” mindenben megfelelő, divatos eszméjét. Így látták megvalósíthatónak, hogy az ifjúság nevelésében az egyházi-vallási-felekezeti szempontok háttérbe szoruljanak, és a gyermekek valóban a nemzet és az állam hasznos polgárai legyenek. A kétségtelenül a felvilágosodás eszmerendszerében gyökerező “közös iskola” ellentétének a “külön iskolák” rendszere, vagyis a felekezetek által egymástól függetlenül (s a liberálisok érve szerint: egymás ellenében) működtetett oktatási intézmények számítottak.
Eötvös miniszteri javaslata a külön iskolarendszer fenntartása mellett érvelt, a közös iskolák létesítésére csak kisebb lehetőségeket hagyott. Expozéjában erről így beszélt: “Azon helységekben, hol több vallásfelekezet van együtt, de az egyes felekezet vagy minden felekezet oly csekély számmal van, hogy az egyes vallásfelekezetűekből ötven iskoláztató gyermek sem telik ki […], az ilyen községekben közös iskolát akarok; ott azonban, hol minden egyes vallásfelekezetre ötven iskoláztató gyermek esik, […] ha jól rendezett iskolákat akarunk, ott az oktatás a különböző vallásfelekezetek szerint különöztessék el. És most, midőn a népnevelés iránti működést megkezdjük, minden vallásfelekezet számára külön iskolát óhajtanék, fenntartván egyébiránt mindenesetre azt, hogy azon helyeken is, hol az iskola közös, ha valamely vallásfelekezet saját költségén külön iskolát akarna felállítani, azt a maga költségén megtehesse.” A későbbi értékelőket is meglepte, hogy az expozé után milyen sokan, és sokféle érv alapján kívánták volna elhalasztatni a törvényjavaslat vitáját. A radikálisokhoz tartozó Irányi Dániel például arra hivatkozva, hogy gyökeres reformokat szeretne elérni, s a fenyegető önvédelmi háború árnyékában egyszerűen nem tartotta kivihetőnek a cél megvalósítását. Azonban a külön iskola ellen és a felekezeti válaszfalak ledöntésére hivatott közös iskola megteremtése mellett ő is állást foglalt, mivel a nevelésnek a valláshoz semmi köze sincs. Palóczy nézeteinek ismertetése előtt érdemes egy-két felszólalást idézni, már csak a beszédek hangvételét, irányát illetően is. Bocsor István szintén ellenezte a tárgyalás elhalasztását, és a közös iskolák mellett érvelt: “Közönséges a panasz mindenünnen iskoláink rosszasága felől, közönséges a panasz mindenünnen, hogy különösen a római katolikus papság iskoláinkat oly igában tartja, melyből kivergődniük talán majd századok kellenek. És ha mi az e fölötti intézkedést most is továbbra halasztjuk, s a felügyelést továbbra is a papságnak kezében hagyjuk, amit sokan oly rossznak mondanak, bizonyosan a jövő intézkedés későre fog elmaradni, s káros behatást fog gyakorolni.” A vitában később is komoly szerepet kapott Mujszer József, aki Barcs római katolikus plébánosaként érkezett az országgyűlésre, s ennek ellenére végig a liberális oktatáspolitika, az állam és az egyház elválasztása mellett kardoskodott. Kifejtette, hogy az iskolákban tanult tantárgyak függetlenek a nemzetiségtől, származástól, vallástól, kivétel nélkül egyformán fontosak. “A nevelés, oktatásra nézve igaz, hogy eddig az oktatás a felekezetek körébe tartozott, minden vallás maga kezelte a maga tanodáját s iskoláját, de a múltban egészen másként álltak a viszonyok, s most ismét egészen másképp állnak. A múltban még nem voltak a vallások egymással kölcsönös viszonosságban, annál kevésbé jogegyenlőségben. A múlt országgyűlés kimondja a jogegyenlőséget, annálfogva minthogy közös a nevelés, a közös célra neveltetnek a polgárok, hogy az csupán vallási színezetet viseljen, mihez gondolom a Ház is többször kimondta be nem egyezését, annyival inkább nem elegendő, s kívánatos, mert győződjünk meg, hogy a nemzetiségre nézve ezen vallásos szín nem elegendő. […] Tisztelem a vallásokat, de meg kívánom különböztetni az iskolát a templomtól, meg a polgári fejlődést a vallási kifejlődéstől, ennélfogva kívánnám, hogy mindenik különös bázisra tétessék. […] Ne mondjuk, hogy nincs idő most efelett rendelkezni, ne tekintsünk egyesek szenvedélyeire, mert halogatás által semmiben sem boldogulunk. […] Ennélfogva véleményem s meggyőződésem az, hogy legyen közös iskola s legyenek közös tanodák, az iskolai költségek közadóval fizettessenek, s az illető nevelési minisztériumra bízassék ennek adminisztrációja azon elfogadott elvek nyomán, melyek a központi bizottmány által […] előadattak.” Irinyi József szerint az iskolai oktatást a nemzet egésze s nem valamely vallásfelekezet érdeke alá kell rendelni, nyíltan bírálta Eötvös tervezetét amiatt, hogy külön felekezeti iskoláztatás keretei között a nemzeti egység elérhetetlen lesz: “Következetlenségnek tartom az oktatási miniszter elveivel, hogy a külön hitfelekezetűeknek külön tanintézeteik legyenek. Nem hiszem, hogy Magyarországban a felekezeti düh olyan volna, hogy közös iskolát nyitni egyaránt ne lehetne; de ha úgy van, akkor méltóztassanak a közoktatási minisztériumot megszüntetni, mert úgy az nem szükséges.” Bója Gergely a korszellem legfőbb igényének nevezte, “hogy minden népfelekezet között a testvériség, az érzelmek és indulatok rokonsága minden eszközök által előmozdíttassék”, amire legalkalmasabbnak a népnevelést nevezte, s az 50 fős létszámhatárral kapcsolatban egy elvi következetlenségre is felhívta a figyelmet: “Ha 50 gyermek külön felekezetből megfér egy iskolában, és azok a közoktatás malasztját közösen élvezhetik, úgy hiszem, ez áll akkor is, ha többen vannak együtt.”
A másnap folytatódó és felforrósodó vitában Palóczy központi szerepet játszott, az előtte szólók ugyanis az oktatási törvénytervezetnek elsősorban pénzügyi fedezeteivel, a protestáns alapítványok jövőjével, az 1848/20. tc. által nyitva hagyott kérdésekkel foglalkoztak. Palóczy hosszú és szónoki képességeinek valamennyi kellékét felvonultató beszédének középpontjába a közös iskola kérdését állította. Tovább lépve valamennyi eddigi hozzászóló észrevételein, az alapelv kimondását tartotta a legfontosabbnak: kell-e közös iskola vagy pedig nem. (Az 1848/20. tc. 3. §-a kimondta, hogy “minden bevett vallásfelekezetek egyházi és iskolai szükségei közálladalmi költségek által fedeztessenek”, így nyitva hagyta a kérdést, hogy az állami finanszírozás az egy helységben lévő felekezetek iskolái közül az általuk együttesen fenntartott vagy külön-külön működtetett intézményekre vonatkozik-e.) Ebből ugyanis sokminden következett: “Azt mondá kultuszminiszter úr, hogy nem kell közösnek lenni a nevelésnek, s oly körülmények vannak, melyek miatt ezt el kell halasztani. Én is azt tartom, sok körülmények vannak, melyek az elhalasztást javasolják, de nem tehetek róla, soha nem szeretem azon végzést, midőn azt végezzük, hogy máskor fogunk végezni. Az elvet előbb-utóbb ki kell mondani, minden ettől függ. Ezen törvényjavaslat jó vagy rossz, az mindegy, csak az mondassék ki: megállapíttatik-e a közös iskola vagy nem. Ettől függ minden, ha ezt szerencsésen oldjuk meg, szerencsések lesznek maradékaink, ha szerencsétlenül találjuk megoldani, bármit végezzünk, jót a maradék számára nem eszközlöttünk.” Rámutatott arra, hogy a törvényjavaslatnak e pontja meglehetősen előkészítetlenül került ki a kultuszminisztériumból, nem csoda, hogy heves vitákat indukált. Röviden beszélt arról, hogy szerencsétlen dolognak tartotta eddig is a katolikus iskoláknál kialakult gyakorlatot, miszerint a felső klérus kezében volt az ellenőrzés joga, és a nemzet szolgálatában álló, felekezetileg nem befolyásolt tanítók üdvös szerepéről elmélkedett. Majd remek szónoki kérdéssel fordult képviselőtársaihoz: “Legfőbb kérdésnek tekintem azt, hogy közös legyen-e a nevelés, vagy felhúzzuk azon kárpitot, mi a nevelésbeli erélyes hatásnak legnagyobb éltető fókusza? Azt mondá tegnap kultuszminiszter úr, hogy ha teóriából akart volna a közös iskolákra nézve törvényjavaslatot adni, úgy minden bizonnyal más javaslatot tett volna, de tényeken alapuló javaslatot tesz, s ennélfogva benne van a vallásfelekezetek különbsége szerinti osztályoztatása az iskoláknak. […] Nem teóriából indulok, mert hazám praktikai boldogságát bármely csillogó teória fényének soha fel nem áldozom, hanem én éppen a praxisból tudom azt, hogy a közös iskolák hasznosak és üdvösek.” Nem titkolva vonzalmát II. József felvilágosult rendszeréhez, hosszan beszélt arról, hogy ő még járt a “kalapos király” korában Miskolcon felállított közös iskolába, melyben a felekezeti türelmesség és a nemzet közös szolgálatának elveit gyermekkorban magába szívhatta. Beszéde végén szenvedélyesen szólította fel a honatyákat a felekezeti válaszfalak lerombolására, és a külön iskolák rendszerének végképp eltörlésére. A Palóczyt követő Hunfalvy Pál békülékenyebb hangot ütött meg, és az elhalasztás pártolóival szemben azt vallotta, hogy már így is Szent István óta 800 éves késésben van a magyar törvényhozás, azt javasolta, hogy a közös iskolák rendszerét csak engedőlegesen és ne kötelező jelleggel valósítsa meg az országgyűlés. “A fő kérdés ezen dolognál, mint előttem szólott tisztelt öreg úr mondotta, bizonyosan az, hogy közösek legyenek az iskolák vagy sem.” - szögezte le Hunfalvy, majd úgy vélte, nem szerencsés II. József - megítélése szerint - vallástalanabb korára hivatkozni a XIX. század közepéhez képest. “Mi törvényeket vagyunk kénytelenek hozni, melyek korunkhoz illenek. Tehát arra nézve az volna a meggyőződésem, ne mondjuk ki a közös iskolát parancsolólag, mert ekkor csak ellenszenvet fogunk éleszteni, és a célt sem fogjuk elérni, de ha megengedőleg mondjuk ki, hamarább érünk célt.” Eötvös a humánus és demokratikus népnevelés halaszthatatlanságát ecsetelő hozzászólásában a közös iskolával kapcsolatban kissé homályosan fogalmazott, és egyértelművé tette, hogy számára nem elvi, hanem aktuálpolitikai-taktikai tényezők által befolyásolt kérdéskörről, kimondatlanul a történelmi egyházak várható heves ellenállásáról van szó: “Én ismerni akarom a törvényhozás nézeteit, s részemről kimondom nyíltan, hogy én magam is az iskolák közösségét sokkal jobbnak, sokkal célszerűbbnek tartom. De miután tanácskozva sokakkal, kérdezve sokakat, azt tapasztaltam, hogy az némi ellenszenvet idézhetne elő, én nem iniciáltam a törvényt másképp, mint úgy, amint ilyen ellenszenv előidézésére okot nem látok.” Madarász László továbbfejtette a kérdést, és elsősorban a szekularizáció problémaköréhez kapcsolta (előhozva a katolikus egyházi javak feleslegének népnevelési célra fordítása - reformkorban kedvelt - eszméjét), új irányt adva ekkor a vitának, s egyenesen azt állította, hogy a minisztérium törekvései ellentmondanak az 1848/20. tc.-nek.
Augusztus 5-én kezdték meg az elemi oktatásról szóló törvény szakaszonkénti tárgyalását, amelynek egyik vitatott pontja a hitoktatás kérdése volt. Eötvös sem kívánta - ezúttal vállalva a történelmi egyházak rosszallását - az órarendbe kötelezően illesztett hittan bevezetését, legfeljebb fakultatív minősítését, melyet “a növendékek ezentúl egyenesen és közvetlenül vallásuk lelkészeitől nyernek.” “A vallásos oktatás oly valami - fejtegette Eötvös ebben a kérdésben - főképp oly országban, hol különböző vallásfelekezetek vannak, mit az oktatás többi részeivel összezavarni nem lehet. El kell tehát azt különözni, s az illető vallások lelkészeinek átadni.” Az erkölcsi oktatásról egyébként így vélekedett: “Meggyőződésem az, hogy a nevelésnél első az erkölcsi dolog, de azt hiszem, ez nem annyira oly tan, melyet iskolában lehet megtanulni, mint részletes tudományt, hanem én az erkölcsi oktatást olyannak tartom, melyet a gyermekek sokkal inkább magukévá tesznek a házban, a polgári társaságban és minden egyes tanulmányoknál.” Az elemi iskolák tantárgyairól szóló passzus (eredetileg 9., a tárgyalás során 10. §.) részletes tárgyalásánál Palóczy ismét megragadta az alkalmat, hogy a kérdést összekapcsolja a közös iskolák ügyével, mintegy napirenden tartva az előző nap általánosságban felmerült indítványt: “Én a közös iskolának barátja voltam, vagyok és leszek. El fog-e fogadtatni, vagy nem, az Isten titkában van, de felteszem, hogy el nem fogadtatik, ezen esetre, ha ezen szakaszba a vallást betesszük, a közös iskola eszméje nemcsak most, hanem örökre elbukik, mert a papok mindig két vagy többfelé is fognak húzni.” A Ház többsége - elutasítva egyes, Palóczy rövid hozzászólásában is érintett - véleményeket, nem akart kötelező vallásoktatást, melyet ennek megfelelően szavaztak meg a honatyák.
A közös iskolák ügye a szakaszonkénti tárgyaláskor átmenetileg háttérbe szorult a törvényjavaslat más - nem kevésbé jelentős - pontjai mögött, augusztus 7-én azonban újra, még nagyobb hatásfokkal csaptak össze a közös és a külön iskola rendszerének (voltaképp az egyházi érdekekkel való szembeszegülés és azok megkerülésének) hívei. A szakaszonkénti szavazáskor elsőként Raisz Szilárd foglalt állást, méghozzá meglehetősen mérsékelten: “A külön hitfelekezet jogait tisztelem, és ezért nem akarom azokat annyira mértéken túl korlátozni, és kívánom, nehogy ezen intézkedésnek visszaható ereje legyen, miszerint mondassék ki, hogy a már eddig létező hitfelekezeti iskolák ezentúl is megtartathatnak; továbbá adassék engedelem arra, hogy ahol gyűlölséggel viseltetnek a hitfelekezetek a külön iskolák iránt, ott szabadságukban legyen maguknak állítani iskolát.” Hogy Palóczy 4-i felszólalásának mekkora hatása volt a közös iskola ügyére nézve, Bója Gergely - Raiszt követő - felszólalásából érzékelhetjük: “Mi mindnyájan meg voltunk hatva szavai által, és készek valánk neki kezet nyújtva ezen szép elvet lelkesedéssel kimondani. […] Legyen szabad nékem azon igen tisztelt képviselőtársunk szavait a Háznak figyelmébe ajánlani, és kérni a Házat, méltóztassék ezen elvet megállapítani, ez lesz a mostani nemzeti gyűlésnek legszebb diadali dicsősége.” Mujszer József hozzászólásában múltkori érveit kiegészítette személyes lelkészi tapasztalataival, miszerint ott, ahol a különböző vallású gyermekek közös iskolába járnak, sokkal kisebbek a vallási súrlódások, továbbá cáfolta, hogy az állam a “vallásszínezet nélkül” minden községben alapítandó közös iskolák finanszírozási kérdéseit ne lenne képes megoldani, mint azt Eötvös korábban is többször hangoztatta. Dedinszky József Mujszer mellett, gróf Teleki Domokos pedig a központi bizottmány permisszív (vagyis engedőleges) javaslata mellett foglalt állást. Eötvös újra igyekezett kifejteni álláspontját: “Én a közös iskolát nemcsak károsnak nem tartom, sőt tartom oly célnak, mely felé törekednünk kell […], de a kérdés nem elvbeli kérdés tisztán, hanem mint minden, politikai kérdés, mihelyt alkalmazásáról van szó, tisztán alkalmazási és praktikus kérdés.” Eötvös úgy vélekedett (ez a közös iskola ellenzőinek legfontosabb érve lett), hogy a közös iskolát kényszerítő jelleggel bevezetni ugyanolyan igazságtalanság, mint a felekezeti iskoláztatás, és meg kell hagyni az iskolaválasztás szabadságát, a közös iskolát pedig engedőlegesen rendszerbe állítani, továbbá kételkedett abban, hogy ez az intézmény a diákok közötti vallási-felekezeti feszültségeket enyhíteni fogja. Szacsvay Imre rövid felszólalását követően (a radikális képviselő a közös iskola mellett tört lándzsát), Palóczy lépett a szónoki emelvényre, s újabb nagy beszédben érvelt a külön (felekezeti) iskolarendszer eltörlése és a közös iskolák rendszerének megvalósítása mellett. Tagadta, hogy az egyházi iskolák azonnali felszámolása nehezen megvalósítható feladat volna, ha a közös iskola hasznosságát felismertük, csak akarat kell a kivitelezéshez - hangoztatta. Cáfolta továbbá a kormány illetve a központi bizottmány azon kifogását, hogy a nép éretlen volna a közös iskola eszméjének megértésére és elfogadására. Akik nem értik ezt, csupán a történelmi egyházak (katolikusok és reformátusok egyaránt) konzervatív, hatalmi monopóliumokban gondolkodó szárnyai. Érvelésének egyik sarkpontjába ezúttal - Mujszerhez kapcsolódva - a közös iskola gazdaságosabb megvalósításának elvét állította: “igen helyes financiális tekintetből is, hogy közös iskolák legyenek, […] azért, mert ha közös iskolák lesznek, annak két fundust rendelt ezen törvény, egyik az adórugtatás, másik a község elemi kasszája. Ha külön iskolák lennének, ez többre rúgna, mert például van egy nagy községben két felekezet, például 60 katolikus, és református kevés, de van 50 gyermek, mely elég, hogy külön iskola állíttassék. A kevesebbség mindenhol úgy lesz, hogy hiszen ezen iskolának költségeit nem én viszem, hanem viszi a kassza, s ami ebből sem telik ki, fizeti a község és a státus, s a sok számtalan költség miatt megunják az adófizetést, s a státus sem tud fizetni. De ha közös lesz az iskola, s az adót kivetik, mindnyájan tudják, hogy az iskolának egyformán viselik költségeit, s mindenki gondoskodik magáról, s nem biztatja magát azzal, hogy más fizet helyette. És igazságosan lesz az adó kivetve, s a státus sem lesz zaklatva a követelésekkel, mint különben.” Az engedőleges (permisszív) törvényjavaslatot azért ítélte el, mert nem következik belőle a törvényhozás által megjeleníteni kívánt pozitív szándék. Beszédének végén (egyre emelkedettebb hangon) az áprilisi törvényekre emlékeztette képviselőtársait, mondván, hogy az csak a kezdetet jelölte ki, de mindent el nem végezhetett. Palóczy a polgári átalakulás folyamatának következetes végigvitelére, s abban a következő állomásnak: az egyházak oktatási monopóliumának megtörésére szólított fel: “Népképviselők! A múlt országgyűlésen ütött az alkotmány és hazánk boldogságának órája, de nem ütött még tizenkettőt, delet még nem ütött. Menjünk előre, menjünk azon alapon, melyet a múlt diéta előnkbe adott Ariadné-fonal gyanánt. Ha most a közös iskolákat meg nem alapítjuk, ugyan mit mond reánk a jelen- s az utókor? Az arisztokrata követekből állott diéta oly erős lépésekkel ment elő a haza boldogságának kivívásában s az maga eszközölt annyit, mennyit nem tett a többi diéta, mióta Árpád a Szer pusztáján megtartotta az első diétát. De mindent el nem végezhetett. Hát mi nem követhetjük lépéseiket, hanem a »csak«, »de«, »mindazonáltal« szavaktól megijedve hátramegyünk? Nemzeti képviselők! Bármi legyen akár a miniszteriális, akár a központi választmány javaslatában, meglesz a közös iskola, meg kell annak lenni! Csak ez az út és mód, hogy közöttünk a még gyermekkorától a testvér és atyafi szeretet megerősíttessék.” Szavait a felekezeti viszálykodást megszüntető “egy akol és egy pásztor” bibliai példázatával, mint a közös iskola egyik lehetséges (természetes szimbolikusan értelmezett) eredményével zárta, amelyet a “a Hegel filozófiája által felvilágosított XIX. század” egyik alapkövetelményének nevezett. Palóczyra hivatkozva Kállay Ödön is úgy vélte, hogy “a testvériségnek nagyobb emeltyűje egyáltalában nem lehet, mint a közös iskola.” Egyetértett azzal, hogy ha “akadna oly fanatikus, ki külön iskolát akarna felállítani, megtehesse, de azért a közös iskolák költségeire szintúgy adakozzék.” Buday Endre zajongással és helyenként nevetéssel fogadott ellenvéleménye szerint a magyar társadalom még nem érett a felekezetektől független iskolák befogadására. Továbbá - bár ő maga is a Mujszerhez hasonló papokat pártolta - óvatosságra intett amiatt, mert a klérus szerinte heves ellenakciókat fog indítani nevelési monopóliumának megnyirbálása miatt, és ezzel a törvényhozás csak lehetőséget adna a katolikus papságnak a “legroppantabb agitációra”, mint mondta: “Eddig a római katolikusoknál egyedül a klérust illette az oktatás, most a klérus egyenesen ki van zárva. Képzelje valaki, hogy az reakció nélkül maradjon, képzelje, hogy a klérus úgy odadobja, mit századokon át gyakorolt?” Buday is osztotta Eötvös aggodalmát a közös iskola rendszerének - szerintük - kényszerítő jelleggel történő bevezetése ellen: “Azt mondom másodszor, a törvényhozásnak egyik szélsőségből a másikba ugorni, normális állapotban vétek, forradalmi állapotban lehetséges, de az mindig megbosszulja magát.” Szélsőségesnek nevezte azt a véleményt, hogy katolikus gyermek protestáns iskolába kelljen járnia.
A másnap, 8-án folytatódó vitában Palóczy nem kért szót, a felszólalások azonban az ő korábban pontosan megfogalmazott, egyértelmű gondolatait visszhangozták, illetve próbálták cáfolni. A hozzászólók közül kiemelkedtek Madarász László helyenként indulatos megnyilatkozásai, aki szerint az állam és egyház, ezzel együtt pedig vallás és iskola egyértelmű szétválasztása az 1848/20. tc.-ben megtörtént, ezért a felekezetek (elsősorban a katolikus főpapság) részéről esetlegesen megmutatkozó ellenakcióktól nem kell tartani, sőt azok ellen az államnak kötelessége felvenni a küzdelmet. Élesen kikelt az ellen, hogy a jövő nemzedékek nevelésére a püspöki kar (“mely a felsőházban a haza érdekei mellett soha fel nem szólalt, 1791 óta csak vak eszköze volt a bécsi kamarillának, és mely Metternichnek és Apponyinak minden füttyentésére táncolt”) befolyással bírhasson. Karika János képviselő nagy tisztelettel adózott Palóczy “régi tapasztalásainak és históriai tudományának”, de a közös iskolának “halálos ellensége” marad, mert azt a protestánsok évszázados iskolaállítási szabadsága elleni támadásnak tekintette, hiszen - mint mondta - a protestáns szellemiség hordozója csak az oktatás lehet. Hozzá csatlakozva ellenezte a közös iskola eszméjét - ezúttal meglehetősen erőtlenül - az ismertebb politikusok közül Bezerédy István, és az engedőleges törvényszöveg mellett foglalt állást Széchenyi István is, aki erőszakosnak vélt jellege miatt utasította el a felekezetileg semleges oktatás Palóczy által indítványozott formáját. Széchenyi felszólalásával egyértelművé vált, hogy a felekezeti oktatás épségben tartása immár a kormány egésze álláspontjának tekinthető, így a szavazáskor annak tevékenysége is mérlegre kerül. Az indulatossá fajuló vitában új érvet már egyik fél sem tudott felvonultatni. A határozathozatalt 8-án végül is az tette lehetővé, hogy 40 képviselő visszavonta bejelentett hozzászólási szándékát. A szavazáskor a Palóczy érveivel felvértezett “radikálisok” maguk mellé állították a többséget, és meggyőző fölénnyel (181:86) arányban (igaz: 121 képviselő távollétében) megbuktatták Eötvös javaslatát, és az országgyűlés kimondta az elvet, hogy állami pénzen csak felekezetileg semleges (közös) iskolát lehet fenntartani.
A vereség váratlanul érte a Batthyány-kormányt, mely feladatul tűzte maga elé az immár a kabinet tekintélyét veszélyeztető iskolaügyi törvény megváltoztatását. A miniszterek (nemcsak Eötvös, hanem még Kossuth is) lemondásukat fontolgatták, illetve helyezték kilátásba  a szavazás eredménye miatt, és végül ez a tény vezetett el ahhoz a példátlan esethez, hogy a megszavazott törvényjavaslatot - a házszabályok nyilvánvaló megsértése árán is - újra tárgyalás alá vegyék. (Eötvös már azt is sérelmezte, hogy a központi bizottmány több ponton módosította törvénytervezetét.) A 9-i országgyűlési vitanap eseményei arra utalnak, hogy a kormány előre elkészített forgatókönyve szerint zajlott a második szavazási forduló, melyet bizonyára előző este egyeztettek a miniszterek és Pázmándy Dénes házelnök. Ennek megfelelően utóbbi átadta székét Pálffy János alelnöknek és mint egyszerű képviselő, a napirend váratlan megváltoztatásával módosító indítványt terjesztett elő. Azt javasolta, hogy ahol valamely felekezet többsége nem akarja gyermekeit a közös iskolába járatni, legyen lehetőségük az önálló oktatási intézmény felállítására illetve további működtetésére. Érvelésének (egyébként valóban gyenge lábakon álló) alapja az volt, hogy ezzel nem sérülne meg az előző napon hozott határozat, hanem éppen ezzel érnék el annak igazi célját, vagyis az iskolaalapítás szabadságának biztosítékait. (Konkrétan a közös iskola alapját szolgáló 5 %-os adót az előző napi törvény értelmében mindenkinek kellett volna fizetni, Pázmándy most ennek visszafordítására törekedett. 8-án ugyanis amellett szavazott a többség, hogy az állam csak a közös iskolákat finanszírozza, az egyháziakét nem, Pázmándy pedig utóbbiak esetében fenntartotta volna a korábbi rendszert.) Szavaiból azonban egyértelműen kitűnt, hogy a politikai indíttatású manővernek két alapvető célja volt: a kormány tekintélyén esett csorba kiköszörülése illetve a történelmi egyházak megnyugtatása, bizalmatlanságuk eloszlatása. Az ismét terjedelmessé fajuló vitában a radikális álláspontot Madarász László fejtette ki bőven, elsősorban arra irányította rá a figyelmet, hogy a kormány törekvése veszélyes precedenst teremthet a későbbiekre nézve, miszerint az országgyűlés által hozott törvényt utólag érdekeinek megfelelően felülvizsgáltathatja. Bónis Sámuel ezúttal Pázmándyhoz pártolt, hangoztatva, hogy a javaslat nem ellentétes a 8-i határozattal. Zsembery Imre ezt határozottan cáfolta, és a radikálisok közül felháborodottan tiltakoztak a kormány manővere ellen Nyáry Pál, Perczel Mór és Pap Pál képviselők. Hogy mennyire az egész kormány tekintélye lett a tét, jól mutatta, hogy szót kértek Deák Ferenc és Klauzál Gábor miniszterek is. Deák az egész kormány szócsövének szerepében először leszögezte, hogy az állam által fenntartott közös iskola rendszerét alapvetően elhibázottnak tartja, másrészt pedig azzal érvelt, hogy véleménye szerint a közös iskolába kényszerített különböző felekezetű lakosság között nagyobb a súrlódások veszélye, mintha külön iskolákba járnak. Deák érvelésének taktikus jellege mellett szólt, hogy ugyanakkor ő is egyértelműen állami jellegűnek minősítette például az iskolafenntartásra fordított katolikus alapítványokat. Röviden érdemes felidézni Klauzál Palóczyt cáfolni szándékozó hosszú beszédének részleteit is: “Minden embernek tisztelem lángeszét, s igen örvendek, ha a mindennapiságon felül emelkedve teremt magának gyönyörű mennyet, hol minden ember egyérzésű és egyállású testvér lesz, ám mindamellett, hogy annak elérésére, mit nehezen érhetünk el, lehet működni, nem szabad elfelejteni a jelent, s mindazon tényezőt, melyből a hon áll, senkit legszentebb érdekeiben nem szabad megszorítani. Hiszem, hogy vannak a hazának olyan polgárai, kik abban látnak különös dolgot […], hogy maguk a vallásfelekezetek kívánnak maguknak iskolákat felállítani, miképpen teheti tehát a törvényhozás, hogy őket ettől megfossza?” Az iskolaügyi vita ezen a ponton már nem is csupán aktuálpolitikai kérdésekről folyt, hanem a liberalizmus korlátainak és tartalmának értelmezéséről. Klauzál után Pálffy alelnök arról tájékoztatott, hogy még 28-an iratkoztak fel szólásra, a terjedelmes vita megelőzésére azonban közölte, hogy Palóczy után Pázmándy és Madarász kaphat szót, azután pedig helyesebb volna szavazásra bocsátani a tárgyat. Hármójuk hosszú beszédében lényegében új elemet nem vonultattak fel, csupán összefoglalták korábbi gondolatmenetüket, s mindezt elméleti síkon, illetve az aktuális helyzetnek megfelelő érvekkel igyekeztek alátámasztani. Palóczy beszéde ismét szónoki remekműre sikeredett, szavai végén arra igyekezett ráirányítani a figyelmet, hogy a kormány egy már megszavazott törvényjavaslatot utólag akar érdekeinek megfelelően módosíttatni és ez - ha helyreállítja a kormány tekintélyét - csökkenti a törvényhozásét: “Nem untatlak benneteket tovább, nemzeti képviselők, csak egyre figyelmeztetlek, vigyázzatok, nehogy valahogy elfogadjátok a komáromi módosítást [Pázmándy komáromi képviselő volt], ennek rossz hatása és következése lenne a nép erkölcsére. Mire van legtöbb szüksége minden törvényhozásnak? Arra, hogy a népet belenevelje és beleszoktassa a meghozott törvény iránti tiszteletbe. Ha ezen tisztelet nincs a népben, ha 300 ezer törvénycikket fogunk is rakásra hozni, semmi hatása sem lesz. Márpedig mit tesz ezen módosítás? Az van a tegnapi végzésben, hogy közös iskolák állíttassanak státusköltségen. Ez bizonyosan nagy hatást és benyomást okoz, megijednek tőle, a második módosítás pedig azt teszi, akárhogy cifrázzuk is a dolgot: ne ijedjetek meg az 1. §-tól, hiszen az csak tréfa, könnyen ki lehet azt játszani, nevessétek ki azt. Akkor nekiszokik a nép, hogy a törvényhozás csak tréfált.” Pázmándy még hosszabb beszédbe fogott és sorra vette Madarász László illetve Palóczy László érveit, nem egyszer csípős gúnnyal próbálva meg eltéríteni híveiket a közös iskola eszméjétől: “Egyébiránt Madarász úr igen nagy és szép szavakat mondott a katolikus klérus szupremáciája ellen, azt állítván, hogy az iskolákat ezentúl is a papok kezeiben akarjuk hagyni. Sajnálom, hogy követ úr indítványomat nagyobb figyelemre nem méltatá.” Vagy Palóczy ellen: “Kérdem én az érdemes követ urat, ha gyermekkorában József császár kényszerített közös rendszerének bukását csakhamar megérte, miért akar most öregségében egy oly institúciót felállítani, minek végét és bukását második gyermekségében okvetlenül megérné?” Pázmándy Palóczy és Madarász cáfolata mellett mondanivalójának lényegét egy szónoki kérdésben foglalta össze: “Mi a cél előttünk? A közös iskola. S miként érjük azt el előbb? Erre feleletet várok Madarász úrtól. Úgy-e, ha kényszerítő eszközökhöz nyúlunk, és felzavarjuk ezáltal a népek féltékeny vallásos érzelmeit, vagy úgy, ha permisszíve járunk el, és azt mondjuk a népnek: az állodalom felállít ugyan egy közös iskolát minden községben, de emellett ha tetszik valamely hitfelekezetnek, saját erejével ő maga is állíthat.” Javaslatának ellenzői ugyanakkor joggal vetették fel, hogy ebben a konstrukcióban (vagyis a külön felekezeti iskola változatlan fenntartása mellett) az egyházak működése nyomán a közös iskolák lehetetlen helyzetbe kerülnének. Ha üdvös az elv, kötelező jelleggel be kell vezetni - vallották Palóczyék. Madarász kissé indulatosan, de egyértelműen reagált Pázmándy szavaira, összefoglalva a vita tulajdonképpeni tétjét: “Vagy legyenek önök hívek eddigi végzésükhöz és mondják ki, hogy a népnevelés semmi összeköttetésben nincs a vallással, vagy pedig mondják ki, hogy a népnevelést a vallástól nem tudják megkülönböztetni.” Folyamatos zajjal vegyülő beszédének élét az egyház ellen irányozta: “Kérdem, van-e Magyarország nyugalma ellen a nép kebelében a legkisebb sérelem, hanem igenis veszélyeztetve van a hazának jövendője a papok által, kiknek hatalmát nem tudtuk mindeddig megsemmisíteni.” A szavazás a Ház emelkedett légkörében lehetetlenné vált, ezért másnapra kellett halasztani. Augusztus 10-én végül rövid ügyrendi vita után név szerinti szavazásra került sor, melyben (70 távollévő mellett) megfordultak a 8-i szavazás erőviszonyai és 231:84 arányban megszavazták Pázmándy módosítását, egyúttal megbuktatták Palóczyék korábban sikerre vitt szövegét a közös iskolákról. A népiskolai törvény tárgyalásában ezután új, elvi jelentőségű vitára nem került sor, a törvény szakaszonkénti tárgyalása után augusztus 12-én nagy többséggel lezárták a tárgyban a végső szavazást. A felsőház augusztus 25-i ülésén azonban a “csend és béke helyreállításáig” (valójában az egyházi érdekek veszélyeztetése miatt) az egész törvényjavaslat elhalasztása mellett foglalt állást.
A terjedelmes, és fentebb valóban csak részleteiben érintett vita hátterének elemzése előtt érdemes egy kicsit közelebbről is elemezni a közös iskola eszméjét. A közös (szimultán) iskola intézménye a felvilágosult abszolutizmus eszmerendszerében született, mely felfogásának középpontjába nem az egyház vagy valamely egyéb intézmény, hanem az állam - felekezeti kereteken átívelő - érdekeit állította. Az államnak pedig - elsősorban II. József érvelésében - elsőrangú érdeke a felekezeti ellenségeskedés elkerülése, a vallásos ideológiától (mint az oktatásban felesleges tartozéktól) mentes állampolgárok kinevelése. A közös iskola (lényegében a későbbi községi illetve mai szóhasználattal: önkormányzati iskola őse), mint egyike II. József “legmerészebb újításainak” tehát elsősorban az iskolát egyfajta “missziós területnek” tekintő, önös felekezeti szempontjainak alárendelő egyházak érdekeit sértette, az állampolgári közösség elvének azonban tökéletesen megfelelt, s így nem véletlenül lett a reformkori liberálisok egyik kedvelt eszméje. Lényegét Vályi K. András, Kazinczy Ferenc munkatársa így összegezte: “lerontja az egy haza polgárai közt levő káros elválasztó falakat s az onnan kikerülő nemzedék mosolyogni fog a gyávaságon, hogy ember az embert, keresztyén a keresztyént, a feletársat feletárs egykor ok nélkül gyűlölhetett.” Az 1780-as évek második felében nem kevés egyházi ellenállást kellett leküzdeni ahhoz, hogy több helyen a különböző vallású gyermekek a világi tudományokat egy iskolában, felekezetileg semleges oktatás keretében tanulhassák. Kazinczy Ferenc, mint kassai kerületi tanfelügyelő három év alatt 19 közös iskolát szervezett, de a protestáns és katolikus egyházak együttes ellenállásával alig tudott megbirkózni. II. József halálával a közös iskola eszméje (az elv, mely szerint - Kazinczy szavaival - “a hon polgárai együtt neveltessenek”) is sírba szállt, “feltámadása” csak 1848-ban következett be. (Az egységes, nemzeti közoktatás programját egyébként mind az 1791-1793 közötti, mind az 1827 után meginduló ún. rendszeres bizottsági munkálatok is napirenden tartották.)
Az Eötvös-féle népiskolai törvény illetve az annak nyomán kirobbant vita tétje igazából nem is oktatáspolitikai, hanem egyházpolitikai természetű volt. Szinte valamennyi későbbi értékelés megegyezik abban, hogy Eötvös elméletileg az egyes vallásfelekezetek külön iskolája ellen, és a közös iskola mellett foglalt állást. 1848 nyarán azonban fontosabb, gyakorlati szempont vezette, mégpedig a felekezetek nyugtalanságának kikerülése. “A felekezeti érdekeket próbálta összeegyeztetni államiakkal, aminek eredménye csakis kompromisszum lehetett.” - írja lényegre törően egy méltatója. Eötvös szemében válaszút elé kerülhetett továbbá a liberalizmus általános értékrendje is, hiszen az eszmerendszer egyrészt az állam és egyház szétválasztását (tehát a közös iskola létesítését) indokolta, másrészt éppen a szabadelvűség követelte, hogy a vallásos világnézetűek számára is biztosítani kell a nekik megfelelő iskola választhatóságát. 1848-ban azonban nyilvánvalóan az előbbi értelmezés volt a helytálló, hiszen az áprilisi törvények az állam és az egyház elválasztásának következetes végigvitelét, az egyházi monopóliumok felszámolását indokolták, még ha valóban jogos okokat adtak értelmezési vitákra. Eötvös viszont az időpontot semmiképp sem tartotta megfelelőnek e nagyszabású tervek kivitelezéséhez. Hogy mennyire nem oktatás-, hanem inkább egyházpolitikai vita bontakozott ki a közös iskolák kapcsán, világosan jelzi, hogy maga Eötvös is a közös iskolát tartotta a jövő útjának, amit nyilvánosan, például miniszteri expozéjában is kifejtett: “E részben megvallom, igen szeretném, ha a tisztelt Ház e kérdést nem mint elméleti, hanem mint tisztán gyakorlati kérdést méltóztatnék tárgyalás alá venni. Én részemről meg vagyok győződve, hogy kétségkívül el fog jönni az idő, amikor a népnevelésben, mint a felső nevelésben is, a vallások szerinti elkülönözés nem leend szükséges, s kívánatosnak tartom, hogy ez idő minél előbb bekövetkezzék, már csak azért is, mert akkor azon akadályok sem léteznének többé, melyeknél fogva a vallásos oktatást az oktatás többi részétől el kell különözni. […] Felfogásom szerint olyan törvényt kell hoznunk, mely nem bennünket nyugtat meg, hanem feladatunk oly törvénnyel előállni, mely megnyugtatja az ország polgárainak éppen azon részét, melyre a népnevelés törvénye legnagyobb befolyást fog gyakorolni.”
Tegyük fel ezek után a kérdést, hogy indokolt volt-e Eötvös és a Batthyány-kormány óvatossága az iskolák kérdésében, hiszen ez alapján kell Palóczy “kötelező közös iskola”-tervének elemeit a zömmel indokolatlanul radikális vagy éppen a realitásoknak megfelelő jelzővel ellátnunk. Tény, hogy különösen a katolikus egyház felső vezetése az iskolarendszer mindenfajta megváltoztatásának ellensége volt, 1848-ban e kérdésben - meglehetősen kompromisszumképtelen módon - a közös iskolák engedőleges bevezetését is az egyház belügyeibe való durva beavatkozásként sérelmezte. Vagyis Eötvös kompromisszumos javaslatát éppen azok fogadták a legmerevebb elutasítással, akikkel a kompromisszumot meg kellett volna kötni, vagyis a püspöki kar tagjaival. A katolikus egyház akkori és későbbi értékelése szerint a Batthyány-kormány egyáltalán az iskolarendszer akár felületes megváltoztatása kérdésének puszta felvetésével is “tövist szúrt a katolicizmus szívébe.” A katolikus álláspont akkor is, később is rendszerint két dologgal érvelt álláspontja mellett: egyrészt úgy vélték, hogy 1848 nyarán az idők rendkívüli körülményei között (augusztusban már javában folytak a délvidéki szerb felkelés eseményei, folyt Jellačić magyarországi betörésének előkészítése stb.) nem szabadott volna e nagy jelentőségű és csupán emiatt ingerlésre okot adó iskolaügyi vitát napirendre tűzni. Megjegyezzük, e vélemény a tények alapján nem igazán helytálló, ugyanis - mint például Hajdú János monográfiájában kifejti - húsz évvel később, 1868-ban teljesen békés körülmények között a szintén Eötvös által képviselt népoktatási törvényjavaslat pontosan ugyanezeket a heves vitákat indukálta, ugyanazokkal az ellenérvekkel és ugyanolyan erősségű egyházi tiltakozással, pedig e második törvényjavaslat eleve jóval mérsékeltebb formában lett beterjesztve, mint az 1848-as (a felekezeti iskolarendszert például eleve nem kívánta bolygatni). Az ellentét ugyanis - mondhatnánk: majdhogynem tértől és időtől függetlenül - a polgári átalakulás és az azzal ellentétes platformra helyezkedő katolikus egyház között feszült. A másik egyházi ellenérv általánosabb jellegű, ezért később is gyakran felbukkanó volt: a katolikus iskolák kiállták a több évszázados gyakorlat próbáját, s minden tekintetben hasznos állampolgárok kerültek ki intézményeikből, ezért megszüntetésük vagy legalábbis bármilyen mértékű háttérbe szorításuk a nemzet érdekeivel ellentétes. Utóbbi megfogalmazásakor azonban tudatosan nem vették figyelembe, hogy az állam és egyház szétválasztásának, valamint az azzal összefüggő felekezeti egyenjogúságnak az eszméit, melyet az 1848/20. tc. a mérsékelt liberalizmus alapelveinek megfelelő formában definiált, nem tekinthették pusztán elvi jelentőségű deklarátumoknak, azokból következően nem maradhatott volna fenn változatlanul az állam-egyház viszony egyik legalapvetőbb területe, az iskolarendszer kérdése sem. (Az már szinte - a későbbiek ismeretében - természetesnek tűnik, hogy a katolikus oldal éppen a rendkívül mérsékelt, mindenáron kompromisszumkereső és egyébként hívő katolikus Eötvöst vádolta egyházellenességgel, radikális antiklerikális érdekek kiszolgálásával.) Az egyház félelme egyébként bizonyos mértékig érthető, hiszen az 1848/20. tc. által biztosított felekezeti egyenjogúság megfosztotta államegyházi rangjától és kiváltságaitól a katolicizmust, ezért kezdték szívósan védelmezni meglévő befolyási területeiket, elsősorban az oktatási intézményeket. Joggal ijedhettek meg az 1848-ban valóban erőre kapó radikális egyházellenes, a többször felbukkanó antiklerikális (ateista) propaganda elterjedésétől, azt azonban a püspökök, érsekek téves diagnózisának kell tekintetnünk, hogy az országgyűlési képviselők túlnyomó részét, az egész kormányzattal együtt gyakran egy kalap alá vették. (Legalább ekkora szélsőségnek számított természetesen, amikor a radikális lapok arról cikkeztek, hogy a törvényjavaslatot “Eötvös József Hám János hercegprímással együtt komponálta.”)
Palóczy és elvbarátai ugyanis távolról sem voltak az egyháznak, mint intézménynek vagy a vallásosságnak, mint alapvető emberi szabadságjognak ellenségei. (Még a radikálisok tábora sem tűnik teljesen egységesnek e kérdésben, Palóczy ugyanis soha nem képviselt Madarász egyházellenes kirohanásaihoz hasonló nézeteket, sokkal inkább a megfontolt érvelés alapján szorgalmazta állam és egyház elválasztása e következőnek vélt lépését.) Utalva Szabad György bevezetőnkben említett három pontjára, meg kell állapítanunk, hogy a “közös iskola” programja 1848 nyarán logikusan számíthatott az áprilisban megalapozott polgári átalakulás szerves következményének, a megkezdett, de be nem fejezett polgári szemléletű egyházpolitika keretei kialakításának. (Kossuth később maga is úgy nyilatkozott, hogy az 1848/20. tc.-nek - bár szerencsére felszámolta “az »uralkodó vallás« borzasztó eszméjét” - megvoltak a kiegészítésre váró fogyatkozásai, melyeket azonban “nem téves nézetek s nem is az idő rövidsége” okozott, hanem olyan politikai megfontolások, melyek mérsékelt szempontú törvény elfogadását sugallták 1848 márciusa második felében, s amelyet ilyen értelemben joggal tartott erénynek az utókor.) A felekezeti iskolarendszer változatlanul hagyása (pontosabban arra - Pázmándy augusztus 9-i javaslata alapján - kiskapu biztosítása) egyfajta visszalépésnek tűnik az állam és az egyház új típusú viszonyát megelőlegező áprilisi törvénycikkelyekhez képest. Nem gondoljuk tehát, hogy Palóczy “átesett volna a ló túlsó oldalára”, és javaslata elhamarkodott radikalizmusból táplálkozott volna. Mint láttuk, egyrészt a közös iskola elméleti megalapozása már a XVIII. század végén megtörtént, a felvilágosult gondolat felelevenítése lényegében következett a liberalizmus szellemi természetéből. Továbbá Palóczy - éppen hosszú történelmi tapasztalatból - úgy vélte, hogy a vallási ideológiával átszőtt oktatás nem lehet a nemzet egészének érdeke (hiszen egyes vallási világnézetek elsajátításából óhatatlanul következhet a liberalizmus által tisztelt egyéni szabadságjogokkal való visszaélés, konkrétan a felekezeti gyűlölködés lehetősége), s nem volt ellensége az egyházak nyilvános és minél szélesebb körű működésének, csupán a vallás társadalmi szerepének logikus újraértékelését szorgalmazta. A polgárosodással egyszerűen nem tartotta összeegyeztethetőnek, hogy éppen az oktatás területén maradjanak fenn a középkorban kialakult, korszerűtlen struktúrák. Palóczy (akit megítélésünk szerint jogosan jellemzett egy sajtóhír olyan politikusként, akinek “a liberalizmus összenőtt lelkével”) az egyházak elsőrendű feladatkörébe a nép szellemi igényeinek kielégítését, továbbá az erkölcsi példaadást sorolta, s úgy vélte, hogy a felnövekvő generációk elsősorban nem valamely felekezet, hanem egy nemzeti illetőleg állampolgári közösség tagjai lesznek, s ennek megfelelően az iskolai oktatás biztosítása nem az egyházak, hanem az állam feladata lesz. Az egész iskolaügyi vita gyökerét illetően úgy is fogalmazhatunk, hogy az 1848/20. tc. 3. §-a lényegében nem volt más, mint vagyoni téren egyenes következménye illetőleg követelménye a felekezeti egyenjogúság és viszonosság liberális alapelvének, amelyet Palóczyék késedelem nélkül megvalósítani, a kormányzat pedig későbbre halasztani, illetve tompítani igyekezett, elsősorban a cikkelyben lévő óhatatlan “szekularizációs implikációk” miatt. Mindennek árnyalásához nem árt továbbá megjegyezni, hogy az idézett áprilisi törvénycikkely végrehajtására (az egyházi és iskolai szükségek “közálladalmi költségekből” való fedezésének megvalósítására) nemcsak 1848-ban, hanem a későbbiekben soha nem került sor.
Palóczy többször hangoztatta, hogy nem az egyházak nyilvános, közéleti szerepvállalása és azoknak az emberekre gyakorolt erkölcsi-szellemi befolyása ellen tiltakozik, hanem az ellen, hogy a polgári értékrenddel ellentétes módon az egyházak hatalmi eszközöket (például az iskolai oktatásban rejlő erőt) használják céljaik eléréséhez. Jól tudta és helyeselte, hogy - Horváth Mihály kölcsönzött szavaival - “az egyház bölcsejétől fogva sírjáig átöleli a polgárt, s életének minden viszonyaiban nemcsak lelkileg vezeti, hanem külsőleg is meghatározott cselekvéseket szab elébe.” Az “ősz borsodi bajnok” Palóczy szavainak kétségtelenül hitelt adtak, hogy maga is nemcsak hívő ember, a református egyház tagja, hanem 1825 óta a miskolci egyházközség segédfőgondnoka is volt, sőt 1844-től képviselői megválasztásáig lakóhelyén a református líceum (tehát egy egyházi jellegű oktatási intézmény!) kormányzójaként tevékenykedett, s ilyen háttérrel foglalt állást az említett módon. Indítványának “kemény” radikális jellege ellen szól továbbá, hogy az nem az egyházi oktatás ellen irányult (vagyis nem kívánta betiltani a vallásos oktatást), hanem a felekezetileg semleges iskolarendszer megteremtéséért fogalmazódott meg (amely a felekezetek számára - igény esetén, saját erőforrásaik alapján - nyitva hagyta volna iskolaalapítás lehetőségét). Le kell továbbá szögeznünk, hogy az országgyűlési vitában összecsapó politikai erők egy - a magyar liberalizmus szellemiségét egyaránt valló - táboron belül vitatkoztak egymással, az alapelvek tekintetében a mérsékeltek és a radikálisok nézetei nem különböztek egymástól. Vitájuk a liberalizmus gyakorlati kivitelezésének is felfogható: fontosabb-e akár “kényszerítő” eszközzel is a többség akaratának érvényesítése (közös iskola), mint a kisebbség jogának biztosítása (külön felekezeti iskola)? A kérdés ilyetén felvetésekor azonban nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy a közös iskola programja 1848 nyarán egy, a polgári értékekkel ellentétes rendszer logikus lebontási kísérleteként, a nemzet egészének érdekeit a felekezeti csoportok fölé helyező elvként született, és eredeti formájában nem vonatkozhatott az egyéni szabadságjogok sérelmére.
Összességében tehát ha a kormány - Szabad György idézett kifejezésével - “ideiglenes vagy eleve felcserélésre szánt rendelkezésnek” tekintette javaslatát, törekvése a történelmi egyházak hozzáállása, illetőleg a bekövetkező önvédelmi harc megindulása miatt amúgy is szükségtelen kompromisszumnak bizonyult. Másrészt a közös iskolák megteremtésének programja Palóczy érvelése szerint logikusan következett az áprilisi törvényekből, mintegy az azok alapján álló felépítménynek volt tekinthető, melynek késedelmes bevezetését a polgári állam részéről semmi nem indokolhatta. Vannak, akik emiatt úgy vélik: a püspöki kar az általa gyakorlatilag csak kényszerűen tudomásul vett áprilisi törvények ellen kezdettől támadást készített elő, ezért - elismerve Eötvös széles látókörű oktatáspolitikai képzettségét - eleve erélyesebb személyiséget kellett volna a minisztérium élére állítani (az 1848/20. tc. következetes végrehajtása, vagy elodázása volt a tét!), az ugyanis, hogy nem került sor élesebb konfliktusra a kultusztárca és a katolikus egyház között, végül is nem az utóbbin múlott. Úgy véljük tehát ebben az összefüggésben, hogy nem csak arról van szó, hogy a történelmi egyházak által megőrizni kívánt régi iskolarendszer (monopólium) elve ellentétes volt a polgárosodás értékrendjével, hanem azt is megállapíthatjuk, hogy a Palóczy által 1848 augusztusában szorgalmazott “közös iskola” programja tulajdonképpen meg is felelt annak. Erre utalnak nemcsak a tervezet taralmi elemei (elsősorban az árpilisi törvények által biztosított jogi háttér), hanem a kiegyenlítő, köztes véleménynek szánt Pázmándy-féle módosítás mögötti politikai megfontolások, illetőleg az, hogy utóbbi végső soron a felekezeti iskolarendszer érintetlenül hagyását vagy legfeljebb felszínes változásait eredményezte volna.
Megjegyezzük továbbá, hogy Palóczy és elvbarátai törekvései egyáltalán nem elszigetelt jelenségek, hanem a “korszellemből” következő, 1848-ban elterjedt felfogás részei voltak. Az 1848 nyarán tartott első magyarországi egyetemes tanítógyűlésről például annak egyik fő szervezője, az egységes nemzeti oktatás alapkövetelményéből kiinduló Tavasi Lajos tömören így vélekedett: “A múlt rendszerekben a pap választa el minket, a jelen és jövőben a tanító fog egyesíteni. […] Egyházra most már tulajdonképp nincs is szükség, mert az emberek életének minden irányban való kifejthetését felleli már a szabad, egyenlő és testvéries státusban.” E gyűlés résztvevői joggal figyelmeztettek az iskolarendszer állami túlsúlyában rejlő veszélyekre (például Brassai Sámuel is rámutatott, hogy “az iskolát az egyik járom alól kivenni s a másik alá hajtani bizony nem okos dolog”), mégis az iskoláztatás egyházi tulajdonviszonyait látták e kérdésben nagyobb veszélynek. A tanítógyűlés eszméi és az országgyűlési törvényjavaslat összefüggéseiről lényegre törően írja Kornis Mihály monográfiája: “Így az egységes és egyetemes állami nevelés gondolata, mely a tanítógyűlés előtt, mint a nemzetnevelés első imperatívusza lebegett, hajótörést szenved a felekezetek ellenállásán.” Érvelése szerint ugyanis ki kellett egyezni “az egyházakban rejlő történeti [értelmezésünk szerint inkább politikai - F.Cs.] erőkkel.” Az említett “korszellem” elterjedését mutatja, hogy egyes helyeken a hatóságok saját elhatározásból létesítettek felekezetektől független közös iskolákat, még 1849-ben is.
Mindennek kapcsán kell még említést tennünk az egész vitának a közvélemény-formáló eszközökben, vagyis a sajtóban való megjelenéséről. Nyilván sokatmondó a tény, hogy a mérsékelt illetve kormánypárti lapok alig tettek említést a vitáról, “vagy csupán a tárgyalások színtelen közreadására” szorítkoztak. A Pesti Hírlap például szót ejtett Eötvös nehéz helyzetéről (akárhogy nyilatkozik, vagy protestáns vagy katolikus szimpátiával vádolják), és élesen bírálta a képviselőházat a kormány iránti bizalmatlansága, az “elharapózott dissolutio [bomlasztás]” miatt, például: “Sehol Európában nem fordul elő, hogy kormány javaslataiból a lényeges pontok megváltoztassanak maga a kormánypárt által.” Kemény Zsigmond néhány nap múlva egyenesen azt állította: az iskolaügyben összehangolatlanul képviselt miniszteriális álláspont fogadtatása is rámutat arra, hogy hazánkban nem létezik a parlamentáris (vagyis a parlamenti többséget biztosan maga mögött tudó) kormányzat. Bővebb terjedelemben, az eseményeket színesen kommentálva a vita két szélső pontján állók, a radikálisok lapjai illetve az egyházi orgánumok jelentek meg. Először röviden arról, hogy utóbbiak hűen tolmácsolták saját egyházuk hivatalos álláspontját, a felekezeti iskolarendszer bolygatásában ugyanis mind a katolikus, mind a református illetve evangélikus egyház súlyos, veszélyes sérelmet látott és erélyesen tiltakozott is ellene. A reformátusok valójában évszázados iskoláik autonómiáját féltették a népoktatást állami feladattá tevő törvényjavaslattól, oktatási szabadságuk hátérbe szorulását a közös iskolák rendszerétől. Formailag azonban nem ezért emelték fel tiltakozó szavukat, hanem elsősorban azért, mert állításuk szerint Eötvös (ellentétben az egyházak 1791/26. tc.-ben illetve az 1848/20. tc.-ben foglalt jogaikkal) nem kérdezte meg a felekezetek véleményét, amelyet a miniszter a képviselőházban igyekezett cáfolni. Augusztus 1-re a miniszter valóban összehívta például a protestáns egyházak képviselőit igényeik tisztázása érdekében, ezt azonban el kellett halasztani egy hónappal az erdélyiek magyarországi egyházszervezetbe való integrálása illetve bizonyos félreértések miatt. (Eötvös meghívója pontatlanul tartalmazta a felekezetek megjelölését, félreérthetően a tárgyalandó témákat stb.) A tiszántúli egyházkerület erőteljesen szorgalmazta, hogy halasszák el a távoli jövőbe a népiskolai törvény elfogadását, mivel tartottak attól, hogy az egyházpolitikai vita a társadalom egységének megbontásához vezet. Az önkormányzatukhoz ragaszkodó protestánsok érdekes módon épp katolikus elfogultsággal vádolták a minisztert, Szoboszlai Pap István püspök például úgy vélte: “mintha amaz örökre gyászos emlékű szavak újultak volna meg, igen, mert érezzük mi, hogy a katolikus vallás elveivel ellenkezik a mi hitfelekezetünk jobblétre emeltetése, sőt ellenkezik maga az is, hogy létezünk.” A katolikusok pedig már az áprilisi törvények vitája kapcsán meg voltak arról győződve, hogy “honunkban a protestantizmus vezérli a politikát, […] a kormányok és törvényhozói testületek a protestantizmus szellemében döntik el az egyházi s iskolai nagy kérdéseket, s a katolicizmus szellemétől távozásukban magukat a szabadelvűség terén lenni képzelik.” Eötvös helyzete a két merev álláspont között nem lehetett könnyű. (Érdekességképpen megemlítjük, hogy egyes protestáns egyháztörténeti munkák abban az értelemben említik Palóczy felszólalását, hogy kritizálta Eötvöst, mert a felekezetek meghallgatása nélkül nyújtotta be törvényjavaslatát, arról azonban gyakran hallgatnak, hogy Palóczy ezt az elemet éppen csak megemlítette és javaslatának lényege ellentétes volt az egyházak külön iskolákhoz ragaszkodó stratégiájával.) Nagy Pál, a katolikus egyház lapjának publicistája a Palóczyék sikerét hozó augusztus 8-i szavazást úgy kommentálta, hogy “a népképviselők nagy része […] törvényeit az elmélet látszólagos absztrakt igazságaira, nem pedig a népszimpátia, jellem és hajlam szilárd alapjára, hol a törvények éltető gyökere fonódik, szokta építeni. […] Ki csudálkozhatik, hogy a külön iskolákat tárgyazó nemcsak pozitív, hanem permisszív javaslat is elesett.” Jellemző módon nem mulasztotta el továbbá hangoztatni, hogy a képviselők többsége unalomba merült, beszélgetett, és oda sem figyelt, amikor a javaslatot megbuktatta. Ugyanakkor, amikor a felsőház a mérsékeltebb javaslatot is visszadobta, a testület döntését a lap szerint a “tanácskozásbani higgadtság s a különböző vélemények előadásábani mérséklet […], nem az indulat heve vagy a föllelkesedés pillanatnyi hatása, hanem a megfontolás józan szózata” szülte. Az említett “korszellem”-hez tekinthetjük adaléknak, hogy a katolikus egyház már a reformkor utolsó éveiben érzékelte, hogy a polgári átalakulás milyen következményekkel fog járni az iskolarendszerre vonatkozóan, a Religio és Nevelés például 1848 első heteiben úgy érvelt a közös iskola ellen, mintha az áprilisi törvények vagy az augusztusi országgyűlési vita ismeretében fogalmazott volna. Ld. például: “A mi egyszerű elvünk csak ez: legyenek ezentúl is iskoláink elkülönözöttek, vallási felekezet szerint; mert a köziskolák felállításától jót, üdveset várni s reményleni nem tudunk, nem merünk.” A lap hasábjain hasonló - a közös iskolákat mereven ellenző, az “évszázados” felekezeti iskolarendszert kizárólagos nemzetboldogító szereppel felruházó - elemzések láttak napvilágot később is, például közvetlenül Palóczy beszédeinek hatása alatt, illetve az ősz folyamán. Egy alkalommal (a már az országgyűlés napirendjéről levett indítvány felelevenítésétől való félelemben) például így írtak: “E törvényjavaslatnak életbe léptetése nemzetemnek vallástalan polgárokat nevelend, ezek pedig a hazának vesztét szülendik.” Érdekes módon a protestánsok szinte szó szerint hasonló nézeteknek adtak hangot a közös iskola intézményének ellenzésekor, legfeljebb álláspontjuk megfogalmazásakor taktikusabb, (Pázmándy említett módosító indítványával összecsengő) kompromisszumként ható, ám valójában a felekezeti iskolarendszert stabilizáló, az állami megteremtését gátoló megoldást szorgalmaztak. Ld. például: “A gyermeket nemcsak a közállomány tagjává kell nevelni, hanem az egyházévá is. Azért, valamint kétségtelenül hiba volt a közoktatást egyedül az egyházra bízni; úgy hiba és szélsőség volna azt egyedül a közállománynak adni által, és az egyházat egészen kizárni. […] E nézőpontból óhajtom, hogy ahol egyes vallásfelekezetnek külön elemi iskolája van, az tovább is tartassék fenn, önkényt értetvén, hogy a közállomány felügyelése alatt maradjon, és ott, hol valamely vegyes vallású helységben egy vallásfelekezet sem volna elég számos külön iskola fenntartására, az iskola vegyes legyen.” Mindhárom történelmi egyházban azonban számos híve akadt (különösen a lelkészkedő papság soraiban) a liberalizmus elveit magáévá tevő, a polgári átalakulás követelményeit a saját egyházában is szorgalmazó személyiség, akik például a közös iskola bevezetése iránti igényüket össze tudták egyeztetni felekezetük lelki-szellemi vagy éppen missziós küldetésével. Az országgyűlési képviselők közül említhetjük például az idézett Mujszer Józsefet, vagy akár (az egyházközségének világi vezetői közé tartozó) Palóczyt, de az is gyakran előfordult, hogy egyes radikális lapok - nyilván célzatosan - közölték hasonló személyiségek írásait, például egy református lelkész élesen kikelt a külön iskola ellen, mondván, hogy “a protestantizmus a szabadságért, egyenlőségért és testvériségért küzdött, s nem Luther vagy Kálvin vaskalapjáért” stb. A radikális sajtó egyébként is bő terjedelemben és jellemző szóhasználattal kommentálta az eseményeket. A Márczius Tizenötödike például az augusztus 8-i szavazást úgy kommentálta, hogy három javaslat fogalmazódott meg: egy “miniszteriális” (amelyben a klérus nyomását vélte felfedezni), egy “jezsuita” (ez a nem túl hízelgő jelző a központi bizottmány - Palóczy szerint a közös iskolák szempontjából Eötvösénél is rosszabb - tervezetére vonatkozott), és egy “radikális”, amely végül is elsöprő győzelmet aratott, s amelyről a lap nem fukarkodott az elismerő jelzőkkel: “Az oppozíció a vallási türelem aranyfényű zászlóját egész Európa szeme láttára győzedelmesen kitűzte.” A Pázmándy-féle módosítást és a kormányzat tekintélymentő manővereit felháborodással fogadták, s ingerülten jegyezték meg, hogy a “tegnapi szavazat nem ütötte agyon a kígyót.” A radikális sajtó közölte a név szerinti szavazások eredményeit is, hogy a támogatók-ellenzők nyilvánosságra hozatalával tájékoztassanak a képviselők pártállásáról, vagy annak megváltoztatásáról. Ezekben a lapokban egyébként bővebb terjedelemben foglalkozta Palóczy beszédeinek méltatásával, nem is beszélve az ügy kapcsán megfogalmazott kifejezetten antiklerikális publicisztikákról. Nevezetessé vált például Petőfi Sándor vonatkozó cikke a Márczius Tizenötödike hasábjain, a Der Ungar bírálata, amiért Eötvös nem vállalja elvi meggyőződését a törvényhozás gyakorlatában stb.
Rövid kitérőként említést kell még tennünk a Batthyány-kormány 1848 augusztusi helyzetéről, hiszen mint láttuk, a közös iskolával kapcsolatos törvény sorsa egyértelműen összefüggött azzal. A Pázmándy-féle módosítás elfogadtatását nem elsősorban tartalmi elemei tették lehetővé, hanem a mögötte álló aktuálpolitikai megfontolások, nevezetesen az, hogy a képviselők túlnyomó többségének érdeke - különösen a nemsokára kibontakozó önvédelmi harc, illetve annak árnyékában, hogy a bécsi udvari körök az ország áprilisi törvényekben biztosított önállóságának megnyirbálására készültek - a kormányzat stabilitását követelte, és ezért szavazta le a közös iskola eredeti tervezetét. Éppen Eötvös állapította meg, hogy 1848 júliusában a képviselők többsége azzal a szándékkal jelent meg Pesten, hogy támogatni fogja a kormányzatot, “s túlzás nélkül elmondhatjuk, miként talán soha minisztérium nem létezett, mely a törvényhozásnál ily erős többségre számolhatott volna.” Pedig a Batthyány-kabinet nem a klasszikus demokráciákhoz hasonló végrehajtó hatalomként - vagyis nem a választásokon legtöbb voksot nyert párt vagy pártok soraiból - alakult, hanem előbb történt meg a kormány kinevezése, s utána került sor az országgyűlési képviselőválasztásokra. Így is előfordulhatott az a teljesen különleges történelmi szituáció, hogy - Kemény Zsigmond jogos becslése alapján - a képviselők 90 %-a mégis kifejezetten kormánytámogató szándékkal jelent meg a pesti országgyűlésen, bár a szervezett kormánypárt hiányában a miniszterek ki voltak téve a képviselők szuverén döntése kényszerének. Mindezek összegzéseként a közös iskola ügyének bukása mögött elsősorban nem az egyházi érdekek képviselők részéről történő respektálását, hanem azt a körülményt gyaníthatjuk, miszerint több miniszter is tárcáját kötötte a javaslat elfogadásához, és a honatyák egyszerűen rádöbbentek, hogy számukra is veszélyes lehet a kormány - nem a bécsi udvar, hanem éppen a magyar törvényhozás részéről - történő lemondatásának vagy akár csak gyengítésének kikényszerítése. (A radikálisok a szavazás után például kijelentették, hogy - ha sajnálták is Eötvös közvetett lemondatását - a “rémséges clades” után nem láttak más lehetőséget a miniszter számára.)
Az elemi iskolai törvényjavaslat egyik “mellékvágánya” volt, amikor augusztus 4-én a jezsuita rend végleges kitiltásának régi problémaköre került elő, és Palóczy a reformkorban megszokott aktivitással vetette magát a vitába. Palóczy korábban is a magyar reformellenzék jezsuitaellenes törekvései vezérszónokának számított, egy róla az országgyűlés előtt készült jellemrajz is kiemelte, hogy Palóczy “a Szentírásban és a papok, különösen a jezsuiták ellen írt munkákban” feltűnően járatos. A reformkorban és 1848-49-ben a mérsékeltnek tekinthető politikusoktól (pl. Széchenyi) a radikálisokig ugyanis gyakorlatilag a polgári átalakulás hívei egységesen ki nem állhatták a jezsuitákat, a magyarországi egyházpolitikai konfliktusok hátterében, a katolikus egyház kiváltságaihoz való merev ragaszkodásában, esetenként eszközökben nem válogató közéleti tevékenységében a jezsuita szerzeteseket vagy az általuk képviselt szellemiséget vélték felfedezni. (A jezsuita rend 1814-es helyreállítása, majd ausztriai betelepítése után a katolikus egyház szerette volna hazánkban is újra engedélyezni a működésüket. Az 1839-40-es országgyűlésen megfogalmazódott egy törvényjavaslat, mely megtiltotta volna, hogy az országgyűlés beleegyezése nélkül új rend települjön meg Magyarországon, mely egyértelműen a jezsuiták kitiltásával volt egyenértékű. Az 1840-es években a jezsuita rend elleni ellenzéki mozgalom egyik fő alakja Palóczy László volt.) A szerzetesekkel szembeni ellenszenv 1848-ra odáig fajult, hogy a “jezsuita” kifejezésnek teljesen háttérbe szorult a vallási tartalma, gyakorlatilag az eszközökben nem válogató, elvtelen, képmutató politikai magatartás szinonimája lett. Az egyetlen politikai erő, mely a visszatelepítésüket szorgalmazta, a katolikus egyház felső vezetése volt, s gyakran nem is titkolták, hogy e törekvésük mögött nem csak vallási-erkölcsi megfontolások, hanem kifejezetten egyházpolitikai indíték (a reformellenzék által fenyegetett hatalmi pozícióik féltése) is állott.
1848. augusztus 4-én az elemi iskolai törvényjavaslat 3. §-ának vitájakor először Madarász László kért szót. (Az idézett paragrafus a magániskolák állításának jogát és állami felügyeletének elvét mondta ki.) Madarász megjegyzése: “Nevezetes észrevételem van a házi tanításra nézve. Ki kellene mondani a háznak, hogy oly egyének, kik a haza által be nem fogadott szerzetekből vannak, magános tanítók sem lehetnek, különben a legtágabb utat nyitjuk, hogy a jezsuiták befészkelhessék magukat.” Az az érdekes eset fordult elő, hogy az egyébként mérsékelt és Madarász Lászlóval gyakran politikai konfliktusba keveredő Kazinczy Gábor teljesen egyetértett a “flamingók” vezérével, sőt tovább is ment annak javaslatán, kijelentve, hogy “helyeslem azt, mit Madarász képviselőtársunk előhozott, hogy a szerzetesek s oly eszmék ne jöjjenek a törvénybe, melyek általában az állománnyal meg nem egyeztethetők.” Kazinczy az állam szoros felügyeletét akarta kimondatni, az őt követő Irinyi József - Franciaország példájára hivatkozva, ahol éppen a magántanítás kiskapuját kihasználva szivárogtak be a jezsuiták az oktatásba - a törvény szövegének további szigorítását, egyértelmű, határozott megfogalmazását indítványozta. Palóczy őt követően kapott szót, és indítványa ezúttal is egyből a vita középpontjába került. “A jezsuiták ellen mindenesetre óvást kell tenni” - hangsúlyozta, és kifejtette, hogy a jezsuitákkal kapcsolatban nem áll a liberalizmus hagyományos érve (melyre egyébként egyesek, például Csiky Sándor egri képviselő hivatkoztak), nevezetesen, hogy a szülőknek joga eldönteni, kikkel taníttatják gyermeküket, s ha éppen a jezsuiták mellett döntenek, az ő iskoláikba is írathassák azokat. A jezsuita rend esetén az iskolai oktatás nem cél, hanem eszköz, hangsúlyozta Palóczy általános helyesléstől kísérve, a szerzetesek fő törekvése pedig, hogy egy országban hatalmi befolyást szerezzenek (a jövő nemzedékek nevelése feletti felügyelet megszerzése mellett ezért is választatják magukat előszeretettel uralkodók gyóntatójául), ami miatt “látjuk, hogy mindenütt ki kellett takarodniuk, hogy sehol a világon nem volt maradandó helyük.” Palóczy javaslata ezért úgy szólt, hogy “az 1773. év óta az országban és kapcsolt részekben tettleg eltörlött szerzetesek magántanítók nem lehetnek.” Véleményét teljesen osztotta a későbbi békepárt tagja, Szunyogh Rudolf, és a radikalizmussal szintén nem vádolható (hamarosan külföldre távozó) Trefort Ágoston is, utóbbi a jezsuitákat veszélyesség szempontjából egy kalap alá vette a kommunistákkal, akik ellen hasonló okokból kívánt megelőző rendszabályokat. Pap Zsigmond képviselő már jobban árnyalta véleményét, de azt ő is előrebocsátotta, hogy “úgy hiszem, nincs egyetlen egy sem, ki azt kívánná, hogy oly szerzetesek, mint hajdan a jezsuiták voltak, az országba jöjjenek, s itt tanításra alkalmaztassanak.” Ő elegendőnek vélte, hogy a “veszedelmes elveket” valló szerzetesrendet intézményesen ki kell tiltani az országból. Pázmándy házelnök észrevételére, miszerint Magyarországon törvény nem tiltotta ki a rendet, Palóczy azzal válaszolt, hogy Mária Terézia a placetum hatálya alatt hirdette ki az 1773-as feloszlató bullát, de ha csak ez a probléma, akkor hozzuk meg most a jezsuitákat örökre “elimináltató” jogszabályt - javasolta. Záborszky Alajos képviselő óvatosabb volt, s “mivel a jezsuitákat sem arcukról, sem nevükről, mert azt, mikor megfészkelik magukat, rendesen eltagadják, megismerni nem lehet”, a mindenkori kultusztárca szigorú felügyeletét javasolta a magántanítók munkájának engedélyezésekor. A minisztérium általános, szoros felügyeletének elve (melyet Kazinczy Gábor képviselt) továbbá Palóczy jezsuitaellenes cikkely-javaslata nem állt szorosan ellentétben egymással, s bár többen Kazinczyt pártolták, és felesleges óvatoskodásnak minősítették a szerzetesrendek törvényes kitiltását, végül Palóczy javaslatát is jóváhagyta a honatyák túlnyomó többsége, mely így 4. (új) §-ként került az első magyar népiskolai törvénybe. Palóczy szövege így hangzott: “A kormánynak felügyelése a magán tanítóintézetekre is kiterjed, különben pedig az 1773 óta Magyarországban s kapcsolt részeiben tettleg eltörlött szerzetesek magántanítók sem lehetnek.” A Kazinczy indítványával megelégedők is (pl. Ghyczy Kálmán) hangsúlyozták, hogy távol áll tőlük a jezsuitákhoz hasonló szerzetesrendek kezébe adni az oktatást. Ludvigh János képviselő azért nem akarta a törvényben megemlíteni az eltörölt szerzeteseket, mert annak “következése az volna, hogy a mostan fennálló törvények mintegy törvényesíttetnének”, vagyis kilátásba helyezte azok működésének esetleges felülvizsgálatát is. (Szacsvay Imre képviselő éppen augusztus 10-én nyújtott be - tárgyalás alá már nem vett - radikális törvényjavaslatot az egyházi szerzetekről. Megjegyezzük továbbá, hogy a szerzetesrendek felszámolása - a bencések, mint Eötvös szerint “a nemzettel összeforrt”, és tudományos munkára azért “alkalmas” rend kivételével - amúgy is szerepelt a kultusztárca programjában, legfeljebb a miniszter egyelőre tartózkodott annak az országgyűlés nyilvánossága elé tárásától.)
Nem véletlen, hogy a korabeli katolikus megnyilatkozások hosszan és kitartóan érveltek a szerzetesrendek társadalmi hasznossága és “nemzeti” elkötelezettsége mellett. Ld. például egy hosszabb cikkben, valósággal győzködve az olvasót: “Jóakaratú emberek! Higgyétek el, hogy a szerzetesek az emberiség valódi jó barátai. Hisz magyar elődeink is éppen azért tisztelék meg őket a ‘barát’ nevezettel […]” A másik oldalt a radikálisoknak a szerzetesség - mint felesleges és embertelen középkori maradvány - azonnali megszüntetését, feladataiknak a világi papságra illetve az államra történő átruházását követelő megnyilatkozásai jelentették.
Hajdú János kitűnő, és máig alapvető monográfiájában - a jezsuitaellenes törvény vitájának ismertetésekor - hangot ad annak a feltételezésének, hogy a vallás- és közoktatásügyi miniszter eredetileg aligha akarhatta a szülők szabadságjogának ilyen mértékű illetve típusú korlátozását. Eötvös a vita idején nem tartózkodott a teremben, így vonatkozó véleményét nem fejthette ki, megítélésünk szerint azonban Palóczyék semmiképpen nem a szülői szabadság megszorítását akarhatták, hanem azzal érveltek, hogy egy szülőnek sem lehet arra szabadsága, mely másokét alapvetően korlátozza, vagyis, hogy az iskolai oktatás kereteit felhasználva bárki is burkoltan felekezeti viszálykodást szítson vagy hatalmi arroganciát valósítson meg, amelyet a jezsuitáknak akkor is tulajdonítottak, ha azok a felszínen kizárólag a jövendő nemzedékek erkölcsös nevelése iránt elkötelezett jámbor szerzeteseknek mutatkoznak. (A XVI-XVII. században sem mutatkoztak másnak, mégis az ellenreformáció az ő szellemi irányításukkal bontakozott ki.) A konzervatív-katolikus oldal értelemszerűen 1848-ban is az egyház megtámadásának, vallásüldözésnek, jogfosztásnak tekintette a jezsuitaellenes parlamenti vitát, egyik tudósításuk epés megjegyzést tett magára Palóczyra is: “E korlátoló pótlékot [ti. az 1773 óta eltörölt szerzetesrendek magántanítói képesítésének megtiltását] az ismeretes jezuita-barát indítványozta.” Értelemszerűen más hangvétellel tudósított a radikális sajtó a szavazásról. A Márczius Tizenötödike lelkesen ünnepelte az indítvány elfogadását, úgy kommentálva a dolgot, hogy Kazinczy be akarta szegezni a jezsuiták előtt az ajtót, Palóczy még a kulcslyukat is betömte. A tudósító szerint a kormánypárt elkötelezett hívei Eötvös távollétében elbizonytalanodtak, és csak a radikálisok “jezsuita pártfogó!” bekiabálásai hatására “nehezen állingtak fel” helyükről, mintha “harapófogóval” kellene felrángatni őket. Rámutatott az eset kapcsán arra a radikálisok által gyakran észrevételezni vélt esetre, hogy a miniszterek távollétében a képviselők többsége (mint a Batthyány-kormány elkötelezett híve) elbizonytalanodott szavazatának leadását illetően. A jezsuita-kérdés - előzőeknél mérsékeltebb - ismertetését olvashatjuk a kormánypárti Kossuth Hírlapjában stb.
Palóczy, kortársainak többségéhez hasonlóan, a későbbiekben sem tudta a polgári Magyarországgal összeegyeztetni a jezsuiták működését és az általuk képviselt szellemiséget, valamint azt, hogy a katolikus egyház újra nyíltan felvállalja egykor már feloszlatott szerzetesrendjének ügyét. Feltételezhetjük például, hogy 1848 végén a nemzetgyűlés Európa népeihez intézett kiáltvány-tervezetében az ő javaslatára bélyegezték meg “szabadságölő, majd erőszakos, majd lassan emésztő mérgű jezsuita osztrák politika”-ként a Habsburg-ház tevékenységét. Palóczy 1849 májusában egy, Batthyány Kázmér külügyminiszter felkérésére írt, az európai politikai viszonyokat elemző emlékiratában már a “világ szemetei”-ként bélyegezte meg a jezsuitákat, amiért azoknak egyértelmű köze volt az 1845-1847 közötti svájci polgárháborúhoz, vagy az olasz tartományok belső forrongásához. (Mind Svájcból, mind 1848 januárjában a Nápolyi királyságból a győztes polgári erők egyik első intézkedése volt a jezsuita rend kiűzetése. Ennek kapcsán a jezsuitaellenességet csak fokozta, hogy a Habsburg-udvar nyíltan támogatta például a Svájcból kiűzött jezsuitákat, tovább fokozva a hazai liberálisok ellenszenvét.)
Kérdés, hogyan mérlegeljük ezek után Palóczynak a jezsuita renddel kapcsolatos (mai szemmel nézve kétségtelenül radikális) nézeteit. Először is tény, hogy saját korában távolról sem volt meggyőződése szokatlanul szélsőséges, hanem jezsuita-ellenessége pontosan illeszkedett a magyar polgári átalakulás megalapozásának eszmerendszerébe. Másrészt nem mély protestantizmusából fakadt ez a meggyőződés (mint láttuk, a közös iskolák kérdésében sem osztotta egyértelműen saját egyháza egyes “hivatalos” nézeteit), hanem éppen a felekezeti egyenjogúság és a vallások békés egymás mellett élése elveit látta veszélyeztetve a jezsuita rend visszatelepítése, illetve az általa képviselt szellemiség katolikus egyházon belüli térhódítása által. A reformkorban a vegyes házasságok kapcsán kibontakozott vita tétje is az egyén szabadságjogainak sérelme volt, melyet a katolikus egyház merev intoleranciája fenyegetett, ezért is vállalhatta fel az egész reformellenzék az azzal szembeni állásfoglalást - felekezeti korlátokra való tekintet nélkül. Palóczy jezsuita-ellenességének is abban rejlett a gyökere, hogy joggal látta veszélyeztetettnek a felekezeti egyenjogúság polgári elveit az egy helyen “Loyola Ignác rókabőrű fiainak” nevezett szerzetesrend tevékenységétől, melyet a kizárólag katolikus egyházi (tehát távolról sem magyar nemzeti) érdekek mindenáron való megvalósításával, a mások szempontjait sajátjának megvalósításáért lesöprő intoleranciával azonosított. (Utóbbit fejezte ki a Palóczy által gyakran idézett, s a jezsuitáknak tulajdonított “a cél szentesíti az eszközt” közmondás.) Palóczy ezen a téren is vállalta a konfliktust a katolikus egyházzal, s mindig vigyázott, hogy törekvéseivel ne sértse az azt alkotó hívek vallási érzéseit, hanem csupán az abból kiinduló, s a polgári illetve nemzeti értékrenddel ellentétes folyamatok meggátlását segítse elő. Az valóban más kérdés, hogy a régebbi katolikus történetírás a szabadelvű törekvésekkel szemben a “nyolcszázados kultúrmunka” lerombolására tett kísérletként, a “vakhit és a tudatos félrevezetés” megnyilatkozásaként értékelte az 1848-as vallásügyi vitát.
Hogy a fenti oktatáspolitikai viták hátterét, lényegét még jobban megérthessük - valóban a teljesség igénye nélkül - szükséges néhány általános megjegyzést tenni az állam és az egyház viszonyának 1848-as alakulására, anélkül, hogy ezúttal értelemszerűen a kérdés részletes feldolgozására vállalkozhatnánk. A közös iskolákkal kapcsolatos egyházi álláspont, valamint a kormány részéről az egyházi vezetéssel való kompromisszumkeresés gyökere nyilván abban kereshető, hogy a katolikus püspöki kar a reformkorban és különösen annak utolsó szakaszában nem a polgári átalakulás szorgalmazói, hanem annak legfeljebb tudomásul vevői közé tartozott. A püspökök és a vezető egyházi személyiségek 1848 elején egyáltalán nem akarták, sőt akadályozni igyekeztek az egyház feudális kiváltságait, társadalmi-politikai pozícióit átalakító polgári fordulatot, de tény, hogy 1848 áprilisa után őszintén kifejezésre juttatták a változások tudomásul vételét, a megváltozott rendszerbe való beletörődésüket, továbbá abba való beilleszkedésük és a Batthyány-kormánnyal való együttműködésük készségét. Mindennek illusztrálására csupán két idézetet hoznánk fel. Hogy a püspöki kar 1848 március elején mennyire nem az áprilisi törvényekben megvalósult átalakulás programjának elfogadtatására készült, idézhetjük például Rimely Mihály pannonhalmi főapát maga számára írt feljegyzéseit, aki például március 14-én az országgyűlési küldöttség által másnap Bécsbe vitt felirati javaslat fedőlapján ilyen megjegyzést tett: “Rettenetes nap volt ez, és a magyar Constitutionak halálnapja.” Nagyon mélyen elítélte például a közteherviselés kossuthi programját és az egész rendszerváltást “a gyilkosokkal ellátott tömeg” által kényszerített eredménynek nevezte stb. Továbbá hogy mennyire kényszeredett volt a püspöki kar részéről a “korszellem” nyomásának való engedelmesség, jól mutatják az utolsó rendi országgyűlés alatt tartott püspökkari értekezleteken született gondolatok és határozatok. Ezek kitűnő összefoglalója, az egyház változatlan helyét már korábban is a polgárosodás viszonyai között kereső Fogarasy Mihály c. püspök például így értékelt: “Midőn az ápril hó 11-én bevégzett, új korszakot képző magyar országgyűlés a politikai átalakulás azon sarkpontjára lépett, honnan a legújabb, e hon alkotmányos formáját megváltoztató […] törvények kifejlettek, az országgyűlésen jelen lévő püspököknek és alsó táblai egyháziaknak arra kelle fordítani minden gondosságukat, hogy a nagyszerű politikai fordulat új rendében a katolikus egyházat, mely már az előbbi országgyűléseken sokszor ostromnak volt kitéve, valamely nagyobb veszély ne érje. Ők ellentállási vagy visszahatási irányban hatni a március 3-a óta megindult eseményekre éppen nem kívántak, mivel magok is átlátták, hogy az egyház érdekei csak úgy lesznek megmenthetők, ha ezen új kormányformában azon álláspontot keresik, mely az egyház önállóságát […] biztosítandja.” A megfogalmazás nagyon is körültekintő (hiszen óhatatlanul azt sugallja, hogy március 3-a, vagyis Kossuth valóban nagy hatású felirati javaslata előtt próbáltak “visszahatást” gyakorolni), de üzenetei egyértelműek: a polgári átalakulást, mint kész tényt kell tudomásul venni, és annyit őrizni meg az egyház kiváltságaiból, 1848 előtti állásaiból, amennyit az új körülmények között egyáltalán lehetséges; a megfogalmazódó vallásügyi vagy az egyházra is vonatkozó törvényeket annyira “visszafogni”, amennyire módjukban áll. Fogarasy például így folytatta idézett gondolatait: “Alig voltak a magyar hon katolikus püspökeinek s az alsó táblánál ülő egyházi rendnek az előbbi országgyűlésen terhesebb napjai azoknál, melyek folyó évi március és ápril hónapokban Pozsonyban, a berekesztésig lefolytak. A gond és óvatosság minden féltékenységeivel kelle őrködniök a religió s egyház legszentebb érdekei mellett; s majd föláldozó odaengedéssel megelőzni a vihart, melynek közeledését sejdítették, majd […] védeni az egyház szabadságát azon beavatkozások ellen, melyek az újabb vallási törvény szövegében rejlettek.” A Fogarasy által készített emlékirat egyébként gyakorlatilag tele van az “események parancsoló hatalmának” való engedelmességre, a “fönnforgó súlyos körülményekre”, a “klérusra nehezedő erkölcsi kényszerítésre” utaló, a polgári átalakulással szemben a hagyományos egyházi értékrendből minél többet megőrizni akaró tudósítással illetve érveléssel. Fenti elemzésünk szempontjából kulcsfontosságú például, hogy a jórészt általános elveket rögzítő 1848/20. tc.-ről értesülve a püspökök aggodalma “nem kis mértékben” növekedett, “minthogy amabban az egész általánosságban felállított vallás-viszonyosságot, ebben az egyházak s iskolák státus általi ellátását oly rendszabályoknak tekintik, melyek alapján egykor a katolikus egyház mostani szerkezete, javai s alapítványai megingattathatnak, hacsak azok védelméről nem lesz jó előre gondoskodva.” Ez utóbbi “gondoskodás” pedig nem csupán a lehetőség nyomán születő feltételezésnek, hanem egyenesen az - augusztusban a közös iskolákkal kapcsolatos egyházi álláspontba torkolló - gyakorlati program kilátásba helyezésének is tekinthető.
Kossuth Lajos 1870-ben írott részletes feljegyzéseiben kifejtette, hogy az 1848-as törvényhozás egyik legsúlyosabb hiányosságának éppen az egyházpolitikai törvénykezést tekintette. 1848 tavaszán abból indultak ki, hogy “a hatalommal felruházott valóságos állami intézmény”-ként működő katolikus egyház államvallás-eszméje “annyira sérti az emberi szabadság legérzékenyebb oldalát, a lelkiismeret szabadságát, annyira ellenkezik a polgári társadalom s az állami szuverenitás alapfogalmaival, […] hogy eltökélettük magunkat e borzasztó eszmét a magyar közjogból kitörölni.” Kossuth is az állam és egyház elválasztása “radikálisabb”, vagyis az egyházakat kizárólag az “egy hitet valló egyének szabad akaratból kifolyó önkéntes egyesületének” tekintő értelmezését vallotta magáénak, és leszögezte, hogy a megvalósítás során taktikai és nem elvi engedményekre kényszerültek: “Meg voltunk mindnyájan győződve, hogy ha a vallásfelekezetek közti egyenlőségnek ezen módját hozzuk akkor indítványba, oly megkérlelhetlen harcot és háborút idéztünk volna elé, s oly hatalmas segédeket kergettünk volna hazánk szabadsága bécsi ellenségeinek karjai közé, hogy az egész átalakulási munka veszélyeztetve lehetett volna. Nem mertük tenni.” Az érvelés elég egyértelműen összecseng azzal, melynek a közös iskola ügyében folyt országgyűlési vita kimenetelekor a Batthyány-kormány részéről - az egyházi ellenállás elkerülése érdekében - tanúi lehettünk. Kossuth és a szabadságharc vezetői egyébként több ízben is hangsúlyozták, hogy az egyház első számú feladatának a nép szellemi igényeinek kielégítését tekintik, másodsorban pedig közéleti téren - nem egyszer alaptalanul - szerették volna elérni, hogy a főpapok a nemzeti kormány érdekében vessék latba kétségtelenül meglévő befolyásukat. Érdemes még felidézni a csanádi püspökségbe emelkedett Horváth Mihály (aki egyébként nemcsak a püspöki kar Kossuthot Debrecenbe követő egyik “fehér hollója”, hanem a Szemere-kormányban Eötvös kultusztárcájának örököse, majd az emigrációban az egyházi rendet elhagyó történész is volt) véleményét is, aki szintén meg volt győződve a polgári államba illeszkedő egyház átfogó reformjának szükségességéről és helyességéről. 1849-re, tehát a Szemere-kormány által változatlanul megoldandó tervekre vonatkozóan így írt: “Ezeket tehát [ti. az egyház szerkezetét és államhoz való viszonyának elemeit], a polgári társaság java úgy kívánván, a státushatalom közbejöttével ismét meg lehet, sőt meg is kell változtatni. […] Márpedig e reformokat az egyház külszerkezetében és igazgatásában múlhatatlanul szükségessé tette a politikai átalakulás. Politikai s polgári életünk a forradalom által demokráciai alapot, szellemet s formákat nyert: az egyház külviszonyai sem maradhattak tehát a régiek az állodalom s annak kormányzata irányában. A demokráciai állodalom nem tűrhette a maga kárára s hátránya nélkül, hogy a polgárok egy része egyszersmind oly társaság tagjai, melynek szerkezete s kormánya az abszolutizmus legélesebb elveire, a puszta önkényre vannak alapítva.” Logikus tehát a feltételezés, hogy például a polgári állam az egyházi oktatás dominanciájára, sőt kizárólagosságára épülő iskolarendszeren is változtatásokat kell, hogy eszközöljön. (Az ezzel ellenkező felfogást Horváth Mihály kissé túl szókimondóan, de lényegre törően “a középkori eszmezavarból fennmaradt tévedésnek és nevetséges kevélységnek” minősítette.) Horváth szerint a püspöki kar reakciója már csak azért sem volt meglepő, mert a főpapok kinevezését a bécsi udvar mindenkor politikai szempontjainak vetette alá, s megvoltak az eszközei arra, hogy kizárólag “ruganyos jellemű, meggyőződéseiket önérdekeik miatt a hatalomnak mindenben föláldozni kész vagy elvből a reakcióhoz szító egyéniségek” kerüljenek az egyházmegyék élére. Vagyis Palóczy konkrét iskolaügyi előterjesztései a forradalom és szabadságharc vezetőinek elvi alapállásához nagyon is hasonló szellemiségből táplálkoztak, legfeljebb eltérő taktikai háttérrel rendelkeztek.
Az országgyűlés jegyzőkönyve Palóczynak több rövidebb lélegzetvételű - elvi jelentőségűnek nem nevezhető - művelődéspolitikai hozzászólását őrizte meg, például interpellált a magyar kancelláriai és kamarai levéltár, mint nemzeti kulturális örökség Budára szállítása ügyében stb. Fontosnak véljük azonban ugyanekkor (szeptember 1-én), a Vallás- és Közoktatásügyi Minisztériumra vonatkozó költségvetési fejezet tárgyalásakor a bécsi Teréziánummal kapcsolatban megfogalmazott szavait. Előtte Kubinyi Ferenc kifogásolta, hogy “minden más mívelt nemzetek milliókat fordítanak tudományos intézetekre, és oly szerencsések, hogy dicsekszenek számos tudományos intézeteikkel, mi oly szerencsétlenek vagyunk, hogy azokat sem hozhatjuk tökélyre, melyek már léteznek”, konkrétan a Nemzeti Múzeum meghatározott összeggel való támogatását kívánta kimondatni, már csak azért is, mert a színházzal kapcsolatban korábban hasonló határozat született. Palóczy a múzeumot illetően lelkes beszédben hívta fel a képviselőház figyelmét, hogy “vegye ezen dolgot szívére”, előtte azonban szóba hozta a bécsi Teréziánum kérdését, a korábbi reformellenzék egyik régi követelését, amellyel a konkrét ügy mellett újra az egyházak iskoláztatási szerepére tért ki: “Itt a nevelő intézetek között nincs egy intézet, amint nem is lehet, mert nincs a nevelési miniszter kezelése alatt, hanem a jövőre igen óhajtom, hogy tenne e részben felvilágosítást és jelentést, mert van egy intézet, melyet ott meghagyni nem lehet, ahol van. […] A Teréziánumot Bécsben éppen azért, hogy ott kis kígyókat tanítsanak ellenünk, hagyni nem lehet. Magyar szellemben kell ott is a nevelést intézni, és vissza kell hozni Magyarországra. Most nem lehet intézkedni, mert nem tudjuk állapotát, hanem jövőre méltóztassék iránta felvilágosítást adni.” Az intézmény a magyar nyelvi-nemzeti mozgalom kibontakozása, vagyis a XVIII. század utolsó éveitől (különösen az 1807. évi országgyűlés óta) a nemzeti követelések középpontjában állt, sokan, sokféleképpen követelték már Magyarországra telepítését, a hazai érdekek szolgálatába állítását. Eötvös valóban elkötelezett volt e témában, Palóczy észrevételére megígérte, hogy haladéktalanul intézkedik az intézmény “nemzetesítése” iránt, de előterjesztése már - a miniszter lemondása miatt - nem készült el. Tény azonban, hogy Eötvös még májusban bekérette az irattárból a Tereziánum alapítványául szolgáló bátaszéki prépostsági uradalom kimutatásait (az új osztrák kultusztárca amúgy is az intézmény megszüntetését fontolgatta), de javaslatát csak augusztus 30-án terjeszthette fel az uralkodóhoz. A Teréziánumban egyébként 15 magyar és 15 német anyanyelvű diák neveléséről gondoskodtak, ennél is fontosabb volt azonban hogy “elkülönözött” nevelési rendszer szerint, vagyis erőteljes egyházi-udvari befolyás érvényesült. Bár az elemi iskolák kapcsán - mint láttuk - Eötvös ellenezte a külön rendszer megszüntetését, a lovagi akadémia kapcsán az uralkodóhoz címzett feliratában ő is ellentétesnek minősítette azt a “korszellemmel”, a bátaszéki prépostság jövedelmeit pedig más alapítványoktól elkülönülten akarta kezelni, a magyar diákokat haladéktalanul Magyarországra hozni tanulmányaik befejezésére (a németek a tanév végéig maradhatnak). Eötvös átiratot intézett a király személye körüli minisztériumhoz is, de az osztrákok (Pulszky Ferenc sürgetése ellenére) halogatták az intézkedést, végül az Országos Honvédelmi Bizottmány megunta a huzavonát és egyszerűen lefoglaltatta az uradalom jövedelmét és azt a hazai alapítványokhoz csatolta.
Részben az egyház- és művelődéspolitikai jellegűekhez, részben a honvédelmi-katonai kérdésekhez fűzött észrevételei közé sorolhatók december elején a felállítandó hadi főtanoda (Ludoviceum) létrehozásához kapcsolódó hozzászólásai. A törvényjavaslat vitájakor először a finanszírozás kérdéséhez fűzött rövid, ám lényegi megjegyzést, ennél azonban sokkal fontosabb volt az a beszéde, melyet az egyházaknak a leendő magyar nemzeti katonai főiskolán való jelenlétére, ott hivatalos lelkészi szolgálat megvalósítására irányuló törvényjavaslathoz kapcsolt, s mely beszéde ismét a tárgyalások középpontjába került. A főiskolában megvalósítandó egyházi szolgálatokról szóló pénzügyi javaslat kapcsán először Hettyey István németújvári képviselő kifogásolta, hogy a tervezet a papok, lelkészek díjazását egységesen állapítja meg, holott egyesek többet, mások kevesebbet dolgoznak, fizetésüket tehát végzett munkájuk szerint kellene megállapítani. Utána Török István sokkal érzékenyebb kérdésre irányította a figyelmet: “A sorjegyzékből a zsidó vallásnak lelkészeit kihagyva látom, miből azt következtetem, hogy ezen intézetben azon vallásbeli növendékek talán föl sem vétetnek. […] A mi izraelitáink […] a hon megmentésének érdekében igen sok lelkesedést tüntettek ki, s mégsem jogosítvák, hogy honvédelmi intézvényeinknél tekintetbe vétessenek. Nem szólok emancipacionális, hanem csak politikai tekintetből, s azon a véleményen vagyok, hogy a honvédelmi intézvényeket mindenesetre azok irányában, kik ügyünk iránt rokonszenvvel viseltetnek, a legszélesebb alapra kell fektetni, mert különben is lehetnek az izraeliták között oly tehetségek, melyek, ha a kimíveléstől elzáratnak, csak a hazának válhatik kárára.” Mészáros Lázár hadügyminiszter egyetértett a hozzászólással (Asztalos Pál az egyenlőség jegyében az unitáriusok megnevezését is kérte), majd Palóczy kért szót és jelentősen kiterjesztette Török javaslatát: “Pártolom az indítványt, mert miután lesz az intézetben mindenféle vallásbeli, az izraelitákat, kiknek eddig is a tudományos iskolák elzárva nem voltak, a katonai tanulmányokból kizárni nem lehet. […] Egyébiránt, mi az egyházi szolgálatot illeti, nem vagyok megelégedve a központi bizottmány véleményével. Én ugyan tisztelője vagyok minden papságnak a világon, de azt hiszem, olyan intézetbe nem kell bevinni őket, mert egyik vallásbeli pap zelótusabb a másiknál, s csak háborúságot fog az intézetben csinálni. 14 éves ifjak mennek az intézetbe, s ezek a vallásból már tanultak eleget, teológusokat csak nem akarunk belőlük csinálni, a teologikus könyvektől mentsen meg az Isten mindnyájunkat. […] Szeretem ugyan a vallásos katonát, mert az becsületes ember, de a vallásból eleget tanulhat, s öreg korában úgyis észre tér, addig tanulnivalója mindig elég lesz, s a vallást a templomban is megtanulhatja papjától. Elég lesz tehát meghagyni a növendékeknek, hogy vasárnap és ünnepnapokon a templomba eljárni köteleztetnek, az intézetben nem szükséges, hogy legyen pap.” Mészáros az erkölcsi nevelés fontosságára való tekintettel, ideiglenes (mintegy “próba”) jelleggel meghagyta volna az intézményt, a radikális Madarász József azonban élénken Palóczy pártjára kelt: “Vegyük figyelembe, hasznos-e azon tanítás [ti. a vallásoktatás] vagy nem? Ha azt akarjuk fölvenni, hogy erkölcstan taníttassék, ez más vélemény, de akkor bármily különbözők is a hittanok, az erkölcsnek egy hiten kell alapulni, és ekkor egy erkölcstant kívánnék, bárminő hitű lelkész lévén az, ki az erkölcsi tant tanítaná. […] Azt kívánom, hogy általában a lelkészi szolgálat eltöröltessék, és az erkölcsi tan előadása elhatároztassék.” Palóczy László következő indoklásából ismét nyilvánvalóan kitűnik, hogy ezúttal sem a vallás gyakorlása, hanem az egyházak intézményes iskolai jelenléte ellen tiltakozott, sőt a vallási érzés ápolását a tisztjelöltek esetén is fontosnak vélte: “Ezen ifjakat a legnagyobb testvériségben kell nevelni, ők a hazát egy zászló alatt fogják védeni, ne tanulják meg tehát, hogy egyik nem olyan, mint a másik, mert más templomba jár. […] Ennélfogva semmiféle pap ne legyen a tanodában, mindazáltal köteleztessék mindenki az igazgatóság felügyelése alatt minden vasárnap és ünnepen a maga vallásbeli templomába elmenni.” Ezt tartalmazta formulázott indítványa is az alábbi kiegészítéssel: “Az erkölcstan valláskülönbség nélkül egy alkalmas polgári állású tanár által az intézetben fog taníttatni.” Ezek után arról kezdődött aprólékos vita, hogy a Palóczy indítványában foglaltakat - mint Gorove István is megjegyezte - a főiskola költségvetésének tárgyalásakor vagy a rendszabályokra vonatkozó passzusoknál kell érvényesíteni. (Érdekessége miatt megemlítjük Elek Mihály nyírbogdányi képviselőnek a vallásoktatásra vonatkozóan általános érvényű, jellemző értetlenkedését: “Nem értem az egész szavazást, nem is tudok neki olyan fontosságot tulajdonítani, mint néhányan tulajdonítanak. Mennyire az iskolákat ismerem, sehol 14 éves ifjú vallásra nem taníttatik, ennélfogva nem látom által, miért vagyunk éppen a katonai iskolánál ilyen nehézkesek.” A rövid hozzászólók többsége - Elekhez hasonlóan - méltányolta és támogatta Palóczy javaslatát.) Egy képviselői csoport - “hogy Magyarország megtudja, ki hová szavazott” - név szerinti szavazást kért, azonban a honatyák jelentős része a teremből a voksolás előtt eltávozott, így hiába állt a többség Palóczy indítványa mellé (82:60 arányban), a házszabályok értelmében határozatképtelenség miatt a javaslat törvényerőre nem emelkedhetett.
Palóczy (ezúttal is inkább egyház-, mint oktatáspolitikai) javaslata kapcsán újra az elvi liberalizmus következetes, ugyanakkor a vallás társadalmi szerepét méltányoló országgyűlési képviselőnek bizonyult. Ez világosan kitűnik a felsőháznak a magyar hadi főtanodával kapcsolatban hozott december 23-i határozata kapcsán, mely tipikusan egyházi érveléssel fűzte össze az erkölcsösség és a vallásosság témakörét: “Az erkölcstannak fő alapja a hittan lévén - e szerint tehát az erkölcstant a hittantól elválasztva, sikerteljesen előadatni nem is lehetvén -, miután 14 éves fiatalembereket, mely korban a növendékek az intézetbe lesznek felveendők, hittan nélkül hagyni tanácsos nem volna, s ez netalán némely alapítók óhajtásával is ellentétben állhatna: a felsőház célszerűbbnek tartaná, ha a növendékek, vallásfelekezetük szerint, az illető helybéli lelkészek által erkölcs- és hittanban benn az intézetben oktattatnának.” (Mint tudjuk, a liberálisok érvelése éppen az volt, hogy a hazának hasznos, erkölcsös polgára lehet olyan is, aki nem elkötelezett híve felekezetének, sőt akár nem is hisz Istenben, tehát az erkölcs és a vallás egymástól szétválasztható.) Az országgyűlés a Ludoviceum ügyét már nem vehette újra tárgyalás alá, ugyanakkor az intézmény - ha Windischgrätz január 5-i bevonulása miatt csak néhány napra is - 1849 elején megnyitotta kapuit, mégpedig e tekintetben a Palóczy által javasolt oktatási rendszerben, vagyis az egyházak intézményes jelenléte nélkül, órarendjébe csak erkölcstani oktatást illesztve.
Palóczy többször állást foglalt az augusztus közepén lefolytatott honvédelmi törvény vitájában is, elsősorban azonban nem a konkrét katonai ügyekhez, hanem a hadsereg és a társadalom közötti kapcsolatok témakörében, az általa leginkább preferált “nemzeti” ügyekben. Mészáros Lázár honvédelmi törvényjavaslatát a képviselőház augusztus 16-án kezdte újra tárgyalni, melyben a miniszter lényegében fent kívánta tartani az egységes cs.kir. hadsereg koncepcióját. Ezt sok képviselő már csak azért is támadás alá vette, mert az osztrák hadi jelképek és a német vezényleti nyelv fenntartását általában a nemzeti mozgalmat sértő javaslatoknak tartották. Az osztályok központi bizottmánya a magyar nyelv és jelképek mellett foglalt állást. Augusztus 17-én a legtöbb vitára okot adó indítvány Pálffy János nevéhez fűződik, aki határozottan, de nem elsőként követelte a hadsereg “teljesen magyar lábra állítását”. A vitában részint ezt értelmezték a hozzászólók, részint a hadsereg jellegével kapcsolatos nézeteknek adtak hangot, melynek azonban komoly politikai töltete is volt, nevezetesen, hogy mennyire szakadjon el a magyar katonaság a Habsburg cs.kir. hadseregtől. Palóczy a Mészáros-féle javaslattal szemben a központi bizottmányt támogatta, úgy vélte, a magyar nemzeti hadsereg megteremtése egyenes következménye a július 11-i nagy Kossuth-beszéd nyomán keletkezett nemzeti lelkesedésnek, illetve az akkor elfogadott 200 ezer újoncra és 42 milliós adó kivetésére vonatkozó határozatnak. Palóczy - jó szónoki fogással - erre az eseményre való hivatkozással kezdte felszólalását: “Oly nemzet, mely így cselekszik, nem halhat meg, élni fog örökké, s íme, kevés napok múlva ott vagyunk, hogy setétség borul a napra, oly setétség, hogy ha azokat elfogadjuk, amiket a hadügyminiszter úr előnkbe terjeszteni szíves volt, és amelyekre minden reményem ellen sok pártolókat talál, ha az törvénybe megy, mit ne adjon Isten, akkor írjuk be naplóba és históriába azt, hogy ti, hazámfiai, midőn olvassátok július 11-nek nagy történetét, ne bámuljátok, ne magasztaljátok azt, mert csak tréfa, hirtelen fellobbant és elmúlt lángocska volt.” Majd széleskörű történelmi ismeretei alapján hevesen tiltakozott Mészáros azon felfogása ellen, hogy a német vezényleti nyelv a hadseregben szolgáló különféle etnikumok közötti áthidaló megoldás lenne, és nemzeti sérelemnek minősítette a kétfejű sasos címer tervezetét, mondván: “ilyen zászló alá a magyart szoktatni nem engedhetjük”, már csak azért sem, mert az orosz cári címerállat szintén a kétfejű sas volt. (Ugyanilyen megfontolásból érvelt a magyar nemzeti karakternek megfelelő egyenruha mellett.) Rendkívül körültekintő érvelésben figyelmeztetett arra, hogy 1848-ban a nemzeti önvédelemre alkalmas hadsereg nem nélkülözheti az egészséges nemzeti lelkesedésben rejlő mozgósító erőt, amelynek egyébként az első felhívások alkalmával tanúi lehettek a kortársak: “most az ifjúságnak lelkességére és karjára szükség van, azok most a haza szeretetéről, a csatatér dicsőségéről és a haza megmentése eszméjének fenségéről gondolkoznak, ezt az indulatot bennük éleszteni kell szüntelen, nem pedig meghűteni, mert rossz következései lesznek.” Joggal figyelmeztetett, hogy a Habsburg birodalmi hadsereg szemlélete alkalmas arra, hogy a magyar népet az áprilisi törvényekben biztosított alkotmánnyal (a független országgyűléssel és az annak felelős nemzeti kormánnyal) szemben hangolja: “Miképpen adhatjuk mi magyar ifjainkat német tanítók kezébe? Elmondom, hogy ment eddig a katonai tanítás. A közembernek azt verték fejébe: te vagy minden, a polgárember - bármilyen méltóságú legyen is - mind paraszt; a haza, az ország semmi, azt csak azért teremtette Isten, hogy neked kenyeret és ruhát adjon, te attól nem függesz, neked a császár minden. A magyar bakancsos soha nem mondja, hogy ő a királyt szolgálja, hanem a császárt. Ha míveltebb főt kaptak katonának, annak azt mondották: a haza semmit nem ad neked, te hűséggel a császárnak tartozol, a magyar alkotmány botrány, mert a király kezét megköti igen sok dologban, azt te gyűlöld és utáld. Ha mi ezt tovább is úgy hagyjuk, s fiaink eszét a német tisztek által kificamítani engedjük, várhatjuk-e valaha, hogy a fondorkodás és reakció az ármádiánál megszűnjék? […] Ausztriának nemzeti serege nem volt, és talán nem is lehetett, talán tizenkétféle nemzetből áll, s hogy lehet azt nemzeti erényre emlékeztetni a szükséges pillanatban, midőn azok egymásnak nem atyafi társai, nem barátjai, hanem egymást gyűlölik! Márpedig mit tehet egy nemzetnek ugyanegy lélektől lelkesített serege, megmutatta a história!” Visszautasította továbbá Batthyány miniszterelnök azon óvatos észrevételét, hogy az uralkodó amúgy sem fogja szentesíteni az önálló nemzeti hadseregről szóló (óhatatlanul szeparatisztikus tendenciájú) törvényt: “És ha őfölsége nem fogná szankcionálni határozatunkat, egyik vagy másik minisztérium leléphetne ugyan, de törvény nem lenne és így katona sem, pedig nekünk védelemre van szükségünk.” Palóczy ezzel szemben (osztva Nyáry Pál egyszerű érvelését, miszerint “nem a nemzet van a királyért, hanem a király a nemzetért”) az elvek következetes végigvitelét szorgalmazta, és a nemzet érdekét a pillanatnyi politikai érdek fölé helyező érveléssel, a kompromisszumkeresés helyett a Béccsel való konfliktus vállalása mellett tört lándzsát. Beszédét ennek szellemében - éljenzések között - így zárta: “Azt mondom, fogadjuk el Pálffy indítványát. Egy út van előttünk, melyen kétfelé megy az ösvény, az egyik darabos és kavicsos, a másik sima, könnyű, de a végén a nemzetiség újabb temetője van. E kettő közül válasszatok.” Mészáros válaszában túlzottnak vélte Palóczy aggodalmait: “Amennyire ismerem azon magyar ezredeket, melyekben szolgáltam, és másokat is, soha nem hallottam a magyar ezredekben, hogy valaki azt mondotta volna, hogy »a haza semmi«, hanem mindig az volt mondva, hogy legszebb hivatása van a katonának védeni hazáját, királyát, a békét és csendet fenntartani, s ezáltal a katona ad tekintélyt s tevékenységet a törvénynek, s midőn taníttatik a katona, eddig az mondatott neki: »szeresd királyodat«, hozzá tétetvén mindig: »szeresd hazádat is«. Mióta pedig alkotmányos úton vagyunk, megfordítva taníttatik a katona mindkettőre, mert a kettő összeforrva egyet képez.” A dilemma feloldása valóban nem bizonyult könnyűnek, azonban tény, hogy a nemzeti önvédelem szempontjai, továbbá a bécsi udvarnak az az augusztus végén lelepleződött szándéka, mely az 1848-as alkotmány alapvető korlátozására vagy éppen visszafordítására irányult, utólag mindenképpen a hadsereg “magyar lábra állításának” programját igazolta.
A folytatódó vitában fontos állomás volt Kossuth augusztus 19-i beszéde, mellyel a központi bizottmány - Mészároséval ellentétes - terveit támogatta, s egyben leleplezte a kérdésben a kormányon belüli komoly ellentéteket is. Kossuth ugyanis már a kormány ülésein is ellentmondott Mészáros terveinek, ugyanis a tervezett újoncalakulatok magyar vezényleti nyelve és magyar jelképek használata mellett foglalt állást, ugyanazt a tipikus érvelést figyelhetjük meg szavaiban, mint például korábban Palóczy esetén látható volt, miszerint mindez egyenes következménye az áprilisi törvényeknek (konkrétan itt az 1848/3. tc.-nek), nem más, mint az ott általánosságban fogalmazott, illetve nyitva hagyott problémák konkrét, logikus megfogalmazása. Kossuth nagy beszédében például így fejtegette mindezt: “a hadügyminiszter úr is több ízben kijelentette, miszerint igenis a magyar sereget az önálló kormányzást behozó törvény természetes következése gyanánt tekinti, hogy a hadsereget magyar lábra kell állítani. In thesi e részben nincs különbség a vélemények között, hanem csak az alkalmazásról, a kivitel idejéről s módjáról van szó.”
Palóczy László újra aktivizálta magát a honvédelmi törvény szakaszonkénti vitájánál, amikor a tisztikar nyelvtudásával foglalkozó 7. §. került tárgyalás alá, és ismét határozottan a hadsereg nemzeti jellege, illetve az ebből következő politikai megfontolások mellett kötelezte el magát. A vitát Teleki László javaslata indította el, miszerint a jövőre nézve csak magyarul tudó tiszteket alkalmazzanak az újonnan létrehozandó katonai alakulatoknál. A nemzetiségek illetve a bécsi udvar szempontjából egyaránt kényes nyelvkérdés felvetését Ghyczy Kálmán próbálta tompítani, aki a nemzetiségek részére is nyitva hagyta volna a katonatiszti pályát, illetve további “szelídítésként” nem törvényben, hanem csak országgyűlési határozatban fejezte volna ki a Ház többségének kívánságát a magyar nyelvvel kapcsolatban. Hozzászólt az ekkor már sokasodó lelki válságokkal küzdő Széchenyi is, aki megijedt a nemzetiségek felbőszítésétől, mindenáron a javaslat elvetését szerette volna elérni: “Azt gondolom, ilyesekben minden az applikációtól függ, mert ha tagadni nem akarjuk, és az Isten képében hazudni nem akarunk, van sok ezen országban, ki rosszul beszél magyarul és lelke mégis hőn dobog a hazáért, holott vannak oly ékesen szóló magyarok, kik az embert elcsábítják, s korán sem oly hő magyarok, mint kik rosszabbul beszélnek. Ha igaz, hogy mi a testvériség alapján ezen országban, hol annyi kevert népek vannak, jogainkat megosztattuk, ne keserítsük azáltal ezen gyönyörű lépést, mely által minden nemzetek háládattal fognak viseltetni, hogy megint valami erőszakot gyakoroljunk, mert mondhatom, nagy bajunknak is egy kis oka az erőszak, mert akárki mit mond, szőrmentében könnyebben mennek a dolgok, mint szőr ellenében. Én a hadügyminiszter hazafiságára bízom, legyen határozat, de ne tegyük törvénybe, mert az a más ajkúakat elkeseríthetné, s nem volna alkalmunk nekik azt megexplikálni, hogyan értettük.” A további hozzászólók beszédeiből is általában a nyelvi-nemzeti mozgalmakkal kapcsolatos, a múlt században minduntalan felbukkanó, gyakorlatilag feloldhatatlan dilemma rajzolódott ki, miszerint az egységes polgári nemzetállam működőképessége egy hivatalos államnyelvet követelt (például a hadsereg irányításában vezényleti nyelvet), amelyet hazánkban értelemszerűen csak a magyar tölthetett be. Ennek még toleráns-liberális felvetése is óhatatlanul szembe került ugyanakkor a nemzetiségek szintén anyanyelvi autonómiát követelő, egyre erősebb mozgalmaival. Visszatérve a konkrét vitára, Zsembery Imre visszautasította Széchenyi szavait, arra hivatkozva, hogy ha Ausztriában is kötelező a német nyelvtudás a hadsereg tisztjei részére, miért lenne más a helyzet az amúgy is “magyar lábra” állítani szándékozott, a magyar kormánynak alárendelt honvédalakulatok esetén. Bezerédy István már - érzékelve a kérdés messzebb ható politikai következményeit - jóval óvatosabb volt, s megelégedett volna a törvény szövegében a magyar lábra állítás kimondásával. Palóczy ezt követő beszédét Széchenyi ellen intézte, és a jövőben alkalmazandó tisztektől megkövetelte volna a hadsereg vezényleti nyelvének ismeretét: “Bizony azon német tiszt, ki szokás szerint szolgál magyar ezrednél, megtanulhatja a magyar nyelvet. Elhiszem, hogy gróf Széchenyi ismer sok olyan külföldi egyéneket, kik azt mondják, rendkívül szeretik a magyar ezredeket és magyar ezredekben kívánnak szolgálni, alkalmasint nem a magyar ezred iránti szeretet vonzotta azon tiszteket, hanem szeretik a magyar formaruhát, melynek hatása van a szépnemre is. Ennélfogva örök igazság marad az, bár szeressen minket akárki, de ő tanuljon meg magyarul az ezred kedvéért, nem pedig az ezred tanuljon németül az ő kedvéért, mert különben tiszt nem lehet. El nem fogadom Ghyczy indítványát, hogy bújjunk el valami rejtély alá, ne mondjuk törvényben, hanem határozatban.” Palóczy figyelmeztetett továbbá arra a logikai ellentmondásra, amely a már jóváhagyott 5. §-sal fennállott, ez ugyanis kimondta, hogy az egyenruha, a csapatzászlók stb. magyarok, a vezényleti nyelv magyar legyen, és nem értette, hogy akkor miért pont a tisztikarnak ne kelljen magyarul tudnia. Mészáros Lázár hadügyminiszter is támogatta a tisztek magyar nyelvtudását, mégis az aktuális helyzetben jobbnak ítélt egy kompromisszumos, kiskaput biztosító paragrafus szövegezését: “Ha lehetne valami kis módosítást engesztelőképp betenni, én örömest elfogadom, csak hogy ne rontsunk valamit, mi káros következményeket húzhatna maga után.” Teleki László válaszában leszögezte, hogy bízik ugyan a miniszter szavaiban, de még inkább a törvényben. Felhívta a figyelmet arra, hogy már a törvény címe is “magyar hadseregről” szól, tehát ha komolyan vesszük Széchenyi érveit, akkor már ez is sértheti a nemzetiségeket. Teleki szavaiból: “Hogy tehát a körülmények minél előbb megengedhessék a magyar hadseregnek magyar lábrai állítását, azért szükséges a törvényben kimondani azt, hogy a már szolgálatban levő tiszteken kívül oly új egyének a magyar seregbe ne alkalmaztathassanak, kik a magyar nyelvet nem bírják. Ennek tehát törvénybe iktatását múlhatatlanul szükségesnek tartom.” A feszült légkörű, folyamatos bekiabálásoktól zavart szavazáson Teleki pártolói kerültek többségbe, Mészáros halasztó jellegű javaslata pedig kisebbségbe.
A hadseregről szóló törvény vitája kapcsán elhangzott beszédei - eltekintve további, szavazásra bocsátott rövid módosító indítványainak méltatásától, például a katonai szolgálat alóli felmentésekkel kapcsolatban - ismét amellett szólnak, hogy Palóczy a reformkorban megindult politikai folyamatok logikus folytatásaként értékelte az 1848-as törvényhozás legfőbb feladatát. A katonai főiskola elválasztása az egyházak intézményes jelenlététől, az önálló nemzeti hadsereg megteremtése (melynek fontossága érvelésében nem kis mértékben a külsődleges jelképek, tehát a zászló, jelvények használatában mutatkozik meg), továbbá a magyar nyelv jogainak kiterjesztése, államnyelvként való használata mind olyan témakörök voltak, melyekben véleményét az áprilisi törvények következetes végigvitelének programjára alapozta, és - ugyanúgy, mint a közös iskola-vita kapcsán - érthetetlennek tartott minden halasztó jellegű kompromisszumot, nem látott halasztásra okot adó tényezőt. Valamennyi érve a magyar polgári átalakulás eszmerendszeréből táplálkozott, s mivel úgy vélte, régóta dédelgetett elveinek jött el megvalósulási ideje, hajlandónak mutatkozott a konfliktusok vállalására is. Hogy e kérdésekben Mészáros Lázár miniszterhez és a hozzá közel állókhoz képest “radikalizmusa” indokolatlan volt-e, nehéz felmérni, hiszen a törvényjavaslat tárgyalása közben már megindultak az önvédelmi háború eseményei, bár - megítélésünk szerint - éppen ez utóbbiak ismeretében kell Palóczy indítványait jogosnak, az aktuális helyzet követelményének, a lehetőségek határozott kihasználása iránti igény megfogalmazásának, továbbá a nemzeti önvédelmet esetleg sikeressé (vagy sikeresebbé) tevő törekvésnek tekintetnünk.
Érdemes még megemlíteni, hogy ugyancsak az augusztus 22-i tárgyalási napon Palóczy még egy rövid interpellációt intézett a hadügyminiszterhez a legfőbb katonai kitüntetésnek számító Mária Terézia-rend fenntartásával kapcsolatban, mondván, hogy “az ezen renddeli kitüntetés nagyon sok ösztönt ad a vitéz tettekre.” Palóczy szerette volna, ha a magyar katonai vitézséget - nyilván nem dinasztiális, hanem nemzeti érdekeknek megfelelően - ezután is jutalmazzák, méghozzá a hozzá tartozó komoly összegekkel. Mészáros egyetértett a felvetéssel, bár a rend anyagi helyzetével kapcsolatban elegendő információval nem rendelkezvén, a továbbiakat illetően nem nyilatkozhatott. Palóczy ezen javaslatának megítélésekor fontos, hogy az áprilisi törvények értelmében a rendjelek alapítása és adományozása továbbra is uralkodói jogkör maradt, amellyel V. Ferdinánd élt is, például 1848 nyarán, amikor elutasította a magyar hadügyminiszter vitézségi érem (tehát nem is rendjel!) alapítására vonatkozó kérését. Palóczy felszólalásának nyilvánvaló célja az volt, hogy a magyar kormányszervek valamilyen módon saját hatáskörbe illetve ellenőrzésük alá vonhassák a katonai kitüntetések adományozásának jogát Ezzel egyébként mintegy megelőlegezte Kossuth Lajosnak, mint az OHB elnökének október 12-én kelt rendeletét, melyet a katonai vitézség jutalmazása tárgyában adott ki, illetve azokat a decemberben megfogalmazódott (az események miatt végre nem hajtott) konkrét terveket, melyek egy önálló katonai érdemrend alapítására irányultak.
Palóczy többször szólt hozzá pénzügyi-gazdasági természetű törvényjavaslatok tárgyalásakor, ám ezen felszólalásai egyrészt többnyire nélkülözték a vitára okot adó önálló indítvány jelleget, továbbá jóval kevésbé irányultak elvi kérdésekre. Ezért elemzésük is rövidebben áttekinthető.
A Kossuth által július végén benyújtott, az ország pénzügyeinek átfogó rendezését tartalmazó törvénycsomag részletes tárgyalását a Ház - miután a pénzügyi egyensúly megteremtése érdekében elfogadta a fedezet nélküli bankjegyek kibocsátását célzó javaslatot - augusztus 28-án kezdte meg. Palóczy őszinte elismeréssel méltatta Kossuth pénzügyminiszteri tevékenységét, és általánosságban fejezte ki bizalmát és reményeit a jövőre vonatkozóan: “Jól mondá a miniszter úr, hogy még nem volt emberi bölcsesség és miniszter, ki az adórendszert tökélyre tudta volna vinni, de éppen azért, mert azon rendszer egyszerű, jó lesz a gyakorlatban is. Valamint a pénzügyminiszter úrnak nemes indulatáról meg vagyok győződve, úgy azt várom tőle, hogy kettőztetett iparkodással arra fog törekedni, hogy a jövő országgyűlésen a csatornákat, melyekből a költségek pótolandók, elő fogja terjeszteni, s nemcsak azon lesz, hogy fizessünk sokat, hanem fizethessünk is sokat.” Két rövid indítványt tett a javaslat általános vitájában, az egyik arra vonatkozott, hogy pontosítani kell az adóztatás alól eddig felmentett réteg (a nemesség) adófizetési kötelezettségének kezdő napját, Palóczy javaslata szerint a nemesség ne november 1-i hatállyal “kezdje szűz vállaira venni az adózást”, hanem június 1-vel. Az adóztatás ésszerűsítését, a behajtás egyszerűsítését célzó javaslatot Kossuth örömmel fogadta (“a követ úrnak - kit nagyon tisztelek - előterjesztését helyesnek és alaposnak tartom”), és leszögezve, hogy a porták szerinti adókivetés helyett az új adórendszer a jövedelem szerinti fizetésen alapul, 1848 végéig javasolta a fizetési határidő kitolását, melyet a Ház többsége elfogadott. Palóczy másik megjegyzéséből az elsősorban földműves, szegény adófizetők érdekei iránti elkötelezettség rajzolódik ki, figyelmeztetett ugyanis az elemi csapások okozta károknak az adótörvény meghozatalkor történő figyelembe vételére, ám ennek tárgyalására a későbbiekben már nem került sor. (Megjegyezzük, az elemi csapások okozta károknak, mint az adóztatás alóli felmentés vagy mérséklés indítékainak törvénybe iktatásáért Palóczy már a reformországgyűléseken is folytatott - eredménytelen - küzdelmet.) Hasonló - “szociális érzékenységből” - fakadó javaslata volt 30-án a karitatív célú alapítványok, tőkepénzek adóterheinek enyhítése illetve elengedése. Mint mondotta, az oktatási intézmények alapítványainak kivételét is indokoltnak tartotta volna, de a szegényintézeteket, kórházakat feltétlenül mentesíttetni kérte. Beszédének érdekessége, hogy nem csak elvekre, hanem az általa jól ismert miskolci valóságra is hivatkozott: “Csak Miskolcot hozom fel, melynek bizalmából szerencsés vagyok képviselő lenni. Miskolcon három vallásfelekezetnek van szegényháza, itt tartatnak szegény nyomorultak, kik elgyengültek, megrokkantak, nincsenek gyermekeik, rokonaik és gyámolaik, tartatnak, hogy éhen meg ne haljanak. Ezeket tartják intézetben, mely sok jó embernek adakozásából állíttatott fel. Ha elvonjuk egy részét a tőkének, ez annyit tenne, mintha a kenyeret vennénk ki a szegények szájából. Tehát kérem a Házat, ha nem is az iskolák, legalább a szegényintézetek tőkéi vétessenek ki.” A Ház többsége a kórházi alapítványi tőkék adórovat alóli kivételét nem fogadta el. A szavazás előtt Repeczky Ferenc képviselő tett egy rövid megjegyzést: “Nincs többé kiváltság Magyarországban, ezáltal új kiváltságos osztályt teremteni nem akarok, akinek van, fizessen.”  E rövid epizódból messzemenő következtetést levonni persze nem lehet, mindazáltal arra utal, hogy Palóczy - hasonlóan a reformországgyűlésekhez - a klasszikus liberalizmus elveit magáévá tette, ám hajlandó volt azok követelményeit (például az egyenlő közteherviselés és járulékfizetés esetén) a méltányosság elve illetőleg szociális szempontok alapján árnyalni.
A következő nagy, pénzügyi kérdésekhez kapcsolódó témakör, melyben Palóczy László feltűnően aktívan igyekezett kivenni a részét, az árpilisi törvények végrehajtásának egyik legfontosabb területe: az úrbéri telkek illetve szolgáltatások után járó kárpótlás (kármentesítés) volt.
Palóczy két nagyobb beszédet tartott 1848. szeptember 20-án és 21-én a szőlődézsma eltörlése utáni kártalanítással kapcsolatban. A szőlődézsma, illetve az áprilisi törvények által meghagyott további úrbéri szolgáltatások eltörlésének kérdése az első népképviseleti országgyűlésen szorosan összefüggött a feudális viszonyok végleges felszámolásának ütemezésével, az ahhoz kapcsolódó társadalmi és aktuálpolitikai kérdéskörhöz. Augusztus folyamán egyre fokozódott a paraszti közösségek irányából érkező nyomás a feudális járadékformák végleges megszüntetéséről, számos képviselői indítvány is foglalkozott ezzel, és Jellačić betörése végül elodázhatatlanná tette a kérdés felvetését, ezért a Ház szeptember 15-én határozatot hozott a szőlődézsma eltörléséről, mely valóban “méltó kiegészítése volt az árpilisi törvényeknek.” A részletkérdésekben annyi módosító indítvány született, hogy a kérdés tárgyalását 19-én újra kellett kezdeni, Deák Ferenc igazságügyminiszter javaslatai alapján. A szőlőbeli adózások megváltásáról szóló passzusok heves vitát vitákat váltottak ki, egyrészt a szőlő úrbéri természetével kapcsolatosan, másrészt a volt földesurak kártalanítását célzó pénzalap előteremtésével összefüggésben. (Előbbit illetően a problémát röviden az okozta, hogy a szőlődézsmát az áprilisi törvények értelmében csak akkor lehetett megszűntnek tekinteni, ha úrbéres földbe telepítették, de az ún. “kerti” szőlők kivételével, melyek a jobbágy beltelki illetőségében voltak, a többség majorsági jellegűnek számított.) Deák javaslatának 1. §-a például úgy fogalmazott, hogy a szőlő után fizetett úrbéri kötelezettségek “a jövőben megválthatók lesznek”, a 4. § pedig a megváltási összeget kifejezetten a szőlőbirtokosokra hárította volna. A vitában Kossuth már korábban leszögezte, hogy sok olyan dézsmás szőlő van (például a Hegyalján), amelyet nem a nép művel a maga kezével, kármentesítést tehát csak a nép által művelt szőlő dézsmájáért adjon az állam, és ezt az álláspontot a parlamenti többség is magáévá tette. Palóczy előtt Pázmándy házelnök foglalta össze a vita lényegét: “A kérdés az, hogy a kárpótlást általánosan viselje mindenki, ki a szőlőt bírja, vagy pedig a státus által történik a kárpótlás, s kik mennyiben kapjanak a státus által kárpótlást.” Palóczy beszéde elején az ügy fontosságát pontosan foglalta össze: “A kérdés az, vajon a szőlőbirtokosok maguk tegyék-e le a megváltási árt? Ez ismét kétfelé megy, tudniillik általánosan minden szőlőbirtokosok maguk váltsák-e meg magukat, vagy a szegényebbek kivétessenek? Ha általánosan minden szőlőbirtokosnak meg kell fizetni a váltságbért, az lesz belőle, hogy a szegények nem tudják megfizetni.” A tőle megszokott szenvedélyes stílusban számos történelmi és politikai adatot sorakoztatott fel amellett, hogy a szőlőbirtokosok kártalanítását az állam vállalja fel, a volt jobbágyokat pedig semmilyen fizetési kötelezettség ne terhelje. Humánus illetve szociális szempontok alapján érvelt a szegényebb sorsú jobbágyokra nehezedő újabb kötelezettség ellen, továbbá cáfolta, hogy az államra olyan tehertétel nehezedne, amely a pénzügyi egyensúlyt fenyegetné. Már csak azért is - mondta -, mert a két legnagyobb földbirtokos az állam és a katolikus egyház volt, Palóczy szerint pedig egyik kártalanítása sem szükséges: “A közálladalomra nézve úgy vélekedem, hogy miután az elv meg van határozva, hogy a közálladalom javait meg kell adóztatni, mert egyik zsebéből a másikba tenné a státus a pénzt, nem szükséges, hogy magának adjon pótlékot az elvesztett szőlődézsmáért. […] Másik földesúr a klérus. Nem akarok most a papi javakról szólani, más időkre fognak ezek tartozni, de nem fogja nekem egy magyar publicista is tagadni, hogy a klérus jószágai a státus jószágai, és a státus azokról rendelkezhetik. Nem tagadhatja senki, hogy a klérus nem tulajdonos, hanem haszonvevő. Ha a klérus elveszti a dézsmát Szent István, Szent László és s más királyok adományaiból, még elég boldog állapotban marad, hogy elélhessen. Tehát a klérus javaiban nem szükség a dézsmát megváltani.” A szekularizációval kapcsolatos egyik legfontosabb reformkori érvet is felvillantó felszólalás lényegét mégis utolsó gondolatában nevezte meg: “Az igazság és jövő zavarok elkerülése, a nemzet méltósága s boldogsága kívánja, hogy a váltsági summát a státus vállalja magára.” Az utána következő Piller Gedeon képviselő cáfolni igyekezett Palóczy szavait, például azzal, hogy az áprilisi törvények kimondták ugyan a volt úrbériség megváltásának elvét, de akkor a szőlőről nem történt említés, “következőleg úgy hiszem, mit a törvény márciusban ki nem mondott, az szeptemberben sem lehet úrbériség.” Éppen azt nevezte igazságtalannak, hogy az állam viselje a terheket, ugyanis az adófizetőkre kivetett újabb járulékot azok is viselnék, akik nem műveltek vagy birtokoltak szőlőt. “Oda járulok tehát véleményemmel, hogy mindenki váltsa meg önmagát, annyival inkább, mert én könnyebb megváltást nem ismerek, mint ezt, […] mert sokszor egy évi termés is képes a megváltási summát kiegészíteni.” Jekelfalusy Emil támogatta ezt a véleményt, mert szerinte az államcsőd előre történt deklarálásával volna egyenértékű, ha az állam vállalná a kártalanítást, amit előtte Luzsénszky János is fejtegetett, miszerint a kárpótlást csak kamatozó államkötvények formájában lehetne megoldani, annak törvényszerű vagy lehetséges következménye pedig az elértéktelenedés és a “kuponbirtokosok általános lázadása” lehetne. Szentkirályi Mór azt kifogásolta, hogy pontos összegek nem állnak a törvényhozás rendelkezésére sem az úrbéri veszteségek, sem az állam által vállalandó megváltási összeg nagyságát illetően. Végül Pázmándynak sikerült szavazásra feltenni a kérdést, amely Deák szerkezetét megbuktatta, és (82:172 arányban) kimondta az elvet, hogy nem az eddigi szőlőbirtokosok viselik a kártalanítás terhét, hanem az állam, de nem minden különbség nélkül mindenki. Szerették volna szavazásra feltenni Palóczy indítványát is, vagyis, hogy az állam teljes egészében vállalja magára a kártérítést, erre azonban nem került sor, és a tárgyalást másnapra halasztották. Ekkor a vitában Palóczy újra szót kért, csak azért, hogy néhány félreértés tisztázáshoz járuljon, többen ugyanis összekeverték a szőlő után szedett adót annak úrbéri természetével. Többen szóba hozták továbbá, hogy a szőlő után fizetett papi tized után is kellene kártalanítást fizetni. Halász Boldizsár - többek között - egyetértett Kossuth vonatkozó észrevételével, mondván “az állami és papi javaknál a szőlőkre nézve ki kell mondani azon elvet, hogy hűbériséget többé nem szenvedhetvén, a kártalanításnak helye nincsen.” Palóczy is értetlenségének adott hangot a felvetés kapcsán: “Még kevesebbé tudom megfogni, mit akarnak a papi dézsmával, ezt már elfújta a szél. Ezen urak vissza akarják vinni az országot Szent István idejére, mert ő adta a dézsmát a papságnak. Akkor fizetett az országban mindenki tizedet, még a nemesség is, s a majorsági földek is fizettek. […] Ha fizetett eddig is földesúri dézsmát, tárgya a megváltásnak, de ha nem fizetett földesúri dézsmáért, csak papit, ennek már törvény szerint vége lévén, szeretném tudni, mi alól kellene megváltani.” Egyetértett továbbá Pázmándy felvetésével, hogy a képviselőknek nem az a feladata, hogy az úrbéri szőlő jogi természetéről elméleti vitát folytassanak, belekeverjék a papi illetve egyéb birtokok aprólékos kérdéseit, s ez esetben határozottan támogatta a Deák-féle “szerkezet” 10. §-át, mely kimondta, hogy nem vonhatók a szóban forgó törvény (az 1848/9. tc. végrehajtása) alá a már amúgy is “közállományi kárpótlás” hatálya alá tartozó szőlőbirtokok. Szeptember 21-én a képviselők nagy részének távolléte megakadályozta a határozathozatalt, és a szakaszonkénti tárgyalás során nem is jutottak tovább a több mint 70 szakaszos javaslat 13. §-ánál, szeptember végén - elsősorban a bekövetkező hadiesemények hatására - a törvényjavaslat vitáját elhalasztották.
Az úrbériséget vesztett nemesség kárpótlásáról szóló törvényjavaslat decemberben került újra a T. Ház asztalára, és vált heves politikai csatározás tárgyává. A vitában Palóczy újabb jelentős önálló kezdeményezésének adott hangot, mely olyan nagy visszhangot kapott, hogy a forradalom és szabadságharc történetét tárgyaló munkákban nem egyszer említésre kerül.
Mielőtt az országgyűlés tárgyalásaira térnénk, szükséges néhány általános megjegyzést tenni. Az áprilisi törvények egyik legfontosabb része az 1848/9. tc.-ben öltött testet, mely az úrbéri szolgáltatások eltörléséről, a jobbágyfelszabadítás végrehajtását célzó intézkedések megvalósításáról szólt. Az országgyűlés kompromisszumos törvénye - Varga János észrevétele szerint - a földesurak kármentesítésének és az örökváltság kötelező voltának kettős elvén nyugodott. Az áprilisi “törvénycsomag” ezen passzusa kétségtelenül az egyik legfontosabb változás volt a magyar állam addigi nyolc és fél évszázados történetében, és nem csak nagy számú, hanem rendkívüli társadalmi érzékenységet kiváltó problémakör kapcsolódott hozzá. A márciusi-áprilisi “alkotmány” megteremtőinek programjában kezdettől kiemelt helyen szerepelt az úrbéri szolgáltatások után a - nem kis áldozatot hozó - földesurak kárpótlásának megvalósítása, egyrészt elvből, másrészt azon reálpolitikai megfontolásokból, melyek az új, polgári állam iránt bizalommal viseltető társadalmi bázis megteremtésére irányultak. A megváltáshoz szükséges összeg előteremtésére március végén - április elején nem volt lehetőség, viszont az érdekeltek megnyugtatására törvénybe iktatták a sokat idézett 1. §-t: “A törvényhozás a magán földesurak kármentesítését a nemzeti közbecsület védpajzsa alá helyezi.” (Rövid kitérőként felidézzük a vonatkozó törvény egyik rövid, kitűnő méltatását Szabó István tollából: “A jobbágy szabad emberré lett, úrbéres terheit fenntartás nélkül eltörölték, s a földesúrnak a jobbágy nem fizetett kártérítést. A kártérítést az állam vállalta magára. Ennél messzebb csupán a francia konvent ment, amikor a földesurak kárpótlását megtagadta. A magyar állam terhéül elvállalt kárpótlás természetesen a közteher viselésének arányában a magyar jobbágyságra is nehezedett, azonban a kármentesítés ilyen formában mégis megszűnt jobbágykérdés lenni, nem maradt a volt földesúr és a jobbágy közvetlen ügyének, mint nagy részben akár Ausztriában is.”) A törvény rögzítette továbbá, hogy a kárpótlásnak teljesnek kell lenni, összegét az éves tiszta jövedelem 20-szorosában határozta meg, alapjául pedig a kincstári birtokok eladását vagy hitelfedezetként történő felhasználását tekintette. Az úrbéres szolgáltatások elvesztése ugyan csak mintegy a nemesség egytizedét érintette, de éppen arról a rétegről volt szó, mely alkotta és formálta a megyei illetve országos politikai közvéleményt. Tény, és az 1848-as fordulat kapcsán kevéssé méltatott tömeglélektani jelenség, hogy a birtokos nemesség többségét a jobbágyfelszabadítás rendkívül gyors bevezetése félelemmel töltötte el, amit az első népképviseleti országgyűlés összehívása csak részben enyhített. (A kormány egyrészt világossá tette eltökéltségét a kárpótlás részleteinek törvényes életbe léptetésére, másrészt a képviselők túlnyomó többsége birtokos nemes, tehát személyében is érdekelt volt.) A kárpótlás végrehajtásának kidolgozását - az idézett 1848/9. tc. 1. § határozottságán túl - sürgette azon birtokosok társadalmi érdeke, akiknek a földje elsősorban úrbéres jellegű telkekből állt, illetve majorságuk művelését kizárólag robotra alapozták. (A mintegy 8 millió holdat kitevő nemesi kézben lévő birtoktestek felének-háromnegyedének művelése történt robotban. A helyzetet ráadásul nehezítette, hogy a birtokos nemesség többnyire nem rendelkezett saját gazdasági felszereléssel, a bérmunkás rendszerre való áttéréshez szükséges saját gazdasági felszereléssel stb., ráadásul kínzó tőkehiány sújtotta, égető szükségük lett volna tehát mezőgazdasági beruházásra fordítható pénzre.) A kárpótláshoz fűződő politikai célkitűzést legvilágosabban Kossuth fogalmazta meg egy 1849. januári, Csány Lászlóhoz írott levelében: “a vesztett jobbágyiság kármentesítésére lépéseket tenni annyit tesz, mint a volt nemességet megnyerni, mert ez tömérdeket vesztett és nagyrészt szegény.” A kárpótlás végrehajtását - s ez a kortársak előtt a forradalom idejére világossá vált - csak az állam irányításával lehetett megvalósítani. A rendkívüli körültekintést igénylő politikai ügy két leginkább neuralgikus pontja az volt, hogy egyrészt honnan teremtsék elő a megváltáshoz szükséges pénzt, másrészt milyen rendszer alapján mérjék fel a földesurak veszteségeit, továbbá ennek megfelelően kinek, milyen részletekben és mennyit fizessenek.
A kárpótlást szabályozó törvény elfogadása tehát összességében - mint Fónagy Zoltán lényegre törő rövidséggel írja - “politikailag szükséges, gazdaságilag hasznos, társadalmilag igazságos” volt. (Az ügy fontosságát jól mutatja egy, több helyen is idézett történet. Még az utolsó pozsonyi diétán Szapáry Antal gróf fenyegette meg Batthyányt, hogy agyonlövi, “ha a kárpótlás meg nem lesz”, mire a miniszterelnök - tükrözve a kormány elszántságát - kijelentette, hogy “arra nem lesz szükség, mert akkor magam hajtom végre.” Megemlítjük még itt Kossuth érvelését 1848 tavaszán, aki mindenáron meg akarta nyugtatni a kárpótlás miatt aggódó földesurakat, akik közül egyesek már ekkor részletezni akarták a törvényben, hogy hogyan történjék pontosan a kárpótlás. Kossuth erélyesen tiltakozott a kormánnyal szembeni esetleges nemesi bizalmatlanság ellen, mondván: “azok, kik a törvényhozás eddigi intézkedéseiből magukra nézve kárt látnak, e veszteséget illetőleg nincsenek még a kármentesítési általános törvény által megnyugtatva, s e bizalmatlanságot arra használják fel, hogy hazánk szerencsés átalakulását, az új formák megszilárdulását gátolják.[…] Lássák meg tehát ezen urak, hogy a dolgot extrémumra ne vigyék.”) Az átfogó törvényjavaslat szeptember végén történt elhalasztása után december elején mind az áprilisi törvények következetes kiegészítésének egyre égetőbb igénye, mind pedig az önvédelmi harc eseményei (vagyis a társadalom minden irányú megnyugtatásának és a nemzeti önvédelemnek a szempontjai) arra késztették a képviselőket, hogy újra tárgyalás alá vegyék a kárpótlás ügyét. (A romló katonai helyzet árnyékában folyt képviselőházi vitáról joggal jegyezte meg Szabó Ervin, hogy “csak a márciusi napok lázában tárgyalt a magyar országgyűlés oly gyors ütemben, mint most.”) December 8-án a felsőház hozott határozatot a kérdésről, melyben a kármentesítést mielőbb végrehajtandónak ítélte és “nem titkolhatta azon aggodalmát, melyet ezen tárgynak ily hosszú időre terjedt befejezése gerjeszt”, továbbá a javasolt becslési kulcs megállapításához tanúk segítségével történő becslés helyett más módszert javasoltak. Pázmándy házelnök december 13-án mutatta be a felsőház határozatát a képviselőknek, akik azonnal a szöveg illetve a kormány által beadandó tervezet osztályokhoz utasításáról döntöttek. A vita lendületét, egyben a kármentesítési törvényjavaslat irányelveit Kossuth december 14-i beszéde szabta meg, amikor úrbéres szolgáltatásai szempontjából “osztályokra” kívánta osztatni az országot, majd az osztályok szerint megállapítanának egy bizonyos összeget, s “ezt adjuk meg kármentesítésül.” December 19-re elkészült az “Országos határozati javaslat az úrbéri kárpótlás végrehajtásáról”, melyhez az osztályok központi bizottmánya december 22-én nyújtotta be jelentős elemeket is tartalmazó módosító indítványát. A határozati javaslat elsősorban arra irányult, hogy a kárpótlás minél előbb végrehajtható legyen, ezért a részletes becslés mellőzésével 9 osztályt állapítottak meg, melynek legmagasabb osztályába tartozó birtokért 700, legalacsonyabbért 300 forintot irányoztak elő, egy házas zsellérért pedig 80 forintot. Kossuth eredeti, szeptember elején készült törvényjavaslatának megfelelően a kárpótlás megvalósítására 5 %-os kamatozású állampapír kibocsátását javasolták. Másnap Lónyay Menyhért, a központi bizottmány előadója felolvasta a tervezetet és az ahhoz fűzött kiegészítéseket, az általános vita középpontjába azonban a szószéken őt követő Palóczy szavai kerültek.
“Ha az általános tárgyaláshoz kell szólani, megvallom, hogy nekem az egész munka alapja nem tetszik, sem azt a hazára nézve jónak, üdvösnek nem látom.” - kezdte Palóczy, s megpróbálta mérlegre tenni a mindenki által a törvénnyel szembeni alapkövetelménynek tekintett “igazságosság és célszerűség” fogalmait. Azzal kezdett érvelni, hogy az úrbéri kármentesítés kapcsán mindezek viszonylagos illetve nehezen meghatározható értékek, hiszen a felmérés végrehajtására kiküldött személyek óhatatlanul szubjektív megítéléssel fognak munkához: “azok is emberek, ha vezérfonalat nem adunk nekik, miként osztályozzák a házhelyeket, és így önkényre fog hagyatni az osztályozás. Nézetem szerint az osztályozásnak kulcsa kettő lehetne: egyik, mit ér itt vagy amott a házhely, másik, mit hozott az be a földesúrnak, és mit kell felvenni a kármentesítés alapjául. Az nem lehet alap, hogy mit ér egy házhely ezen vagy más vármegyében, mert házhelyet a földesúr nem vesztett, mert az nem az övé volt.” Erőteljes adatokkal próbált továbbá figyelmeztetni arra, hogy a becslés az ország különböző mezőgazdasági adottságokkal és birtokviszonyokkal rendelkező térségeinek ellentéteit fogja kiélezni, hiszen mindenki elégedetlen lesz az úrbéri kárfelmérést végző bizottság rá vonatkozó döntésével. A felmérés és a várható (vélt illetőleg jogos) igazságtalanságok kivizsgálása - mondta - indokolatlanul hosszú időt venne igénybe, márpedig a döntést az aktuális súlyos helyzetben nem is lehet tovább halogatni: “De meddig lesz minden földesúr kielégítve, ha ezen cifra kezelésen megy a dolog, mint itt van? Ha azon három ember összeül, elébe terjesztvén a háznak munkálatait, jönni fognak a vármegyéktől a becslések következtében számtalan panaszok, mert mindenki azt fogja kívánni, hogy őt az első osztályba tegyék. Számtalan lévén a panasz, azt meg kell vizsgáltatni, újra becsültetni és azután el kell ítéltetni. Ne legyek rossz próféta, alig lesz azon dolognak hat évig is vége.” Palóczy végül annak a meggyőződésének adott hangot, hogy a jelen súlyos helyzetben “jobb most valami bizonyost adni, nem tévén különbséget semmi házhelyben”, vagyis a kártalanítást megelőző részletes osztályozás ellen emelt szót, javaslata pedig a határozattervezetek részletes elemzése helyett egyszerűen annyi volt: “Kívánom tehát kimondani, legyen általában egy osztály és kapjon minden földesúr egy házhelyért 400 pengő forint kárpótlást.”
Halász Boldizsár ellentmondott az előtte szóló Palóczy véleményének, s bár egyetértett a kárpótlás végrehajtásának egyszerűsítésére vonatkozó megjegyzésekkel, igazságtalannak nevezte képviselőtársa tervezetét, hiszen “ha elfogadjuk általában a 400 forintot, úgy azt, kinek 300 forint járna, 100 forinttal megajándékoznók, miben az országnak legkisebb haszna sincs.” Úgy gondolta, éppen ez a végrehajtás indítana panaszáradatot a törvényhozás felé, hiszen mindenki azzal érvelne, hogy kevesebbet kapott, mint amennyi jár neki, míg más akár többet is, de legveszélyesebbnek azt tartotta, hogy “így a reakciónak csak fegyvert szolgáltatunk kezébe.” Halász inkább a becslés alapjául szolgáló felosztást egyszerűsítette volna 9 helyett 4 osztályra. Simonyi Lajos később szintén hasonló érvet hozott elő, de csak 3 osztályt javasolt. Kubicza Pál (a téma szempontjából nem mellékes megjegyezni, hogy trencséni illetőségű, vagyis felvidéki képviselőként) az egyszerűsítés és gyors kifizetés mellett érvelt, melynek fő okait az idő rendkívüliségében jelölt meg, később sokak által visszhangzott érveket hangoztatva: “Midőn a kármentesítés meghatározása iránt legelőször volt szó, azon hitben voltam akkor is, hogy hazánk jelen viszonyai közt a törvényhozásnak okszerűbben tenni nem lehet, mint mellőzve minden evalvációt és összeírásokat, valamely általánosan megállapítandó összeget határoz a birtokosoknak. […] Meg vagyok győződve e részben hogy most, midőn hazánk minden vidékein ellenséges betörések történnek, midőn a köznépet azzal izgatják, hogy az úrbéri viszonyoknak visszaállítása szándékoltatik, az ily gyanúsításra nemcsak a nép, de más osztályok előtt is el kell zárnunk az alkalmat, márpedig akármily összeíráshoz fogunk, ezt alig hiszem elmellőzhetőnek.” (Az úrbéri viszonyok restaurálásának szándékáról egyébként több adat tanúskodik. Csány László például indulatosan írta egy alkalommal: “sok élhetetlen ember van, szeretne némely ismét robotoltatni.”) Frideczky Lajos egyetértett Palóczyval abban, hogy a miniszteri tervezet szerint készítendő pontos és részletes összeírást (mely szerint egyébként nemcsak megyéket, hanem egyes vidékeket sem lehet osztályozni, hiszen a határvonalak községeken  is átvághatnak), ugyanakkor hangsúlyozta, hogy a három alternatíva (a miniszteriális, a bizottmányi és Palóczyé) közül egyikkel sem barátkozhat meg, mert mindegyiknek fontos tartalmi hiányosságai vannak. Buday Endre azon a ponton igyekezett ellentmondani Palóczynak, hogy utóbbi eltúlozza az előzetes felmérések időtartamát és a panaszokat kiváltható nehézségeket. Boér Antal (a ház több felől érkező helyeslését kiváltva) pártolta Palóczy indítványát, mégpedig “azon szempontból, hogy ezen beadott terv egyáltalában nem úgy van készítve, mintha a legbékésebb időben is kivihető lenne”, illetve mert “úgy van készítve, mintha az egész országban úrbéri rendezés lett volna, pedig ez nem úgy áll.” Hozzá csatlakozott Vlád Alajos, aki Palóczy ötletét a leginkább “előmozdítónak” tartotta és kételkedett abban, hogy a tökéletes kármentesítést egyáltalán el lehet érni. A felszólalók között kevesebben akadtak, akik az ügy fontosságára tekintettel a javaslat elhalasztása mellett foglaltak volna állást, mint például Perczel Vince képviselő: “Jelenleg hazánk, tudjuk, igen nagy veszélyben van, s eszerint azt hiszem, hogy most minden honpolgárnak inkább a haza, mint önérdekéről kellene gondoskodnia, de másodszor nem látom elérhetőknek azon fő célokat, mik leginkább kívánatossá teszik, hogy a kárpótlás most megtörténjen.” Palóczy ellen érvelt Bakay Szilárd és Mártonfy Károly is, utóbbi szerint “ezen indítvány pártolása nem egyéb annál, mint aki például azt mondja, hogy a rossz köpönyeg éppen annyit ér, mint az új köpönyeg.” Az egyre jobban polarizálódó vélemények gyorsan pergővé tették a vitát, melyben a központi bizottmány véleményét Gorove István, a kormányét - nagy beszédben - nem kisebb személyiség, mint Deák Ferenc vette védelmébe. Előbbi beigazolva látta félelmét, miszerint “a státus érdeke egyesek érdekévé, vagy legalábbis a vidékek érdeke fog a státus érdeke helyébe tétetni.” A központi bizottmány véleményét vélte olyannak, mely “ha nem is egész bizonysággal, ha nem is matematikai igazsággal”, de mégis a leginkább méltányos rendszert vezette volna be. Azt vetette a szemére a felvidéki képviselőknek, hogy Palóczy melletti kiállásukat “ha nekem nem lesz, másnak se legyen” elv alapján tették. Beszéde egyébként valóban leleplezte a vita mögött megbújó fő - Palóczy által is érintett - problémát, az ország különböző vidékeinek eltérő birtokszerkezetéből, földminőségéből és eltérő úrbéri kötelezettségeiből eredő ellentéteit, s úgy vélte, az osztályozás elmaradásának következménye az lesz, hogy “a felvidék markoljon az alvidéknek zsebébe, s innen egyik a másik felett oly előnyöket nyerjen, melyet a törvény nem biztosított, célszerűnek nem látom, mert miután mi alföldiek tán megnyugszunk abban, hogy értékünk egy bizonyos részét veszítsük, hogy fog állani a dolog, ha valaki a felföldiek közül többet fog kapni telkéért, mint mennyit valósággal veszített”. (A közvélemény egy része egyébként valóban “undorodva” ítélte el a “felföld és alföld, síkság és hegyvidék csatáját.”) Az őt követő Deák Ferenc igazságtalannak nevezte Palóczy és a központi bizottmány javaslatait egyaránt. Felfogásának középpontjába azt állította, hogy az 1848/9. tc. teljes és tökéletes kárpótlást ígér, vagyis a pontos úrbéri összeírástól és az annak alapján készítendő kártérítéstől eltekinteni szerinte nem lehet: “A márciusi törvény kimondotta, hogy az úrbéri veszteségekért teljes mértékben fog kárpótlás adatni, s ennek tekintetéből az elveszett jövedelem lelkiismeretesen kiszámíttatni.” A baloldal zajongásától kísérve megjegyezte, hogy jobb lett volna, ha az idézett törvény meghozatalakor kimondják, hogy nem egyszerre, hanem például húsz éven keresztül fogják fizetni a kárpótlási részleteket, mert akkor létre kellett volna hozni egy hitelbankot, továbbá “nem zavartatott volna meg a népnél a tulajdonnak fogalma, s nem ébreszttettek volna fel annyi követelések, melyeket kielégíteni képesek nem vagyunk és semmi hatalom lecsillapítani képes nem lesz.” A részletes kárfelmérés megítélése szerint egyáltalán nem vett volna sok időt igénybe, ugyanis az osztályok szerinti besoroláshoz ugyanúgy helyszíni adatfelvételre volna szükség, nem is beszélve a kárpótlás végrehajtóinak erkölcsi kötelezettségeiről: “ki az osztályozás elkészítésével megbízva lesz, kell maga magától követelnie, hogy ne nyugodjék meg abban összeírás nélkül.”
Ez utóbbi gondolatot állította érvelése középpontjába a Deákot teljes mellszélességgel pártoló Bezerédy István is a másnapra halasztott, és egyre szenvedélyesebbé váló vita elején. (Önmagában a kárpótlási ügy sürgős eldöntése iránti szándék fejeződött ki abban, hogy december 24-én a képviselőház 16.00 órai kezdettel - estébe nyúló - ülést tartott, amely nemcsak a karácsonyi ünnep miatt érdekes, hanem azért is, mert éppen vasárnapra esett.) Bezerédy magasabb erkölcsi-politikai megfontolásokból kezdte beszédét, mondván, hogy a törvényhozás is engedelmességgel tartozik egy törvénynek, mégpedig az igazság törvényének: “Igaz, hogy a többség mindent határozhat, de ha a fő törvény ellen vétkezik, ezt a maga veszedelmével teszi, és maga ássa meg azon vermet, melybe a törvényhozás tekintélye és hatása, mely az igazsággal ugyanazonos, be fog dőlni.” Palóczy indítványát az “érdekviszonyok igazságos kiegyenlítése” legnagyobb ellenségének nevezte, mely “kisebb-nagyobb mértékben a kommunizmus nemét viselné, mert nem tekintve kinek mi joga van, mit ért birtoka, egyformán osztatnék fel valamennyi.” Meg volt arról győződve, hogy “Deák Ferenc javaslata következtében szintoly hamar fognak a földesurak kármentesíttetni, mint valamely általános szabály mellett, mondom, nincs ok, miért álljunk el az igazságos arány kidolgozásától, és miért menjünk oly térre által, melyen az igazság helyet nem talál.” Palóczy Bezerédy meglehetősen éles minősítésű szavai után érdemben nem szólt a kérdéshez, csak néhány szóban bejelentette, hogy nem kívánja az általános vitában újra kifejteni sokat vitatott javaslatát, inkább a szakaszonkénti tárgyalás során, részletesen indokolja előadandó “szerkezetét”. Az általános vitában Deák mellé állt Tóth Lőrinc is, aki Palóczy javaslatának lényegét - taktikus szónoki fogással kisarkítva - így szólt: “[ezt] éppen olyan forradalmi természetű rendszabálynak tartom, mintha az úrbéri kárpótlást teljesen megtagadnók, s át nem látom, hogy ha már valaki teljesen forradalmi rendszabályhoz akar nyúlni, miért nem választja a legegyszerűbbet, tudniillik nem adni semmi kárpótlást.” Majd Deákhoz hasonlóan az 1848/9. tc. világos megfogalmazásának kötelező erejével érvelt: “én is azt óhajtom, hogy a nemzeti becsületszó szentsége semmi álokoskodási ürügy alatt ki ne játszassék.” Elismerte azonban, hogy a teljes kárpótlás alapjául szolgáló felmérés elvégzése a “haza jelen állapotában” lehetetlen, amiből komoly, éppen a “nemzeti közbecsületet” védő államra leselkedő veszélyek származhatnak: “fontos politikai okok úgy kívánják, hogy az úrbériséget vesztett hazafiak, a hazafiaknak ezen áldozatra kész osztálya, rögtön előállott szükségükben rögtön segedelmet nyerjenek.” Az áthidaló megoldást azonban a - mások által hevesen támadott - előlegezési rendszerben jelölte meg, melyet mind Deák, mind a középponti bizottmány javaslata tartalmazott, nevezetesen a teljes kárpótlás kifizetéséig telkenként 300, házas zsellérenként pedig 60 forint előleget fizettek volna egységesen mindenkinek. Tóth Lőrinc igyekezett biztosítani képviselőtársait, hogy “az előlegezés mellett az evalváció által tisztába hozandó teljes kárpótlás fenntartatik, melyet a kormány a legcélszerűbben fog elintézhetni.” Bezerédy és Tóth felszólalásán kívül a legtöbb hozzászóló Palóczy mellett nyilatkozott, némelyek ezen az oldalon is kissé sarkítottabban fogalmazva. Plechl József szentgyörgyi képviselő az előzőektől eltérően értékelte az áprilisi törvényeket: “Ha a törvényhozás tulajdont támadott volna meg, tudniillik az arisztokráciának pénzét, földét vagy egyéb tulajdonát, akkor egyetemben egyként felkeltek, és a törvényt akadályoztatták volna. De úgy láttuk márciusban az arisztokráciának lelki diszpozícióját, miszerint megbarátkozott azon eszmével, hogy vagy semmit vagy igen keveset fog kapni kármentesítésül.” Szintén bekiabálásoktól tarkított beszédében egyértelműen rámutatott, hogy a kárpótlást nem valami elvont igazság megtestesítése, hanem az aktuális politikai helyzet indokolja: “De nem is azért adatik meggyőződésem szerint a kárpótlás, mintha az valami feltétlen igazság volna, hanem a ratio status azt kívánja, pedig azért kívánja, mert a magyar arisztokrácia beleillik a társaságba, lehetnek oly idők, hol a törvényhozás egészen megtagadhatná, és kérdem, okszerűleg tesz-e az arisztokrácia oly követeléseket most, melyek a státust megbuktathatják? Minek tehát azt kívánni, hogy a robot, dézsma és egyéb prestációk teljes árban számíttassanak, az arisztokrácia okszerűleg csak azt kívánhatja, hogy a státus annyit adjon, mennyit adhat.” Keresztessy Ambrus, Öttevény képviselője a forradalom hatására átértékelődött nemesi kiváltságokra és azok következményeire hivatkozott, és rámutatott, hogy az 1848/9. tc. a kármentesítést össznemzeti becsületbeli üggyé nyilvánította, ugyanakkor éppen e törvények szelleme azt követeli, hogy ne tegyen a nemzet többet egy társadalmi réteg érdekében, mint amennyit mások sérelme nélkül megtehet, márpedig a teljes kártalanítás végrehajtása óhatatlanul erre mutatna: Szavait a jellemző logikai rend miatt érdemes röviden felidézni: “Midőn egy nemzet átalakulásáról van szó, akkor sok régi elavult jogok és kiváltságok sértetnek meg és kell is sértetniük, mert a hazának közjava úgy kívánja. Igaz, hogy az általános átalakításnál az alkotmánynak úgy kell tenni az átalakulást, hogy az minél kevesebb jogsértéssel történjék, és hogy egyik kárával a másik ne boldoguljon és a viszonosság a hazában fennálljon. […] A viszonosságnak barátja lévén, Palóczy László indítványát pártolom.” Vagyon Antal képviselő cáfolta Tóth Lőrincet, miszerint Palóczy javaslata alapján keveset adni annyit jelent, mintha semmit nem adnának, és ő is azért állt a kárpótlási általányösszeg indítványa mellé, mert “meg van mindenki győződve, hogy a becslés most lehetetlen, […] és a politika követeli, hogy a fizetés rögtön történjék meg, mégpedig úgy, hogy mind a kárpótoltak, mind a felszabadítottak a haza iránt leköteleztessenek.” Vagyon és előtte Abonyi István is bizonygatta továbbá, hogy az alföldieket, illetve általában a termékenyebb térségek birtokosait azért nem érheti igazságtalanság, mert korábbi gyakorlat szerint is az adókivetésnél soha nem vették figyelembe a földek minőségét, hanem csak az úrbéri telkek számát, ezért ha akkor igazságosnak minősült e gyakorlat, a kárpótlásnál sincs értelme osztályozási rendszert bevezetni. A Felvidék-Alföld (vagyis az általányfizetéssel jól illetve rosszabbul járók) vitájához szólt hozzá Bernáth József, aki a nemzeti érdekegyesítés fontosságában jelölte meg Palóczy támogatásának legfőbb alapját, majd leszögezte: “Magam Bihar megyében lakom, éspedig a legáldástelibb földön, hol nem nagy domíniummal bírok, hanem bírok néhány telekkel, mely bizonyosan az ajánlott összegnél többet ér. De nem szabad önérdekemre nézni, mert a haza a jelen pillanatban áldozatot kíván.” Beszéde második részében egy további érzékeny problémára is felhívta a figyelmet: ameddig a kárpótlás meg nem történik, a birtokosok nem juthatnak a beruházásaikhoz nélkülözhetetlen hitelhez, és minél tovább húzódik a kárpótlás ügye, annál rosszabb helyzetbe kerülhetnek. Az általános vitában utoljára szót kérő Gozman János újra hevesen kelt Palóczy véleményének támogatására: “Többször hallottam e teremben mondatni, hogy a jobbágyok telkeiket ingyen kapták. Most mégis kárpótlásról szólunk. Ezek nem tekintik azt, hogy 800 évekig megszolgálták a jobbágyok azon telkek árát, s hogy jövendőre is a kármentesítési terhet maguk a jobbágyok fogják teljesíteni.”
A képviselők ezután áttértek a határozati javaslat szakaszonkénti vitájára, bár ez a vita menetén és érvein szinte alig volt észrevehető. Miután Lónyay Menyhért felolvasta az első fejezetet, Palóczy lépett a szószékre, s megtartotta 1848-as képviselőségének leghosszabb beszédét, melyben újra az általányösszeggel történő kárpótlás mellett foglalt állást. (Csak rövid szemelvényeket idézünk belőle.) Két gyakori ellenvélemény cáfolatával kezdte, egyrészt sokan vetették a szemére, hogy különösebb körültekintés nélkül egy csapásra akarja megoldani a kérdést, de ezt Palóczy nem javaslata hibájának, inkább erényének nevezte, ráadásul komolyan és jó taktikai érzékkel hivatkozott Kossuth december 14-i beszédére, mely a kárpótlás sürgős és gyors végrehajtására vonatkozott. A másik ellenérvre pedig, hogy javaslata nem igazságos kárpótlást fog eredményezni, így felelt: “Megvallom magam sem mondom, hogy indítványom […] a szoros igazsággal megegyezne. Ezt nem mondom, hanem azt mondom, hogy indítványom ezen szoros igazságtól messze nem is jár, sőt merem azt is állítani, hogy ha az evalváció barátainak kedvük teljesül, lesznek cifra összeírások, […] de ezen cifra munkákból, melyek évek múlva ide kerülendenek, fogadom, hajborzasztó igazságtalanságok fognak kerekedni.” Hosszan sorolta a rendi országgyűlések történeteit, melyekben az egyes megyei követek mindig aszerint érveltek lakóhelyük előnyös vagy előnytelen állapota mellett, hogy rájuk nézve hátrányról (például magasabb összegű adókivetésről) vagy éppen olyan előny megszerzéséről volt szó, ahol “valami lokális haszon mutatkozott”. Beszédét két alappillérre építette, egyrészt a kárpótlást megelőző felmérés végrehajthatóságát, méltányosságát illető “szakmai” érvekre, illetve az általányfizetéssel kapcsolatos erkölcsi kifogások elhárítására. Kételkedett például abban, hogy a pontos úrbéri szolgáltatások ellenértéke egyáltalán felmérhető, de ha pontosan meg is teszik a XVII. század végétől, elképzelhető, hogy a miniszteri javaslatban alsó összeghatárként szereplő 300 forintot az első osztálynál sem lehet kihozni. Összességében feltette a kérdést: “Midőn a státustól követelünk valamit, miért csigázzuk jövedelmeinket a legfelsőbb fokra? Ellenben, midőn a státus kér tőlünk, miért húroljuk le azokat annyira? Ez nem igazság, ez a nemesség karakterén szennyfolt lenne, mit reá alkalmaztatni nem akarok.” Az előlegezés tervére vonatkozóan úgy vélekedett, hogy az egyszerre igazságtalan és haszontalan, hiszen ha mindenkinek úrbéri telkenként egyszerre fizetnek 300 forint előleget, lesz olyan, aki az egészet egyszerre megkapja, mások felét sem annak, amennyit a törvény kilátásba helyez. Számos gazdasági-pénzügyi adatot sorolt mindennek igazolására, majd részben tapasztalatból elmondta, hogy a magyar nemesség jelentős része annyira eladósodott, hogy a kárpótlási előleget a hitelezők azonnal zároltatnák, így tulajdonképp helyzete nem sokat változik. (Ezen a ponton érvelése támadhatóvá vált, hiszen az általa javasolt 400 forintos telkenkénti kárpótlással ugyanez a helyzet állhatott volna elő, más kérdés, hogy a kormány tervezetében szereplő összegek még a legjobb minőségűnek feltételezett birtokokra sem hoztak volna ki nagyságrenddel kedvezőbb, és az eladósodott nemesség helyzetét azonnal jobbra fordító értékeket.) A Felvidék-Alföld problémát Palóczy azzal igyekezett elhárítani, hogy igazak az alföldi termékenyebb és a felvidéki kopárabb birtokokra vonatkozó megjegyzések, de utóbbiak számos olyan úrbéri kötelezettséggel bírtak (például faizás stb.), melyek “méltó figyelmet érdemelnek” és összességében nem igazságtalan ugyanolyan általányösszeggel kárpótolni a két országrész birtokosait. Ő is felhívta a nemesség figyelmét, hogy bár jogos a kárpótlás iránti, törvényben is biztosított igénye, mégis a nemzet egésze joggal apellálhat a márciusihoz hasonló nagylelkűségére. Hangot adott továbbá annak az erkölcsi dilemmának, mely észrevételünk szerint valóban az egyik legfontosabb pontja volt a vitának, vagyis ha a magyar nemesség áldozatot hozott, joggal várhatta el a kárpótlást, de a fillérre pontos teljes összegű kártérítést nem: “Egyébiránt valóban méltó, hogy a földesurakat, kik közé magamat is számítom, noha másokhoz képest szegénylegény vagyok, […] figyelmeztetem, hogy a nemeslelkűséget, ha valahol, itt szem előtt kell tartani, mert Európa előtt ki van mondva a nemességnek azon tette, miszerint az úrbéri prestációk elengedése által a nemesség részéről nagy áldozat tétetett. Magasztalom én is e dicső tettét a magyar arisztokráciának, de ha áldozat, soha ne emlegessük a szoros igazságot, mert akkor az áldozatnak dicső nevezete mindjárt megszűnik.” Más helyen így beszélt ugyanerről: “Egyébiránt mi az, mi a földesurakon esett? Egy közönséges hajótörés, melyet szenvedtek elődeik vigyázatlansága miatt. Márpedig, midőn valaki hajótörést szenved, túlzó kívánságnak tartom, hogy ne csak magát mentse meg az ember, hanem poggyászának minden legkisebb darabjait is. Ez nem lehet.” Az 1848/9. tc. értelmezésekor rámutatott továbbá, hogy a kormány hívei által sokat idézett, teljes kárpótlás ígéretére vonatkozó passzus az “eddigi úrbéri tartozásokkal felérő tőke” hiánytalan kiegyenlítéséről beszél, e tőke pontos meghatározását azonban nem tartalmazza. Palóczy ennek kapcsán elővett még egy, mások által nem említett és a vitát valóban veszélyes irányba befolyásolható, érzékeny pontokra tapintó érvet. Ő maga is többször bizonyságot tett az áprilisi törvények iránti elkötelezettségéről és nagyrabecsüléséről, azonban felvetette a törvényhozó számára mindig kézenfekvő feltételezést: a korábbi törvények szövegéhez való merev ragaszkodás nem mindig célravezető, azokon - azok szellemének megfelelő módon - lehet módosításokat tenni a nemzet mindenkori aktuális szükségleteinek megfelelően: “Ha valaki, én magasztalom az utolsó országgyűlést, mert az arisztokrácia dicsőbb tettet nem követhetett volna el, mint amilyet elkövetett, de azért, hogy törvényt hozott az utolsó országgyűlés, nem tartom lehetetlennek azon a következő országgyűlésen változtatást tenni. […] Hogy ez így van, legvilágosabban tanúsítja éppen a az 1848-i országgyűlés, mely oly törvényeket változtatott meg, melyekről régi törvények szerint még szólani sem lett volna szabad, és így kereken tagadom, hogy a népképviselet alapján összealkotott országgyűlés egy hozott törvényen változtatást ne tehessen, a már elintézett dolgot másként el ne rendezhesse.” Ha tényleges tartalmában jogos is volt felvetése, kétségtelenül veszélyes manővernek tűnt a kortársak által egyhangúan mintegy szentként tisztelt áprilisi törvények megváltoztatásának programjával fellépni, még ha e változtatások nyilvánvalóan kis mértékűek és nem a visszalépés, hanem a továbbfejlesztés irányába mutattak is. Ezzel ugyanis könnyű támadási felületet nyújthatott maga ellen, még ha valódi meggyőződése felől nem is lehetett képviselőtársainak kétsége. Beszédét így zárta: “Hogy ha indítványom elvettetik, ne jöjjön elő azon idő, midőn a földesurak azt mondják: kár volt az 1848-ban általánosan megajánlott 400 forintot egy telekért el nem fogadni.” A Palóczyt követő felszólalók új érvet az előző napi vitához képest nem vonultattak fel. Először Halász Boldizsár ajánlotta (némiképp módosított formában) az általa felvetett egyszerűsített osztályozás javaslatát, mint mondotta, az osztályozás elvét a gazdagabb és szegényebb természeti adottságú vidékeken élők nemeseinek kiegyenlítése miatt mindenképp fenn kell tartani, Palóczy javaslatát igazságtalannak és károsnak nevezte. (Halász 3 osztály létrehozását javasolta, és az egyes megyéket sorolta be az 500-400-300 forint kárpótlást kapó kategóriákba.) Bezerédy István ismét Deák mellett tört lándzsát, és igyekezett Palóczy érveit visszafelé fordítani. Az 1848/9. tc. nyílt megsértésével vádolta képviselőtársát (“az indítványt az 1848-i törvényben alapítani nem lehet”), miszerint az a “nemzeti közbecsület védpajzsa” alá helyezett kárpótlási tőkét kiszámíttatni sem akarta. Bezerédy érvelését a kormány iránti bizalomra, a csak kárt okozható sietség elkerülésével a türelem fontosságára alapozta (a képviselőház túlnyomó többségét alkotó nemesek szemében épp a mielőbbi kártalanítás volt a fő szempont): “Én nagyobb jutalmat látok biztosítva Magyarország fennállásában, s miután hiszem, hogy Magyarország győzni fog, képes is lesz megtenni, amit ígért, inkább ezt hiszem, mintsem hogy oly igen sietni szükségesnek tartanám a státuspénztár iránti azon bizodalmatlansággal, hogy talán már holnapután nem lesz mivel fizetni. Én várni akarok.” Hajlandó volt továbbá a kárpótlási összeg leszállítását tárgyalási alapnak tekinteni, de az osztályozáshoz mereven ragaszkodott, amit így támasztott alá: “az igazságot tökéletesen elérni egyes embernek úgy, mint törvényhozónak lehetetlen, de mindent el kell követni, semmi fáradtságtól vissza nem ijedve, hogy az igazságot lehetőleg megközelítsük, ezt minden becsületes ember megteszi, a törvényhozónak pedig fő kötelessége, különben a törvényhozó nevet nem érdemli.” Ezután Pázmándy házelnök próbálta összefoglalni Palóczy és Deák indítványának különbségeit (utóbbit fel is szólította, hogy tartson beszédet), és hangsúlyozta, hogy nem akarja befolyásolni a képviselőket, bár eléggé erre irányuló törekvésnek tűnt, amikor kijelentette, hogy a telkeket szerinte nem lehet egyenlő értékűnek tekinteni: “Amint a fölkiáltásokból ítélni lehet, a képviselő uraknak egy igen nevezetes része az indítványhoz [ti. Palóczyéhoz] látszik hajlani, mert sok ember van, aki nem veszt, hanem nyer, a közép pedig sem nem nyer, sem nem veszt, és elidálják azokat, akik vesztenek.” Pázmándy felszólítására Deák rövidebb, de (az általa “ékesszólónak és szeszélyesnek” nevezett) Palóczy érveit egyenként hevesen ellenző beszédet tartott. Kijelentette, hogy Palóczy javaslata a “teljes kielégítés” és így az 1848/9. tc. ellen irányul. “Azt mondám én, hozzon az arisztokrácia áldozatot, de aránylag” - jelentette ki, és azzal vádolta Palóczyt, hogy az érdemi kérdéseket megkerülve, “ügyes taktikájával átvitte a dolgot a másik térre, és fegyverével, mellyel megtámadta az arisztokrácia előjogait, […] nem cáfolt meg.” Kissé sarkított érveléssel azt mondta, hogy ha a kárpótlásnál el lehet intézni az általányfizetéssel a dolgot, ugyanígy lehetne eljárni az adófizetésnél is, amit nyilván társadalmi felháborodás követne. Remek érzékkel olvasta viszont Palóczy fejére annak valóban meggondolatlanul megfogalmazott, említett észrevételét arról, hogy a telkenkénti 300 forintos előleg nem sokat segít a kárpótolt földesurakon, hiszen a Palóczy által összesen javasolt 400 forint annál nem sokkal több. Deák érvelését az igazságosság követelményére építette: “olyan politikus nem vagyok, hogy mint törvényhozó, akárminémű politikai tekintetnél fogva az igazság elve alól akarjam magamat feloldoztatni. […] Nem az arisztokrácia érdeke ez, hanem az igazságé.”
Pázmándy Deák beszéde után rögtön szavazást kívánt, ám a kérdés megfogalmazása hosszadalmas ügyrendi vitát váltott ki, melynek lényege az volt, hogy a két legfontosabb indítvány közül ha a többség Palóczy mellé áll, a Deák-féle előterjesztés 1-3. §-ban foglalt két fő elem (az előlegfizetés és az osztályozás elve) egyaránt megbukik. Palóczy néhány szóban össze is foglalta indítványa lényegét: “nekem előlegezés nem kell, sem osztályozás, afelett kell tehát szavazni, elfogadtassék-e a három első szakasz vagy pedig elhagyattassék.” (Palóczynak ezúttal teljesen igaza volt, a házszabályok szerint ugyanis javaslata módosító indítványnak minősült, ezért először a Deák-féle szerkezetre kellett szavazni, majd ennek eredménye ismeretében a továbbiakat feltenni.) A folytonos zajban Pázmándy megnyilatkozásai sem voltak teljesen egyértelműek, Palóczy javaslatának hívei attól féltek, a szavazás kimenetelét befolyásolni fogja, ahogy az elnök a kérdést megfogalmazza. Pázmándy ingerülten utasította vissza a pártosságára vonatkozó bekiabálásokat: “Én a kérdésben a legkevésbé sem vagyok érdekelve, ezt megmutattam azáltal, hogy a tárgyhoz nem szólottam, pedig lehetett volna hozzászólanom. […] Már most méltóztassanak megengedni, ha itt volnának a szabályok a követ uraknál, nem lenne annyi baj. […] Jobban a képviselő urak szájába nem rághattam a dolgot.” Utóbbi megjegyzése csak olaj volt a tűzre, Vlád Alajos felszólította a házelnököt, hogy válogassa meg a szavait. Pázmándy tovább védekezett, például elmondta, hogy ha meg akarta volna buktatni Palóczy indítványát, nem olvasta volna fel, neki “álokoskodásra” ilyesmihez nincs szüksége. A radikálisok közben név szerinti szavazást kezdeményeztek, melynek eredménye végül Palóczy részleges sikerét hozta, a többség ugyanis 83:107 arányban leszavazta a Deák-féle szerkezet alapelveit (az előlegfizetést és az osztályozást) tartalmazó passzusokat, azonban a Ház nem volt határozatképes. Ezen a tárgyalási napon ütött vissza először látványosan a negyvennyolcas országgyűlés házszabályának sokat kritizált következménye. A szabályok ugyanis az érvényes határozathozatalt az igazolt képviselők felének (illetve további egy főnek) a jelenlétéhez kötötték, ami 1848 decemberében - Pázmándy tájékoztatása szerint - 201 főt jelentett. Már a kortársak is azon kezdtek gondolkozni (például 27-i és 28-i felszólalásában Asztalos Pál képviselő; ld. alább), hogy valóban érvénytelennek kell-e tekinteni egy olyan szavazást, amelyen a meggyőző többség akaratának alig 11 fő távolléte miatt nem tudott érvényt szerezni. Az eredmény azonnal felvetette a távollévő képviselők ügyét, illetve az inkriminált házszabály-paragrafus megváltoztatásának szükségességét. A szavazást és a kárpótlási vita folytatását a karácsonyi ünnepek miatt 27-re halasztották.
Az ekkor megtartott ülésen először három módosító indítványt olvastak fel, melyek mindegyike a három korábbi kármentesítési koncepció (Deák, központi bizottmány, Palóczy) feszültségeit próbálták enyhíteni, különbségeiket összehangolni. Török István nyíltan meg is mondta ezt tervezete indoklásában: “Megvallom, hogy én is a Palóczy képviselő indítványára szavaztam, szavaztam pedig azért, mert azt sokkal jobbnak tartottam a központi bizottmány véleményénél, mert megvallom, hogy ott, hol annyi az osztály, az önkénynek is tér van hagyva. […] Következésképp sem az igazság, sem a gyorsaságnak meg nem felelhetne, tehát nagyon természetesen Palóczy indítványára szavaztam, mert abban legalább a gyorsaságot feltaláltuk, s némiképp, csak némiképp az igazságot is.” Ez utóbbi megjegyzések egyébként a Palóczy indítványát támogató képviselői csoport hozzáállására, magatartására is utalást tartalmaznak. Török három egyszerű osztályt javasolt (síkvidéki, hegyvidéki illetve “vegyes” térségeknek megfelelően), 500-300-400 forintos telkenkénti kárpótlási összeggel. Omaszta Zsigmond képviselő is középutat szeretett volna ajánlani, mely “megközelítse Palóczy képviselő indítványát, s némileg eleget tegyen a központi választmány kívánalmainak is.” Ő más szempontból igyekezett megközelíteni a kárfelmérést, nem telkenkénti, hanem holdankénti becslést javasolt, így telkenként 320-680 forint közötti összegek jöttek volna ki, indítványának - jegyezzük meg: akkor és később is aligha végrehajtható - újdonsága azonban az volt, hogy a szolgabírákat hivatalvesztés terhe mellett kötelezte volna, hogy 15 nap alatt készítsék el a kárbecslést. Vermes Illés az 1836. évi úrbéri törvényből indult ki, és ennek alapján Palóczyhoz hasonlóan egy telekért 400 forintot fizetett volna, de javasolta, hogy a fél és negyedtelkekért arányosan kisebb összeget adjanak. Ezen a napon a vita azonban nem erről folyt, hanem arról, hogy a múltkori - Kubinyi Ferenc képviselő szavaival - “valóságos botrányt” elkerülhesse a Ház. Számos hozzászólás foglalkozott a távollévők ügyével, születtek különböző elképzelések a határozatképesség fenntartására. (Kubinyi például 160 főhöz kötötte volna a határozatképességet, Halász Boldizsár a Pesten tartózkodó, de az üléseken meg nem jelenő képviselők egy heti napidíját vonta volna meg, Perczel Vince szintén a “morális sújtást” indítványozta stb.) Pázmándy elmondta, hogy a hivatalosan megválasztott 426 képviselő közül a szászok már eltávoztak, egyes képviselők (eltérő okokból, mint például Eötvös, Trefort, Széchenyi stb.) szintén, mintegy 60 kormánybiztosként van távol stb. A házelnök nyíltan megfogalmazta, hogy miről is van szó: “Így például többen vannak Pesten képviselők, kik nem akarják, hogy Palóczy indítványa elfogadtassék, s hogy a határozat hozatalára megkívántató szám ki ne kerüljön, nem jönnek el.” Bár a házelnök is híve lett volna a szabálymódosításnak, folyamatban lévő ügy esetén ehhez jog szerint nem járulhatott hozzá. A 24-i szavazás megismétlése előtt Asztalos Pál foglalta össze tömören a magyar törvényhozás aktuális helyzetét, melyet érdemes felidézni: “Valóban sajnos dolog, midőn azok, kiket a nép ide küldött, hogy intézzék ügyeit, különösen hazánknak jelen vészes pillanataiban, midőn egy óra is terjedelmes fordulatot adhatna a dolognak, nem teljesítik legszentebb kötelességeiket, s ezáltal érdemetlenné teszik magukat a nép bizalmára, midőn a jelen kérdést nem is lehet úgy tekinteni, mint az arisztokrácia érdekét, hanem az egész hazának s földművelésnek érdekét, amit szívén kellene hordozni mindenkinek, mert a földművelésre van fektetve hazánknak jövő boldogsága. Máris hatmillió forint veszett el az úrbéri birtokosok zsebéből, ami nem invesztiáltatott az agrikultúrába, s más részről tudjuk, hogy a földművelés anyja a gyáriparnak. Olyan nevezetes kérdésnél tehát, midőn nem a nemesség érdekéről van szó, a kötelességet nem kellene feláldozni a parlamentáris taktikának.” (Szavai összecsengtek Kossuth korábbi megnyilatkozásával, aki kifejezésre juttatta óhaját, hogy a haza veszélyeztetett és gyakori fordulatokkal terhelt politikai helyzete miatt szeretné “minél tömöttebb sorokban együtt látni a képviselőház tagjait”.) Végül a létszámvita miatt izgalommal várt szavazás Palóczy sikerét hozta, és megbuktatta az előlegfizetés és az osztályozás alapelvét tartalmazó 1. §-t, méghozzá 89:117 arányban, vagyis a képviselőház határozatképessége mellett. A szabályok értelmében a központi bizottmány javaslatának el nem fogadása után a módosító indítványokról való szavazás következett, melyek sorában Palóczyé volt az első. A képviselők többsége ki is állt mellette (102:92 arányban), ami azonban együttesen újra kevesebb volt, mint a határozatképes 201 fő. A jegyzőkönyvből kiderül, hogy a két szavazás között eltelt rövid idő alatt (eredetileg név szerinti szavazást kezdeményeztek Palóczy javaslata ügyében is, de ettől elálltak) 12 képviselő elhagyta a termet. A határozatképességhez így csak 7 fő hiányzott, de Palóczy szerkezetéről a szavazást ismét el kellett halasztani. Fontos továbbá, hogy mivel az a veszély fenyegetett, hogy a hasonló esetek ismétlődésével megbénul a törvényhozás munkája, elhatározták, hogy a Ház hírlapok útján is kinyilvánítja azon akaratát, miszerint a nem hivatalos megbízatásból távollévő, vagy azt már befejezett képviselők január 10-ig kapnak haladékot az országgyűlésen való megjelenésre.
December 28-án újabb módosító indítvány került a képviselők elé Bartos Edétől, aki egy-egy megyére terjedően javasolt háromféle osztályt (500-400-300 forint értékben), a tárgyalási nap legfontosabb eseménye mégis az volt, hogy hozzászólt a vitához a képviselőházban már rég nem látott, és ekkor is a honvédelem gondjai miatt elfoglalt Kossuth is. Még Kossuth megérkezése előtt egyszerű szavazást tartottak Palóczy indítványáról, mely ekkor határozatképes létszám mellett minimális többséget kapott 107:105 arányban. Pázmándy azonban bejelentette, hogy a határozat érvényességét ezúttal sem hirdetheti ki, mert 20 képviselő név szerinti szavazást kért, és a szabályok szerint ugyanabban az ügyben a név szerinti voksolás útján született döntés “erősebb”, mint a felállás vagy kézfeltartás útján kinyilvánított határozat. Palóczy - a folyamatos zaj miatt alig kivehető - hozzászólásában megrökönyödve tiltakozott másodszor is többséget kapott indítványának ilyetén halasztása ellen, és emlékeztetett rá, hogy előző nap éppen indítványának pártolói kértek név szerinti szavazást, és éppen a házelnök kérésére álltak el szándékuktól, “időkímélés tekintetéből”, most ugyanezt elvárta volna a javaslatának ellenzőitől érkező kéréssel kapcsolatban is. (A név szerinti szavazás kezdeményezése ezúttal is nyilván a parlamenti taktika részét képezte, azért került rá sor, hogy a Palóczy javaslatáról szóló döntés elodázásával annak ellenzői időt nyerjenek egy “ellentámadáshoz”.) A szabályoktól való eltérésre így nem került sor, ezért Pázmándy a következő napra kitűzte a név szerinti szavazást, és felszólította a képviselőket, hogy mindenképp jelenjenek meg, amikor a kérdés “végképp eldöntetik”. A házelnök beszédében egyébként durva támadást is intézett Palóczy ellen, azzal vádolta, hogy Palóczy is kilátásba helyezte: elhagyja híveinek egy csoportjával az üléstermet, ha a huzavona odáig vezet, hogy csak a számára kedvezőtlen döntést hozhatják meg. Hogy a vád igaz volt-e, biztosan nem tudhatjuk, de könnyen elképzelhető, hogy Palóczy kilátásba helyezte, hogy mintegy “ellopja” ellenfeleinek addig csak vele szemben alkalmazott obstrukciós technikáját a szavazás előtti kivonulással. Néhány tényező azonban bizonytalanná teszi ezt a Palóczyval szembeni vádat vagy legalább is arra utal, hogy indulatos kijelentését később maga sem gondolhatta komolyan. (Ami vérmérsékletét illeti, kétségtelen hogy talán gyakran határozottabban állt ki vélt igaza mellett, egyes kortársai is néha “becsületes, de heves emberként” jellemezték. Képviselői, illetve 1848 előtt követi tevékenységéről ilyen összbenyomásunk egyébként nem alakulhatott ki.) Ilyen tényező lehet először általánosságban az, hogy soha nem hiányzott a parlamenti szavazásokról, akkor sem, ha kisebbségben maradása előre világosan látszott, továbbá december 28-án, amikor állítólagos kijelentése elhangzott, még nem volt biztos javaslatának bukása, sőt elképzelhető volt, hogy esetleg meg tudja őrizni szimpatizánsainak többségét. A legfontosabb tény azonban, hogy nem hiányzott a - hosszas halogatás alatti politikai csatározások következtében - számára egyre inkább a vereséget tartogató 29-i szavazásról sem. Csak érdekességképpen megjegyezzük: a korábbi szavazások előtti “kivonulók” mind a képviselőházban, mind a sajtóban névtelenek maradhattak az ilyen eszközt végül nem alkalmazó Palóczy azonban nem, ami óhatatlanul arra utal, hogy az ügybe politikai ellenfeleinek manőverei is közrejátszottak. Az értesülésről ugyanis a mérsékelt, kormánypárti Pesti Hírlap is beszámolt, indulatos - feltehetően Kemény Zsigmond tollából származó - szerkesztői jegyzet kíséretében: “Csakhogy aztán hordanák el magukat az ily követ urak végképp, s adnák helyeiket olyan utódoknak, kik nem űznek játékot a törvényhozói állásból.” A szerkesztői kifakadást jogosnak is tarthatjuk azokkal kapcsolatban, akikre vonatkozott, de mint láttuk, Palóczy László bizonyára jóval fontosabbnak vélte képviselői megbízatását, komolyabban vette törvényhozói munkáját ennél.
Visszatérve a 28-i ülésre, az eredetileg honvédelmi beszámolóra készülő Kossuth beszéde később valóban sokat nyomott a Palóczyt megbuktató mérsékeltek győzelmében. A honvédelmi bizottmány elnöke beszédét azzal kezdte, hogy ha előre sejtette volna a kárpótlás kapcsán kirobbanó vita hevességét, nem javasolja annak letárgyalását. “Én azt gondoltam, hogy ezen kérdésnek rögtönös feltétele és elintézése körül a tisztelt képviselőházat egy szempont fogja vezérelni, azon szempont tudniillik, hogy közelítsük meg a méltányosságot annyira, amennyire otthonos összeírás és becslések nélkül az előttünk ismeretes többrendbeli adatok nyomán kidolgozott valamely tabella szerint ezen méltányosságot megközelíteni lehet.” Palóczy előterjesztésével kapcsolatban egyértelműen leszögezte: “hogy a tisztelt képviselőház kegyességéből megbízott kormánynak nézete is tudassék, nem kételkedem kijelenteni, hogy én az egyforma diametrális összeg mellett nem vagyok, mert azt nem tartom sem az igazsággal, sem a méltányossággal megegyeztethetőnek. Kossuth is elismerte, hogy voltak birtokosok, akik nem is álmodtak a megváltásról és telkenként 200 forintért odaadták volna, ha tehetik, s az alábbi következtetést vonta le: “ennélfogva tehát megvallom, én bizonyos osztályozást akarnék, azon véleményben lévén, hogy három-négy osztály állíttatnék”, melyek ellen senkinek nem lehet kifogása. A kormány nevében azt kívánta, hogy “ezen kérdés ne okozzon keserűséget, hanem inkább megnyugvást”, és csalódottságának adott hangot amiatt, hogy Palóczy indítványa többséget kapott: “Örömmel vettem volna, ha ezen szavazás másképp ütött volna ki, hanem üssön ki akárhogy, ne halassza a Tisztelt Ház, együtt van, tehát szavazzon.” Kossuth a legfontosabbnak azt tartotta, hogy mielőbb menjen át a kérdés a “törvényhozás stádiumán”, és kérte a képviselőket, legyenek tekintettel egymásra, óva intette őket, nehogy az elmérgesedő vitában valamely politikai csoportosulás erkölcsi kényszert érezzen akaratának minden áron való keresztülvitelére. Miután megtudta, hogy a Háznak joga van újra szavazásra feltenni egy kérdést, ha név szerinti szavazás iránti indítvány érkezik, (nyilván Palóczyra célozva) úgy gondolta, senkit nem fog megbántani, ha még egy szavazási fordulót tartanak, méghozzá a következő napon. A határozatképesség megóvását célzó törekvések mellett a szavazás elhalasztásában nyilván az is szerepet játszott, hogy így nagyobb lehetőség kínálkozott a Palóczy javaslatát ellenző táborból az ingadozók megnyerésére.
A december 29-i ülésen a kárpótlás ügyében újabb módosító indítványokat olvastak fel, elsőként Varga Istvánét, aki kijelentette: “nem szándékom megingatni azon ragaszkodást, mellyel a Ház többsége több ízben eredmény nélkül maradt szavazat útján Palóczy képviselő indítványát pártolta”, mégis arra az esetre benyújtja tervezetét, ha Palóczy mégis kisebbségben maradna. Halász Boldizsár módosította előző indítványát, és beadtak ilyen javaslatot Abonyi István és Tóth Lőrinc képviselők is, melyek lényegi új elemet nem tartalmaztak a korábbiakhoz képest, az osztályozás rendszerét finomítva próbálták keresztülvinni a kárpótlást a törvényhozáson. Az ekkor tartott név szerinti szavazás (ötödik kísérletre) végül határozatképes létszámmal 105:129 arányban leszavazta Palóczy indítványát. Már a 28-i szavazás szoros eredménye (mindössze két fős többség) is arra utalt, hogy a többnapos huzavona alatt hiába őrizte egységét a Palóczyt támogató csoport (29-én 105-en, egy nappal korábban 107-en támogatták, tehát nem volt jelentős elpártolás), megnőtt a javaslat ellenzőinek tábora, akiknek sikerült megnyerniük a korábban az ülésteremből távolmaradókat és az ingadozókat. Az már csak a 29-i ülés kapcsán a képviselők keserű tapasztalata, hogy miután Palóczy indítványa lekerült a napirendről, a módosító indítványok közül Bartos Edéét tették fel szavazásra, aki mellett 63, ellene 132 szavazatot adtak le, és így az indítvány (alig 6 szavazat híján) határozatképtelenség miatt el nem fogadtatott.
A Deák álláspontját erőteljesen támogató Pesti Hírlap másnapi vezércikkében örömmel üdvözölte, hogy végre sikerült (“mint érdemlé”) Palóczy javaslatát megbuktatni. Az ezen a napon - egyre fenyegetőbb katonai helyzetben - ülésező képviselőháznak folytatnia kellett volna a korábbi rend szerint a módosító indítványok feletti szavazást, azonban a Deákot támogató Dedinszky József javasolta, hogy “jelen veszélyes idejében a hazának” a kárpótlásról való tárgyalást halasszák el. Ezzel teljesen összecsengő beszédet tartott Deák, aki ugyanerre az indítványra készült, Dedinszky csupán megelőzte. Deák leszögezte, hogy ha rajta múlt volna, semmiképp nem veszi elő a kárpótlás ügyét, “de kormányunk, mely a körülményeket legjobban ismeri, a többi közt egy osztály megnyugtatására szükségesnek látta, hogy erről intézkedjünk.” Érezhető keserűséggel emlékezett meg arról, hogy a Ház leszavazta az előlegezésre és az osztályozásra vonatkozó javaslatát, ennél is jobban elszomorította azonban, hogy “mikor az országot veszedelem fenyegeti, akkor a magyar képviselői testület afölött vitatkozik, […] hogy mennyit adjon az állam pénztárából, melynek fennállásáért még küzdeni kell, mely akkor fog fönnállani, ha ezen országot az Isten megmenti. Pirulnunk kell a jövendő előtt, ha az időt most ilyenekkel töltjük.” A határozatképességgel kapcsolatos hercehurcát (azt, hogy “egy fertály óráig teljes számmal volt a Ház, s azután ismét megfogyott”) olyan jelnek vélte, mely arra utal, hogy a képviselők nem nemzeti jelentőségének megfelelően, hanem önös érdekeik szerint foglalnak állást e kérdésben. Az aktuális helyzetben különösen szerencsétlennek tartotta, hogy a szinte kivétel nélkül kárpótlásban reménykedő képviselőket “különösen érdeklő” dologgal töltötték a képviselőház drága idejét. A Ház a halasztó indítványt elfogadta.
Rövid kitérőként említést kell tennünk a kárpótlási törvény további sorsáról. A Debrecenbe költözött országgyűlés érdemben nem foglalkozott a kérdéssel, csupán a Szemere-kormány készített egy, a telkenkénti kárpótlást 300-500 forint között meghatározó tervezetet. A volt földesurak kármentesítését végül az abszolút kormány hajtotta végre, érdemes röviden megvizsgálni, hogy hogyan. A kártérítés egyébként az 1850-es évek elején majdnem ugyanazokat a jogi, erkölcsi, pénzügyi dilemmákat vetette fel, mint a független magyar állam idején, 1848-ban. (Hogyan lehet elérni, hogy a gazdák mielőbb hozzájussanak a kártérítéshez, hogy lehet méltányosan elkerülni az időpazarló becslések végeztetését stb.) 1853-ig kárpótlási előleget csak politikai szempontok alapján adtak, ami önmagában ellentmondott az 1848-as, egyenlőségre és méltányosságra törekvő tervezeteknek. Az 1853. évi úrbéri pátens a végrehajtás alapjául szolgáló kárbecslést megyék szerinti különbségtevéssel 300-700 forint közötti telkenkénti értékkel állapította meg, mely kísértetiesen hasonlít az 1848-as központi bizottmányi véleményre. 1855-ig csak kárpótlási előleget vehettek fel az úrbériséget vesztett birtokosok, ennek összege azonban alig érte el a fizetetlen kárpótlási tőke esedékes kamatait, vagyis ugyanúgy nem sokra mentek vele a kárpótoltak, mint ahogy Palóczy azt az előlegezéssel kapcsolatban megjegyezte. A birtokosoknak kiosztott, kármentesítési összegre szóló államkötvények sokat veszítettek értékükből, de nem ez volt a kártalanítással kapcsolatos legnagyobb sérelem, hanem az, hogy - ellentétben a negyvennyolcas országgyűlés szinte valamennyi “pártjának” véleményével - a kármentesítési összeget nem a kincstári és közalapítványi birtokállomány alapján, hanem adókivetés formájában igyekeztek előteremteni. A “földtehermentesítési járulék” néven az adózókra (tehát a kárpótoltakra is!) hárított kárpótlási összeg tovább súlyosbította az amúgy is a beruházásokhoz szükséges tőke hiányával küszködő polgárokat. Ami pedig a volt földesurakat illeti, egyrészt csak a XIX. század legvégén jártak le a kárpótlási részletek, az eltelt végrehajtási idő tehát nagyon hosszú volt, másrészt a jelentős árfolyamhullámzásnak kitett kárpótlási kötvények kevesek kezén őrizték meg névértéküket, vagyis összességében nem jártak túl jól, legfeljebb a nagybirtokosok egy részének volt annyi tartaléka, hogy kötvényeire kölcsönt vehessen fel.
Mindezek után röviden meg kell próbálnunk mérlegre tenni Palóczynak az úrbéri kárpótlással kapcsolatos indítványát, kijelölni a helyét 1848 decemberének politikai vitái között. Kétségtelen, hogy az egykori országgyűlési vitákat mai szemmel olvasva, Palóczy javaslata az általányösszegű kárpótlásra vonatkozóan, meglehetősen egyszerűnek, átgondolatlannak és radikálisnak tűnik. Kiindulópontként fel kell idéznünk Kossuth december 14-i, említett beszédét. Ebben Kossuth a haza megmentésére egyesülő társadalmi osztályok között mindenféle ellentétet el akart simítani, hiszen egyszerre kellett biztosítania a nemesség, mint “honfenntartó elem” megőrzését, de a nép szabadságát is, így az úrbéri kármentesítést olyan ügynek tekintette, mely haladéktalan orvoslást kívánt. Kossuth ugyan az osztályozás iránti igényét itt is egyértelműen kimondta, de a kárbecslést olyan gyorsan kívánta kiviteleztetni, hogy az lényegében önellentmondásnak hatott. (“Soha ne becsülgessük a dolgot hosszasabbra” - mondta, továbbá két év alatt a teljes kárpótlási összeget kifizethetőnek vélte, felét azonnal.) Megítélésünk szerint Palóczy - mint erre december 24-i beszédében maga is hivatkozott - egyszerűen Kossuthnak a gyors megvalósításra, a részletekben való elmerülés helyett az azonnali, a közvéleményt megnyugtató intézkedés foganatosítására vonatkozó felszólítását tette magáévá, és indítványát a haza állapotával, a társadalmi összefogás szükségességével látta indokoltnak. Kossuth például így beszélt: “Magyar felemelkedettséggel mondhatom, hogy a volt arisztokrácia, mely annyit vesztett, nem kérdezte az áldozat nagyságát, hanem csak azt, hogy kell-e [áldozat], s tett. Tehát ezekről kellene minél előbb gondoskodni, mert bizony ők is azt tartják, hogy jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok. Ne mérlegeljük tehát sokáig, hogy 500 forint és talán 3/100 jöjjön-e, hanem adjunk valamit, hogy lássák, miként valóság a nemzet szava, mely szerint a nemzet saját becsülete oltalma alá helyezte a kármentesítést. […] Az 1848-i év ne múljon el anélkül, hogy ki legyen mondva a törvényhozás által valósítása azon szónak, melyhez a nemzet becsületét kötötte.” Látható, hogy Palóczy érvei sem álltak túl messze a Kossuth által itt előadottaktól, bizonyára Palóczy is fő szempontnak a mielőbbi végrehajtást és Kossuthtal egyetértésben a részletes felméréseket megtakarító, azonnali intézkedést tekintette. Kossuth is kifejezte hozzájárulási készségét ahhoz, hogy ne egyezzen meg fillérre pontosan a veszített úrbériség ellenértéke a kárpótlási összeggel, a lényeg, hogy mielőbb eszközölhető és hozzávetőlegesen méltányos kárpótlás történjen. A honvédelmi bizottmány elnöke továbbá bizonyára tisztában volt azzal is, hogy a kárpótlás pénzügyileg szinte megoldhatatlan kérdés, ezért annak szorgalmazásában a nemzeti egység megteremtésére irányuló társadalmi szempontoknak kell előtérbe kerülniük a hajszálpontos kifizetések eszközlése helyett. Palóczy nem értette félre Kossuthot, egyszerűen realizálni akarta annak általános érvényű beszédében rögzített elgondolásait, s tulajdonképp egyetlen ponton lépett túl Kossuth “jobb ma egy veréb”-típusú érvelésén, és ez az osztályozással és előlegfizetéssel összekapcsolt kárfelmérés elutasítása volt, ami miatt december 28-án Kossuth nem fogadhatja el Palóczy javaslatait. (Mellesleg Kossuth és Deák, mint láttuk, éppen ez utóbbi ponton vallottak azonos véleményt, a kárfelmérés módjának kérdésében nem álltak egymás mellett.) Milyen tényezők tehették indokolttá 1848 decemberében, hogy Palóczy komolyan gondolja frappáns, mondhatnánk, “egyszerű, de nagyszerű”-típusú indítványát? Világos volt egyrészt, hogy a részletes kárfelmérés, sőt az osztályonkénti körültekintő becslés az adott helyzetben túl hosszú időt venne igénybe, ráadásul eredménye legalábbis kétséges, hogy megegyezik-e a tényleges helyzettel. Legalább ennyire logikus volt továbbá Palóczy azon érvelése, hogy még ez a bizonyos “tényleges helyzet” fogalmának meghatározása sem egyértelmű abból a szempontból, hogy a vesztett úrbéri szolgáltatások nem alkottak egy egyetlen keretbe fogható, áttekinthető rendszert az ország egészében, nemcsak a természetföldrajzi adottságok eltérő volta, hanem az egyes uradalmak történelmi hátterének, a földesúr-jobbágy viszonynak a különbségei miatt sem. Az egyszeri, általányösszegű kárpótlás nyilván nem egyezett meg a “szoros igazsággal”, de utóbbi szubjektív fogalmának tisztázása (“micsoda az igazság?”) szintén eldönthetetlen feladat, s nemcsak 1848-ban, hanem a későbbiek ismeretében is. (A “megfelelt-e az abszolutizmuskori kárpótlás a vesztett úrbéri szolgáltatások ellenértékének?” kérdésre aligha lehet egyértelmű igennel vagy nemmel válaszolni.) Ezért nem érezzük helyénvalónak azt az érvet, miszerint az adókivetést sem általány alapján teszik, hanem körültekintő, személyre szabott felmérés alapján, ugyanis az adóztatás egy esztendei jövedelem (vagy meglévő vagyon) könnyebben megismerhető viszonyai alapján, ráadásul évi rendszerességgel történik, míg a kárpótlás egyszeri alkalommal, tisztázatlan történelmi eredetű háttérrel megvalósítandó feladat. Nem helytálló az az észrevétel sem (Palóczy és Deák érvelésében egyaránt), hogy a másik tervezete panaszáradatot indítana el a társadalom különböző rétegeiből, mert valószínűleg bármely fél tervei valósultak volna meg, a kárpótlással elégedetlenek mindenképp jelentős közvéleményt képviseltek volna. Kétségtelen, hogy a Palóczyt támogató képviselők köre két különböző csoportból állt össze: egyrészt azokból, akik ténylegesen úgy gondolták, hogy meg kell elégednie a nemességnek az általányösszeggel, és erkölcsi megfontolásokból vagy hazafias érzésektől kísértetve nem kérhetnek többet az államtól; másrészt (s ezek voltak többségben) tényleg a “jobb ma egy veréb” nézetet vallották, s a bizonytalan jövőtől félve, mielőbb hozzá akartak jutni kárpótlásuk összegéhez, akkor is, ha ez számukra bizonyos kisebb veszteségeket jelentene. (Azokról nem is beszélve, akik éppenhogy jobban jártak volna anyagilag ebben a rendszerben.) Hogy maga az indítványtevő melyik csoporthoz tartozik, nem tudhatjuk, de Palóczy egész közéleti tevékenységének áttekintése talán méltó alapot ad feltételezéshez: elsősorban nem önös anyagi érdekei miatt nyújtotta be tervezetét, hanem az annak tulajdonított politikai cél elérése érdekében. Igazat kell továbbá adnunk Szabó Ervin azon meggyőződésének, hogy az elhúzódó országgyűlési vitát részben azok a képviselők okozták, akik nem álltak sem Palóczy, sem Deák mellé, hanem éppen oda szavaztak, akinek a tervezetétől többet remélhettek saját maguknak. Az Palóczy december végi beszédeiből bizonyos, hogy a rendkívüli körülményeknek (a közvélemény megnyugtatása szándékának) komoly szerepe van az indítvány megfogalmazódásában. Nézetünk szerint békés viszonyok között ő maga sem állt volna elő ilyen kárpótlási javaslattal. Végül ismét csak a házszabályok kijátszására épülő parlamenti taktika akadályozta meg abban (ezúttal négy szavazási forduló után), hogy többséget szerezzen javaslatának. Korábban is érintettük továbbá a kézenfekvő kérdést: milyen lehetett a viszonya Palóczy indítványának a legitimációs viszonyítási pontként kezelt áprilisi törvényekhez? Palóczy logikája szerint a kárpótlásról szóló 1848/9. tc. szellemiségét, vagyis a kárpótlás megvalósításának elvét nem érhette sérelem (ezt lényegében igazolja, hogy Palóczy - politikai ellenfeleinek érveivel szemben - egyáltalán nem “forradalmi” módon kezelte az úrbéri kérdéseket, vagyis nem a váltság nélküli jobbágyfelszabadítás Magyarországon jórészt csak Táncsics által képviselt programját akarta feleleveníteni), s a “közbecsület védpajzsa” követelményeinek a törvény eleget is tesz. Összegzésként csak annyit mondhatunk, hogy százötven év távlatából is egyszerűen eldönthetetlen (talán értelmetlen is) a kérdés, hogy miért és melyik kárpótlási elképzelés megvalósulása lett volna jobb az úrbériséget vesztett nemes, a volt jobbágy, illetve a nemzet egésze szempontjából. (A probléma kísértetiesen hasonlít az 1849. évi adótörvénnyel kapcsolatos dilemmához, mely szerint magasabbak vagy alacsonyabbak voltak-e a független magyar polgári állam adóterhei az 1848 előttieknél.) A feltételezést azonban megkockáztathatjuk: Palóczy “gordiusi” megoldásának elfogadásával sem biztos, hogy akkor sokkal rosszabbul jártak volna az említett (alaposan) érintettek.
Palóczy László képviselői szereplésének mérlegelésekor utolsó, röviden összegezhető, de jelentőségében nagy problémaköre, hogy hogyan ítéljük meg a kifejezetten politikai kérdésekhez való viszonyát, szerepvállalását, pártállását.
A vonatkozó szakirodalom Palóczyt rendszerint a radikális, baloldali képviselők közé sorolja, érdemes megnézni, hogy mennyire jogosan. Az első népképviseleti országgyűlés radikális “frakcióját” a július 22-én tartott válaszfelirati vita alapján szokta történetírásunk kijelölni (amikor a parlamenti pártpolitikában is “el lett vetve a kocka”), vagyis azokat sorolja ide, akik még elvben sem voltak hajlandók kilátásba helyezni a magyar törvényhozás segítségét az olasz tartományokban folyó forradalmi mozgalmak ellen a Habsburgok oldalán. A 36 nemmel szavazó honatya között volt Palóczy is, ettől kezdve rendszerint megkapta a “nemesi radikális”, vagy a “a kormány baloldali ellenzékét alkotó radikális” stb. besorolást. (Megjegyezzük, megjelent olyan kötet is a témában, mely a “vöröstollasokhoz” tartozók közül megemlít néhány nevet - köztük Palóczyét -, akik az olasz segély megadása ellen “vitáztak, amíg lehetett”. Pedig Palóczy nemcsak nem vitázott, de még csak hozzá sem szólt ehhez a kérdéshez, csupán szavazatát adta le!) Le kell szögeznünk azonban, hogy e szavazat alapján még kevéssé lehet azok közé számítani, akik - Kossuth szavaival - “a törpe minoritás” tagjaiként “erőszakolni akarják a Ház tanácskozásait”. Palóczy radikális besorolásának másik forrása lehet, hogy sokan 1848-ra is visszavetítik 1849-es szerepvállalásának a “flamingókhoz” kötődő elemeit, elsősorban azt, hogy 1849. januárjában az ő debreceni szállásán tartották Madarász László hívei értekezleteiket.
Palóczy a legfontosabb kérdésnek a kiegyensúlyozott, folyamatos törvényhozás működését tekintette, mellyel nem fértek össze a forradalmi jellegű politizálás elemei. Az országgyűlés, mint a nemzeti akarat megtestesítője iránt őszinte tisztelettel viseltetett, és mereven elutasította a diktatórikus jellegű hatalomgyakorlás formáit, mindent elkövetett az áprilisi vívmányok, illetve az azokat továbbfejleszteni hivatott intézkedések törvényes alapjának, a rend és a biztonság - adott keretek között megteremthető - biztosításáról. Emiatt idegenkedett a pártszerű keretektől is, és bár kétségtelenül elszánt volt és határozott, működésének fő területéül (sőt egyetlen színteréül) a szívós aprómunkával időtállót alkotó törvényhozást tekintette. Jellemzőnek véljük, hogy a radikális lapok például (Nép-Elem, Márczius Tizenötödike stb.) rendszeresen közzétették az Egyenlőségi társulat és más forradalmi demokrata klubok üléseinek jegyzőkönyveit, határozatait, programpontjait stb., Palóczy nevével ezekben a tudósításokban soha nem találkozhatunk. Maga Madarász is arra panaszkodott emlékirataiban, hogy az országgyűlés radikálisai nem alkothattak önálló frakciószerű csoportot, mert nem volt igazán elfogadott vezetőjük, erejükből arra nem futotta, hogy együtt védekezzenek, csak arra, hogy “kiki önmagában gondolkozzon”, amit Palóczy nyilván gyakran meg is tett.
Kétségtelen, hogy a forradalmi mozgalmakhoz, például a francia forradalom - jakobinusok előtti - szakaszához erős szellemi kötődést érzett. Valódi példaképe a polgári forradalom változásainak a rendezett körülmények között ülésező törvényhozás útján való életbe léptetése volt. Érdemes felidézni például a francia forradalomnak azon eseményeiből egyet-kettőt, amelyekre Palóczy 1848 őszén hivatkozott. Az említett népiskolai vitában például nem hagyta ki a párhuzam által kínált lehetőséget arra, hogy az évfordulón ne emlékeztesse képviselőtársait 1789. augusztus 4-re: “Ma 59 esztendeje, hogy Versailles-ben a francia egybegyűlt nemzet minden címeket a haza asztalára lerakván, egy tömeggé egyesült. Ti ezt megtettétek. Még hátravan egy nagy közfalnak lerontása, a külön iskolák megszüntetése. Töröljétek el azokat ma, augusztus 4-én, s örökítsétek meg azokat ma a históriában!” Mivel a francia nemzetgyűlés ezen a napon törölte el a feudális kiváltságokat, törvényt hozott a közteherviselésről, állampolgári egyenlőségről, az egyházi tized megszüntetéséről stb., mindennek az áprilisi törvényekkel való összekapcsolása nemcsak jó szónoki fogás, de valóban tartalmi megfeleltetés is volt.
Vagy idézhetjük kissé talán részletesebben is a szeptember 12-i ülést, amikor nyilvánvalóan a francia nemzetgyűlés “labdaházi esküje” mintájára az országgyűlés folyamatosságának (permanenciájának) kinyilvánítását kérte, pontosabban támogatta Zsembery Imre vonatkozó indítványát. A javaslat mögött a háttérben az a félelem húzódott meg, hogy az uralkodó az országgyűlést feloszlathatja, és így annak ellenőrzése nélkül számára kedvező összetételű kormányt nevez ki. A radikálisok szimpatizáltak az ötlettel, a mérsékeltek és a kormány tagjai azonban úgy vélték, hogy ezzel a lépéssel az országgyűlés lelépne a törvényesség útjáról, amelyre eddig annyira szigorúan vigyázott, lejáratná magát a külföld előtt, sőt a permanencia egyenesen a haza és az alkotmány veszélyeztetését jelentené. (A miniszterek közül Klauzál és Batthyány szólalt fel ilyen értelemben.) Palóczy így érvelt javaslata mellett: “Feleljen nekem arra akárki, hogy miért hívatott össze a diéta, és pedig a legnagyobb hatalom által? Mert azt mondotta: hazátok veszélyben van, szabadítsátok meg! S kérdem, kisebb most a veszedelem, mint akkor volt? Sokkal nagyobb. S kérdem ismét a két előttem szólott volt miniszter urakat, feleljenek arra, hogy ha az országgyűlés együtt nem ülne, nem volna-e a kormány részéről hazaárulás, ha a jelen körülmények között a diétát össze nem hívná? S most, mikor együtt van, megengedhetjük-e, hogy eloszlattassék? Ebbe beleegyezni lehetetlen, mert ez a nemzet életén az utolsó halálos sebet ejtené, s a nemzetet kétségbeesésbe taszítaná. […] Ennélfogva tehát kívánom, hogy a nemzet képviselői együtt maradjanak, és Zsembery barátom indítványát pártolom, annyival is inkább, mert hiszen nem akarja örökre permanensnek kinyilatkoztatni az országgyűlést, hanem csak addig, míg a haza megszabadítva nem lesz.” Az elnök szavazásra kívánta feltenni a Ház permanenciáját kimondó indítványt, melyet a többség (felállás útján történt szavazással) el is fogadott, vagyis úgy tűnt, a mérsékeltek vereséget szenvedtek. Batthyány azonban ekkor sem fogadta el a szerinte nyíltan forradalmi indítványt, és lényegében a szavazást érvénytelenítve a fontos ügyben név szerinti voksolást kért. (A miniszterelnök számára az egész vita tétje az István nádorral való konfliktus lehetséges elkerülése volt, aktivitását ekkor ez is indokolja.) Batthyány Wesselényivel közösen igyekezett rávenni az ingadozókat a permanencia elvének leszavazására, és elküldött valakit a távollevő Deák Ferencért. Deák a javaslat ellen érvelt, mondván, hogy az 1848/4. tc. 6. §-a értelmében a Házat egyébként sem lehet feloszlatni a költségvetés megszavazása előtt, továbbá úgy vélte, az uralkodónak nem lenne törvényes alapja az országgyűlés (és így a nemzet) vélekedésével ellentétes kormány kinevezésére, ennélfogva az indítványt feleslegesnek és elejtendőnek nevezte. A feszültséget Zsembery úgy oldotta fel, hogy - mint mondta - meggyőzetve Deák érveitől, visszavonta javaslatát, s így levették a napirendről. A javaslat utóéletéhez két dolog tartozik, az egyik, hogy szeptember 30-án, amikor a pákozdi csata kimeneteléről még nem érkezett biztos hír Pestre, a rendkívül izgatott légkörben tanácskozó országgyűlésben maga Deák (és előtte Madarász László) vetette fel, hogy az országgyűlés deklarálja magát permanensnek: “Az elnöknek azon előterjesztését, hogy ez a képviselőtestület most végképp el ne oszoljék, annyira szükségesnek látom, hogy én azt még egy rendelkezéssel szeretném megtoldani. Azt hiszem, hogy akármely csekély számú legyen is a ház, csak existáljon, jobb lesz, mintha abszolúte elmosódik, vagy bevégzi üléseit és szétmegy. Törvények felett tanácskozni úgysem fog, hanem a miniszterelnök nincs itthon, a végrehajtó hatalom tettleges gyakorlásával egy bizottmány van megbízva, azt hiszem, a bizottmánynak is nagy segítségére leend, ha ezen testületnek akármi része itt marad, hogy arra mindig számítani lehet. Legyen az akármi csekély számú, csak legyen, mert az egy törvényes tekintély.” (A permanencia elve egyébként Deáktól az utolsó rendi országgyűlésen sem volt idegen, 1848. április 7-én éppen az ő javaslatára fogadta el a diéta az erről szóló határozatot. Világos tehát, hogy szeptember 12-én csupán az aktuális körülmények hatására vélte a lépést túlzottan “forradalminak”.) Továbbá 1849. január 13-án Debrecenben Kossuth indítványára a képviselők - a július 11-i újoncmegajánláshoz hasonló lelkesedéssel - esküt tettek arra, hogy “amíg a haza megmentve nem lesz”, nem oszlanak fel, hanem a Ház együtt marad. Fontos, hogy nem hivatalosan megerősített (törvényerejű) országgyűlési határozatról volt szó, hanem csak ünnepélyes szándéknyilatkozatról, mégis a képviselőház komolyan vette azt és tartotta is magát a permanencia elvéhez. 1849. április 14-én, a Függetlenségi Nyilatkozat elfogadásakor ugyanilyen értelemben emlegették a január 13-i nyilatkozatot.
Nagyon fontos továbbá az április óta zajló események törvényességének kérdése illetve megítélése. A dilemma (mint a permanencia kapcsán is utaltunk rá) különösen szeptember folyamán erősödött fel, hogy hogyan és meddig kell megmaradni a törvényesség terén, mennyiben jogos a kivételes hatalom kialakítása a forradalom vívmányainak védelme érdekében. Az 1848. szeptember 24-i ülésen szóba került az uralkodó augusztus 31-i, a magyar alkotmányosságot súlyosan korlátozni akaró leirata, pontosabban az arra adandó méltó válasz kérdése. Palóczy beszédének lényege az volt, hogy Deák Ferencet szerette volna megbízatni a Házzal e válasz-irat elkészíttetésével, aki azt nem akarta elvállalni, elsősorban, hogy ne teremtsen konkurenciaharcot közte és a végrehajtó hatalmat ekkor már ténylegesen irányító Kossuth között. Ennek kapcsán azonban Palóczy kifejtette, hogy az engedelmességet követelő leiratban a törvényesség betartására való hivatkozásnak akkor van csupán jogalapja, ha az azt elrendelő szerv vagy személy is a törvényesség talaján áll. Palóczy, sok 48-as kortársához hasonlóan össze tudta hangolni a forradalom és a törvényesség követelményeit. Nem követ el tehát semmilyen vétket a magyar törvényhozás - vallotta -, ha határozottan szembeszegül a leiratban foglaltakkal, s erről a külföldet is igyekszik tájékoztatni. Sőt, egyenesen a nemzettől rárótt kötelessége, hogy szerkezetét, működőképességét megőrizve szembeszálljon a törvénytelen kísérletekkel: “Már korom azt hozza magával, hogy vérem sebesen nem forog, a tüzet nem szítom ott, ahol nem kell, s inkább a hideg józan okosság vezérli tetteimet s vélekedésemet. Sok viszonyokon, szenvedéseken mentem keresztül életemben, s megtanultam azt, hogy jobb eligazítani valamit, mint az égő üszköt tűzbe vetni. E tárgyban alig szólottam, bocsássatok meg, ha kiöntöm, mi szívemen van. Mindig csak azt halljuk - s jól teszik, kik mondják - örökké maradjunk a törvényesség terén, legyünk óvatosak, a törvényesség teréről ne lépjünk le. Jó ez a tanács, midőn ellenségeink is a törvény terén állanak. De uraim, hol állunk itt?”
Palóczy felszólalásai kapcsán a törvényesség kérdése önmagában rendkívül érdekes, továbbgondolásra serkentő problémakör. A téma teljességének feltárása nélkül megjegyezzük, hogy a polgári átalakulás következetes hívei a reformkort, a forradalmat, az annak vívmányait kiteljesítő rendszerváltozást és a szabadságharcot folyamatként értelmezték, szemben azokkal a - például egyes 1849-es “békepárti” illetve későbbi konzervatív politikusokhoz közelálló - véleményekkel, melyek két jól elkülöníthető szakaszt véltek 1848-49-ben minden területen (a hadseregben és a parlamentben egyaránt) felfedezni: a törvényesség és a forradalom szakaszát. (Tipikussága miatt idézhetjük a már hivatkozott Meszlényi Antal rövid összegzését: “Lamberg gróf legyilkolásáig terjedő időszak még nem nevezhető forradalminak, legfeljebb csak készülésnek rá. Azontúl már igen, mert a józan megfontolást az utca meggondolatlansága váltotta fel.”) Jóllehet utóbbi önmagában is tartalmaz bizonyos ellentmondásokat, hiszen egyrészt nehéz meghúzni a kettő közötti határvonalat, másrészt már azt sem könnyű megállapítani, melyik volt előbb, vagyis, hogy a törvényességet rúgta fel a “forradalom”, vagy utóbbi hozott létre új törvényes alapot. E nézet illusztrálására idézzünk például (ezúttal Kemény Zsigmond ismert “Forradalom után”-ja helyett) egy 1850-ben megjelent publicisztikai írást, melynek szerzője egyszerűen fejetlenségnek látta 1848 őszétől az eseményeket, következtetésként pedig így fogalmazott: “Nem az eszközökhözi ragaszkodás teszi a politikában a következetességet, hanem megállapodás a célban, s határozott és kimért haladás a cél felé mindennemű viszonyokban és a viszonyokhoz alkalmazott eszközökkel.” A kérdést az teszi igazán érdekessé, hogy - nézetünk szerint is - éppen az 1848 szeptemberétől az Országos Honvédelmi Bizottmány által vezetett magyar katonai és polgári igazgatás képviselte a cél következetes megvalósításának szándékát, s megmaradt a forradalom vívmányainak (az áprilisi törvényeknek) a védelme mellett, akár fegyveres erővel is. Az önvédelmi harcba torkolló 1848-as rendszerváltozás valóban hihetetlenül gyorsan bontakozott ki, de semmiképpen nem teremtett kaotikus körülményeket, Kossuthék mindent elkövettek a hatalmi és politikai viszonyok áttekinthetősége érdekében. Mindezt azért említjük, mert Palóczy László 1848 őszén megfogalmazott felszólalásai szintén ebbe az irányba mutatnak.
Palóczy bátran lépett tehát a forradalom útjára, amennyiben úgy vélte, hogy azt az áprilisi törvényekben biztosított új alkotmány védelmének és továbbfejlesztésének érdeke megköveteli, de mindig ragaszkodott az országgyűlés épségben tartásához. Erre, mint egyfajta alapra azután fel tudott építeni kivételes hatáskörű vagy megbízatású, “forradalmi” szerveket, mint például a vésztörvényszékeket 1848. július végén, de ide sorolhatjuk a Rajačić és Haulik főpapok elleni említett akciók kezdeményezését is a részéről. Hogy mennyire volt ez a vélemény tipikus a 48-as képviselőházban, e ponton nem tudjuk megítélni, de bizonyára elterjedt felfogás lehetett, hiszen - annak ellenére, hogy voltak olyan megnyilatkozások, melyek a Ház feloszlatását kívánták - az áprilisi törvények alapján összeült első népképviseleti országgyűlés folyamatosan ülésezett és folytatott tartalmas vitákat a honvédelem megszervezése mellett a magyar polgári átalakulás kérdéseiről, egészen 1849 augusztusáig.
Voltak aztán kisebb jelentőségű, inkább az ünnepélyes külsőségek, mint az az által megjelenített tartalom szempontjából fontos indítványai. Ilyen volt például Kossuth híres július 11-i beszéde után (“leborulok a nemzet nagysága előtt”) tett javaslata arról, hogy a beszéd és a megajánlás ünnepélyességét megőrzendő, ne tárgyaljanak több javaslatot, hanem oszoljanak szét. Deák Ferenc javaslatára azonban indítványát, a képviselők fontos teendői miatt nem fogadták el. Vagy amikor a Puchner-féle október 18-i manifesztumra kellett a magyar országgyűlésnek válaszolni, és a magyar korona önállóságát védő stiláris javaslatot tett az ellen-proklamáció szövegéhez stb.
Meg kell próbálnunk választ adni mindezek után, hogy a határozott kiállású öregúr mennyiben volt a Batthyány-kormány ellenzékéhez tartozó személynek tekinthető. Korábban is említettük, hogy az országgyűlésben nem alakult ki stabil kormánypárt illetve ennek megfelelően azt nem is ellensúlyozhatta szervezett ellenzék, a képviselők - Palóczy politikai habitusának megítélésünk szerint ideális módon - őrizték autonómiájukat, szabadon döntöttek valamely indítvány támogatásáról vagy elvetéséről. Palóczy tevékenysége a mai kifejezéssel “konstruktív ellenzékiség” fogalmával írható le talán leginkább, ugyanis célja nem a kormány megbuktatása vagy gyengítése, sokkal inkább az általa helyesnek vélt irányban történő befolyásolása volt. Bár szinte valamennyi miniszterrel keveredett szóváltásba valamely ügy kapcsán (Eötvös József, Deák Ferenc, Mészáros Lázár, Széchenyi István), mind velük, mind többi képviselőtársával őrizte nemcsak a személyes jó viszonyt, hanem a konstruktív politikai magatartást is. Számos képviselőházi vitában őszinte tisztelettel beszélt azokról (Deák Ferenc, Bezerédy István stb.), akikkel esetleg egy-két nappal korábban éles szóváltásba keveredett valamilyen ügyben, s ez az - egyes politikai kérdésekben olykor hevesen ütköző, máskor, a tartalomtól függően együttműködni kész - magatartás Palóczy irányában is működött, s észrevételünk szerint fontos “tartozéka” volt ennek az országgyűlésnek.

Összességében Palóczy személyében valóban határozott, a polgári átalakulást határozottan igenlő, de meggyőződése tartalmában egyáltalán nem szélsőséges személyiség politizált a képviselőházban. A “radikális” szóhasználat esetén jelen tanulmányunkban is helyénvalónak találjuk Palóczy felszólalásaira szintén vonatkoztatni a Csorba Lászlótól származó értelmezést, aki szerint a kifejezés 1848-ban “elsősorban még nem eltérő világnézeti irányt jelent, hanem inkább a módszerre értendő: bizonyos közös alapelvek érvényesítésénél nagyobb hangsúly esik a többség - egy eddig elnyomott többség - akaratának érvényesülésére, mint a kisebbség jogának biztosítására.” Palóczyra teljes mértékig igaz e megállapítás, ő is azok közé tartozott, akik minden eszközzel ragaszkodtak az áprilisi törvényekben lefektetett alaphoz, következetesen végig akartak menni a reformkorban megálmodott úton és alkalmanként egyszerűen nem értették a Batthyány-kormány gyakran taktikus, engedményekben gondolkozó politikáját. Alábbi, 1848. szeptember 20-án a képviselőházban elhangzott rövid mondata mintegy 1848-as képviselői ars poeticájának is felfogható: “Azt tartom olyan időben élünk, midőn a gordiusi csomót nem jobban összebonyolítani, hanem, ha másképpen nem lehet, kettévágni kell.” Sokat is tett érte, hogy ezekből a gordiusi csomókból minél előbb egy polgári Magyarország körvonalait lehessen kibontani.
Palóczy László, mint az országgyűlési ülésterem amúgy is szorgalmas látogatója, természetesen részt vett az OHB és a törvényhozás Debrecenbe költözését kimondó 1848. december 31-i ülésben. Majd felszállt a hóban minduntalan elakadó szolnoki vonatra, hogy a csikorgó hidegben Debrecenbe, az ő képviselői munkájának jellegében, irányában is alapvetően újat hozó országgyűlés helyszínére induljon. Ekkor még maga sem sejthette, hogy a házelnöki székben jóval kevesebb lehetősége lesz konkrét kérdésekben állást foglalni, jelentősen felértékelődik viszont politikai kiegyenlítő, szervező szerepe, melyet képviselőtársainak nagy megelégedésére folytatott - egészen a hosszú út végét jelentő utolsó aradi ülésig, 1849 augusztusáig.

Levéltári rövidítések
MOL. - Magyar Országos Levéltár
ME, OHB - H 2. Az 1848-49-es Miniszterelnökség, az Országos Honvédelmi Bizottmány és a Kormányzóelnökség iratai.
BM:Ált. - H 12. Belügyminisztérium. Közösen kezelt általános iratok.
VKM:Db. - H 62. Vallás- és Közoktatásügyi Minisztérium. Debreceni iratok.
Vegyes - H 147. Az 1848-49-es szabadságharcra vonatkozó vegyes iratok.
Ogy. - N 70. Regnicolaris levéltár. Diaeta anni 1848-1849.

Kacskovics-életrajz, 1887. - Kacskovics Lajos m.tud. Akad. l. tagjának életrajza, 1806-1887. [Sőj, 1887.] Az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára. Fol.Hung. 1329.
Rimely-iratok, 1848. - Rimely Mihály pannonhalmi főapát hagyatéka, iratok az 1847-48. évi országgyűlésről. Pannonhalmi Főapátsági Könyvtár Kézirattára. BK. 146/V-X.

Felhasznált irodalom
Andics, 1949. - Andics Erzsébet: Az egyházi reakció 1848-1849-ben. Bp., 1949.
Andics, 1952. - Andics Erzsébet (szerk.): A nagybirtokos arisztokrácia ellenforradalmi szerepe 1848-49-ben. II. köt. Bp., 1952. (Magyarország újabbkori történetének forrásai.)
Balogh-Gergely, 1996. - Balogh Margit - Gergely Jenő: Egyházak az újkori Magyarországon, 1790-1992. Adattár. Bp., 1996. (História könyvtár. Kronológiák, adattárak, 4.)
Beér-Csizmadia, 1954. - Beér János - Csizmadia Andor (szerk.): Az 1848/49. évi népképviseleti országgyűlés. Bp., 1954.
Bényei, 1994. - Bényei Miklós: Oktatáspolitikai törekvések a reformkori országgyűléseken. Debrecen, 1994.
Bernát, 1935. - Bernát Gyula: Az abszolutizmus földtehermentesítése Magyarországon. Bp., 1935.
Bíró et al., 1949. - Bíró Sándor - Bucsay Mihály - Tóth Endre - Varga Zoltán: A magyar református egyház története. Bp., 1949.
Borovi, 1992. - Borovi József: A magyar tábori lelkészet története. Bp., 1992.
Csengery, 1851. - Csengery Antal: magyar szónokok és státusférfiak. Pest, 1851.
Csizmadia, 1963. - Csizmadia Andor: A magyar választási rendszer 1848-1849-ben. Az első népképviseleti választások. Bp., 1963.
Csorba, 1991. - Csorba László: A vallások szabadságától a vallásszabadságig. 1-2. r. In: Egyház és Világ, 1991. 13. sz. 17-20., 17. sz. 14-18. p.
Csorba, 1998. - Csorba László: Az első népképviseleti országgyűlés állásfoglalása a művelődés- és egyházpolitikai kérdésekben. In: Szabad (szerk.), 1998. 257-281. p.
Danyi-Kovácsné-Simor (szerk.), 1987. - Danyi Gábor - Kovács Andrásné - Simor András (szerk.): Táncsics Mihály népképviselő, 1848-1849. H.n., é.n. [Bp., 1987.] (Táncsics-füzetek, 4.)
Deák, 1994. - Deák István: A törvényes forradalom. Kossuth Lajos és a magyarok 1848-1849-ben. Bp., 1994. (2. kiadás)
Eötvös (1902) - Eötvös József: Beszédek, II. Politikai beszédek, I. Bp., 1902. (Báró Eötvös József összes munkái, IX.)
Eötvös (1993) - Gángó Gábor (szerk.): Eötvös József: Az 1848iki forradalom története. - Müncheni vázlat. Bp., 1993. (Eötvös József történeti és állambölcseleti művei)
F.Kiss, 1989. - F.Kiss Erzsébet (szerk.): Az 1848-49. évi minisztertanácsi jegyzőkönyvek. Bp., 1989. (A Magyar Országos Levéltár kiadványai. II. Forráskiadványok, 15.)
F.Kiss, 1997. - F.Kiss Erzsébet (szerk.): Az alsó- és középszintű oktatás 1848/49-ben. A Vallás- és Közoktatásügyi Minisztérium válogatott iratainak tükrében. Bp., 1997. (A Magyar Országos Levéltár kiadványai. II. Forráskiadványok, 30.)
F.Kiss, 1998. - Fábiánné Kiss Erzsébet: A magyar törvényhozás szerkezetének átalakulása. In: Szabad (szerk.), 1998. 64-91. p.
Fehér, 1989. - Fehér Erzsébet: Kazinczy véleménye a közös iskoláról. In: Kováts Dániel (szerk.): Széphalom, 2. A Kazinczy Ferenc Társaság Évkönyve. H.n. é.n. [Sátoraljaújhely, 1989.] 61-80. p.
Felszeghy et al., 1943. - Felszeghy Ferenc - Rátvay Imre - Petrichevich György - Ambrózy György: A rendjelek és kitüntetések történelmünkben. Bp., é.n. [1943.]
Ferenczi, 1904. - Ferenczi Zoltán: Deák élete. II. köt. Bp., 1904.
Felkai, 1957. - Felkai László: Eötvös József válogatott pedagógiai művei. Bp., 1957. (Neveléstörténeti könyvtár)
Felkai, 1979. - Felkai László: Eötvös József közoktatásügyi tevékenysége. Bp., 1979.
Fináczy, 1927. - Fináczy Ernő: Az újkori nevelés története. (1600-1800.) Vezérfonal egyetemi előadásokhoz. Bp., 1927. (reprint: 1986. Tudománytár. Egyetemes neveléstörténet, IV.)
Fogarasy, 1848. - [Fogarasy Mihály]: Emlékirat, az 1847/8. országgyűlés alatt Pozsonyban tartott püspöki tanácskozmányokról. Egy részvevőtől. Pesten, 1848.
Fónagy, 1991. - Fónagy Zoltán: Megkésett igazságtétel. In: Magyar Nemzet, 1991. 64. sz. (március 18.) 6. p.
Fónagy, 1998a. - Fónagy Zoltán: A törvényhozás pénzügyi és gazdaságpolitikai döntései. In: Szabad (szerk.), 1998. 223-256. p.
Fónagy, 1998b. - Fónagy Zoltán: A nemesség és a kárpótlás. In: Rubicon, 1998. 2. sz. 24-26. p.
Hajdú, 1933. - Hajdú János: Eötvös József báró első minisztersége (1848). Bp., 1933.
Halász, 1911. - Halász Imre: Egy letűnt nemzedék. Emlékezések a magyar állam kialakulásának újabb korszakából. Bp., 1911.
Hermann, 1996. - Hermann Róbert (szerk.): 1848-1849. A forradalom és szabadságharc története. Bp., 1996.
Hermann, 1998. - Hermann Róbert: Gondolatok a XIX. század közepi források kiadási módjáról. In: Fons, 1998. 1. sz. 153-155. p. 
Horváth (1986) - Horváth Mihály: Magyarország függetlenségi harcának története 1848 és 1849-ben. In: Pál Lajos (szerk.): Horváth Mihály: Polgárosodás, liberalizmus, függetlenségi harc. Válogatott írások. Bp., 1986. (Történetírók tára) 209-426. p.
I.Tóth, 1966. - I.Tóth Zoltán: Magyarok és románok. Történelmi tanulmányok. Bp., 1966.
Irányi-Chassin, 1989. - Irányi Dániel - Chassin, Charles-Louis: A magyar forradalom politikai története, 1847-1849. II. köt. Bp., 1989.
Kardos, 1905. - Kardos Samu: Báró Wesselényi Miklós élete és munkái. II. köt. Bp., 1905.
Katona (szerk.), 1994. - Katona Tamás (szerk.): Kossuth Lajos: Írások és beszédek 1848-49-ből. Bp., 1994.
Kelemen, 1996. - Kelemen Elemér: Magyar neveléstörténeti kronológia 895-től 1899-ig. In: Balogh László (szerk.): 1000 éves a magyar iskola. Bp., 1996. 8-69. p.
KLI. VIII. - Kossuth Ferencz (sajtó alá rend.): Kossuth Lajos iratai. Nyolczadik kötet. Bp., 1900.
KLÖM. XII. - Sinkovics István (szerk.): Kossuth Lajos 1848/49-ben. II. Kossuth Lajos az első felelős magyar minisztériumban. 1848. április - szeptember. Bp., 1957. (Kossuth Lajos összes művei, XII.)
KLÖM. XIII. - Barta István (szerk.): Kossuth Lajos 1848/49-ben. III. Kossuth Lajos az Országos Honvédelmi Bizottmány élén. I. 1848. szeptember - december. Bp., 1952. (Kossuth Lajos összes művei, XIII.)
KLÖM. XIV. - Barta István (szerk.): Kossuth Lajos 1848/49-ben. IV. Kossuth Lajos az Országos Honvédelmi Bizottmány élén. II. 1849. január 1. - április 14. Bp., 1953. (Kossuth Lajos összes művei, XIV.)
KLÖM. XV. - Barta István (szerk.): Kossuth Lajos 1848/49-ben. V. Kossuth Lajos kormányzóelnöki iratai. 1849. április 15. - augusztus 15. Bp., 1955. (Kossuth Lajos összes művei, XV.)
Komlósi, 1986. - Komlósi Sándor (szerk.): Neveléstörténet. Bp., 1986. (8. kiadás)
Komlósi, 1988. - Komlósi Sándor: A nevelési ügy az 1848-49. évi polgári forradalom és szabadságharc időszakában. In: Horváth Márton (szerk.): A magyar nevelés története. I. köt. Bp., 1988. 339-386. p.
Kónyi (szerk.) 1886. - Kónyi Manó (szerk.): Deák Ferencz beszédei, 1848-1861. Bp., 1886. (Deák Ferencz beszédei, II.)
Kornis, 1927. - Kornis Gyula: A magyar művelődés eszményei, 1777-1848. I-II. köt. Bp., 1927.
Kosáry, 1996. - Kosáry Domokos: Művelődés a XVIII. századi Magyarországon. Bp., 1996. (3. kiadás)
Kovács, 1889. - Kovács Lajos: Gróf Széchenyi István közéletének három utolsó éve, 1846-1848. II. köt. Bp., 1889.
Lóránt, 1935. - Lóránt Mária: Adatok az úrbéri kárpótlás történetéhez 1849-1853-ig. Doktori értekezés. Bp., é.n. [1935] (Történeti értekezések, 15.)
Lukács, 1981. - Lukács Lajos: A Vatikán és Magyarország, 1846-1878. A bécsi apostoli nunciusok jelentései és levelezése Magyarországról. Bp. 1981.
Lukeš, 1891. - Lukeš, Johann: Der militärische Maria Theresien-Orden. Wien, 1891.
Madarász, 1883. - Madarász József: Emlékirataim, 1831-1881. Bp., 1883.
Meszlényi, 1928. - Meszlényi Antal: A magyar katholikus egyház és az állam 1848/49-ben. Bp., 1928. (Szent István könyvek, 58.)
Mérő, 1947. - Mérő Mihály: Az 1848-iki országgyűlés az iskola-ügyről. In: Egyházi Körirat, 1947. február. 18-19. p.
Miskolczy, 1986. - Miskolczy Ambrus: Erdély a forradalomban és a szabadságharcban (1848-1849). In: Szász Zoltán (szerk.): Erdély története. Harmadik kötet. 1830-tól najainkig. Bp., 1986. 1346-1424. p.
MT. 1836-1868. - Márkus Dezső (szerk.): Magyar Törvénytár. 1836-1868. évi törvényczikkek. Bp., 1896.
Orosz, 1998. - Orosz István: A jobbágyfelszabadítás végrehajtásának szabályozása. In: In: Szabad (szerk.), 1998. 185-222. p.
Pálmány, 1998. - Pálmány Béla: Az 1848-49. évi népképviselők névtára. In: Szabad (szerk.), 1998. 339-374. p.
Pandula, 1985. - Pandula Attila: Falerisztika. In: Kállay István (szerk.): A történelem segédtudományai. Bp., 1985. 194-215. p.
Pap, 1866. - Pap Dénes: A magyar nemzetgyűlés Pesten 1848-ban. I-II. Pest, 1866.
Petruch, 1992. - Petruch Antal S.J.: Száz év a magyar jezsuiták múltjából. A magyar jezsuiták a közös rendtartományban. 1-2. köt. Kecskemét, 1992. (Anima una könyvek, 4-5.)
PLBI. - Fazekas Csaba (szerk.): Palóczy László beszédei és írásai, 1848-1849. Miskolc, 1998.
Pótlás. - Fazekas Csaba: Pótlás Palóczy László 1848. évi országgyűlési beszédeihez. In: Dobrossy István (szerk.): Tanulmányok és források az 1848-49-es forradalom és szabadságharc történetéhez. Miskolc, 1998. 193-204. p.
Pukánszky, 1993. - Pukánszky Béla: Neveléstörténet. II. Szeged, 1993.
Ruszoly, 1992. - Ruszoly József: Palóczy László. In: Ruszoly József: Három borsodi örökhagyó. Palóczy László - Szemere Bertalan - Zsedényi Béla. Tanulmányok és dokumentumok. Miskolc, 1992. 5-37. p.
Sarlós, 1959. - Sarlós Béla: Az 1848/49-es forradalom és szabadságharc büntetőjoga. Bp., 1959.
Sarnyai, 1998. - Sarnyai Csaba Máté: A katolikus papság és a politika: 1848 tavaszán. In: Vigilia, 1998. 10. sz. 740-745. p.
Seresné (szerk.) 1987. - Seresné Szegőfi Anna (szerk.): Borsod vármegye képviselete a reformországgyűléseken. Követutasítások és követi végjelentések. Miskolc, 1987. (Borsod-Abaúj-Zemplén megyei levéltári füzetek, 21.) 
Shakespeare (1961) - Kéry László (szerk.): Shakespeare összes művei. V. Tragédiák. Bp., 1961.
Sőtér, 1967. - Sőtér István: Eötvös József. Bp., 1967. (2. kiadás)
Spira, 1952. - Spira György: Kossuth Lajos forradalmi szövetsége a radikális baloldallal és a népi tömegekkel. In: Emlékkönyv Kossuth Lajos születésének 150. évfordulójára. II. köt. Bp., 1952. 143-247. p.
Spira, 1979. - Spira György: Polgári forradalom (1848-1849). In: Kovács Endre (szerk.): Magyarország története, 1848-1890. Bp., 1979. (Magyarország története tíz kötetben, 6.) 59-434. p.
Spira, 1980. - Spira György: A nemzetiségi kérdés a negyvennyolcas forradalom Magyarországán. Bp., 1980.
Szabad, 1976. - Szabad György: A polgári átalakulás megalapozása 1848-49-ben. In: A negyvennyolcas forradalom kérdései. Bp., 1976. (Értekezések a történeti tudományok köréből. Új sorozat, 77.) 49-64. p.
Szabad, 1979. - Szabad György: Az önkényuralom kora (1849-1867). In: Kovács Endre (szerk.): Magyarország története, 1848-1890. Bp., 1979. (Magyarország története tíz kötetben, 6.) 435-768. p.
Szabad (szerk.), 1998. - Szabad György (szerk.): A magyar országgyűlés 1848/49-ben. Bp., 1998.
Szabó István, 1948. - Szabó István: A jobbágybirtok problémái 1848/49-ben. In: Szabó István: Tanulmányok a magyar parasztság történetéből. Bp., 1948. (Teleki Pál Tudományos Intézet. A Történettudományi Intézet kiadványai, II.) 311-396. p.
Szabó István, 1976. - Szabó István: Kossuth állásfoglalása a parasztkérdésben 1848-49-ben. In: Für Lajos (szerk.): Szabó István: Jobbágyok - parasztok. Értekezések a magyar parasztság történetéből. Bp., 1976. 333-350. p.
Szabó Ervin (1979) - Szabó Ervin: Társadalmi és pártharcok a 48-49-es magyar forradalomban. In: Litván György (szerk.): Szabó Ervin történeti írásai. Bp., 1979. (Történetírók tára) 237-580. p.
Szendrei, 1911. - Szendrei János: Miskolcz város története, 1800-1910. Miskolcz, 1911. (Miskolcz város története és egyetemes helyirata, IV.)
Szilágyi, 1850. - Szilágyi Sándor: A magyar forradalom férfiai 1848/9-ből. Pest, 1850. (2. kiadás)
Szűcs (1981) - Kilián István (szerk.): Szűcs Miklós: Napló. Miskolc, 1981. (Borsod-Miskolci Füzetek. Irodalomtörténet. Documentáció Borsodiensis, III.)
Takács, 1982. - Takács Ferenc: Két flamingó. Bp., 1982. (Nemzet és emlékezet)
Thim, 1935. - Thim József: A magyarországi 1848-49-iki szerb fölkelés története. II. Bp., 1935.
Toth, 1973. - Toth, Adalbert: Parteien und Reichstagswahlen in Ungarn, 1848-1892. München, 1973.
Trócsányi, 1965. - Trócsányi Zsolt: Wesselényi Miklós. Bp., 1965.
Ungár, 1936. -  Ungár László: Magyarország pénzügyei 1848-1849-ben. In: Századok, 1936. Pótfüzet, 598-660. p.
Urbán, 1986. - Urbán Aladár: Batthyány Lajos miniszterelnöksége. Bp., 1986. (Nemzet és emlékezet)
Varga, 1971. - Varga János: A jobbágyfelszabadítás kivívása 1848-ban. Bp., 1971.
Varga, 1976. - Varga János: A forradalom és a parasztság. In: A negyvennyolcas forradalom kérdései. Bp., 1976. (Értekezések a történeti tudományok köréből. Új sorozat, 77.) 79-96. p.
Vergilius (1995) - Vergilius: Aeneis. Bp., 1995. (Eötvös klasszikusok, 2.)
Zakar, 1998. - Zakar Péter: Tábori rabbik 1848-49-ben. In: Múlt és Jövő, 1998. 1. sz. 88-102. p.
Zeller, 1894. - Zeller Árpád: A magyar egyházpolitika,1847-1894. I. köt. Bp. 1894.
Zsilinszky, 1907. - Zsilinszky Mihály (szerk.): A magyarhoni protestáns egyház története. Bp., 1907.

Gesta, 1998. 1. sz. 86-101. p.

Válogatott források és irodalom a vegyes házasságokkal kapcsolatos 
belpolitikai vita történetéhez a reformkori Magyarországon
“E’ részben 1840 év 1836-tól nagy mértékben különbözött. Lekerülvén a szőnyegről az erős ingerlők, mik a’ nemzeti test életviszonyait négy éven át feszítették; ‘s a’ kik e’ feszülést talán még éltethették volna, kötelességüknek tartván nem tenni, a’ fáradtságnak bizonyos neme látszott a nemzeten elömleni. És néhány hónap múlva előkerült a’ vegyes házasságok kérdése; ‘s a’ mint minden rossznak van jó oldala, hazánknak leghűbb, egyszersmind legegészségesebb velejű fiai határozottan oda nyilatkoztak, hogy ezen kérdésnek előkerülése fogná kifejlődésük processusát az elalvástól megőrizni. ‘S valóban úgy lőn.” Így értékelte Kossuth Lajos a vegyes házasságokkal kapcsolatos reformkori vita kialakulását. Bár Kossuth (saját házassága miatt) maga sem lehetett elfogult a kérdésben, kortársaktól szokatlan, inkább történészektől várható pontossággal diagnosztizálta az egyik legnagyobb magyarországi belpolitikai vihar eredetét és következményeit.
Alábbiakban rövid, az általánosságok szintjét meg nem haladó ismertetést kívánunk nyújtani a vegyes házasságokkal és a reverzálisokkal kapcsolatos hazai vita történetének főbb csomópontjairól, majd rövid, tájékozódást segítő válogatást adni a kérdésre vonatkozó forrásanyagból illetve szakirodalmi feldolgozásokból.
Talán nem túlzás azt állítani, hogy a katolikusok és protestánsok közötti házasságokból eredő viták egyidősek magával a reformációval. Már a katolikus egyház tekintélyének, életerejének helyreállítására hivatott tridenti zsinat (1545-1563) is foglalkozott a témával, de nagyobb jelentőségre Nyugat-Európában csak a XVI. század utolsó évtizedeitől vált, vagyis attól az időszaktól kezdve, amikor a protestantizmus nem egyszerű spontán vallási mozgalomként, hanem tagsággal rendelkező, szervezett (illetve kifejezetten hierarchizált) egyházak tevékenységében jelentkezett. A vegyes házasságok kötését egyébként egyik felekezet sem nézte jó szemmel, hiszen a házasságot valamennyi keresztény egyház szent dologként, vallási eseményként kezelte, így a különböző vallású fiatalok egybekelése azonnal éles teológiai vitát váltott ki. (Mivel az üdvösség fogalmából a katolikus és a protestáns teológiák ekkor még kölcsönösen - és elég határozottan - kirekesztették egymást, a vegyes házasság mindenképpen “eretnekkel” való közösséget, “felemás igát” jelentett.) A Tridentinumot követően leginkább a katolikusok érveltek azzal, hogy a vegyes házassággal az egyház mintegy lemondana a gyermekek üdvösségéről és hagyná őket elkárhozni, s ezt - úgymond isteni rendeltetésének megfelelően - a katolicizmustól senki nem várhatja el. A teológiai elveknél gyakorlatiasabb szempontnak számít a vegyes házasságok körüli konfliktusok keletkezésében, hogy a születendő gyermekek vallási hovatartozásának meghatározása kényes eljárásnak, ugyanakkor mindenképpen a másik egyház támogatottságát csökkentő, “biztos” eseménynek ígérkezett. A római egyház valamennyi európai országban (különösen a felekezetileg tagolt nemzetek esetén) mindent elkövetett, hogy a katolikusokat megóvja a protestánsokkal való házasságtól, hamarosan hajlandónak mutatkoztak azonban az ilyen kapcsolatok létét tudomásul venni, azzal a - meglehetősen mereven alkalmazott - kikötéssel, hogy vegyes házasság kötésére kizárólag katolikus templomban kerülhet sor, és csak abban az esetben, ha a protestáns fél az esküvő előtt kötelezvény (ún. reverzális) kiállításával megfogadja, hogy születendő gyermekeit katolikusnak keresztelteti. Utóbbi követelésben a protestánsok burkolt rekatolizációt sejtettek - minden bizonnyal nem is alaptalanul, bár az igazsághoz hozzátartozik, hogy a “cuius regio eius religio” elve alapján a protestáns államokban (elsősorban Poroszországban) hasonló gyakorlatot folytattak a katolikusok rovására.
A XVIII. századi Magyarországon érthető okokból a vegyes házasságokat az állam a katolikus egyház szempontjából kedvezően ítélte meg és hajtatta végre rendelkezéseit. (Pl. az 1731-es Carolina resolutio, Mária Terézia rendeletei stb.) Ezzel a gyakorlattal csak II. József 1781-es türelmi rendelete szakított, mely lehetőséget biztosított vegyes házasság kötésére a reverzális kötelezettsége nélkül is. Lényegében ezt emelkedett törvényerőre az 1790-91. évi országgyűlésen is, a “vallás ügyében” alkotott átfogó - és a protestáns egyházak legtöbb sérelmét orvosló - 1791/XXVI. törvényben. A később valamennyi fél által hivatkozott dekrétum a vegyes házasságokkal kapcsolatban kimondta, hogy “mindenkor katolikus lelkész előtt lesznek kötendők, amelyek ellen azonban bármely akadályt akármilyen szín alatt emelni tilos legyen”, továbbá, hogy a születendő gyermekek, ha az apa katolikus, apjuk vallását valamennyien követik; ha az anya, akkor csak a fiúgyermekek. A katolikus egyház ennek ellenére többnyire követte azt a gyakorlatot, hogy reverzálist követelt a protestáns házasféltől. Hozzátesszük, a törvény végrehajtásában némi zavart okozott az 1792. szeptember 25-én kiadott helytartótanácsi körrendelet, mely nemcsak az 1781 előtt érvényes reverzálisokat tekintette érvényesnek, hanem tartalmazta a reverzálisok további követelésének jogosságát is. I. Ferenc azonban hamarosan hatályon kívül helyezte a tudta nélkül keletkezett rendeletet. Sőt, 1799-ben újabb uralkodói rendeletben utasított az 1791/XXVI. tc. következetes alkalmazására, kötelezve a plébánosokat a házasság megkötésére akkor is, ha a protestáns fél nem hajlandó reverzálist adni. Amikor az 1825-27-es országgyűlés a rendszeres bizottsági munkálatok felújításáról döntött, külön törvény rögzítette a protestánsok illetve a görögkeletiek és a római katolikusok közötti vegyes házasságokból eredő válóperekkel kapcsolatos bírósági eljárás kidolgozásának szükségességét. (1827/XXX. tc.)
Bár helyi szinten továbbra is konfliktusok forrása lett, ha egy katolikus pap reverzálist követelt, a protestánsok pedig súlyos vallássérelemnek látták a dolgot, mégis a vegyes házasságok ügye egészen az 1830-as évek elejéig nem okozott országos jelentőségű problémát, az 1830-as, majd az 1832-36-os országgyűléseken azonban (különösen Beöthy Ödön biharmegyei követ vallássérelmi felszólalását követően) egycsapásra a figyelem középpontjába került. Ennek okát elsősorban abban kereshetjük, hogy a reformországgyűlések által teremtett belpolitikai légkörben a reverzálisok ügye már nem teológiai kérdésként jelent meg, s első pillanattól világossá vált, hogy a vegyes házasságok nem a protestantizmus és katolicizmus, hanem utóbbi és a polgárosodás illetve a liberalizmus közötti harc színterét fogják képezni. Megindult a vármegyék tiltakozása a vegyes házasságokkal kapcsolatos katolikus egyházi gyakorlat ellen, és 1832-33-ban az országgyűlésen számos éles hangú felszólalás illetve üzenetváltás is megfogalmazódott. A katolikus egyház magatartása ellen lépett fel számos nagy tekintélyű, római katolikus reformer, köztük Széchenyi István, Deák Ferenc stb. is. A kérdés törvényes rendezését mindazonáltal a következő országgyűlésre halasztották.
A másik fontos ok, ami miatt éppen az 1830-as évek elején élénkült meg a vegyes házasságokkal kapcsolatos belpolitikai vita, az evangélikus Poroszországban, az első korai “kultúrharc” kibontakozásában kereshető. 1825-ben a porosz kormány újonnan szerzett rajnai területeire is kiterjesztette azt a hatályos jogszabályát, miszerint a vegyes házasságokban a gyermekek nemük szerint követik apjuk vallását (vagyis ha az apa katolikus, leányai protestánsok lesznek). A pápaság reakciója (minden bizonnyal az 1820-as évek második felének pápaváltozásaival összefüggésbe) csak 1830. március 25-én született meg. VIII. Pius “Litteris altero abhinc” kezdetű brévéje a tridenti zsinat dekrétumaira hivatkozva mélyen elítélte a vegyes házasságok intézményét, a világi államokkal azonban a kérdésben már nem kockáztatott nyílt konfliktust, inkább egy harmadik megoldást keresett. Ez volt az ún. passiva assistentia gyakorlatának bevezetése, miszerint elvben lehetőséget biztosított a katolikus papnak vegyes házasság kötésére, azt azonban megáldania nem volt szabad, áldás nélkül tudomásul venni az egybekelés megtörténtét azonban igen. (1834-ben ezt a Poroszországnak szánt formulát Bajorországban is kihirdették.) 1834 augusztusában Spiegel kölni érsek titokban megkötötte a porosz kormánnyal az ún. berlini konvenciót, amely a vegyes házasságok ügyének még a pápa elvárásainál is rugalmasabb kezelését tette lehetővé. Spiegel utóda, Clemens August Freiherr Droste zu Vischering 1837-ben felmondta a berlini konvenciót, és szembeszgült a porosz kormány egyházpolitikájával, mire letartóztatták és Minden várába zárták. Bíróság elé került Martin von Dunin gneseni érsek is. A két főpap ügye hihetetlen méretű sajtópolémáit indukált, a porosz kormány 1838-ban külön “fehér könyvet” adott ki eljárásának igazolására. Egyház és állam új típusú, a XIX. század végét előlegező konfliktusa egész Európában hozzájárult egyfelől a liberálisok toleráns egyházpolitikai nézeteinek kikristályosításához, másfelől a konzervatív politikai katolicizmus kialakulásához és elszántságának növeléséhez. Magyarországon is ez utóbbinak lehetünk tanúi, mint Szekfű Gyula találóan írja: “az 1833-ban lefolyt országgyűlési viták [...] alkalmat adtak a barokk pompában élő, de gyönge magyar katholicizmus némi lelki öntudatosulására”.
Ami pedig Kossuth elsőként idézett szavait illeti, kétségtelen, hogy a “frontvonalak” már 1833-ban kirajzolódtak, mégpedig az alsó táblán hangadó liberális reformerek illetve a felsőtábla aulikus főnemesei, elősorban a püspöki kar tagjai között. Mindez pedig a vármegyék reformnemessége ellenzékiségét és a katolikus egyház reformokkal szemben már amúgy is meglévő tartózkodását egyaránt felerősítette. A “bomba” 1839. március 15-én robbant, amikor Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök - hogy megelőzzön egy számukra kedvezőtlen fordulatot - körlevélben tiltotta meg egyházmegyéje papjai számára a vegyes házasságok megáldását, amennyiben a protestáns fél nem ad reverzálist. A passiva assistentia ebben a formában sértette a házasulók vallási érzelmeit, továbbá kimondatlanul lehetőséget biztosított a katolikus fél elleni egyházi szankciókra is. Mindennél politikai szempontból fontosabb volt azonban, hogy a liberálisok nyílt törvénysértést (az 1791/XXVI. tc. megszegését), továbbá a lelkiismereti szabadság megengedhetetlen sérelmét látták Lajcsák intézkedésében. A reformpárti (de még az ingadozó) vármegyék, elsősorban a leginkább érintett Bihar megye hevesen tiltakozott ellene, és az uralkodóhoz írt feliratokban követelte a Lajcsák-féle körlevél érvénytelenítését. A nagyváradi püspök eljárását Scitovszky János rozsnyói püspök is kihirdette egyházmegyéjében, ami újabb olaj volt a tűzre.
A püspöki körlevelekkel kapcsolatos sérelmek egyik legfontosabb részét képezték az 1839-40-es országgyűlésen felmerült témaköröknek, és - összhangban az országgyűlés általános lefolyásával - a kompromisszumkeresés jellemezte. Többszöri üzenetváltás és heves viták után a főrendek is (természetesen a püspöki kar kivételével) beleegyeztek az alsóház elsöprő erejű kezdeményezésébe, vagyis abba, hogy a vegyes házasságokat a férj egyházában kell kötni, a gyermekek pedig apjuk vallását kövessék. V. Ferdinánd azonban - bízva abban, hogy a katolikus egyház érdekei ily módon megmenthetők - nem szentesítette a javaslatot.
Az országgyűlés bezárását követően, néhány nappal később 1840. június 10-én Kopácsy József esztergomi érsek enciklikában, a püspöki kar július 2-án közös pásztorlevélben tette magáévá Lajcsák püspök eljárását, előírva az egész magyar katolikus egyház számára, hogy ha a plébános már semmiképpen nem tudja a protestáns felet reverzális kiállítására, akkor áldás, sőt minden egyházi szertartás látszatát is kerülve, a templomon kívül, stóla és karing nélkül egyszerűen vegye tudomásul a házasság megtörténtét.
A politikai konfliktus elkerülhetetlenné vált. 1840 végén, 1841 első felében számos éles hangú vármegyei felírat és állásfoglalás született, amely elítélte a katolikus egyház gyakorlatát (ki kell emelni Zala, Pest és Borsod feliratait), Borsod megye már egyenesen az egyházi birtokok szekularizációját és népnevelési célokra való fordítását követelte. Csak egy-két vármegye támogatta a klérus törekvéseit, többnyire azok, amelyekben egyházi méltóság viselte a főispáni címet (Esztergom, Heves) illetve nagyon erős volt a katolikus egyház befolyása (Moson, Sáros stb.) A reformpárti megyék nem maradtak meg a puszta tiltakozásnál, számos pert indítottak azok ellen a plébánosok ellen, akik nem voltak hajlandók megáldani a vegyes házasságokat. A vármegyék többnyire arra hivatkoztak, hogy a Rómában hozott bármilyen egyházi törvények sem állhatnak a magyar állam törvényei felett, a katolikusok pedig a dogmák sérthetetlenségét hangoztatták. (Az ügy érdekessége, hogy az egyik első protestáns, akinek a házassága reverzálist követelése miatt akadályokba ütközött, éppen Kossuth Lajos volt.) A kezdeményezés kétségtelenül a liberálisok kezében került, és bírták a közvélemény szimpátiáját is, annak ellenére, hogy a papság az 1830-as évektől a vármegyékben is egyre nagyobb (és erőteljesen udvarhű) politikai tevékenységet fejtett ki.
A magyar püspöki kar nem tudott önállóan dönteni, ezért 1840-ben Lonovics József csanádi püspököt, nagy tudású, tapasztalt egyházi vezetőt küldte Rómába, hogy személyesen XVI. Gergelytől kérjen útmutatást. A pápa köztudottan mélyen elítélte a liberalizmust és a polgári társadalom egyházpolitikai felfogását (pl. Mirari vos enciklikája stb.), a vegyes házasságok kapcsán azonban, elődjéhez hasonlóan mégsem merte tovább élezni a magyarországi konfliktust. Nem utolsósorban Metterncih hatására úgy döntött, hogy brévéjében, valamint a Lambruschini bíboros által fogalmazott utasításban engedélyezi a magyar katolikusok vegyes házasságának reverzális nélküli háromszori kihirdetését és elismeri a vegyes házasságok egyházi érvényét, még akkor is, ha továbbra is inkább lebeszélni igyekezett erről a katolikusokat. Az ügyet Magyarországon - legalábbis egy időre - az 1843-44-es országgyűlés (a korábbiakhoz képest visszafogott) vitái és a liberálisok győzelme zárta le. (1844/III. tc.)
Végső soron még egyszer arra kell utalnunk, hogy a teológiai-dogmatikai probléma szintjét jóval túllépő kérdéskör jelentőségét elsősorban az adja, hogy sajátos és meghatározó jelensége volt a reformkor politikai vitáinak, továbbá élesen rávilágít a katolikus egyház akkori politikai magatartására, társadalmi szerepvállalására is.
Alábbiakban ennek a témának válogatott, és a megítélésünk szerint leginkább használható irodalmát kívánjuk nyújtani. Leginkább (a III. részben) a korabeli publicisztikai vita során megjelent műveket igyekeztünk számba venni, amit azért is tartunk jelentősnek, mert példa nélkül álló, hogy rövid idő alatt egy konkrét kérdéssel kapcsolatban ennyi röpirat, elemzés, hozzászólás lásson napvilágot. Még a reformkori átalakulás egyéb központi kérdései (gazdasági átalakulás, jobbágykérdés, közteherviselés stb.) sem váltotta ki ekkora mennyiségű politikai publicisztika keletkezését. A korabeli röpiratirodalom 1841 első felében “tetőzött”, s elsősorban katolikus egyházi személyek ragadtak tollat a közvélemény meggyőzésére. Ki kell közülük emelni a jeles történészt, Fejér Györgyöt illetve Roskoványi Ágoston egri kanonokot, aki az eseményekkel egyidőben rendezte sajtó alá a vegyes házasságokkal kapcsolatos hazai és más európai államokban keletkezett dokumentumokat, részletes ismertetések kíséretében. A röpiratok címét lehetőség szerint betűhűen igyekszünk közölni, terjedelmével együtt. Ezt követően számba vesszük a legfontosabb korabeli politikai lapok átfogó elemzéseit, publicisztikáit, eltekintettünk viszont valamennyi tudósítás feltüntetésétől. Ennek azért sem lett volna értelme, mert 1841 első hónapjaiban a lapok (különösen a Kossuth szerkesztette Pesti Hírlap) bő terjedelemben közölték a megyei közgyűléseken történteket; egy-egy fontosabb megyei eseményre vonatkozó írás jelzeteit azonban rögzítettük. Ugyanígy gyűjtöttük ki a kor (többségében katolikus) egyházi orgánumainak elemzéseit is. A cikkek között van jónéhány átfedés (különösen a pásztorlevelekről szóló beszámolók esetén) illetve ugyanazon konkrét kérdésre vonatkozó írás, feltüntetésüket külön-külön mégis szükségesnek ítéltük, hogy minél teljesebb képet alkothassunk.
Az I. részben a vonatkozó forráskiadásokat vettük számba. Az 1848 után megjelent kiadványoknál el kellett tekintenünk valamennyi olyan mű ismertetésétől, melyben a témára szereplő adatok találhatók, hiszen a kor széleskörű és nyomtatásban is megjelent napló- és emlékiratirodalmának (Szűcs Miklós, Wirkner Lajos, Madarász József, Podmaniczky Frigyes, Bölöni Farkas Sándor, Újfalvy Sándor, Guzmics Izidor stb.) valamint kiterjedt levelezésének számbavétele meghaladná jelen munka kereteit. A korban legfontosabb szerepet játszó politikusok kiadott beszédeinek, írásainak pontos címleírását azonban elengedhetetlennek tartottuk. A forrásoknál nem közöltük továbbá a nyomtatásban kiadott megyei követutasításokat illetve követjelentéseket, ennek oka, hogy az 1950-es években készült reprezentatív bibliográfia ezt részletesen megtette, s azóta kevés új vonatkozó forráskiadvány látott napvilágot.
Ami a II., szakirodalmi részt illeti, itt is meg kell jegyeznünk, hogy nem vettünk számba valamennyi, reformkorral foglalkozó munkát, melyek érintik a vegyes házasságok kérdését, a témára részletsebben kitérő monográfiákat azonban, a vonatkozó oldalszámokkal együtt igen. Itt kapott helyt az a néhány szakirodalom is, amely átfogó igénnyel próbálja megközelíteni a vegyes házasságok kérdését, utóbbiak közül a katolikus egyház álláspontja szempontjából Hermann Egyed, Várady L. Árpád és Meszlényi Antal művei számítanak alapvetőeknek.
Összességében csak azt állapíthatjuk meg, hogy a téma érdekességére és eddig meg nem történt átfogó feldolgozására tekintettel sem a vegyes házasságok által keltett belpolitikai vihar eseményeinek feltárását, sem a bibliográfiai adatgyűjtést nem tekinthetjük lezártnak, legfeljebb egy nagyobb munka első önálló fejezetének.

Gyakori (fel nem oldott) rövidítések:
n., ns., NS., Ns. - nemes	tbíró. tb. - táblabíró	
t., tek. - tekintetes	tc., tcz., tvcz. - törvénycikk	
vgye, vmgye - vármegye	Eppus - episcopus	
RR - rendek	AEppus - archiepiscopus	
KK - karok	MVaradinum - Magnovaradinum	

I. FORRÁSOK

A.) A vegyes házasságokkal kapcsolatos országgyűlési iratok:
Barta István (sajót alá rend.): Kossuth Lajos: Országgyűlési Tudósítások. I-V. köt. Bp. 1948-1961. (Magyarország újabb kori történetének forrásai. Kossuth Lajos Összes Munkái I-V.)
Az 1832-36-os országgyűlés tárgyalásainak pontos ismertetésével.
Bodon Ábrahám: Vallásügyi tárgyalások az 1839-40. évi országgyűlésen. In: Sárospataki Füzetek, 1860. VIII-IX. 819-844., X. 918-945.; 1861. I. 51-57., 358-376.; 1862. I. 51-84., II-III. 201-266. p.
A kerületi üléseken történteket rögzítette.
Kovács Ferencz: Az 1843-44-ik évi magyar országgyűlés alsó tábla kerületi üléseinek naplója. I-VI. Bp. 1894.
Kovács Ferencz: Az 1844-ki évi országgyűlési tárgyalások naplói a papi javakról. Bp. 1893.
Fels. Első Ferencz ausztriai császár, Magyar és Csehország koronás királyától Pozsony szabad királyi várossába 1832-ik esztendőben karácson havának 16-ik napjára rendeltetett Magyar ország gyűlésének jegyző könyve. I-XIV. köt. Pozsony, 1832-36.
Fels. Első Ferencz ausztriai császár, Magyar és Csehország koronás királyától Pozsony szabad királyi várossába 1832-ik esztendőben karácson havának 16-ik napjára rendeltetett Magyar ország gyűlésének írásai. I-VI. köt. Pozsony, 1832-36.
Felséges Első Ferdinánd Ausztriai Császár, Magyar és Csehországoknak e néven Ötödik apost. királyától Szabad királyi Pozsony városába 1839-dik esztendei Szent-Iván havának 2-dik napjára rendeltetett Magyarország Közgyűlésének Jegyző Könyve. I-III. köt. Pozsony, 1840.
Az Erdélyi Nagyfejedelemség [...] nemes nemzeteinek 1841. év [...] orszzággyűlésekről készített jegyző könyv. Kolozsvár, 1841.
Erdélyi Nagyfejedelemség 1841. év [...] hirdetett Orszzággyűlésének irománykönyve. Kolozsvár, 1841-1843.
[...] 1843. esztendei [...] magyarországi közgyűlésnek naplója a t. Karoknál és Rendeknél. I-V. Pozsony-Pest, 1843-1844.
[...] 1843dik évi Magyar Ország gyűlésen a Méltóságos Főrendeknél tartatott országos  ülések Naplója. I-VII. köt. Pozsony-Pest, 1843-1844.
[...] 1843-ik esztendei [...] Magyarországi Közgyűlésnek Írásai. I-V. köt. Pozsony, 1844.

B.) A vegyes házasságokkal kapcsolatos forráskiadványok
a.) Egykorú
Roskovány, August de [Roskoványi Ágoston]: De matrimoniis mixtis inter catholicos et protestantes. Quinque-Ecclesiis, 1842.
Tom.II. Monumenta ad historiam matrimoniorum mixtorum spectantia complectens. VIII+ 837 p.
350-354. §. Acta in merito mixtorum matrimonium sub comitiis a. 1832/6 interrata. 626-635. p.
355. §. Repraesentatio Eppi Rosnaviensis intuitu controversiae cum comitatus Gömöriensi interventae. 637-654. p.
356-357. §. Episcopi M.Varadinensis Encyclica, et Instructio. 655-661. p.
358-364. §. Acta in D. Neosoliensi interventa. 663-678. p.
365-367. §. Acta in comitiis a. 1839/40 interventa. 692-696. p.
368-371. §. Sensu episcoporum. 697-716. p.
372-375. §. Dispositiones Praesulum post Comitia. 717-728. p.
376-379. §. Acta quae ad determinationes Comitatuum se referunt. 734-751. p.
403. §. Literae Primatis et AEpporum Hungariae ad summa Pontificem quoad matrimonia mixta. 804-811. p.
404. §. Breve Gregorii XVI. PP. ad praedictas literas. 811-817. p.
405. §. Instructio Cardinalis Lambruschini in eodem merito. 817-820. p.
406. §. Instructio eiusdem ad AEppos et Eppos Austriacae ditionis. 820-824. p.
407. §. Epistola Encyclica Primatis Hungariae, qua Breve Pontificam cum Clero Curato communicavit. 824-835. p.
408. §. Circulare Consistorii Viennensis ad Parochos, instructionem Pontificam cum iis communicans. 835-837. p.

b.) 1848 utáni
Barta István (sajtó alá rend.): Kossuth Lajos: Ifjúkori iratok. Törvényhatósági Tudósítások. Bp. 1966. (Magyarország újabb kori történetének forrásai. Kossuth Lajos Összes Munkái VI.)
Kossuthnak a főrendi tábláról tervezett munkája első fejezetének töredéke, 1833. 387-397. p.
A vallás-szabadság az 1833-ki országgyűlésen. (töredék) 397-401. p.
Beszámoló Bihar és Borsod megye közgyűléséről a Törvényhatósági Tudósítások 1837. évi első számában. 851-863. p. (továbbá általában vallásügy a megyegyűléseken a folyóirat több számában, pl. 643., 654., 690., 718., 746-748., 760., 777-779., 791., 828., 848-852., 860., 938-939., 996., 1005., 1022. p.)
Eötvös József, báró: Beszédek. II. Politikai beszédek I. Bp. 1902. (Báró Eötvös József összes munkái IX.)
A vegyes házasságokból születendő gyermekek vallásbeli neveltetéséről. 1840. február 26. 1-5. p.
A vegyes házasságok ügyében. 1840. március 6. 5-14. p.
A vegyes házasságok kötéséről. 1840. április 10. 20-24. p.
A vegyes házasságokat illető sérelmek felterjesztéséről. 1840. április 11. 24-26. p.
A vallásszabadságról. 1843. július 11. 41-52. p.
A vegyes házasságokról. 1843. szeptember 25. 72-85. p.
Ferenczy József (szerk.): Gróf Dessewffy Aurél összes művei. Bp. 1887.
Országgyűlési beszédei, 1839-49.:
A reverzálisok kérdésében. 233-235. p.
A vegyes házasságokból született gyermekek vallása. 235-237. p.
Reversalisok. 240-244. p.
A vegyes házasságokból született gyermekek vallásbeli neveltetése. 244-246. p.
A nagyváradi és rozsnyói püspökök pásztori levelei. 247-252. p.
Rozsnyói és váradi pásztori levelek. 266-268. p.
Futó Mihály: Az 1843/44-ik évi vallásügyi tárgyalások. In: Protestáns Egyházi és Iskolai Lap, 1894.
J.S. (közli): Laicsák F. nagyváradi megyéspüspök körlevele a vegyes házasságok tárgyában. In: Sárospataki Füzetek, 1864. 737-743. p.
Kemény G. Gábor (szerk.): Teleki László válogatott munkái. I. köt. Bp. 1961.
1840. április 11. Beszéde a vegyes házasságokkal kapcsolatos egyházi visszaélésekről. 340-343. p.
1843. szeptember 4. Beszéde a reverzálisokról. 367-371. p.
1844. június 24. Beszéde a vegyes házasságokról. 379-381. p.
Kónyi Manó (sajtó alá rend.): Deák Ferencz beszédei. 1829-1847. I. köt. Bp. 1882.
A vallás ügyében. 1833. július 13. 17-20. p.
Követjelentés. 1836. június 22. 216-261. p. [ebben vallásról: 223-224. p.]
A vallásbeli sérelmekről. 1839. október 21. 324. p.
A vegyes házasságok tárgyában. 1840. január 20. 346-352. p.
A vegyes házasságokról és a placetum regiumról. 1840. február 18. 360-363. p.
A vegyes házasságok tárgyában. 1840. március 10. 378-381. p.
Követjelentés. 1840. július 27. [ebben vallásról: 445-447. p.]
A vegyes házasságok tárgyában. 1841. január 11. 470-477. p.
Kölcsey Ferencz: Törvényszéki és politikai beszédek. Bp. 1886.3 (Kölcsey Ferencz Minden Munkái. VI.)
XIX. A vallás ügyében, első (1833) 118-122. p.
XX. A vallás ügyében, második (1833) 122-126. p.
XXI. A vallás ügyében, harmadik (1833) 126-128. p.
Országgyűlési izenetek és megyei iratok:
III. Hetedik izenet a fő RR.-hez a vallás tárgyában. 223-226. p.
Kölcsey Ferencz: Országgyűlési napló, 1832-1833. Bp. 1886.3 (Kölcsey Ferencz Minden Munkái. VII.)
Lukács Móric: Vallási ügyek tárgyalása. In: Gyulai Pál (szerk.): Lukács Móricz munkái. Bp. 1894. II. köt. 263-269.
Eredetileg az Allgemeine Zeitung 1844. 197. és 199. számának mellékleteként jelent meg az 1843-44-es országgyűlés vallásügyi tárgyalásairól.
Merényi Oszkár: Ismeretlen és kiadatlan Kölcsey-dokumentumok. Bp. 1961. (Irodalomtörténeti füzetek, 36.) 198 p.
Kölcsey Ferenc követi jelentése, 1833. június 26. - július 15. 48-53. p.
Oltványi Ambrus (sajtó alá rend.): Pulszky Ferenc: Életem és korom. I. köt. Bp. 1958. (Magyar századok)
Megyei élet. Követválasztás. (1837-1839) 138-153. p.
Országgyűlés. (1839-1840) 154-174. p.
Az 1843-44-iki országgyűlés. 199-224. p.
Pajkossy Gábor (sajtó alá rend.): Kossuth Lajos iratai. 1837. május - 1840. december. Hűtlenségi per, fogság, kiútkeresés. Bp. 1989. (Magyarország újabb kori történetének forrásai. Kossuth Lajos Összes Munkái VII.)
Kossuth beszéde Pest vármegye közgyűlésén, 1840. augusztus 27. 650-653. p.
Levele házasságával kapcsolatban, 1840. december 16. 664-665. p.
Levele házasságával kapcsolatban, 1840. december 26. 667. p.
Sinahegyi (közli): Laicsák F. Beöthy Ödönhöz. Beöthy Ödön válasza. In: Sárospataki Füzetek, 1864. 349-355. p.
Szöllősi Károly: Beöthy Ödön levélváltása a vegyes házasságok ügyében. In: Abafi Lajos - Szokoly Viktor: Hazánk. Történelmi Közlöny, I. 1884. 275-281. p.
Viszota Gyula (szerk.): Gróf Széchenyi István naplói. I. köt. (1836-1843). Bp. 1937. (Magyarország újabb kori történetének forrásai. Széchenyi István munkái, 14.)
Széchenyi témára vonatkozó bejegyzései: 330., 360., 363. p.
Zichy Antal (szerk.): Gróf Széchenyi István beszédei. II. köt. Bp. 1887. (Széchenyi István munkái)
1832/36-os országgyűlés:
A vallás ügyében. 109-111. p.
Reversalisok. 111-116. p.
1839/40-es országgyűlés:
Vallás ügyében (Vegyes házasság). 153. p.
Vegyes házasság. 175-180. p.
1843/44-es országgyűlés:
Vallás. 269-272., 285-302. p.

II. FELDOLGOZÁSOK ÉS SZAKIRODALOM

A.) Egykorú (1848 előtti)
Konkoli Thege Pál: Az 1840-dik évi országgyűlés. I-II. Pest, 1847. VIII, 456; 620 p.
I.köt.: 118., 298., 308-311., 337-341., 431-456. p.
II.köt.: 1-22., 87-115., 176-182., 211-233., 321-323., 350-351., 427-439., 487-488., 519., 529-531., 563-568., 572-581., 609. p.
Mailáth, Johann: Die Religionswirren in Ungarn. I-II. Regensburg, 1845. 380; 560 p.
Mailáth János, gróf: Vallás mozgalmak Magyarországban. I. köt. Pest, 1844. IV+ 265 p.
Első szakasz:
Hatodik fejezet. 1792-1836. 84-100. p.
Hetedik fejezet. 1836-1840. 100-145. p.
Nyolcadik fejezet. 1840-1843. 145-168. p.
Második szakasz:
Kilenczedik fejezet. Az 1-ső kegyes királyi leirat. 169-248. p.
Tizedik fejezet. A’ vallásbeli súlyok és nehézségek tárgyalása, mellyek az 1839-iki országgyűlésről hátramaradtak. 248-264. p.
Mailáth János, gróf: Vallás mozgalmak Magyarországban. II. köt. Pest, 1846. 556 p.
Tizenegyedik fejezet. A’ mágánis tábla tanácskozásai a’ vallásbeli súlyok és nehézségeknek a’ múlt országgyűlésen fentartott pontjai iránt. 3-178. p.
Tizenkettedik fejezet. 11-ik fejezet folytatása. 179-250. p.
Tizenharmadik fejezet. A’ vegyes házasságok tárgya. 251-476. p.
Tizennegyedik fejezet. Ótmenet. 476-524. p.
Tizenötödik fejezet. Végeredmény. 524-556. p.
Roskovány, August de [Roskoványi Ágoston]: De matrimonio in Ecclesia Catholica. I-II. Augustae Vindelicorum, 1837-40.
Tom. I. De potestate Ecclesiae legislativa circa matrimonium.
Tom. II. De indissolutilitate matrimonii.
Roskovány, August de [Roskoványi Ágoston]: De matrimoniis mixtis inter catholicos et protestantes. Quinque-Ecclesiis, 1842.
Tom.I. Historiam matrimoniorum mixtorum tam universalem, quam particularem Hungariae, Transilvaniae et Austriae complectens. XXII+ 592 p.
Epocha IV.:
263. §. De Comitiis a 1825/27 et a. 1830. 527-529. p.
264. §. De Comitiis a 1832/36. 529-531. p.
265. §. Sub decursa comitiorum a. 1832/6 Episcopi Quinqueecclesiensis, et Rosnaviensis de vetitis naptiis mixtis fideles suos edocent. 531-534. p.
266. §. Controversia Eppi Rosnaviensis cum Cottu Gömöriensi. 534-538. p.
Epocha V.:
268. §. Consectaria eventus Colonensis in Hungaria. Encyclica Eppi MVaradinensis. 540-543. p.
269. §. Memorabiblis correspondentia inter Parochos nonnullorum Districtuum in Dioecesi Neosoliensi, et Episcoporum. 543-544. p.
270. §. Discursio quaestionis de matrimoniis mixtis in Comitiis a. 1839/40. instuita. 545-547. p.
271. §. Studia Praesulum Regni in mantenendo catholico principio. 547-549. p.
272. §. Institutio de matrimonio per Praesules ad Clerum curatum data. 550-551. p.
273. §. Encyclica Praesules dd. 2. Julii 1840. quoad mixta matrimonia. 551-552. p.
274. §. Ulterior instructio in eodem merito. 552-553. p.
275. §. Jurisdictiones Comitatuum propter memoratam Encyclicam Praesuler et Clerum Curatum magnam excitant tempertatem. 553-556. p.

Epocha VI.
280. §. Encyclica Eppi Nicolai Kováts dd. 20. April 1841. circa matrimonia mixta. 574-575. p.

B.) 1848 után keletkezett
Albrecht Ferenc: A reverzális kérdéséhez. In: Protestáns Szemle, 1930. 2. sz. 80-87. p.
Beer, Adolf: Die Verhandlungen zwischen Österreich und der Curie von 1816 bis 1842, über die Beseitigung der Josephinischen Reformen. In: Mitteilungen des Instituts für österreichische Geschichtsforschung, 1897.
Bohó Róbert - Tordai György (sajtó alá rend.): Horárik János harca a hierarchia és az egyház ellen, az 1841-1845. években. Bp. 1956.
Forster Gyula: A katholikus clerus sérelmei 1848 előtt és után. Bp. 1889.
Gergely Károly: Félszázados emlékiratok a vegyes házasságról. Szatmár, 1892. 33 p.
Gesztelyi Nagy László: Gróf Széchenyi István és a reverzális kérdés. In: Protestáns Szemle, 1941. 10. sz. 325-331. p.
Hermann Egyed: Lonovics József római küldetésének (1840-41) belpolitikai és diplomáciai előkészítése. Bp. 1934. (A Pázmány Péter Tudományegyetem Egyháztörténelmi szemináriumának kiadványa 1.) 35 p.
Horváth Mihály: Huszonöt év Magyarország történetéből. I-III. Bp. 1886.
II.köt.:
A vegyes házasságok. 105-109. p.
A vallás és a vegyes házasságok kérdése. 169-178. p.
A vegyes házasságok kérdése. 227-282. p.
A papság tekintélyének csökkenése. 282-287. p.
Jakabfalvy András: Egyházi politika különösen Magyarhonban. Bp. 1886. 148 p.
Kerékgyártó Árpád: Tíz év Magyarország legújabb történetéből, 1840-1849. I. Bp. 1874.
I.köt. A reformi és nemzetiségi küzdelmektől a szabadságharc kezdetéig. 5-6., 70-71., 128-129., 109-110. p.
Kovács Eduárd: A vegyes házasság kérdése a negyvenes években. In: Magyar Sion, IV. 1885-1886.
Kumlik Emil: Adalékok a pozsonyi országgyűlések történetéhez (1825-1848). Pozsony, é.n. [1908] 134 p.
Marczali Henrik: Lonovics küldetése Rómába. Adalék a vegyes házasságok történetéhez. In: Budapesti Szemle, 64. köt. 1890. CLXVI. sz. 1-26. p.
Meszlényi Antal: A jozefinizmus kora Magyarországon (1786-1846). Bp. 1934. 454 p.
IV. rész:
13. Az 1832-38-as évek valláspolitikája. 344-364. p.
15. A valláspolitika újabb feszültsége az 1839-40. évi országgyűlésen. 383-404. p.
16. Diplomáciai tárgyalások a pápai kúriával (1840-1841). 407-426. p.
17. A magyar egyházpolitika XVI. Gergely utolsó éveiben. 426-446. p.
Meszlényi Antal: Gróf Zichy Domokos veszprémi püspök (1842-1849) egyházlátogatása 1845-46-ban. Veszprém, 1941. (A veszprémi egyházmegye múltjából 7.) 159 p.
A vegyes házassági ügy iránti heves katolikus érdeklődés helyi szinten: 107-108. p.
Polner Ödön: Deák Ferenc egyházpolitikája és a vegyes házasságok. In: Protestáns Szemle, 1932. 4. sz., Mellékl. 1-23. p.
Roskovány, August de [Roskoványi Ágoston]: De matrimoniis mixtis inter catholicos et protestantes. Pestini, 1854.
Tom.III. Supplementa ad tom. 1. et 2. item continuationem historiae usque ad 1853. complectens. XCV+ 623 p.
IV. Supplementa.
4. Add. ad Epocha IV. ab a. 1825 usque eventum Coloniensem 1837. LXXVII.
5. Add. ad Epocha V. ab a. 1837-1841. LXXVIII.
6. Continuatio historiae matrimoniis mixtis ab a. 1841-1853.
a.) Jurisdictio Civ. contrariae - opinio Consilii Regii. LXXX.
b.) Controversia in Comitiis a. 1843/4. LXXXI.
Roskovány, August de [Roskoványi Ágoston]: Supplementa ad collectiones monumenta et litaraturae. Nitriae, 1887.
Tom. II. De matrimoniis mixtis.
Sándorffy Kamill: Törvényalkotásunk hőskora. Az 1825-1848. évi reformkorszak törvényeinek története. Bp. 1935. 359 p.
Somogyi József: A reverzálisok. Megegyezések a gyermekek vallására. Bp. 1933. 61 p.
Sörös Pongrácz: A kath. klérus törekvései az 1843/44. országgyűlés egyházi ügyeinek tárgyalása alatt. Bp. 1901. 26 p.
Sörös Pongrácz: Guzmics Izidor az 1832-36-iki országgyűlésen. In: A pannonhalmi főapátsági főiskola évkönyve, 1914-1915.
Szádeczky Béla: A vallásügyi sérelmek történetéből. In: Erdélyi Múzeum, 1899.
Szádeczky Béla: A vallásügyi sérelmek történetéből. A reverzális-ügy története Magyarországon. Kolozsvár, 1899. 55 p.
Az 1832/36-os országgyűlés. 8-23. p.
1836 után, az 1839/40-es országgyűlés. 23-33. p.
1840-43 között és az 1843/44-es országgyűlés. 34-46. p.
Sztehlo Zoltán: A gyermekek vallására vonatkozó jogszabályok története Magyarországon. In: Emlékkönyv az ágostai hitvallás négyszázados évfordulója ünnepére. Miskolc, 1930. 461-505. p.
Varga János: Megye és haladás a reformkor hajnalán (1840-1843). In: Somogy megye múltjából, 11. Kaposvár, 1980. 177-243. p., 12. 1981. 155-294. p.
Az “egyház békebontásának” ügyei: 1. r. 215-220. p.
Varga Zoltán: Debreceni lelkipásztorok, mint híveik politikai és társadalmi vezetői (1790-1848). Debrecen, 1936. 28 p.
Várady L. Árpád: Lonovics József római küldetése. Függelék: Lonovics római naplója. Esztergom, 1924. 278 p.
II. fejezet. Lonovics római küldetésének előkészítése.
1. A reverzálisok miatti ellentétek, Lajcsák körlevele. 45-52. p.
2. Az 1839/40. évi országgyűlés vallási tárgyalásai. A Laicsák és Scitovszky püspökökre vonatkozó akció, új vallási törvények. A főpapság magatartása.
3. Metternich tárgyalásai a Szentszékkel. Megállapodás Lonovics Rómába küldéséről.
III. fejezet. Lonovics küldetése.
1. Római tárgyalások bevezetése. 83-90. p.
2. Római tárgyalások 1840. december 3-tól befejezésig. 90-125. p.
IV. fejezet. A vegyes házasságok kérdésének megoldása a magyar törvényhozásban.
1. A Lonovics-féle bréve alkalmazása. 126-146. p.
2. Az 1843. július 5-i királyi rezolúció. 146-159. p.
3. Az 1844. március 25-én kelt rezolúció és az 1844/III. törvénycikk. 160-171. p.
Függelék: Lonovics római naplója. 172-278. p.

III. A VEGYES HÁZASSÁGOKKAL KAPCSOLATOS VITA 
EGYKORÚ DOKUMENTUMAI

A.) Röpiratok
A helvecziai vallástételt követő erdélyi evangelico-reformátusok vallás-sérelmi, mellyek az 1837-ben N.Szebenben tartott országgyűlése eleibe orvoslás végett felterjesztettek, a mint az irományok könyvébe a’ 172. laponi 72. szám alatt beigtattattak. Nagyenyed, 1841. 59 p.
A vegyes házasságok polgári, egyházi és erkölcsi szempontból tekintve. Egy hazafitól. Eger, 1841. 16 p.
Az anyaszentegyház’ ellensége megczáfolva a’ történetekből, és legjelesebb protestánsok nézeteikből. Németből fordította egy kalocsa érseki megyei miséspap. Második újabb jegyzetekkel bővített kiadás. Pesten, 1840. VI+ 7-279. p.
Alapi Ignác [Beke Incze Kristóf]: Lehet-e a’ vegyesházasságoktól a’ beszentelést törvényesen megtagadni vagy reversalist elfogadni. Buda, 1840. 14 p.
Almásy István: A vegyes házasságok tárgyában mondott két közgyűlési beszédje. Buda, 1841. 52 p.
Almásy István: Esztergam. 1. (Elv-igék egyházi s polgári hatóság jogköre iránt.) Buda, é.n. [1842] 105 p.
[Almássy István]: Clerus ügyei. Római catholicus egyházi rendünk vegyes házassági pörbeidéztetésének ügye törvényszerűen védve. Buda, 1844. VI+ 7-102 p.
Antal János, magyardellői: Az erdélyi helv. vallást követők vallássérelmei. Nagy-Enyed, 1841.
Az erdélyi hírlapokban a’ vegyes házasságok ügyében közlött hírek hontörvényszerű észrevételek által igazítva. Kolozsvár, 1841. 39 p.
Óngyán János: A vallás, mint a’ királyi széknek, és a’ polgári alkotmánynak gyámoszlopa, mellyet mint ilyet [...] V.Ferdinánd Felségének [...] Posonyban, Sept. hónap 28-kán 1830. eszt. magyar királlyá lett koronáztatásának a’ [...] veszprémi ekklésia által 1830-ki October 10-ik napján tartatott öröm innepén prédikátzióban rajzolt. Veszprém, é.n. [1830] 16 p.
[Beke Incze Kristóf]: A’ vegyes házasságok egyházi ünnepesítése körül fenforgó kérdések megfejtve a “Pesti kalászok” szedegetője által. Pest, 1841. 116 p.
Beke Incze Kristóf: A vegyes házasságok egyházi ünnepesítése körül fenforgó kérdések megfejtve [...] a’ pesti kalászok szedegetője által. Második, bővített kiadás. Pest, 1841. 176 p.
[Beke Incze Kristóf]: Erläuterung über die Fragen der kath. kirchlichen Feierlichkeit der gemischten Ehen. Nach der 2. verbess[erten] ungarischen Ausg[abe] vom Sammler der “Pesther Ähren”. Pesth, 1841. 183 p.
Békeházi Incze [Beke Incze Kristóf]: A’ korszellem. Pesten, 1838. X+ 6+ 384 p.
Békeházi Innoczent [Beke Incze Kristóf]: Igaz-e, hogy mindenben hátra vagyunk? Pesten, 1838. 4+ VI+ 324 p. [“A korszellem” második kiadása.]
[Besze János]: Szózat a’ Haladás Barátihoz. Pesten, 1841. 18 p.
Bobory Károly: Mit tart szabad szellem és természetjog a’ vegyes házasságok ügyében? Pest, 1841. 32 p.
Bod Péter: Házassági tervrajz vagy a’ házassági törvényekről való tanítás, melyben a’ mátkaság, megmásolás és elválás körülti házassági különbféle esetek felhozatnak [...] és a’ tudósok véleményeikből, közönséges zsinatok [...] végzéseikből meghatároztatik. Kolo’svárt, 1836. 251 p.
Clerus ügyei. I. A vegyes házasságok iránt költ pápai breve s apostol-királyi placetum után írt prímási-pásztori levél ügye hit- s törvényszerűen védve. Buda, 1843. 107 p.
Csajághy Sándor: Párbeszéd a vegyes házasságokról. Barátságos felvilágosításul a Világ f.é. 11. sz. vezérczikkére. Pest, 1842. 23 p.
Csajághy Sándor: Párbeszéd a vegyes házasságokról. Barátságos felvilágosításul a Világ f.é. 11. sz. vezérczikkére. Pest, 1842. 23 p. (2. kiadás)
[Csajághy Sándor]: Glossák nemes Zalamegyének a’ vegyes házasságok ügyébeni felírására. Európai hírű [Karl] Rotteck nézetei szellemében. Egy hazafitól. Pest, 1841. XX+ 136 p.
Déry [Mráz] Mihály: Országos nemes-e a’ magyar alrendű pap? Pest, 1842. 188 p.
Déry [Mráz] Mihály: Lehet-e a’ vegyes házasságoktól a’ beszentelést törvényesen megtagadni, vagy reverzálist elfogadni. Buda, 1840. 14 p.
Déry [Mráz] Mihály: Lehet-e a’ vegyes házasságoktól a’ beszentelést törvényesen megtagadni, vagy reverzálist elfogadni. Pest, 1841. [2. bővített kiadás]
Die Repräsentation der ungarischen Stämde, die gemischten Ehen betreffend. Historisch-politische Blätter für das kathol.[ischen] Deutschland. München, 1843.
Ein Gespräch zu seiner Zeit über die gemischten Ehen. Ofen, 1841. 64 p.
Magyarul: Korszerű párbeszéd a vegyes házasságokról. (Ein Gespräch zu seiner Zeit über die gemischten Ehen.) Ford.: Zsikovits Ferencz. H.n. é.n. (1850-es évek eleje) 30 p. (Az Egyházi Tudósítások melléklete.)
Fejér, Georgius: Rationes ecclesiae cath. adversus matrimonia mixta irrestricta. Augustae Vindelicorum, 1840. 116+ 28 p.
Fejér György: Egyházi fejtegetések mostani szükségekre nézve. Pesten, 1841.
Fejér György: Néhai Lajtsák Xav. Ferencz, nagyváradi deák szertartású megyés püspöknek hivatalkodása. Gyásztiszteletére előterjeszté 1831-ban Julius 10-kén. Budán, 1843. 16 p.
Fejér György: A’ vegyesen házasulók szabadon egyezkedhetése gyermekeiknek religiói neveltetésök eránt. Pest, 1844. 15 p.
Fejér György: Kit s mennyire illet az elhatározhatóság a’ házosság ügyeire nézve? Pest, 1844. 47 p.
[Gózony Dániel]: A nagy-váradi pásztori levélre írt gúny, vagy antipásztoráléra írt paraenesis. Buda, 1842. 64 p.
Gózony György: Szózat. Milly kilátás, minő lépés katholikus és protestánsra nézve a vegyes házasság? Székes-Fejérvár, 1835. 118 p.
Gózony Görgy: Egyházi törvénykezés Magyarországban. Papok, ügyvédek ‘s pereskedők használatára. Pesten, 1841.
Horárik, Johann: Die Ehe im Geiste Christi und die Gemischten Ehen. Aus der ungarischen Handschrift. Tübingen, 1843. 100 p.
K. J. [Körmöczy Imre]: Felelet a’ pesti hírlapokban közlött NS. Z.[ólyom] megyének vegyes házasságokat tárgyazó feliratára. Pesten, 1841. 16 p.
K.[un] B.[ertalan]: Verletzt der katholische Clerus Ungarns den § 15 des Artikel 26 von 1790-91. wenn er die gemischten Ehen nicht einsegnen will? Tyrnau, 1841. 44 p.
K.[un] B.[ertalan]: A magyar kath. papság nem akarván megáldani a’ vegyes házasságokat, ejt-e sérelmet az 1790-91. 26. tvcz. 15. §-án? Megoldás K.B. által. Nagyszombat, 1841. 36 p.
Kun Bertalan: Viszhangok 1840-ik évből a’ magyar clerusnak a’ vegyesházasságok ügyében, Lipcse, 1844. 29 p.
[Kováts Mátyás]: A vegyes házasságokról. Eger, é.n.
Laicsák, Franz: Eugen Beöthy und der Bischof von Grosswardein. Altona, 1840. 16 p.
Lekovics Ferenc: Levelek rokonomhoz a’ vegyes házassági ügyben. Pest, 1841. 95 p.
Lelkipásztori oktatás a’ vegyes házasságokról. Különös szemügyelettel az illető mátkákra. Németből. Egerben, 1841. IV+ 232 p.
Mack Márton József: A vegyes házasságok megoldásáról. Theológiai szavazat. Buda, 1841. 52 p.
Molnár: Újszövetség korunk reményihez alkalmazva. Pest, 1843.
Molnár Endre: Egy protestáns küzdelme és diadala a’ nagy ünnepély előestvéin. Pozsony, 1845. IV+ 127 p.
P*** L*** [Palóczy László]: B.[orsod] megye másod alispánjának a’ vegyes házasságok ügyében tartott beszédére válasz. Pest, 1841. 36 p.
[Papp Ferencz]: Szerény emlékeztetés a’ haladás képviselőihez. Pest, 1841. 70 p.
Ponori Thewrewk József: Katholicismus és Protestantismus. Iső füz. Budán, 1841. 133 p.
[Prokopovszky Dániel]: Törvényes és politikai vizsgálat a’ vegyes házasságok ügyében korunkban fenlévő legújabb kérdésekre nézve, melyet politikus és egyházi férfiak használatára följegyzett egy hazafi. Budán, 1841. 168 p.
R. J. [Rohonczy János] C. A. [consiliarius aulicus]: Criterion, Universis Religionem Romano-catholicam & sincere profientibus. Wesprimii, 1841. 43 p.
[Rohonczy János]: Megfontolás végett mind azoknak, akik a római-katholika hitet lelkesen vallják. Ajánlva R.I.U.T. által. Pesten, én. [1841] 48 p.
Schedt Károly: Keresztjáró alkalmi Egyházi-Beszéd az Óldásról. Székes Fejérváratt, 1841. 16 p.
Schlör Alajos: Miért vagyok katholikus, a’ vagy mindegy-e akár valaki ezt, akár amazt a’ vallást kövesse? Népszerű beszédekben fejtegetve. Fordította: Wittmann József. Po’sony, 1840. 148 p.
[Schröer, Tobias Gottfried]: Die heilige Dorothea. Dichtung und Wahreit aus dem Kirchenleben in Ungarn. Leipzig, 1839. VI+ 183 p.
[Skalnik, Franciscus Xav.]: De mixtis matrimoniis. Paraenesis ad catholicos. Leutschoviae, 1835. XVIII+ 19-250. p.
Skalnik, Franciscus Xav.: Veritas Ecclesiae et Doctrinae Catholicae in praescripta institutione ad defectionem a fide cath. tendentium proposita [...] Editio II-da. Leutschoviae, 1838. XXII+ 551 p.
Spoliti János: Miért és azért. Vagy a közönségesebb természeti tünemények rövid, egyszerű megfejtése. Pozsony, 1844. XIV+ 115 p.
Szabó Imre: Emilia vagy az elvált házasság. Pesten, 1842. 175 p.
Szabó János, Alamizs[nás]: Oldallapok ns. Zala vármegye fölírásához. [...] a’ magyar igazságnak szentelvék. Pesten, 1841. 111 l.
Szabó János, Alamizsnás: Észrevételek ns. Zólyom megye 1841-diki augustus 25-kén hozott határozatára. Pest, 1841. 17 p.
Szabó János, Ala[mizsnás]: Felvilágosító jegyzések nemes Borsód megyének 1841-dik évi [aug.] 9-dik napján kelt körlevelére. Pest, 1843. 186 p.
Szabó László: A’ vegyes házasságok magyar kath. egyházi tilalmának védelme. Pesten, 1841.
[Szalay Imre]: Észrevételek a’ vegyes házasságokról. Az igaznak egy hő barátjától. Veszprém, 1841. 164 p.
Szalay Antal: Octavia vegyes házassága. Pécs, 1841. 138 p.
Szalay Antal: Legyünk igazságosak. Pécs, 1843. 215 p.
Szenczy Ferenc: Észrevételek gr. Zay Ferenc általányos nézeteire. Budán, 1841. 8 p.
Tekintetes Esztergom vármegyének 1841-dik esztendei Boldogasszony hó 14-dik napján tartott közgyűléséből a’ vegyes házasságok tárgyában az ország minden tekintetes megyéihez írt levele. Esztergom, 1841. 15 lev.
Tibiscanus, Elias [Schröer, Tobias Gottfried]: Die Religionsbeschwerden der Protestanten in Ungarn, wie sie auf dem Reichstage im Jahr 1833 verhandelt worden. Leipzig, 1838. XXII+ 199 p.
U.I. [Udvardy Ignác]: Ellen-észrevételek egy a’ veszprém-megyei télutó 1. napján 1841 tartatott közgyűlés alkalmakori beszédre. Buda, 1841. 36 p.
Ujfalussy Nep. János: Hiv. értekezés a vegyes házasságokról Magyar-országban, mellyet az itt levő vallásoknak rövid esméretével együtt, minden részre hajlás nélkül, egyedül a hazai törvényt zsinór mértékül véve közzé bocsátott [...] Pest, 1841. 48 p. + 4 lev.
Vesztróczy Ferencz: Rövid értekezés nemes Pest vármegyének 1841. [sic! - 1840.] évi augusztus és november hónapokban közgyűlés alkalmával a vegyes házasságok érdekében kelt határozatai fölött. Pest, 1840. 19 p. [2. módosított kiadás]
Vida Incze: Értekezések a vegyes házasságokrul. Hírlapokból szedegetve. Pest, 1841. XVI+ 268 p.
[Wittmann József]: Miért ellenzi az anyaszentegyház a vegyes házasságokat? Egyházi beszédekben fejtegetve Viser [Vizer Ódám János] után. Pápa, 1841. 241 p.

B.) Sajtóban, időszaki kiadványokban megjelent vitacikkek, tudósítások

a.) Politikai lapok
Erdélyi Híradó:
Vegyes házassági ügy Erdélyben. - 1841. 40. sz.
Örvendetes fordulat a vegyes házassági ügyben. - 1841. 45., 48. sz.
Vallás ügye Erdélyben és Magyarhonban. - 1843. 70. sz. 415-416. p.
Méhes Sámuel: Vegyes házasság ügye Erdélyben és Magyarhonban. - 1843. 86. sz. 511-512., 87. sz. 517-518. p.

Hon és Külföld:
Salamon József: Az elegyes házasságok kérdése, különösen az erdélyi törvények’ szempontjából. - 1841. 44. sz. 173-174. p.
Vegyes házassági oklevél. - 1841. 99-100. sz. 421-424. p.
A Religio és Nevelésből közli az örökös tartományok püspökeinek küldött körlevelet.
Vegyes házassági oklevél. - 1842. I. 1. sz. 5-8. p.
Kopácsy körlevele.
Vegyes házassági oklevél. - 1842. II. 56. sz. 221-223. p.
Kováts Miklós erdélyi püspök körlevele.

Jelenkor:
A’ Sion közleménye Lonovics római útjáról. - 1840. 87. sz. 345. p.
Szepes v[árme]gyének a’ vegyes házasságok tárgyában ő cs. ‘s ap. kir. fels. intézett felirata. - 1841. 14. sz. 53-54. p.
Miskolczon. - 1841. 16. sz. 61-62. p.
Főmélt. Kopácsy Józserf prímás-hg. ‘s esztergami érseknek t.n. Pestmegyének a’ vegyes házasság ügyében küldött levele. - 1841. 17. sz. 66-67. p.
Temesvárott [...] - 1841. 18. sz. 69. p.
Minthogy Szathmár, Bihar és több megye [...] - 1841. 22. sz. 86-87. p.
Sáros megyének f. hónapi közgyűlése. - 1841. 25. sz. 99. p.
Esztergom vármegye felírása a’ vegyes házasságok ügyében. - 1841. 29. sz. 114-115. p.
Liptó, Turóc, Arad, Csongrád, Moson vegyesházassági ügyben közgyűlési határozatok. - 1841. 30. sz. 118-119. p.
Csanádi megyéspüspök Lonovics József ő excellenciája Temesmegyéhez küldött levele a’ vegyes házasságok ügyében. - 1841. 32. sz. 126. p.
Azon pásztori körlevelet, melyet a’ prímás-herceg [...] - 34. sz. 135. p.; 38. sz. 138. p.
Miskolcz, július 19kén. - 1841. 60. sz. 239-240 .p.

Literariai Csarnok:
C.G.: Észrevételek a’ Jelenkor 80. száma közléseire. - 1840. 30. sz. 117. p.
Egy pestmegyei tb.: Felvilágosításul a’ Jelenkor’ Társalkodójának. - 1840. 36. sz. 141-144. p.
Egy Barsmegyei tb.: Felelet a’ f. év’ Társalkodó 83. számában “Felvilágosításul a’ Sürgöny’ Csarnokának” czím alatt megjelent pestmegyei tb. törvény-alkalmazásira. - 1840. 37. sz. 145-146. p.
Allg. Q.B.: Magyarországi ügyek. 1-2. - 40. sz. 154. p., 41. sz. 160-161. p.
Barsmegyei tbíró: Bars megyéből a’ vegyes házasságot különbség nélkül megáldani vonakodó kath. papra az 1647: 14. czikk szigorú büntetését alkalmazni szabad-e? - 1840. 45. sz. 278-280. p.
Vélemény a’ vegyes házassági kérdés ügyében. - 1840. 52. sz. 205-206. p.

Nemzeti Újság:
Pest megyének múlt évben tett azon határozatára [...] - 1841. 6. sz. 21-22., 7. sz. 25-26. p.
Kopácsy érsek levele Pest vármegye közgyűlésének.
Jan. 14. és 15én t.n. Esztergom vgye tarta közgyűlést [...] - 1841. 10. sz. 37-39. p.
Lapjaink 6-7dik számában közlöttük Kopácsy József hercegprímás [...] - 1841. 11. sz. 42-43. p.
Kopácsy Pest megyének írt levelét korábban németből fordították vissza, ezúttal hozták eredetiben is.
Pestmegye feb. 3án és következő napjain közgyűlést tartván [...] - 1841. 12. sz. 45. p.
Váczi megyéspüspök gróf Nádasdy Paulai Ferencz ő excellentiájának t. Pest megyéhez küldött levele a vegyes házasságok tárgyában. - 1841. 12. sz. 45-46., 13. sz. 50. p.
Veszprém február 1ső napja [...] - 1841. 12. sz. 46. p.
Kalocsai érsek Klobusiczky Péter ő excellentiájának t. Pest vgyéhez küldött levele a vegyes házasságok tárgyában. - 1841. 14. sz. 53. p.
Székesfejérvári püspök báró Barkóczy László úr ő méltóságának t. Pest vgyéhez küldött levele a vegyes házasságok tárgyában. - 1841. 15. sz. 57-58. p.
Szepesvgyének a vegyes házasságok tárgyában ő cs. és kir. fels. intézett feilrata. - 1841. 15. sz. 58. p.
Hazafiúi szózat pestmegyei gyűlésen. - 1841. 17. sz. 65., 18. sz. 69-70. p.
K.A.: Miskolcz, febr. 16kán [...] - 1841. 17. sz. 66. p.
Aranyos-Maróthon, mart. 1-4ig tartott közgyűlésében t. Bars vmgye [...] - 1841. 23. sz. 83. p.
Perger János: Eger, mart. 9. 1841. Kérdés. - 1841. 26. sz. 102. p.
Prímás ő hercegségének s esztergomi érseknek a vegyes házasságok ügyében érsekmegyéjebeli clérusához intézett körlevele. - 1842. 1. sz. 1-2. p.
Vegyes házassági ügy. - 1842. 3. sz. 9. p.
Mráz M.[ihály]: Korunk ügyei. Szabad szem. - 1842. 66. sz. 261-262. p.
Korunk ügyei. Int az idő. - 1842. 69. sz. 271-272., 70. sz. 275-276., 71. sz. 281., 72. sz. 285-286. p.
G.G.: Mondott szóból ért az ember. - 1843. 24. sz.

Pesti Hírlap:
Esztergom, télhó 15. - 1841. 6. sz. 41-42. p.
Egerszegről télhó 12-kéről. Zala megyének [...] - 1841. 6. sz. 42. p.
K.T.M. [debreceni helv. egyházi szónok]: Egy r. catholicus véleménye a’ házassági ügyekben. - 1841. 16. sz. 129. p.
J.H.Wessenberg 1840-ben megjelent könyvét imserteti.
[Kossuth Lajos]: Nemzeti veszély. - 1841. 17. sz. 131. p.
Zabolcsvgye folyó hó 16-kán [...] - 1841. 17. sz. 132. p.
Hevesből télutó 22. - 1841. 18. sz. 141-142. p.
Temesből. - 1841. 18. sz. 142. p.
Szatmár megyéből. - 1841. 19. sz. 150. p.
Csanád vármegyében. - 1841. 20. sz. 159. p.
Sárosi gyűlés tavaszelő 8-dikán. - 1841. 23. sz. 185. p.
Barsból. - 1841. 23. sz. 185. p.
Š. .: Vegyes házasság. Kis csengetyű. - 1841. 24. sz. 197-198. p.
Š. .: Első felelet Liszkay Károly úr felszólítására. - 1841. 41. sz. 343. p.
Š. .: Második felelet Liszkay Károly úr felszólítására. Mi a házasság? - 1841. 42. sz. 353. p.
Erdélyhoni: Küküllői gyűlés vége. - 1841. 49. sz. 410. p.
Balogh János: Visszatorlás Fejér György iratára. - 1841. 61. sz. 514-515. p.
Borsodból. - 1841. 68. sz. 570. p.
Zólyomból. - 1841. 68. sz. 570-571. p.
Rövid közlés Zólyomból. - 1841. 69. sz. 582. p.
Vegyes-házassági ügy. - 1842. 105. sz. 6. p.
Vegyesházasság. - 1842. 166. sz. 550-551. p.

Századunk:
Válasz a korszerű kérdésre. - 1841. 12. sz.
Zala vármegye’ felírása a’ vegyes házasságok’ ügyében. - 1841. 15.sz. 118-120.; 16. sz. 126-128. p.
Esztergom vármegye’ felírása a’ vegyes házasságok’ ügyében. - 1841. 16. sz. 124-126. p.
b-b-b: A’ vegyes házasságok protestáns és katholikus vallásnézetből tekintve. - 1841. 24. sz. 191-192. p.
Az Allgemeine Zeitung 1838. január 4-i számának mellékletében megjelent írás fordítása illetve ismertetése.
40.: Egy szó a’ maga idején a’ vegyes házasságokról. - 1841. 25. sz. 195-196. p.
Balogh János: Nyílt levél. - 1841. 26. sz. 207-208. p.
Egy győrmegyei áldozópap: Vegyes házasságok’ ügyében. - 1841. 28. sz. 217-222. p.
Fejér György: Még egy szó a’ maga idején a’ vegyes házasságokról. - 1841. 31. sz. 235-237. p.
Zay Károly: Óltalányos nézetek Zala megye vegyes házassági felírása ügyében. - 1841. 34. sz. 263-264. p.
A szerző az evangélikus egyház főfelügyelője volt.
Zimmermann Jakab: Vegyes házassági ügy. - 1841. 38. sz. 289-293. p.
P.A.: Békeszó a’ vegyes házasságok ügyében egy protestánstól. - 1841. 302-304. p.
Matics Imre: A’ catholicismus életkérdése a’ vegyes házasságok körül. - 1841. 40. sz. 310. p.
[Eötvös János]: Megyei szónoklat a’ vegyes házasságok tárgyában. - 1841. 41. sz. 317-319. p.
Matics Imre: Válasz Zay Károlynak Századunk 34. számábani “Általányos nézetek” czikkére. - 1841. 41. sz. 319-320. p.
Orosz József: Nyilatkozás. - 1841. 42. sz. 321-322. p.
A szerkesztő bocsánatkérése Zay Károlytól Matics Imre cikkének “súlyos szavai” miatt.
Matics Imre: Pasquillansoknak. - 1841. 43. sz. 336. p.
Fekete János: Észrevételek a’ Pesti Hírlap 16ik számában közlött Wessenberg J.H. véleményére; ezekben és ezek után Válasz a’ “Századunk” 26ik számában tett házassági szózatra. - 1841. 45. sz. 345-350., 46. sz. 358-360. p.
Dr.Molnár: Czáfolati nézetek ns. gr. Zay Kár. úr “Általányos nézeteire” - 1841. 46. sz. 353-356. p.
Juranits György: Óltalányos válasz. Gróf Zay Károly úr ő méltóságának mint az ágost. hitval. evang. főfelügyelőnek az e’ folyó évi Századunk 34-dik számábani felléptére. - 1841. 49. sz. 380-381. p.
Rendek: Óltalányos észrevételek gr. Zay Károly úrnak Századunk 34-dik számában közzétett “Óltalányos nézeteire” - 1841. 49. sz. 381-384. p.
Zay Károly: Őszinte nyilatkozás. - 1841. 50. sz. 392. p.
Mattyus N.J.: Hazafiúi szózat az egyházi jövedelmek szabályozási eszméje tárgyában. - 1841. 75. sz. 557-581. p.
Z.: Még néhány szó az egyházi jövedelmek szabályozásáról. - 1841. 100. sz. 779-782. p.
Fáy István: A’ papságtól az egyházi javakat elvenni nem lehet. - 1842. 6. sz. 50-52. p.
Reperger Pál: A papi javak. - 1842. 19. sz. 155-156. p.
Reperger Pál: A papi javak ‘s nemesség. - 1842. 20. sz. 163-164. p.

Társalkodó:
Egy pest megyei táblabíró: Felvilágosításul a’ Sürgöny’ Csarnokának. - 1840. 83. sz. 331-332. p.
R.P. somogymegyei táblabíró: Felelet a’ pest megyei táblabíró által folyó évi Társalkodó 83dik számában közlött észrevételre. - 1840. 87. sz. 347-348. p.
-z-: Korszerű kérdés. - 1841. I. 8. sz. 32. p.
Vasmegyei: Egy két jegyzet Vasmegyének, a’ kath. nő reversalis nélküli vegyes házasságának meg nem áldatása felett, közgyűlési tanácskozására. - 1841. I. 18. sz. 71-72., 19. 74-76. p.
Perger János: Kérdés és felelet. Vajjon azon intézkedések, miszerint némelly vármegyék a’ vegyes házasságoknál szóban lévő áldás megtagadása’ érvénytelenségét szolgabírák által a’ népnek megfejteni, ‘s azt e’ pontba felvilágosítani rendelék, törvényesek-é, üdvösek vagy káros következményűek é? - 1841. I. 23. sz. 91-92. p.
Szegedi Kilit: A’ kath. Egyház’ philosophiája a’ vegyes házasságok’ ügyében. - 1841. I. 27. sz. 107-108. p.
Z.J.: Észrevételek Perger János “Kérdés és felelet”-ére. - 1841. I. 33. sz. 131-132. p.
Zay Károly: Általányos nézetek Zala megyének a’ vegyes házasságokbani felírása ügyében. - 1841. I. 35. sz. 137. p.
Liszkay Károly: Felszólalás “a’ kis csengetyűre”. - 1841. I. 37. sz. 146-148. p.
Csizmazia József: Észrevételek Zay Károly úr által a’ Társalkodó’ idei 35dik sz. “Zala megye’ felírása ügyében” czímű iratban nyilvánított “általányos nézetekre. - 1841. I. 51. sz. 201. p.
K - s: Mint végezhetni-be a’ vegyesházassági ügyet szerencsésen? - 1841. II. 85. sz. 333-339. p.
Üzenete a’ KK és RR. a’ mlgos főRR-hez ‘s felírási javaslat a’ vegyes házasságoktól a’ magyarországi rom. kath. papság által az egyházi szertartások megtagadása tárgyában. - 1843. 67. sz. 269-270. p.
Válaszüzenete a’ m. fő RR-nek a’ KK. ‘s RRhez a’ vegyes házasságoktól a’ magyarországi rom. kath. papság által az egyházi szertartások megtagadása tárgyában. - 1843. 89. sz. 353-354. p.

Világ:
Zala megyének utolsó közgyűlése [...] - 1841. 9. sz. 33. p.
Vidra F.: Személyes nézetek a Zala-megyei Jan. 11. gyűlésről. - 1841. 9. sz. 33-34. p.
Kopácsy József herczegprímás levele t. ns. Pest vármegyéhez. Hiv.[atalos] közlés az eredetibül. - 1841. 10. sz. 37-38., 11. sz. 42-43. p.
Hontban múlthó 25-kén [...] - 1841. 11. sz. 42. p.
“Most csak érdemes lesz atiládat felölteni [...]” - 1841. 12. sz. 42. p.

b.) Egyházi lapok
Egyházi Tár:
Guzmics [Izidor]: Szózat. Milly kilátás, minő lépés katholikus és protestánsra nézve a vegyes házasság? Székes-Fejérvár, 1835. 118 p. - VIII. 1835. 201-204. p.
Recenzió Gózony György könyvéről.
Guzmics [Izidor]: A’ vegyes házasságokról. - XIV. 1839. II. Augustus. 57-112. p.

Fasciculi Ecclesiastico-Literarii:
Szaniszló, Franciscus: Epistola fasciculorum ecclesiasticum literariorum redactoris consulatoria, ad amicum R. - de persecutionibus et adversitatibus hoc tempore Ecclesiam Christi fenientibus querulantem. - 1841. I. Fasc. I. 359-400. p.
Szenczy, Emericus: Appendix. Notitiae rei ecclesiasticam adtinentes. I. Ecclesia Hungarica. - 1841. I. Fasc. I. 401-432. p.;
f) mixta matrimonia. 419-421. p.
Epistola pastoralis Celcessimi ac Reverendissimi D.Principis Hungariae Primatis et Archi-Episcopi Strigoniensis, ad clerum suae Archi-Dioecesis in negotio mixtorum matrimoniorum directa. - 1841. I. Fasc. II. 242-252. p.
Az 1840. július 2-i körlevél és a hozzá készült utasítás.
Testimonia, e quibus videre est, doctrinam et praxim, quam ordinariatus Hungariae et adnexarum partium circa mixta matrimonia sequuntur. - 1841. II.
Sz - y, F.: Ipsi adeo unitarii disvadent mixta matrimonia. - 1841. II. 
Molnár, Titus [Johannes]: Quid sensit semper ac sentit nunc quoque ecclesia de mixtis matrimoniis? item: an matrimonia mixta sine discrimini benedici possint? - 1841. I. Fasc. III. 304-355. p.
Waltherr, Ladislaus: De nobilitate eorum, quos leges regni Hungariae rectores ecclesiarum compellant. - 1842. I. Fasc. I. 3-20. p.
Csajághy, Alexander: Testimonia protestantium pro praxi catholicorum in negotio mixtorum matrimoniorum pugnantia. - 1842. I. Fasc. I. 47-63. p.
A Religio és Nevelésben magyarul megjelent írása.
Documenta in negotio mixtorum matrimoniorum. - 1842. I. Fasc. I. 64-82. p.
XVI.Gergely 1841. április 30-i brévéje, Lambruschini bíboros instrukciója, Kopácsy esztergomi érsek szeptember 18-i pásztorlevele és Czigler Ignác tábori püspök 1841. december 22-i levele.
M.K.: Adserta antiquiorum extraneorum auctorum protestanticorum, quibus vetabant, damnabantque mixta connubia. - 1842. II. Fasc. I. 16-31. p.
A Religio és Nevelés cikke magyarul.
Literae pastorales Excelentissimi ac Reverendissimi Domini Nicolai Kováts Episcopi Transilvaniensis in negotio mixtorum matrimoniorum ad Clerum suae Dioecesis dimissae. - 1842. II. Fasc. II. 233-238. p.

Protestáns Egyházi és Iskolai Lap:
Könyves Tóth Miklós: A’ római katholika ekklézsia’ vegyesházassági ügy’ elítélésében, Fejér György által fensőbbek’ intésére kimutatott vezérelvei’ vizsgálata, theológiai, ‘s statust érdeklő szempontból. - 1842. 5. sz. 49-57. p.
Az augsburgi Allgemeine Zeitung folyó évi 121. száma [...] - 1842. 7. sz. 84. p.
A’ szepesi püspök folyamodására [...] - 1842. 7. sz. 83-84. p.
A Pesti Hírlap alapján.
Zelenka Dániel: Nógrádi evangélikus egyházmegye közgyűlése. - 1842. 15. sz. 175-176. p.
Haubner: Katholikusok és protestánsok közti vegyes házasság-köteléknél, ha a’ gyermekek’ vallásos nevelése fölött támadnak viszálkodások, mellyik fél engedhet könnyebben a’ másiknak? - 1843. 15. sz. 173-175. p.
F.: Rövid vázlata az eddigi országgyűlési tárgyalásoknak vallás’ ügyében. - 1844. 1. sz. 1-7., 11. 241-149. p.
T.: Vallási békülés’ ügyében. - 1844. 4. sz. 71-81. p.
Az Allgemeine Zeitung 1844. évi 1. sz. mellékletének fordítása.
Szenczi Fördős Lajos: A’ házasulókat mikor kell hirdetni? - 1844. 23. sz. 539-542. p.
Vitányi János: Háromszori hirdetéstől felmentő engedményezés. - 1844. 26. sz. 613-614. p.

Religio és Nevelés:
Protestansi nyilatkozás a’ vegyes házasságokról. - 1841. I. 6. sz. 95-96. p.
Nagy Károly: Kérdés gróf Zay Károly “általányos nézetei” ügyében a’ kath. papsághoz. Somogyi Károly: Felelet. - 1841. II. 3. sz. 72-80. p.
Bizonyítványok, mellyekből láthatni, hogy a’ tan és szokás’ mellyet Magyarország ‘s a’ hozzá kapcsolt részek püspökei a’ vegyes házasságok körül a’ kath. félnek a’ maga háborgattatása ‘s minden gyermeknek a’ kath. hitben neveltetése iránt követnek, az egész kath. anyaszentegyházzal közös. - 1842. II. 22. sz. 337-346. p.
Prímás ő herczegségének ‘s esztergomi érseknek a’ vegyes házasságok’ ügyében érsekmegyéjebeli clerusához intézet körlevele. - 1842. I. 1. sz. 5-9. p.
Kopácsy esztergomi érsek 1841. november 8-án kelt körlevelét közli.
Csajághy Sándor: Protestánsok’ vallomásai a’ vegyesházassági ügyben a katholikusok’ eljárását pártolólag. - 1842. I. 2. sz. 17-22.; 3. sz. 43-46.; 4. sz. 56-59. p.; 5. sz. 72-77. p.; 6. sz. 83-88. p.
A’ tábori papsággal közlött vegyes házasságbeli eljárást illető utasítás. - 1842. I. 2. sz. 26-27. p.
Czigler Ignác apát, a magyar korona országainak tábori püspöke, 1841. december 22-én Budán kelt körlevele.
Fejér György: A’ ker. kath. anyaszentegyház alaptalan vádoltatásának fejtegetése a’ vegyes házasságok’ ügyében. - 1842. I. 23. sz. 362-373. p.
Fejér György: Válasz Könyves Tóth Mihály’ vádolásira, a’ vegyes házasságok ügyében. - 1842. I. 24. sz. 376-392. p.
K. M.: Régibb külföldi protestans írók tiltották, kárhoztatták a’ vegyes házasságokat. - 1842. II. 1. sz. 8-16.; 2. sz. 32-36. p.
Sz. °°.: Vegyesházasságban a’ gyermek-nevelésre nézve hite szerint melyik házasfél, a’ protestans-e vagy a’ katholikus, engedhet a másiknak? - 1842. II. 11. sz. 176-184. p.
Mráz Mihály: Szabad szem. - 1842. II. 11. sz. 184-189. p.
-n-: A’ protestáns egyházmegyei közgyűlés végzése a’ római pápa vegyesházassági körlevelére nézve nem a’ katholikusok’ vallási szabadsága elleni törekvés-e? - 1842. II. 12. sz. 193-201. p.
-czy: Szombathelyi levelek. 9ik levél. Vegyesházassági ügy. - 1842. II. 13. sz. 208-221. p.
Int az idő. I. A’ magyar és poroszországi clerus’ ügye a’ vegyesházassági eljárásra nézve ugyanaz. - 1842. II. 16. sz. 257-263.
-m-: Bírálati észervételek. - 1842. II. 18. sz. 297-304. p.
Somogyi Károly: š-lutheránusok Poroszországban. - 1842. II. 19. sz. 311-317. p.
-czy: Szombathelyi levelek. 14ik levél. Haubnerféle lelki szabadság a’ sz.[ent] írásra nézve. - 1843. I. 7. sz. 121-131. p.
Beszélgetés egy prot. titoknok és prot. lelkész közt a’ vegyesházasságok körüli türedelemről. - 1843. I. 7. sz. 131-135. p.
Sz. °°.: Másodszor is. Vegyesházasságban a’ gyermek-nevelésre nézve hite szerint melyik házasfél, a’ protestans-e vagy a’ katholikus, engedhet a másiknak? (Haubnernek feleletül.) - 1843. I. 23. sz. 466-470.; 24. sz. 490-496.; 511-517. p.
Egy pár adat a’ reformatio szellemének ismertetéséhez a’ vegyes-házassági kérdésben. - 1843. II. 30. sz. 237-238. p.
Beszéd, mellyel ő herczegsége, országunk prímása, f. évi september 25-dikén, az országgyűlésre Pozsonyban összejött főrendek’ tanácskozásait, a’ vegyesházasságoktól megtagadott áldást és püspöki körleveleket illetőleg megnyitotta. - 1843. II. 33. sz. 249-252. p.
A’ csanádi nm. püspök’ beszéde, mellyet a főrendek’ september 25-28-iki tanácskozásainak a’ vegyesházasságokat, királyi tetszvényt ‘s egyházi körlevelekt illetőleg mondott. - 1843. II. 33. sz. 257-261.; 34. sz. 265-269.; 35. sz. 272-275. p.
Egyházi tudósítások. Poroszország. Boroszló. - 1843. II. 35. sz. 278-279. p.
Nathanael: A’ vegyes házasságok ártalmas következményei a’ jelen és jövő életre nézve. - 1846. II. 49. sz. 389-391., 50. sz. 395-398. p.

Sion:
Vindiciae Praelatorum ac Cleri Hungariae adversus recentissimus accusationes. - 1841. Num. 11. 41-42., Num. 12. 45-46. p.
Auctoritas Conciliari Tridentini. - 1841. Num. 18. 69-70. p.
G.F. [Georgius Fejér]: De matrimoniis mixtis, et prolium educatione. - 1841. Num. 25. 97-98. p.

c.) Egyéb orgánumokban megjelent írások
Csajághy, Carolus: Consensus extraconciliaris. Quid requitur ad consensum extraconciliarem, ut hic doctrinam Ecclesiae constituat? et in huius sequelam debet ne praxis moderna Ecclasie Hungaricae, iuxta quam nonnisi sub certis cautelis mixtae nuptiae benedictur, pro consensu extraconciliari adeoque pro doctrina Ecclesiae haberi? In: Pécsi egyházi töredékek 1842 és 1843-ra. Első füzet. Pécsett, 1846. 1-48. p.
Csizmadia: Észrevételek Zay Károly gróf által a’ Társalkodó 35. sz. “Zalamegye felírása ügyében” czímű iratban nyilvánított általános nézetekre. In: Literatúra, 1841. Tom. I. Nr. 401-407.
Kopatsch: Gemischte Ehen nach den Bestinnungen des geminen und des österreichischen Kirchenrechts. In: Katolische Blätter aus Tirol. 1844. Nr. 8-9.
Pulszky, Franz: Ungarn-Pressburg. In: Allgemeine Zeitung, 1840. Nr. 125.
Steinacker, Gustav: Die Frage der gemischten Ehen in Ungarn. In: Vierteljahrschrift aus und für Ungarn. Leipzig, 1843. III. Bd. 2. Hft.
Sztrokay Antal: A’ házassági törvények’, szertartások’ ‘s viszonyok szemléje. In: A’ Magyar Tudós Társaság’ Évkönyvei. Ötödik kötet. 1838-1840. Budán, 1842. 303-352. p.
Ungarn und Siebenbürgen. Rückblick auf die Religionsangelegenheuten. (Von einem katholischen Laien.) In: Pester Zeitung, 1845. május 2.
Über die geischten Ehen. Eine Stimme aus Ungarn. In: Allgemeine Kirchenzeitung, 1843. Nr. 190.

Hegedűs András - Bárdos István (szerk.): Egyház és politika a XIX. századi Magyarországon. Nemzetközi történész konferencia előadásai, 1998. május 27-28. Esztergom, 1999. 11-32. p.

Érvek és ellenérvek a káptalani követek országgyűlési szavazatjogáról 
Szemere Bertalan ismeretlen beszéde kapcsán (1847. október 15.)*
A reformkor utolsó éveiben (hozzávetőlegesen 1844-1848 között) szerteágazó vita bontakozott ki a rendi országgyűlésre delegált káptalani követek szavazatjogával kapcsolatban. A kérdés hátterében jóval bonyolultabb közéleti problémák illetve nagyságrenddel fontosabb politikai érdekek húzódtak meg, mint a rendi országgyűlés “házszabályainak” értelmezési különbségei. Jelen közleményünk lényegében egyik adaléka egy hosszabb, készülő munkánknak, mely a reformkor utolsó szakaszában a polgári átalakulás és az egyház kapcsolatainak alakulását, a katolikus egyház változó politikai szerep-értelmezésének feldolgozását tűzte ki célul. E vita legfontosabb kérdéseit, különböző politikai érdekeket világosan megjelenítő álláspontjait mintegy gyűjtőlencsében tanulmányozhatjuk Szemere Bertalan egyik, Borsod vármegye közgyűlésén elmondott beszéde és az ahhoz kapcsolódó vita alapján. Minderre a figyelmet egyébként már csak azért is fel kívánjuk hívni, mert eddig elkerülte mind a reformkor politikai kérdéseivel, mind Szemere Bertalan (a polgári átalakulás történetének Miskolcról indult és pályafutása csúcsaként az 1849-es független magyar állam miniszterelnöki székébe került politikai személyiség) életével foglalkozó összefoglalások készítőinek figyelmét.
I.
A magyar rendi országgyűlés tanácskozási módját számos előzmény után leginkább átfogó jelleggel az 1608. évi I. törvény szabályozta, bár az a későbbiekben is gyakran módosult. Egyes adatok szerint már a 17. század végétől volt rá példa, hogy a káptalanok - a szabad királyi városokhoz hasonlóan - nem fejenként (separatum), hanem testületileg (curiatim) szavaztak, vagyis a tanácskozási jog mellett az egyházi rend egészét összesen egyetlen voks illette meg. Tény azonban, hogy az alsó táblán a szavazatszámlálásnak ez a módja az 1825-27. évi országgyűléstől nem pusztán alkalmi szokás, hanem elhatározott rendszernek (“házszabálynak”) számított. Az intézkedés mögött nyilván a vármegyei nemesség döntő befolyása, és az országgyűlésben meghatározó szerepének őrzésére irányuló törekvése kereshető. A szavazatjoggal kapcsolatos kérdések egészen 1848-ig állandó vitatémái voltak az országgyűléseknek, azonban érdekes módon 1843-ig elsősorban a szabad királyi városok nehezményezték korábbi jogaik csorbítását, a káptalani követek csak ritkán méltatlankodtak a kollektív szavazatjog-gyakorlás miatt, sőt rendszerint elzárkóztak a városokkal közös fellépés gondolatától is.
Az 1830-as-1840-es évek fordulóján megindult, elsősorban a vegyes házasságokkal kapcsolatos (lényegét tekintve az állam és az egyház viszonyát, valamint a felekezeti jogegyenlőséget célzó) heves egyházpolitikai vita azonban változást hozott e téren. Az 1843-44. évi országgyűlésen egyértelművé vált a káptalani követek (illetve a felső táblán a püspöki kar képviselői) számára, hogy alapvető fordulat várható az állam és az egyház viszonyában, mely nemcsak a katolikus egyháznak a feudális társadalomban elfoglalt privilégiumait, hanem a papság általános megítélését is negatív irányban módosíthatja. Mindezt a vegyes házassági ügyet lezáró - a liberálisok győzelmét hozó - 1844/3. tc. tovább tudatosította bennük. Az 1843-44. évi országgyűlést illetve a polgári átalakulás híveinek előretörését általában az egyház súlyos vereségként, pozíciója tragikus veszélyeztetéseként, sőt - az egyháziak érveire jellemző módon - valóságos keresztényüldözésként értékelte. A kérdés egyértelműen az lett a magyar egyház számára is: milyen választ ad a polgári átalakulás kihívásaira. Az országgyűlésen a káptalani követek illetve egyes püspökök (például Lonovics József csanádi, Scitovszky János pécsi, Barkóczy László székesfehérvári püspökök) egyetértettek abban, hogy - bár az egyháznak fő célja változatlan formában fenntartani privilegizált helyzetét, feudális eredetű társadalmi-politikai előjogait - e cél megvalósítása érdekében nem elegendő a hagyományos, állami vezetőkkel fenntartott kapcsolatokra irányuló kiváltságőrző tevékenység. Fogarassy Mihály kanonok, később c. püspök vezetésével olyan politikai mozgalmat indítottak, melynek célja az volt, hogy a világi konzervatívokkal összefogva a polgárosodó közélet eszköztárát az egyház szolgálatába állítsák. E mozgalom lényegében az egyházi közélet modernizálására, a polgárosodás tényének fokozatos tudomásul vételére irányult, mintegy megelőlegezte a 19. század későbbi katolikus politikai tevékenységét. Az egyház tekintélyvesztésének megállítására Fogarassyék fokozottabb közéleti szerepvállalást (például a megyegyűlések látogatását) és sajtótevékenységet kezdeményeztek, s mindennek fő céljaként a politizáló világi nemesség egy részének megnyerését tekintették. Az 1846-ban létrejött Konzervatív Pártban valóságos önálló platformot hoztak létre az egyháziak, hogy a Kossuth, Batthyány, Deák által vezetett liberálisokat ellensúlyozó “fontolva haladókat” az egyházi érdekek képviselőjévé (is) tegyék. E folyamatnak a konkrét politikai eseményeken kívül volt egy eszmetörténeti mozzanata is, nevezetesen az, hogy a reformkori konzervativizmus ideológiáját a korábbihoz képest sokkal inkább “egyháziassá”, vagyis a nemzet és az állam illetve a katolicizmus érdekazonosságának képviselőjévé tették.
E katolikus politikai mozgalom (mely észrevételünk szerint a magyarországi politikai katolicizmus előfutárának is tekinthető) törekvéseinek középpontjába pedig a káptalani követek szavazatjogának visszaszerzése került. (Azzal összefüggésben, hogy az egyház általában szeretett volna nagyobb közéleti-politikai befolyást szerezni, egyszerűen szólva: elérni, hogy ne csak az egyháziak, hanem világiak is képviseljék az egyház saját érdekeit.) 1846-1847 fordulóján a politizáló katolikusok törekvései sikerrel kecsegtettek, a kezdeti bizalmatlanság után ugyanis a Dessewffy Emil vezette konzervatívok érdeklődést tanúsítottak érdekeik iránt, nem utolsósorban azért, mert Apponyi György kancellár felismerte az egyházban kiaknázható politikai szövetség kölcsönös lehetőségeit. De egyre több sajtócikket, röpiratot tudtak a szavazatügyük kapcsán megjelentetni, és elérték azt is, hogy a világi konzervatívok a polgári erőkkel szembeni harcban egyenrangú szövetségesként tekintsenek rájuk. 1847 tavaszán-nyarán a felforrósodó közéletben egyáltalán nem látszott kilátástalannak, hogy a katolikus politikai mozgalom nyomán nemcsak a Konzervatív Párt megyei befolyása nő, hanem a káptalanok szavazat-ügyét pártolólag tudják “becsempészni” több vármegye országgyűlési követutasításába is.
Érthető tehát, ha a követválasztások, illetve a követutasításokról döntő megyei közgyűlések alkalmával több helyen is a viták középpontjába került a kérdés. Megjegyezzük, 1847-ben már a rendi országgyűlés szervezetének restaurálása és bebetonozása mindazonáltal illuzórikus elképzelésnek bizonyult a törvényhozás népképviseleti alapra helyezését széles körben követelő liberálisokkal szemben. S ez nem pusztán történeti értékelés, hanem a kortársak is így gondolták, melyre példaként felidézhetjük Szatmár megye 1847-es követutasítást előkészítő választmányát, melynek katolikus pap-tagjai követelték ugyan a szavazatügy felvételét, de a választmány tárgyalásra sem tartotta alkalmasnak, mondván: “a képviseleti kamarában a káptalani követek semmit nem képviselnek.”
A káptalani követek szavazatjoga kapcsán egyébként már az 1843-44. évi országgyűlésen több alkalommal összeszólalkoztak a káptalani illetve a liberális megyei követek. Illusztrációként felidézzük például az 1844. július 27-i országos ülést, amikor a káptalani követek sérelemként próbálták orvosoltatni “méltatlan, sőt gúnyos állásukat”, de a követek elsöprő többséggel leszavazták őket. A tiltakozó egyháziak (elsősorban Bezerédy Miklós veszprémi kanonok) a régi törvények sorozatára, mint jogforrásra hivatkoztak, kétségtelenül joggal. A reformellenzék képviselői azonban a középkori rendi szemlélet helyett a modern (és 1844-ben helytálló) nemzetfogalom jegyében azzal érveltek, - például Radvánszky Antal zólyomi követ szavaival - hogy “a törvényhozás nem fogja feledni, hogy az egyházi rend tagjai a megyék által már képviselve vannak; s óvakodó lesz a reform útján olyanoknak engedni befolyást a világi dolgok intézésébe, kik éppen azon reform ellenei.” Bezerédy erre azt vetette ellen, hogy bár a papság részt vesz a követválasztásban, a megyei nemesség mégsem képviseli az egyház érdekeit, sőt éppen azzal ellentétes elveket hangoztat, ezért az egyháznak joga van megjelenni a törvényhozásban és arra “méltó” befolyást gyakorolni. Hogy miért nem képviselik a megyei követek az egyház érdekeit, Ráday Gedeon így indokolt: “e teremben mindenki a hon érdekeit tartozik képviselni, s éppen mivel a papság nem ezeket, hanem a katolicizmus érdekeit képviseli”, a papságnak fejenkénti szavazatot adni nemcsak szükségtelen, hanem még veszélyes is.
Az 1847-es követválasztások kapcsán a káptalanok ügye mellett és ellen szinte minden vármegyében ugyanazokat az érveket sorakoztatták fel, többek között Borsodban is. Alábbiakban az itt elhangzott beszédek - kommentárt is alig-alig igénylő - felidézésére törekszünk. Már csak azért is, mert a konzervatívok soraiban szerveződő egyháziak és a polgári átalakulás tábora között - észrevételünk szerint - e kérdésben egyáltalán nem volt átmenet, az érvek és ellenérvek tipikusak illetve valamennyi megyegyűlésen megfogalmazódóak voltak. Az általánosítást lehetővé teszi, hogy a vármegyei közgyűléseken az egyháziak (illetve az őket támogató konzervatív nemesek) fellépését a Fogarassy-vezette katolikus platform országos szinten koordinálta, hasonlóan a Konzervatív és az Ellenzéki Párt választási küzdelmeihez. Bár jelen közleményünkben eltekintettünk az egymásnak feszülő érvrendszerek részletes kifejtésétől, az egyházi oldallal kapcsolatban megemlítjük viszont, hogy a politizáló katolikusok óriási erőfeszítéseket tettek törekvéseik megfelelő történeti-jogi és közéleti megalapozásához. Erről gyakran tárgyaltak titkos megbeszéléseiken, illetve önálló kötetekben foglalták össze érveiket, nemcsak a közvélemény felvilágosítása, hanem híveiknek szolgáló iránymutatás gyanánt is. Utóbbit igazolja, hogy ezen - az egyház megrendelésére és anyagi támogatásával készült - vezércikkek, röpiratok illetve kötetek érvei rendre elhangzottak a megyei üléstermekben is.
II.
Borsod vármegyében 1847. október 14-16. közötti napokon tartották az országgyűlési követválasztással és a követutasítás elfogadásával foglalkozó közgyűléseket, melyekről a vármegyei jegyzőkönyvek és a sajtó is igyekeztek részletesen beszámolni. Utóbbit illetően természetesen a liberális Pesti Hírlap illetve a konzervatív Budapesti Híradó és Nemzeti Újság tudósításaikban alapvetően más szempontokat emeltek ki az ellenzék egyik fellegvárának számító Borsod tanácskozásairól. A Pesti Hírlap és általában az ellenzéki beszámolók - egyébként a korabeli liberális közvéleményre jellemző módon - alig-alig érintették az egyházpolitikai kérdéseket, a káptalanok szavazat-ügyét, szemükben sokkal nagyobb fontossággal bírtak a követutasítás gerincét jelentő, a polgári átalakulás valamennyi égető problémáját elősoroló társadalom- és gazdaságpolitikai reformok. Pedig a borsodi közgyűlésnek rendkívül mozgalmas napjai voltak ezek, és a politikai élet számos kérdését (például az állam és egyház viszonyát érintő reform ügyét) kimerítő alapossággal vitatták meg a résztvevők.
A közgyűlés első napján a követválasztás zajlott le, ahol az egyetlen apró kérdés csak az volt, hogy az ellenzék egyik országos szinten is kiemelkedő, népszerű alakja, Szemere Bertalan mellett ki legyen a másik követ. (Konzervatív jelölt győzelmére Borsodban ekkor semmi esély nem volt, ezért a “fontolva haladók” nem is annyira képviselőjük győzelmére, hanem a követutasítások számukra kedvezőbb befolyásolására koncentráltak.) Végül a borsodi liberálisok egy kevésbé jelentős, bár a vármegyét már 1832-36-ban is képviselő táblabíróban, Bük Zsigmond személyében egyeztek meg. Mint a vármegyei jegyzőkönyv megállapítja, “a választó közönségnek egyszerre, csak és egyedül a Bük és Szemere neveket hangoztató felkiáltása töltvén el a termet; miután a kiáltottak iránti osztatlan ragaszkodást tanúsító általjános egyetértés a huzamosb ideig tartott, s szűnni nem akaró felkiáltásban oly öszvehangzólag nyilatkozott, hogy a Bük és Szemere neveken kívül más még csak egy ajakról sem hallatszott”, a követek választása, beiktatása és követi eskütétele rövid időn belül meg is történt “örömtapsok és éljen kiáltások” közepette. Az egész követválasztási ceremónia nem tartott tovább háromnegyed óránál.
A másik két nap telt el az utasítások feletti vitatkozásokkal. Mint a Pesti Hírlap levelezője, Szűcs Miklós miskolci ügyvéd megjegyzi naplójában, ez volt az első eset, hogy az utasításokat kidolgozó választmány szövegéről mindenki szabadon, megkötöttségek nélkül véleményt nyilváníthatott, ahhoz kiegészítő indítványokat tehetett. A pontok többségét egyébként a közgyűlés támogatólag tudomásul vette, s érdekes módon elsősorban az állam-egyház viszonyt valamilyen formában érintő javaslatoknál bontakozott ki terjedelmesebb vitatkozás, mely szorosan összefüggött az aktivizálódó katolikus politikai mozgalommal, annak Borsodban is szervezkedni kezdő egyházi képviselőivel. A Borsod megyei követutasítás egyébként szinte teljes egészében Szemere Bertalan munkája, és joggal állapíthatjuk meg, hogy méltó párja a liberális reformellenzék programját legkiforrottabb formában tartalmazó (Kossuth keze nyomát viselő) Pest megyei követutasításnak. A borsodi szöveg a megvalósítandó reformterveket három csoportra osztotta: a “szellemi érdek”, “az anyagi jólét” és végül legterjedelmesebb formában a “politikai érdek” szempontjából követendő utasításokra.
Az 1847. október 15-én reggel 9 órakor megnyílt közgyűlésen először a megyei másodalispáni tisztet ellátó Szemere Bertalan követi megbízatása idejére történő feladat-átruházásával, helyettesítésének megoldásával (sőt, még a 14-én hirtelen elhunyt megyei főorvosról, Hágen Ferencről történő megemlékezéssel is) foglalkoztak, majd a követutasítást készítő választmány szövege “munkálat alá vétetett”. Az első fejezetnél (a modern liberális szemléletet tükröző sajtótörvény-javaslat mellett) a népnevelés előmozdításának ügye került napirendre, alkalmat adva egyházpolitikai szóváltásokra is. A követutasítás liberális szemléletű népiskolai törvény megalkotását, s a kérdésben teljes felekezeti egyenjogúságot, az “elkülönítő felekezetesség kizárását” követelte, burkoltan pedig újra javaslatba hozta a híres, 1841-es “borsodi indítványt”, mely az országban elsőként, s igen határozottan követelte az egyházi birtokok szekularizálását, az egyházi célokra szükséges rész után fennmaradó felesleg népnevelési célokra fordítását. A mérsékelt Lónyay László úgy vélte, nincs jövője az indítványnak, ezért el kell állni attól, nehogy újra meddő viták emésszék az országgyűlés drága idejét. A liberális Ragályi Károly főszolgabíró és a megye közéletében kiemelkedő szerepet játszó báró Vay Lajos - ekkor táblabíró, 1848-ban majd a kiegyezés után Borsod megye főispánja - azonban az ügybe állami beavatkozást (szekularizációt és egyházi jövedelem-átcsoportosítást) sürgetett, hangsúlyozva, hogy nem birtok-elkobzásról van szó, mint az egyház állítja, hanem “azok jövedelmeinek célszerű használatáról és arányosításáról, mert míg az egyháziak némelyike dús jövedelmet húz, addig a pásztorkodó külső egyháziak s tanítók, kik a nap terhét viselik, szegénységben tengenek.” Az egyháziak azonban úgy vélték, hogy “szorító törvény nélkül is” az egyház arra használja a szóban forgó jövedelmeket, amire most el akarják venni tőle, vagyis a lelkészkedő papság és tanítóság támogatására, s úgy vélték: “ha megfosztatik a klérus e jótétemény gyakorolhatásától, a megyei szegény iskolák nagy részben nemsokára bezáratni, parókiák s templomok romokban fognak heverni.” A “szerkezet” végül változatlan maradt.
A követutasítás második fejezetéhez, a gazdasági reformokhoz alig érkeztek hozzászólások, figyelemre méltó azonban, hogy vita bontakozott ki az ősiség eltörlését kimondó indítvány kapcsán, mely a liberálisoknak Széchenyi Hitel c. könyve óta az egyik leggyakoribb, és a gazdaság működőképessége érdekében ugyanazon érveket visszhangzó témaköre volt. A vitában egy, a politizáló katolikusok helyi képviselőjének számító kanonok szólalt fel, akit a Nemzeti Újság tudósítója J.M. monogrammal jelzett. Beszéde nemcsak a szoros tartalmi szempontok miatt fontos, hanem azért is, mert tökéletesen megfelelt a Fogarassy-féle mozgalom programjának. Nevezetesen annak a célkitűzésnek, hogy az egyház minden lehetséges módon lépjen fel a közéletben (az egyházpolitika mellett is), ezáltal is kinyilvánítva, hogy az egyháznak, mint a társadalom egészét átfogó intézménynek van - és kell, hogy legyen - mondanivalója valamennyi gazdaság- vagy társadalompolitikai reform ügyében egyaránt. E célkitűzésből rendszerint a Konzervatív Párt programját támogató állásfoglalások keletkeztek, érdemes tehát a szóban forgó kanonok beszédét is felidézni: “J.M. kanonok a nemzetiség [értsd: nemzet] szempontjából kieredve, lángoló szavakkal küzdött az ősiség rögtöni eltörlése ellen. Ha tekinti - úgymond - hazánk történetlapjait, úgy látja, miként nemzetiségünk fönntartója nagy részben az aviticitas [ősiség] törvénye volt. Csak az tarthatta meg birtokunkban a pénzes lengyel s a dús velencei ellen e hazát, hogy kitiltá azokat honunkban a földbirtoklás jogaiból; kik ellen a pénzetlen magyar egyedül e törvénynek égisze alatt tarthatta meg atyái tűzhelyét, s azzal nemzetiségét. Ha egycsapással vége vettetik most e tiltó törvénynek, miután a magyart nagyobb pénzszűke soha nem nyomta, mint most, nem kerül-e egész vagyona oly idegenek kezébe, kik előtt hazánk múltja nem szent, kik annak sem törvényeihez, sem nyelvéhez nem éreznek rokonszenvet? S nem lesz-e vagyontalan proletariátussá a mostani tősgyökeres birtokosoknak nagy része, míg pénztőzsérek dúslakodnak ama birtokokban, melyekért ősei vére folyt? És akkor nem lesz-e kénytelen a birtoktalan magyar sajátjának elhanyagolásával idegen nyelvet tanulni, hogy az idegen birtokosoktól függő kegy morzsalékaiban részesüljön?” A kapitalista gazdasági rendszerre való áttérés várható árnyoldalait kitűnő taktikai-politikai érzékkel kapcsolata össze nyelvi-nemzeti érdekekkel, melyek köztudottan a reformkori liberálisok követeléseinek középpontjában álltak, megpróbálva ezzel - a konzervatív stratégiának megfelelően - az ellenzék vitorláiból kifogni a szelet. De nemcsak a magyarság külföldi “karvalytőkének” való kiszolgáltatottságával riogatott, hanem igyekezett más megoldást is felvázolni. A konzervatív taktikának tökéletesen megfelelt, hogy nem egyszerűen merev tagadással viszonyult az ősiség kérdéséhez, hanem mintegy “álreformot” hirdetett: elvben elképzelhetőnek nevezte annak eltörlését, a végrehajtást azonban a távoli jövőben vélte csak lehetségesnek, amikor a magyar birtokosok - a kereskedelmi lehetőségek kiszélesítése után - már kellően meggazdagodtak. Továbbá beszédétől bizonyára a kanonok a közgyűlést alkotó (és Borsodban az országos átlagot messze meghaladó arányú) nemességnek a reformprogramtól való eltántorítását is remélte, azonban csalódnia kellett. A többség ugyanis elfogadta Vay Lajos “jogvéd szónoklatát”, miszerint éppen az ősiség eltörlése teszi lehetővé a nemzeti gazdaság kibontakozását a feudális struktúrák szorításából és nyit utat a magyar földbirtokosoknak gazdaságuk modernizálásához és így az anyagi felemelkedéshez. A szerkezet ismét változatlan maradt, minek következménye bizonyára, hogy a közgyűlés vita nélkül vette tudomásul a követutasítás további reformprogramjait, köztük a papi tized azonnali és lehetőleg kárpótlás nélküli felszámolásának követelését is. Az érintett kanonok minden bizonnyal a számukra sokkal fontosabb szavazat-ügyre tartalékolta következő felszólalásának energiáit.
Így jutott el a közgyűlés a követutasítás 21., szempontunkból legfontosabb pontjáig, mely az ellenzék általános és régi követeléseinek megfelelően a szabad királyi városok rendszerének modernizációjával, s azzal összefüggésben a törvényhozásban elfoglalt helyük rendezésével foglalkozott. A számos politikai kérdéshez kapcsolódó vita egyébként végigvonult a reformországgyűléseken, és megoldással kecsegtetett az 1843-44. évi pozsonyi diétán is. Joggal remélték a közélet szereplői, hogy az 1847-ben összehívandó országgyűlés végleg lezárja a városi kérdést, s ebbe a várakozásba igyekeztek belekapaszkodni a politizáló egyháziak is. Borsod követutasításába foglalta, hogy “miután a királyi városok hihetőleg mindjárt az országgyűlés kezdetén a szavazati jog gyakorlati életbe léptetése követelésével állandanak elő, […] mihelyt választási és törvényhozási viszonyaik, és e részbeni függetlenségük biztosítva leendenek, a múlt országgyűlési megállapodás szerinti aránylagos szavazatot részükre megadni [követeink] ne ellenzék.” A választmányi javaslat elhangzása után azonnal J.M. emelkedett szólásra és miután e pontnál nem látta érinteni a káptalanok (városokénál “sokkal erősb törvényes alappal bíró”) szavazat-jogát, egy petíciót terjesztett a közgyűlés elé. Ebben kérte, hogy a borsodi közgyűlés nyilvánítsa a magyar rendi jogok sérelmének a káptalanok fejenkénti szavazatának megvonását, továbbá (azonnal kínálva egy enyhébb, elfogadhatóbbnak tűnő alternatívát is) “ha e szavazatjogot törvényeink szavai szerint egész terjedelmében visszakövetelni célszerűnek nem látnák, oly előintézkedésekről gondoskodjanak, miszerint az alsótáblai klérus mostani gúnyos állásából kiemeltetvén, egy egész státushoz illő jogosztályrész birtokába jöjjön.”
Már a következő hozzászólás világossá tette, hogy az egész szavazat-kérdés tétje voltaképpen a római katolikus egyház jövőbeni társadalmi-politikai szerepére vonatkozik. Orczy István báró “mint jó katolikus” azt javasolta saját egyháza vezetőinek, ha lesüllyedt régi tekintélyét vissza akarja szerezni, teljesen hagyjon fel a társadalmi-politikai aktivitással, s a közéletből visszavonulva “adja magát egészen a néptanításra”. Orczy hangot adott annak az elterjedt meggyőződésnek is, hogy a klérust “a törvényhozásnál nem látja illetékes helyén.” Nagy Gedeon, a megye közéletének másik ismert, az ellenzékből egyre inkább a konzervatívokhoz sodródó, majd nyíltan melléjük álló személyisége úgy vélte, a liberálisok egyik szélsőségből a másikba estek, amikor a hierarchia túlkapásaitól való félelmükben a papságot “minden jogaiból kifosztani törekedtek.” A káptalanok szavazat-ügyét pártolóan lépett fel (egyébként Borsodban ő volt az egyetlen, aki nem egyházi, hanem világi nemesként tette ezt), s egyszerre próbált imponálni a katolikus egyháznak illetve a nemesi közvéleménynek. Előbbinek azzal, hogy kijelentette: “a papságot oly leigázva látjuk, mi állásával, s azon felséges céllal, mely körül működik összeférhetetlen”, utóbbinak pedig azzal, hogy megpróbált a felekezeti egyenjogúság szerepében fellépni. Az alsó táblai képviseletet ugyanis nemcsak a katolikus, hanem arányosan valamennyi bevett felekezet papságának (“az emberiség legszentebb érdekei képviselőinek”), vagyis a protestánsoknak és görögkeletieknek is követelte. E látszólag kompromisszumos javaslat azonban ízig-vérig konzervatív indítvány volt, hiszen pont a népképviseleti rendszerrel ellentétes szándékot sejtetett, de nem találhatott meghallgatásra a politizáló katolikusok között sem, hiszen utóbbiak - éppen az egyház kiváltságainak változatlan fenntartását célozva - hallani sem akartak a felekezeti egyenjogúság törvényerőre emeléséről. Más háttér-információból tudjuk azonban, hogy az “eddigi nyilatkozataival ellenkezőt beszélő” Nagy Gedeon fellépését nem önálló politikai értékválasztás, hanem a háttérben konzervatív egyeztetés előzte meg. Szűcs Miklós ezt írta róla: “maga is megvallá, miszerint kormányhivatalt keres, s annak elnyerésére meghagyatott neki, hogy ezen utat kövesse, gyönyörű jellem az ilyen!”
Vay Lajos úgy vélte, nem megalapozott a régi törvényekre való hivatkozás, mert amikor a nemesség a Rákos mezején összesereglett, abban a néhány egyházi képviselő nem képezett komolyabb súlyt. Sem a törvény betűjével, sem szellemével nem tartotta összeegyeztethetőnek az egyház törvényhozási súlyának növelését, melynek érdekei a felső táblán amúgy is megfelelő módon van képviselve. Ragályi Károly még tovább ment, hangoztatva, hogy bármit mondanak a régi törvények, a káptalanokat az - ettől függetlenül olajozottan működő - törvényhozás gyakorlata már amúgy is megfosztotta szavazatjogától. Némi gúnnyal, bár a Fogarassy-mozgalom elveivel összecsengő módon kérdezte: “hogy lehessen az, miszerint mind itt, mint látjuk, nagyon is részt vesz a klérus az utasításadásban, s fönn újlag ön személyében újra szavazzon?” Konklúziója az ellenzék általános hangulatát is tükrözte: “Ezt sem a képviseleti rendszerrel, melyet behozni törekszünk, sem az ősi alkotmány rendszerével összhangzatba hozni nem vagyok képes. Ha a törvény betűi e jogot nagyobb mértékben nyújtják részükre, azt a sötét időkben, midőn a törvényeket ők írták, saját számukra kiterjesztheték: most itt az idő, hogy mi korlátozzuk.”
A következő szónoknak a tudósító még monogramját sem tüntette fel, a szövegösszefüggés alapján azonban joggal következtethetjük, hogy az egyházi petíciót előkészített formában pártoló katolikus személyiségről (de nem az említett J.M.-ről, mint indítványtevőről) volt szó. Mivel beszéde váltotta ki Szemere felszólalását, hosszabban (bár terjedelmi okokból kivonatosan) idézzük. Először Vay és Ragályi szavait igyekezett cáfolni, hangsúlyozva, hogy már a történeti időkben is törvényesen, s számarányának megfelelő aktivitással vett részt az országgyűléseken a papság, sőt “sokszor éppen a papok voltak a nemesség vezetői, informálói és szószólói. Később falak közé, városokba vonult ugyan a nemzetgyűlés [sic!], de az arra megjelenők száma korról korra változott.” Ezért vált szükségessé az 1608. évi szabályozás. A szónok elképedve hallotta, hogy jogszerűtlennek tartják egyesek az egyháziak petícióját, mert ő jogot mindenkor “a törvényből s gyakorlatból merít”, márpedig mindkettő a káptalanok mellett áll. Hosszasan és aprólékosan ismertette a vonatkozó törvényhelyeket illetve Werbőczy sorait, úgy vélte, a káptalanok “megfelelő” (vagyis fejenkénti) országgyűlési szavazatjogát a 16-17. században a protestantizmus előretörése indokolttá tette, s beillett azokba az intézkedésekbe, melyekkel a fenyegetett katolikus egyházat az azzal összefonódott magyar állam menteni igyekezett. Ezt pedig mintegy a “nemzet érdekében” az egyház “jogszerűen” gyakorolta is a 18. század folyamán, egészen a társadalom “rendjét” felrúgó reformellenzék fellépéséig. A fő jogtiprást abban jelölte meg, hogy az egyik rend a vele teljesen egyenjogú rendtől (a nemesség az egyháztól) vonta meg a szavazatjogot, mégpedig puszta “házszabály-módosítással”, pedig törvény által adott jogot csak törvény törölhet el - mondta. Szavait így folytatta:
“Midőn tehát 1825-ben a lovagrend követi kara megtagadta státustársától a szavazatjogot, majestási [felség-] jogot bitorolt, önkényt gyakorolt s törvényt sértett. Mi a főbíró úrnak [Ragályinak] többi ellenokait, különösen a képviseletre vonatkozót illeti, itt mindenekelőtt téved a szónok, mert képviseletet keres ott, hol az még nincs; mivel a nemzet, melynek tizenkilenc huszadrésze a törvényhozásba be nem foly, képviseleti rendszerrel nem büszkélkedhetik. Alkotmányunk státusrendszerre alapíttatott, s a négy alkotmányos státusnak joga és kötelessége önszemélyében befolyni a törvényhozásba, nem pedig képviseltetve a másik által. […] Hogy a klérus reprezentálva van a megyei követek által, kiknek utasításába befoly, ezen indok oly sokat foglal magában, hogy önterhe alatt össze kell roskadnia, mert eszerint a törvényhozó testnek igen tekintélyes részét, a főrendeket, kik megyei utasításokban nem kevésbé részt vesznek, törvényhozói állásukból hasonlóképpen ki kellene mozdítani. Alkotmányunkban, ha képviseletet találunk, inkább érdekképviseletre találunk abban. Ez volt az oka nemzetünk történetében a négy alkotmányos státus alapíttatásának, hogy így hazánkban minden főérdek saját osztálya általi képviseltetésben részesüljön. És ha az érdekeket tekintjük, azt találjuk, miként több s szentebb érdekeket egy státus sem képviselt, mint a klérus. Az egyháziak megjelennek országgyűléseinken, mint királyi meghívottak, mint országos nemesek, mint földbirtokosok, mint a hiteles levéltárak őrei, mint alkotmányos jurisdictionak közbírái, mint a népnevelésnek kezelői, a vallás s morál érdekeinek védői, s végre egy alkotmányos státusnak képviselői. Már ha politikai axióma az, miként nemzetgyűléseken minden érdeknek kell képviseltetni, úgy ennyi s ily magasztos érdekei a nemzetnek megérdemlik azt, hogy tekintélyes képviseletet nyerjenek, mégpedig ott, hol a törvények alkotása iránt az első kezdemény tétetik, az alsó táblánál. S mivel a képviselet természetében fekszik az is, hogy minden érdek saját szakosztálya által legyen képviselve: nem világos-e, hogy alkotmányos létünk s képviseleti rendszerünk természetében rejlik, miszerint a klérus saját kebléből választott egyénei által képviseltessék a törvényhozásnál. Avagy mily indok lehet ezen oknak megtagadására? Ha történeteink láncolatán végigtekintek, azt találom, hogy a törvényhozási befolyhatásra hazánkban kettős kvalifikáció követeltetett: anyagi, azaz földbirtok, és szellemi, azaz tiszta és alapos ismeretek, beható eszélyesség és tárgyavatott tapintat, mely törvényhozásban nélkülözhetetlen. E kettős képességet a klérustól csak az elfogultság tagadhatja meg. S mivel a törvényhozás célja nem más, mint a hon boldogságának előmozdítása, nem volna-e képes erre a magyar egyházi rend? S valamint hajdan, úgy napjainkban, nem felelhetne-e meg a nemzet őszinte bizalmának, melyet értelmi tekintélyébe helyezett? Szükségessé teszi-e az óhajtott reform, hogy az egyik alkotmányos státus századok fejleményeiben megszilárdult jogától elüttessék? Nem állhat-e fönn a haladás műve egyébként, csak a klérus sírhalmára lerakva?”
Az anonim szónok beszéde végén a kérdés nemzetközi párhuzamait is elemezte. Mint mondta, a civilizált európai nemzetek papjaikat nemcsak beengedték, hanem bevitték az országgyűlésbe, mert átlátták, hogy “a keresztény papság nemcsak az oltárnál, hanem a törvényhozás táblájánál is hasznosan s áldásosan működik.” Nyomatékkal hívta fel a figyelmet arra, hogy - szerinte - kivételt csak a forradalmi Franciaország jelentett, s a papság törvényhozásból való kitiltását közvetlen módon követte a “vallástalanság s az ezzel összeforrtan járó demoralizáció [itt: erkölcstelenség] burjánzott föl, mert hol a király csak a bajonettek ezreitől körülvéve jelenhet meg népe között, ott nagyot hanyatlott az erkölcsiség.” A másik kivételt erősítő szabályt a szónok számára az Egyesült Államok jelentette, ahol azonban a sajátos történelmi háttér miatt szerinte nem is kerülnek egyházpolitikai kérdések a törvényhozás elé.
Az egyházi petíció mellett teljes mellszélességgel kiálló terjedelmes beszédet Szemere rövid hozzászólása követte:
“Nem szólottam volna, ha előttem szóló bennem némely eszméket föl nem ébreszt. Én oly lealázottnak tapasztaltam országgyűléseinken a káptalani követek helyzetét, miszerint nincs kincs, melyért azt fölvállalnám, s azon kellemetlenségeknek magamat kitegyem, melyek ott a megjelenő egyháziakat minden oldalról nyomasztják. Tehát a káptalanoknak önérdekük tanácsolja elhagyni a tért, mely számukra csak tövist terem. Most azt követelni, hogy egy káptalannak oly szavazata legyen, mint egy megyének, képtelenség, s azért előttem szóló megkímélhette volna magát azon számos törvények idézetétől, melyekkel legföljebb is csak azt mutatta ki, hogy valaha volt joguk, de kell-e lenni most, ez más kérdés. Ha a káptalanok, mint testületek vagy bizonyos érdeknek képviselői követelnek jogot, úgy követelhetnek egyéb testületek s társulatok is, például katonaság, kereskedőség stb. Sokan azon hibás véleményben vannak, mintha az országgyűlés semmit el nem vehetne. Ez birtokra nézve áll, de nem alkotmányos jogokra. Ilyennek látom a káptalanok kérdés alatti jogát, s én már a múlt országgyűlés alkalmával kiutasítám őket a törvényhozás terméből. Az meggyőződésem most is, hogy vagy távozzanak, vagy hatástalan helyzetükben maradjanak, mert a papon törvényhozásban mindig mutatkozik valami, mi nem oda való. A papság törvényhozásra alkalmatlan, mivel annak bizonyos megmásíthatatlan eszméi s tanai vannak, melyek felé irányozza a törvényeket, s előre megmondhatni, mily szellemben szavazandnak. Elég befolyást gyakorolnak már az utasításadásnál, mint egyes nemes egyének, ha ezen kívül országgyűlésen külön szavazattal láttatnának el, ez anomália lenne, mi alkotmányos állásban meg nem szenvedhető.”
Rövid kitérőként megemlítjük, hogy Szemere itt érintett gondolatait valóban következetesen, és korábban több közéleti fórum előtt hangoztatta már. Az általa hivatkozott országgyűlési beszéde az 1843. június 14-i, forró hangulatú, és a liberális ellenzék és az egyház számos képviselőjét (például Beöthy Ödönt, Sebestyén Gábort, Kubinyi Ferencet, illetve Roskoványi Ágoston egri kanonokot) megszólalásra késztető kerületi ülésen hangzott el, röviden: “A klérus nem szereti megtartani azon törvényeket, melyek reá nézve nem kedvezők, s vagy úgy tesz, miként a rozsnyói s váradi püspökök, vagy dogmái alá bújva, nem a törvény ellen, de fölébe emelkedik; elannyira, hogy végre a nép, megszokván mindenütt, hol papi botrányt, törvényszegést, alkotmánysértést lát, dogmát hallani emlegetni, megszűnik tisztelni azt. […] Készebbek a papok mondani, hogy nincs elhatározva, mi a szentség a házasságban, s hogy az áldás nem az, mint, hogy ezt megadná felebarátainak. Reverzálisok által akarja szaporítani hívei számát, általuk hatalmát, nem ismerve a lélek törvényét, mely megkötni nem engedi magát. […] Vallási hatalmat világi ellenében, státust státusba emelni nem a vallás akar, hanem a hierarchia, mely elhinti a keserű viszálkodás dúsan gyümölcsöző magvait. A rozsnyói, nagyváradi püspökök, utánok a prímás, körleveleket bocsátanak ki; talán azon elvből, hogy az egyességben van az erő, vagy hol mindenki bűnös, senki nem bűnhődik. A placetum páncélja alá búvnak, s Róma rendelvényeinek alapján honunk törvényeit sértik meg. […] Felszólítom a klérust, miután ezen viszálkodásoknak alapoka abban fekszik, hogy a papok törvényhozókká lettek, hagyják el e táblát, hol állásuk különben is egyike a legferdébbeknek, s a törvényhozásbani részvételről mondjanak le.” Ugyanezt más oldalról 1845-ben a híressé vált, és - főleg az Ellenzéki Párt szervezését konkrét formában ismertető passzusai miatt - az ellenzék körében általános elismerést kiváltott követjelentési beszédében is kifejtette: “Az egyesült alkotmány s nemzetellenes törekvésnek ki a legnagyobb elémozdítója [értsd: akadályozója]? A klérus, melyet a magyar nép oly sokáig tisztelt, melyet a magyar fejedelmek s törvények oly dúsan megajándékoztak, s íme, az erő, mit neki e tisztelet, a hatalom, mit neki e kincsek adtak, általa éppen a nép s haza jogai ellen fordíttatik. Ezért én dicsőségemnek tartom, hogy első valék, ki a képviselők törvényhozó terméből a klérust kiutasítám, mondván, hogy a pap csak egy törvényhozó házban van helyén, t.i. az angol alsóházban, hol egy káplán az ülést imádsággal nyitván meg, azután eltávozik; első valék, ki a magas klérust s arisztokráciát a nemzet színe előtt ünnepélyesen bevádolám, mint mely a közbizodalmat elvesztvén, nem érdemli a hatalmat sem, mellyel bír. És hol ítél a közérzés fölöttük, azt kérdezitek tőlem? Mindenütt, hol jó hazafiak találkoznak együtt.” Minderre azért is érdemes felhívni a figyelmet, mert Szemerének ezen meglehetősen markáns kijelentései nyomán őt az egyházi oldal nem egyszer a liberális egyházpolitikai program szócsövének, hivatkozási alapjának is tekintette.
Visszatérve a borsodi megyegyűlésre, miután - az egyébként római katolikus - Szepessy László első alispán csatlakozott Szemere indítványához, nyilvánvaló lett, hogy a népszerű ellenzéki vezető állásfoglalása elsöprő többséget élvez. A petíciót benyújtó J.M. kanonok még megpróbált egyrészt azzal érvelni, hogy amíg vallási ügyekről tárgyal a törvényhozás, addig joga van ott intézményesen a papságnak, mint leginkább érintettnek jelen lenni és befolyását érvényesíteni; másrészt igyekezett a forradalmi Franciaország felidézésével a várható következmények tekintetében elrettentő példát szolgáltatni. A rendkívül előrehaladt (ezért a további tárgyalásokat másnapra halasztó) gyűlésen azonban Szemere álláspontja határozattá emelkedett, a Nemzeti Újság tudósítójának szavai szerint pedig “a törvényesség védői elestek”. A névtelen (pontosabban cikkét fektetett X-szel jelölő) tudósítónak a borsodi határozatot értékelő patetikus soraiból kitűnik, hogy pontosan ismerhette Fogarassyék politikai küzdelmekre vonatkozó pontjait, melyekben a konzervatív egyháziak a szervezkedés és a határozott fellépés puszta tényét is fontosnak tartották, hogy az utódok ne mondhassák: az egyház harc nélkül adta meg magát a liberálisok hatalomra kerülésétől várható végzetének. Így írt: “S míg a jogaikat néma odaengedéssel elvesztegető gyávák el fognak felejtetni, az elesettek sírhantjaira legalább egy kopja tűzetik föl, mely a nyomukba lépő ifjú nemzedék keblében új küzdelemhez ébresszen lelkesedést.”
Az 57 pontból álló borsodi követutasítás többi passzusát október 16-án hagyták jóvá, információink szerint jóval kevesebb kísérő megjegyzéssel, utóbbiban fő szerepet a nyilvánvaló megyei erőviszonyok játszhattak. Összességében figyelemreméltó, hogy a közélet és a reformprogram valamennyi részletére kiterjedő követutasítás tárgyalásakor az egyházpolitikai szempont (konkrétan a káptalani szavazatügy) ilyen főszerepet kaphatott, gyakorlatilag csak ennek kapcsán bontakozott ki nagyobb vita. A megye közgyűlési jegyzőkönyve pedig a követutasítás elfogadásakor rögzítette, hogy - egy kisebb, pontosabb törvényszöveget szorgalmazó pont mellett - kizárólag a káptalani követek szavazatjoga kapcsán fogadott el az országgyűlésen követendő magatartást illetően kiegészítő határozatot. Ennek szövege pedig önmagában arra utal, hogy a borsodi liberálisok a közgyűlésen az egyháziak mozgalmában a hazai közélet új, szervezett politikai erejének megjelenését ismerték fel, melynek ellensúlyozására szükségesnek látták preventív intézkedés foganatosítását is. Ugyanakkor fontos, hogy - Szemere eredeti, radikális kijelentéseivel ellentétben - ez a pótutasítás nem az egyház diétai jelenlétének azonnali megszüntetését, hanem a reformországgyűléseken meglévő állapot fenntartásának szándékát, mint az ellenzék egyházpolitikai terveinek megvalósulásához elegendő körülményt tartalmazta:
“Amidőn a királyi városok törvényhozása, állása és szavazata előkerülend, ha és amennyiben a káptalanok is szavazatjog követeléseikkel állanának elő, miután annak, hogy az egyházi rend, a törvényhozásban képviselve legyen, nincsen semmi politikai alapja; miután a káptalanoknak azt az előjogot, hogy egyrészről a szavazattal bíró saját képviselő által is, és így kétszeresen is képviselve legyen, okszerűleg sem követelni, sem megadni nem lehet, a követek oda nyilatkozzanak, hogy mi a káptalanok követeinek sem szavazatot, sem törvényhozásban az eddiginél több befolyást adni nem akarunk.”
Megjegyezzük, az ellenzéki vármegyék követutasításai rendszerint aprólékos gonddal foglalkoztak a városok helyzetével és szavazatjogával, de egyáltalán nem a káptalanokkal. Tudomásunk szerint egyedül Szabolcs vette fel instrukciójába nemcsak a káptalanok aktuális jogállásának fenntartását, hanem azt is, hogy “azon esetben pedig, ha szavazatuk egyenkénti számítása követeltetnék, [követeink] oda igyekezzenek, hogy ülésüket is veszítsék el.” Hogy a borsodi közgyűlésen nemcsak az egyházpolitikai téren radikális (vagyis az egyházat a közéletből a sekrestyébe szorítani akaró) tendencia mutatható ki, jelzi, hogy az október 16-i közgyűlés utolsó napirendi pontjaként Szathmáry Király József főispáni helytartó a megye táblabírájává nevezte ki Ferenczy Imre c. egri kanonok, miskolci plébánost, mellesleg egy református lelkész és egy tisztviselő társaságában. Vagyis nemhogy a politikai funkciókból kiszorítani akarták volna a papságot, hanem az egyházra nézve számos sérelmes intézkedést hozó közgyűlés éppen hogy fontos társadalmi megbízatást ruházott egyik képviselőjükre. Fontos részlet lehet még, hogy a követutasítást tárgyaló közgyűléshez összesen két írásban benyújtott petíció érkezett, azonban a megyei jegyzőkönyv csak azt rögzítette, amelyet a karok és rendek támogatólag vettek tudomásul. (Ez utóbbiban a zsidóság emancipációs törvény támogatását kérte a vármegyétől. Külön azért nem tárgyalták, mert a követutasítás már tartalmazott instrukciót a “polgárosítást” kimondó törvényre vonatkozóan, amennyiben az izraelita felekezet meghatározza - természetesen a magyar állam törvényei iránt lojális - hitelveit, és törvény által gátolják meg a “szomszéd tartományokbeli zsidóság betódulását.”)
Mielőtt végső összegzést adnánk a fentiekben elhangzott pro és kontra érvekről, röviden ismertetünk még egy-két, a káptalanokat pártoló megjegyzést a borsodi közgyűlés kapcsán. Szemere beszédéhez ugyanis a közreadó Nemzeti Újság szinte mondatrészenként terjedelmes megjegyzéseket fűzött, amelyek joggal tekinthetők az újkonzervatívok kiforrott álláspontjának a káptalani szavazat-ügyben. Elképzelhető, hogy a (szintén fektetett X-szel szignált) kommentárok Lipthay Sándor szerkesztő tollából származnak, a szöveg tartalmi és formai jegyei alapján azonban mindenképpen közeli elvbarátjáról lehet szó. Lipthay egyébként valóban tehetséges konzervatív újságíró, illetve másfelől a konzervativizmus egyházias tartalommal való feltöltésének híve volt, s - a püspöki kar által támogatott-fenntartott - lapját szívesen állította a politizáló katolikus mozgalom, így a szavazat-ügy reformjának szolgálatába. (Lipthay 1847-ben sokat betegeskedett - például április 22. és augusztus 1. között folyamatosan - de novemberben már közvetlen hatással is lehetett a Szemere-beszéd kommentálására. A szöveg alapján nem zárhatjuk ki, hogy köze volt a cikkhez Lipthay helyettesének, Illucz Oláh Jánosnak, vagy a lap gyakori publicistáinak, Mészáros Károlynak illetve különösen Perger János nyíregyházi plébánosnak.) A szerző - Szemerének az egyházi álláspont népszerűtlenségére vonatkozó gunyoros megjegyzésével ellentétben, de hasonlóan indulatosan - úgy vélte, hogy a káptalani követek “lealázott” helyzete “nem állásuk természetéből fakad. Ezt azon követek idézték elő, kik védetlen állapotba helyezék az egyháziakat, hogy rendszerbe állított nyilakkal, s epéskeserűn mardosó szatírákkal rohanják meg a jog hatásától megfosztott testületet, s oda vivék a dolgot, miszerint megtapsoltatott az, ki a katolikus vallás s egyház ellen nyilatkozott, s annál zajosabb kitörésére számolhatott a vad tetszésnek, minél nyersebb, csípősebb s aljasabb szókba tudta fűzni a szóló betanult rágalmait.” Érvelt továbbá azzal is, hogy a katolikus papságnak kötelessége a keresztény hit épségén őrködni és terjesztésének feltételeit megteremteni, s ha ezt a törvényhozásban közvetlenül nem gyakorolhatják, “elveiben támadtatik meg az isteni religio, s századoktól teljes igazzal bírt jogainak megfosztására tör a liberalizmus ferdén értett követelése.” Szemere cáfolatában a fő hangsúlyt, hasonlóan a megyegyűlésen felszólaló, idézett szónokhoz, a szabad királyi városokkal teljesen azonos jogi helyzet hangoztatásán túl a megsértett törvényességre helyezte, s biztosította a liberálisokat, hogy maga is kész alkalmazni a törvényeket “a kor józan szelleméhez, a tudományok és szabadság előlépéseihez”, azonban csak - a szó feudális értelmezésében - alkotmányos úton. Az eljárásból, hogy a nemesi rend a vele egyenrangú papságot megfosztotta szavazatjogától, egészen messzemenő következtetését vont le, a liberális ellenzéknek a brutális diktatúrákat is legitimáló magatartást kölcsönözve: “Az erőszak műve, melyet 1825-ben, s azóta az alsó tábla e jog irányában gyakorol, a törvényesség színét soha fel nem ölté, vagy ha annak érvényt tulajdonítunk, úgy remegjünk a konzekvenciáktól. Akkor a bitorló hatalom, s az erősebb vas keze osztandja a jogokat, akkor követeink székein nemsokára a hallgatóságot, s az onnan lerángatott hallgatóság helyett a közeljövőben vértől pirosló kezű demagógokat látnánk a jogokkal, s ezrek életével játszani. Ha a törvény betűje megszűnt garanciát nyújtani igazainknak, akkor nincs egyéb hátra, mint a nyers erőt ismerni meg jogszabályzó bírónak.” Tipikusan konzervatív érveléssel nevezte továbbá az egyházat az erkölcs mellett az alkotmányosság, a “rend” legfőbb biztosítékának is, s elképesztőnek nevezte, ahogy Szemere a papságot 1844-ben egyszerűen kiutasította az alsó tábla ülésterméből. Felfogásának konzervatív vagyis kiváltságőrző, a reformokat állagmegőrzéssel párosító jellegét nyíltan felvállalta: “Kiváltság nélkül még alkotmány föl nem állott. […] Kiváltságok nélkül semmi kormányforma össze nem szerkeszthető.” Ezen az alapon, valóban furcsa okfejtéssel - a liberálisok, különösen Szemere Bertalan számára példaértékű - a képviseleti demokrácia rendszerét rögzítő, 1830-as francia alkotmányt a werbőczyánus magyar “alkotmánnyal” hozta közös nevezőre.
Összegzésképpen - bár az ismertetett közgyűlés részletei érzésünk szerint önmagukért beszélnek - csokorba gyűjthetjük Szemere Bertalan és a vele vitatkozó egyháziak érveit a káptalani követek szavazatjogával kapcsolatban. Mint megállapítottuk, a fejenkénti szavazat megvonása majd visszaadásának követelése jóval több volt diétai “házszabálynál”, abban a feudális államból a polgári állam irányában haladó közélet egyházi útkeresésének valamennyi problémája kicsúcsosodott. Az egyházi érvelés (így az arra reagáló liberális válasz) alapvetően két - egymásnak folyton megfeleltetett - rendszerben bontakozott ki: egy történeti-jogi illetve egy aktuálpolitikai síkon. Az egyszerűség és az áttekinthetőség kedvéért a Szemere-beszéd kapcsán kirajzolható legfontosabb (valóban csak a legfontosabb) ütközőpontokat szöveges ismertetés helyett egy táblázatban próbáltuk összefoglalni:

A politizáló egyháziak álláspontja	A liberális reformellenzék álláspontja	
A polgári átalakulás komolyan veszélyezteti a katolikus egyház feudális kiváltságait, amelyeket minél kevesebb változtatással fenn kell tartani.	Igaz, hogy az átfogó társadalmi-gazdasági-politikai reform a kiváltságok megszűnésével jár, ezzel azonban a nemzet egésze nyer.	
A katolikus egyház érdekeit azért kell védeni, mert azok össznemzeti érdeknek tekinthetők.	Az egyházi vezetésnek számos olyan érdeke is van, mely csak egy körülhatárolható társadalmi csoport saját szempontjaiból fontosak, és nem a nemzet egészének.	
Az egyház évszázados kiváltságainak lépésenkénti felszámolása nemcsak a katolicizmus háttérbe szorulásához, hanem a polgári társadalomban teljes megszűnéséhez is vezet vagy vezethet.	A polgári államban csupán az állam és az egyház viszonyának új alapokra helyezése történik, nem több.	
Az egyház kikapcsolása a törvényhozásból, az erkölcstelenség növekedéséhez vezet.	A közvetlen hatalomgyakorlás megszűnésével az egyház ugyanúgy képes erkölcsi példaadásával, krisztusi küldetését ellátva szolgálni az emberiséget.	
Az egyháznak a törvényhozásból való kiszorítása, a kereszténység ellenségeinek, a világiasságnak áll érdekében.	Az egyház közvetlen politikai befolyásának megszűnése voltaképp elsősorban az egyház érdeke, hogy elsősorban hitéleti illetve népnevelési, erkölcsnemesítési feladataira koncentrálhasson.	
A papság felkészültsége, tudása miatt különösen alkalmas törvényhozói feladatokra.	A papokat intézményes elkötelezettségük megakadályozza a pártatlan törvényhozói munkában, mindig azonos szellemben, elsősorban egyházuk érdekei, s nem az emberek szükségletei alapján döntenek.	
A káptalanok szavazatjogát biztosító régi törvények abszolút érvényűek, ezek az egyházi érvelés szerint változatlan formában fenntartandók.	Az “ami régi, nem biztos, hogy jó” elv alapján a liberálisok a régi törvényeket inkább relativizálják, vagyis a modern kor kihívásainak megfelelően átértelmezik, sőt az állam és a társadalom életét új alapokra helyezik. Elterjedt szófordulattal számos paragrafust “törvényes, de igazságtalan” jelzővel illettek.	
A régi törvényeket csak a rendi országgyűlés egészének egyetértésével lehet megváltoztatni.	A törvényhozás folyamatossága és haladása érdekében a városok és a káptalanok szavazatjog-megvonása 1825-ben szükséges, illetve következményeit tekintve nem is túl jelentős lépés volt.	
A törvényhozásnak fenn kell tartania rendi-érdekképviseleti jellegét.	A törvényhozást népképviseleti alapra, vagyis a lakosság közvetlen képviselőválasztására kell helyezni.	
Az egyház kiemelten fontos szerepet játszik a közéletben, magasztos küldetése miatt kiemelt társadalmi pozíció illeti meg.	Az egyház befolyása és szerepe tagadhatatlan, illetve szükséges, azonban összességében nem tekinthető többnek egy társadalmi intézménynél.	
Ezért az egyháznak feltétlenül helye van intézményes formában is a törvény-előkészítésben, az országgyűlés alsó tábláján, különösen akkor, amikor az egyházat is érintő kérdésekről tárgyalnak. (Gyakran ki is sajátították a “semmit rólunk nélkülünk” ellenzéki jelszavát.)	Ilyen formában egyetlen képviseletnek sincs helye a törvényhozás alsóházában, mely a népképviseleti rendszer folytán az állam egészét és annak bármely intézményét illető törvényt alkothat.	
A káptalanok szavazatmegvonása azért súlyos sérelem, mert feudális jogfelfogás alapján a négy rend egymással teljesen egyenjogú, egyik sem diktálhat a másiknak, s ha jogaik azonosak, az egyházi követek is fejenként szavazhassanak.	A rendi egyenjogúság fikció és nem felel meg a tényleges állapotoknak, s míg a vármegyék és a szabad királyi városok (még ha rendi állás szerinti cenzus alapján is, de) tényleges lakossági érdekek és választás alapján küldenek követeket a törvényhozásba, a káptalanok nem a lakosság valamely részét, hanem zárt egyházi testületeket képviselnek.	
Az egyház érdekeinek megjelenítésére a törvényhozásban a közvetett módok nem elegendőek, a papság tevőleges beleszólása szükséges.	A papság befolyásolhatja a választásokat és a törvényhozást még a rendi képviselet keretei között is, például a megyegyűléseken való részvételével, a követutasításokat illető javaslataival.	
Az ellenzék által példaként kitűzött nyugat-európai országok is fenntartották a papság jelenlétét a törvényhozásban.	Azokban a képviseleti demokráciákban, ahol jelen van valamilyen formában a papság az alsóházban, szerepük legtöbbször a hagyományápolást célozza vagy szimbolikus, a törvényhozás menetét nem érinti.	

Kitekintésként megjegyezzük, hogy a káptalani követek mozgalma már az utolsó rendi országgyűlés legelején hajótörést szenvedett. A királyi propozíció ugyan - óriási lelkesedést váltva ki Fogarassyékból - tartalmazott egy utalást szavazatügyük rendezésére vonatkozóan, viszont az alsó tábla 1847. november 17-i ülésén olyan, egyértelmű többséggel támogatott határozat született, mely élesen kettéválasztotta a városok és az egyháziak országgyűlési állásának kérdését. Előbbiek szavazatjogára vonatkozóan külön választmányt bíztak meg átfogó törvényjavaslat kidolgozásával, utóbbiak ügye pedig “hasonló fontossággal bírónak nem tekintetvén”, a fontos társadalmi-politikai reformok tárgyalását követő bizonytalan jövőre halasztatott. A számos égető problémával küzdő országgyűlésen a káptalanok megsértett szavazat-ügyének felszínen tartása egyébként is a politizáló egyháziak legfontosabb törekvése lett 1847 novemberében, bizonyára ezzel magyarázhatjuk, hogy Lipthay Sándor az október közepén tartott borsodi közgyűlés eseményeit illetve a kommentárokat csak több, mint egy hónappal később közölte lapjában. A sors különös fintora, hogy a káptalani követek vágya végül mégis csak teljesült. Mégpedig 1848. március 18-án, amikor a diéta magát alkotmányozó gyűléssé nyilvánította, és egyszerre hozott határozatot az országgyűlés valamennyi résztvevő tagjának fejenkénti szavazatjogáról, valamint arról, hogy addig nem oszlik szét, amíg a polgári átalakulás alapjait lerakó törvényeket meg nem alkotta. A határozat szövege pedig utóbbiak kiteljesítését a következő, “népképviselet alapján összehívandó új képviselő-testületre” hagyta. Ez pedig egyben a végét is jelentette az egyháziak intézményes jelenlétének a magyar törvényhozás alsóházában.

Fazekas Csaba (szerk.): Fiatal egyháztörténészek írásai. 
Miskolc, 1999. 76-113. p.

A szerzetesrendek közéleti szerepének megítélése 
a reformkorban, különös tekintettel a jezsuitákra*
A szerzetesrendek mindig is igen sokrétű tevékenységet folytattak, életüket a mindenkori kortársak sem pusztán a vallás vagy a művelődés szférájában betöltött szerepük alapján ítélték meg, hanem mérlegelték az állam illetve a társadalom egésze szempontjából is. A szerzetesrendek tevékenysége a reformációt illetve különösen a felvilágosodást követően fontos eleme lett az állam és egyház közötti mindenkori viszonynak, utóbbi alakulása szoros kapcsolatba került a szerzetesség általános helyzetével. Magyarországon a XIX. század első felében a polgári átalakulás szerteágazó és lázas megyei illetve országgyűlési vitákat hozó problémái között szintén politikai kérdéssé vált a szerzetesrendek tevékenységének megítélése, mozgásterük kiterjesztése vagy korlátozása. A kérdés - bár ritkán került a reformkor számos meghatározó problémájával egy sorba - mégis jellemző adalékokat nyújt arra vonatkozóan, hogy a különböző pártállású és egyéniségű politikai személyiségek milyen egyházpolitikai elvekben gondolkoztak, hogyan képzelték el a szerzetesrendek szerepét a polgári átalakulás folyamatában.
A szerzetesrendekkel kapcsolatban kibontakozott politikai vita megértéséhez egészen 1790-ig kell visszamennünk. II. József egy sor hazai szerzetesrendet feloszlatott, vagyonukat állami kezelésbe vette; azonban már a “nevezetes tollvonás” után összeülő országgyűlésen többen foglalkoztak vonatkozó rendelkezéseinek hatálytalanításával. A jozefinista egyházpolitika korlátozó rendeleteit a XVIII-XIX. század fordulóján részben felszámolták, néhány rendet (a bencéseket, cisztercieket, premontreieket) I. Ferenc - nem kis részben a valláserkölcsi nevelésnek tulajdonított politikai célokra, a francia forradalom erkölcsi “kárainak” ellensúlyozására való tekintettel - 1802-ben vissza is állított. A szerzetesrendek működését azonban továbbra is a jozefinista szemlélet árnyékolta be, bár különösebb korlátozásról vagy arra irányuló kísérletről a XIX. század első évtizedeiben nem beszélhetünk.
A reformkori Magyarországon a szerzetesrendek aránya nem volt olyan jelentős, mint egy felekezetileg homogén (katolikus) országban, ehhez képest mégis viszonylag jó adatokat mondhatott magáénak mind a kolostorok, mind a rendtagok számát tekintve. A korszak elején mintegy 1500 főre tehetjük a szerzetesek létszámát, később kb. 200-ra a kolostorokét. Bár a kolostoroknak az ország egészéhez viszonyított arányában Magyarország a Habsburg-birodalom országai és tartományai között az utolsók között állt (a legnagyobb “kolostor-sűrűséget” Alsó-Ausztriában és Dalmáciában állapították meg), minden negyedik rendház a magyar korona országaiban működött. (Erdélyben csak 39 kolostorban éltek szerzetesek.) Nem tűnik rossznak a helyzet, ha megjegyezzük, hogy egyrészt Magyarország lélekszáma és területe jóval meghaladta a többi vizsgált térségét, másrészt egyes osztrák katolikus tartományok (pl. Karintia) az ittenihez hasonló mutatókkal rendelkeztek. Magyarországon kisebb volt továbbá az egy lakosra jutó szerzetesek száma, mint Alsó- és Felső-Ausztriában vagy Tirolban, de hasonló Galíciához, Csehországhoz, Karintiához és Erdélyhez. A Habsburg-birodalom átlagának felelt meg az egy kolostorban élő szerzetesek száma (15 fő), míg Velencében és Felső-Ausztriában ugyanez az adat 26-27, addig Erdélyben alig 4,5 fő, azaz a rendházak erőteljes kihasználatlansága utóbbi területen szembetűnő. Több szempontból sem volt egyenletes továbbá a szerzetesek Magyarországon belüli eloszlása, egyrészt egyes egyházmegyékben sok, másutt sokkal kevesebb rendház állt (az esztergomi főegyházmegyében az 1840-es évek elején több, mint kétszer annyi, mint a veszprémiben vagy a győriben; háromszor annyi, mint a kassaiban vagy a csanádiban, a többiben viszont ezeknél jóval kevesebb). Másrészt a rendek között sem volt egyensúly: a legnépesebb a piaristáké, a ferenceseké és a bencéseké volt, akadt viszont néhány, legfeljebb egy-két tucat tagot számláló szerzetes- illetve apácaközösség is.
A szerzetesrendek kérdése első ízben az 1825-27. évi országgyűlést követő rendszeres bizottsági munkálatok során kapott nagyobb nyilvánosságot. A József nádor elnökletével folyó széleskörű és nagy hatású munkálatok során nyolc albizottságot szerveztek, az egyik (Rudnay Sándor esztergomi érsek vezetésével) egyházi és alapítványi ügyekkel foglalkozott. (A bizottságnak további két püspök is tagja volt.) Számos kérdés mellett az albizottság első helyen foglalkozott a szerzetesrendek tevékenységével, Vurum József nyitrai püspök előterjesztése alapján főleg azt tudakolta, mi a véleménye a törvényhatóságoknak a meglévő rendházak fenntartásáról, a korábban eltöröltek visszaállításáról, illetve arról, hogy a kolduló rendek költségeik előteremtése érdekében “mendikáljanak”, vagyis kéregessenek. A vármegyék - már amelyik érdemben foglalkozott ezzel a kérdéssel - többsége úgy vélte, hogy a meglévő hasznos szerzetesrendek tartassanak fent, de ne az adózó nép terhére. A véleményekből általában a jozefinista egyházpolitika szerzetesekkel kapcsolatos képe rajzolódik ki, vagyis azt mondhatjuk, II. József felvilágosult elvei ezen a téren valóban áthatották annyira a magyar nemesi közvéleményt, hogy a megyei munkálatokban helyenként szó szerint visszatükröződtek. Bereg például azt írta, hogy csak azok a rendek töröltessenek el, amelyek “mindenféle hasznos foglalatosság nélkül” élnek, a tanítással foglalkozó barátokat azonban “az ország hasznos tagjainak találtatván, meg maradhatásuk helyes volta elismertetett”. A megye éppen ezért külön követelte, hogy a munkácsi Szent Bazil-rend saját költségén állítson fel egy iskolát. A Zemplén megyei javaslat (ennek kidolgozásában Kossuth Lajos is részt vett) szintén a hasznos munkával nem foglalkozó rendek megszüntetését javasolta, a megmaradók finanszírozására pedig kizárólag az állami pénzalapokat tartotta elképzelhetőnek, melybe az eltörlendő kolostorok birtokait és alapítványait is be kívánta olvasztatni. Bács és Békés megyék egyaránt sérelmezték, hogy miközben a kolduló rendek a vallásalapból évente mintegy 70 ezer forintos jövedelemre tesznek szert, az uralkodó újra engedélyezte, hogy kéregessenek. A békési közgyűlés ezt a gyakorlatot különösen ellenezte, nemcsak azért, mert tisztességes állami ellátásban részesültek, hanem azért is, mert többségük plébánosi vagy tanítói állása után is juthatott jövedelemhez, továbbá a hívek amúgy is juttattak nekik kisebb-nagyobb adományokat. Jellemző módon, az állam érdekéből kiindulva azért vetették el a kéregetés gyakorlatát, mert ezzel az adózó népet károsítják, és a jobbágyokat bosszantja, ha látják, hogy olyanok kéregetnek tőlük élelmet, akik sokkal jobban élnek, mint ők. Csanád megye ehhez még azt tette hozzá, hogy az állam ügyeljen rá: a rendházak csak annyi hívet vehessenek fel, amennyi eltartásáról gondoskodni tudnak. Krassó szintén tartózkodó véleménnyel volt a szerzetességről: “a népnek oktatását és a keresztényi tudományt, s a jó erkölcsöknek terjesztését a világi egyházi személyek által is eszközölni lehetne”, a vallási célú kéregetést pedig a XIX. században megengedhetetlen középkori gyakorlatnak nevezte. Ha nincs olyan pénzalap, amelyből koldulás nélkül meg tudnának élni, vagy se tanítással, se betegápolással nem foglalkoznak, szüntessék be működésüket - javasolták, de ne olyan “durván”, mint korábban, hanem csak úgy, hogy új tagot ne vehessenek fel, viszont a meglévők halálukig kolostorukban maradhassanak. A későbbi országgyűlési viták szempontjából érdekes volt Esztergom álláspontja, mely szerint a Magyarországon honosított rendeket törvénnyel fogadták be, ezért - úgy gondolták - azok megszüntetését sem lehet egyszerű uralkodói rendelettel eszközölni. Követelték, hogy az eltörölt, de vissza nem állított szerzetesrendek megszüntetését mondja ki az országgyűlés is, és utóbbi beleegyezése nélkül ne lehessen idegen szerzetesrendet az országba telepíteni. (Utóbbi kitétel saját korában elsősorban a jezsuitákra volt vonatkoztatható.) A megyék általában vagy korlátozni kívánták a szerzetességet, vagy elégedettek voltak a fennálló helyzettel. Győr például örömmel nyugtázta, hogy visszaállították a premontreieket, a cisztercitákat és a bencéseket, utóbbi megörökítését törvénybe iktatni is javasolta. Más felszámolt kolostorok vagyona - írták - ugyanakkor régen eladatott, hasznos célokra (plébániák támogatására stb.) fordíttatott, a rendtagok is kihaltak, ezért “azoknak visszaállítását tovább sürgetni nem kellene”. A koldulást mindazonáltal nem kívánták megszüntetni, csak a megyéspüspök szigorú felügyeletét elrendeltetni. Győr álláspontja általában annak a véleménynek felelt meg, amely a fennálló állapot tudomásulvételét javasolta, és a szerzetesek befolyásának sem növelését, sem csökkentését, általában az egyház ügyeibe való további beavatkozást nem tartotta célravezetőnek. Szatmár vármegye a házról házra járó kéregetés gyakorlatát is sérelmezte, legfeljebb azt tartotta elképzelhetőnek, hogy a plébánosok gyűjthessenek számukra alamizsnát. Kölcsey Ferenc javaslata szerint az oktatásban a szerzetesek háttérbe szorításával egyre inkább világi tanárokat kell alkalmazni. Kölcsey ki kívánta vizsgáltatni, hogy jogosak-e a szülők felmerült panaszai a visszaállított tanító rendek ellen, továbbá meg akarta tiltatni, hogy a növendékek 24 éves koruk előtt szerzetesi fogadalmat tehessenek és hogy magyarok a - jezsuita befolyás alatt álló - római Collegium Germanico-Hungaricumban tanulhassanak. (A szatmári közgyűlés ez utóbbi pont kivételével magáévá tette Kölcsey valamennyi javaslatát.) A Nógrád megyei javaslattévők sem támogatták a szerzetesrendeket. Pongrácz Antal szolgabíró és Horváth Elek megyei alügyvéd (a vármegye által nem tárgyalt, de nyomtatásban a kiadványukhoz csatolt) előterjesztése nemhogy az eltörölt rendek visszaállítását, hanem a meglévő koldulórendek megszüntetését követelte, új tagok felvételének tilalmával. A polgárok - írta Pongrácz - vagy testi, vagy lelki vagy mindkét jellegű képességeiket az állam szolgálatába állítják, a szerzetesek ennek egyikét sem teszik, hanem lényegében élősködnek a társadalmon. Távolról sem fejtenek ki olyan jelentős oktatási vagy tudományos tevékenységet, mint amilyet tulajdonítanak maguknak, állították, ezért egyházi szolgálataikat illetve művelődési feladataikat a világi papok sokkal jobban el tudnák látni, mint a kolostorokban élő szerzetesek. Oktatáspolitikai reformjaik sorában lényegében az egyházi oktatás megszüntetését helyezték kilátásba a tanítórendek vagyonának nemzeti pénzalaphoz való csatolása által. A szerzetesrendek ügyét több vármegye is jellemző módon összekapcsolta nemzeti kérdésekkel. A rendszeres bizottsági operatum tartalmazott például egy olyan kérdést, hogy mit cselekedjen az ország azokkal a kolostorokkal, melyek (mint például a zalavári bencések) valamely külországi (ausztriai) apátságnak vannak alárendelve. Az egyik leginkább érintett vármegye, Zala rendei közölték, hogy bár az említett zalavári apátságban a szerzetesek magyarok, az őket kormányzó apátok nem, sőt, nem is értik nyelvünket. Az osztrák főapátságtól a zalavári bencés monostor szeparációját melegen támogatták, “csak azért is, hogy honbéli lévén, más külső, s a magyarságra nézve mindenkor idegen országbeli apátságtól függnie a nemzeti méltóság sem engedné.”
Összességében megállapíthatjuk, hogy a törvényhatóságok elaboratumai egységesek voltak a tekintetben, hogy a szerzetesrendek tevékenységének fokozottabb állami vagy legalább egyházmegyei szintű ellenőrzését szorgalmazták. Azok a vármegyék, ahol jelentős volt a katolikus egyház befolyása vagy püspöki székhelynek adtak otthont (pl. Esztergom, Győr stb.), ott a szerzetesrendekkel (és általában az egyházzal) szemben elnézőbb volt a közgyűlés által elfogadott vélemény. Azokban a vármegyékben azonban, melyekben a reformeszméknek már korán elkötelezett nemesség volt a hangadó, a liberális egyházpolitikai törekvések különböző árnyalatai fogalmazódtak meg, a mérsékelt jozefinizmustól a nyílt antiklerikalizmusig. A reformerek már a vármegyei munkálatok során lényegében egységesen a “haladás” gátját látták a katolikus egyház és így a szerzetesrendek közéleti tevékenységében, ezért sokan követelték a kolostorok felszámolását, vagy legalább a kolduló rendek eltörlését, vagyonuk szekularizálását, a papi és szerzetesi fogadalom 24. életévhez és magyar nyelvtudáshoz kötését, továbbá a papképzés és az egyházi alapítványok országgyűlési felügyelet alá helyezését, az egyházi személyek világi bíróság elé állíthatóságát, sőt még a cölibátus megszüntetését és a búcsújárások állami szabályozását is.
Az 1832-36-os országgyűlés külön nem foglalkozott a szerzetesrendek kérdésével, az őket megemlítő felszólalásokból azonban kiderül, hogy az ellenzéki követek a kormány vallásszabadságot korlátozó politikája és a szerzetesrendek, mindenekelőtt a jezsuiták XVI-XVIII. századi közéleti tevékenysége között feltűnő párhuzamokat gyanítottak. Palóczy László Borsod vármegye követe és az országgyűlés kerületi üléseinek jegyzője a protestánsok vallássérelmeinek 1833. június 21-i tárgyalásakor úgy vélte, hogy a vegyes házasságok körül keletkezett konfliktus hátterében a jezsuiták stratégiája áll. Eszerint a rend mindig azt a gyakorlatot veszi elő és hajtatja végre a katolikus uralkodókkal, mely a protestánsoknak mindenkor a legnagyobb kárt okozhatja. A XVI-XVII. században a katolikusok nem hangsúlyozták ennyire a vegyes házassággal szembeni ellenzésüket, mert akkor más módon képzelték el a protestánsok visszaszorítását - mondta Palóczy Jean Bolland, híres jezsuita munkáira hivatkozva. Lonovics József, az egri káptalan követe (1834-től csanádi püspök) rágalomnak nevezte Palóczy jezsuitákat sértő szavait, és úgy vélte, nem szabadna sírjukban háborgatni őket. A borsodi követ válaszában az ellenzék általános jezsuita-ellenessége mellett tükröződött az a vélemény is, hogy a Szentszék és nem pedig a nemzet iránt feltétlenül engedelmeskedő szerzeteseknek a polgárosodás alapkövetelményének számító felekezeti békesség megbontását tulajdonították: “Az egri káptalan igen jeles és tudós követe [...] azt mondá, hogy én az Istenben boldogult jezsuita atyákat sírjaikban háborgattam. Megvallom, legkisebb akaratom sem volt őket sírjaikban háborgatni, nem is háborgatom, mert félek, igen félek, hogy felébrednének. [...] Ha maguk megholtak is, élnek princípiumaik, melyekkel oly sok kárt tettek a világnak.” 1835-ben, amikor nyilvánvaló lett, hogy az udvar elodázza a protestánsok (immár nemzetinek tekintett) sérelmeinek törvényes rendezését, Palóczy a vallásszabadság és a felekezeti egyenjogúság melletti szenvedélyes beszédében Pombalt és Aranda márkit ünnepelte, akik a XVIII. században Portugáliából illetve Spanyolországból kiűzették a jezsuitákat. De nem volt jobb véleménnyel a rendről Beöthy Ödön bihari követ sem. Már az 1833. január 9-i kerületi ülésen - Palóczyhoz hasonlóan - úgy vélte, hogy az 1606-os bécsi és az 1645-ös linzi békekötések megteremtették a felekezetek nyugodt egymás mellett élésének feltételeit, mely a katolikus ellenreformáció miatt maradt papíron: “A jezsuiták, ama munkás, de fanatikus szerzet, gondosan ápolgatá hamvai alatt az üldözés szikráját.” Amikor Balogh János liberális Bars megyei követet 1835-ben perbefogták, a kormánynak az ellenzéket intrikák és titkosrendőrök segítségével elnémító-megfélemlítő politikáját Beöthy a jezsuiták módszereivel azonosította: “Ki mondja meg, hol fog a kormány megállani? Eddig a jezsuiták szisztémáját követte, alattomos mellékutakon igyekezett a testet sorvadásba hozni [...]” De az alsó táblán más alkalommal is hivatkoztak a jezsuitákra, például a főrendeket azzal próbálták rávenni a magyar nyelvű szentmisék ügyének támogatására, hogy “íme Kínában a jezsuiták kínai nyelven miséznek, miért ne lehetne itt is így”. (A felső tábla kívánságára azonban a kérdést levették a napirendről.)
Az országgyűlés befejezése után a vármegyék a nemzeten esett sérelmeket (pl. az országgyűlési ifjak, Kossuth, Wesselényi perbe fogását stb.) gyakran a jezsuiták szellemiségével hozták kapcsolatba. Bihar megye 1836. december 12-i közgyűlésén a törvényhatóságok tisztújításait szabályozó, az önkormányzatiság elvét sértő kormányrendelettel kapcsolatban például veszedelmes jezsuita elveket emlegettek, melyekért “a história bizonysága szerint fejedelmek is fejükkel adóztak.”
A magyarországi szerzetesrendek tevékenységével (konkrétan engedélyezésükkel illetve tiltásukkal) kapcsolatos politikai vita azután az 1839-40-es országgyűlésen robbant ki. Nem tudjuk, a szerzetesrendek önmagukban is okot adtak volna-e a kérdésben az országgyűlés alsó és felső táblájának két táborra válásához. Tény viszont, hogy a téma felmerülése szoros összefüggésben állt a már korábban megindult, ám az 1839 márciusa után, Lajcsák Ferenc nagyváradi püspöknek a vegyes házasságokat szigorúan reverzálishoz kötő körlevelét követően fellángolt egyházpolitikai vitával. A katolikus egyház a reverzálisok kérdésében az 1830-as-1840-es évek fordulóján meglehetősen konzervatív álláspontra helyezkedett, amelyet a liberálisok mint a polgárosodás útjában álló nemzeti sérelmet támadtak. A korábban ismeretlen számú és hevességű vármegyei és országgyűlési vitát, feliratokat, publicisztikát és röpiratot indukáló vallásügyi küzdelem - mint a kortársak is megállapították - nem protestánsok és katolikusok harca, hanem a liberális reformpolitika és a szinte egyöntetűen konzervatív álláspontra helyezkedő katolikus egyházi vezetés összecsapása volt. (A liberálisok vezetői között számos római katolikus is volt, Batthyány, Széchenyi, Deák, Eötvös stb.) Ennek a terjedelmes, szerteágazó és fordulatokban gazdag egyházpolitikai harcnak volt egyik “mellékhadszíntere” a szerzetesrendek visszaállításával kapcsolatos vita, amely leginkább az 1773-ban XIV. Kelemen pápa által eltörölt, majd VII. Pius által 1814-ben újra felállított jezsuita rend magyarországi befogadása körül zajlott.
1839. május 21-én Sopron vármegye közgyűlése megszavazta követeinek országgyűlési utasítását, melynek egyik pontja a vallásügyben követendő (egyébként liberális) véleményt tartalmazott. Ebben a katolikus egyház vegyes házasságokkal kapcsolatos magatartását “a vakbuzgóság sötét századjaira visszaemlékeztető”-nek nevezte, a keletkezett feszültségről pedig a jezsuitákra célozva megállapította, hogy “részben azon szerzet befolyásának lehet tulajdonítani, mely honunkból száműzetve, más helyeken kezd ismét létrejutni.” Az egyházpolitikai problémák megoldása érdekében követeinek előírta, hogy igyekezzenek tető alá hozni egy, az új szerzetesrendek meghonosítását, különösen pedig az “akár ezen, akár más név alatt” hazánkba települni szándékozó jezsuiták betelepedését meggátló törvényt. A soproni javaslat az alsó tábla vallásügyi sérelmeinek részeként került országgyűlési tárgyalásra.
Az alsó tábla első ízben 1839. december 21-i kerületi ülésén foglalkozott az indítvánnyal, amelyről éppen hiányzott Felsőbüki Nagy Pál, az előterjesztő Sopron vármegye követe. Az ügy képviseletét ekkor vállalta magára az ellenzék korábban is jelentős szónoka, az egyházpolitikai kérdésekben különösen aktív Palóczy László. Palóczy “a sírboltjaikból feltámadt, és már is izgágáskodó jezsuiták” visszaszorítása érdekében már ekkor kétféle érvet vett elő: egyrészt történeti adatokkal próbált a rend 1773-as eltöröltetésének jogossága mellett kardoskodni, másrészt a jelenre utalva arra figyelmeztette követtársait, hogy az Oroszországból és Franciaországból nemrégiben kiűzött jezsuiták közül sokan Bajorországban és a szomszédos Ausztriában telepedtek le, ebből pedig - nem is teljesen alaptalanul - Magyarországra jövetelük szándékára is következtetett. “Minő ínséges veszélyeknek bizonyos előállásoktól kell remegni?” - tette fel a kérdést, vagyis Palóczy (és követtársainak jelentős része) bizonyosra vette, hogy a jezsuiták megjelenését a felekezetileg tagolt magyar társadalomban további vallási súrlódások fogják követni. A kerületi ülés úgy döntött, hogy az ügyet fontossága miatt nem csupán sérelemként, hanem törvényjavaslatként kell az országgyűlés napirendjére tűzni, továbbá az uralkodóhoz írt feliratban kérni, hogy a diéta hozzájárulása nélkül a mindenkori magyar király ne fogadhasson be új szerzetesrendeket az országba. A törvényjavaslat és a felirat megfogalmazására Palóczyt kérték fel. Palóczy igyekezett a liberálisok elvárásait minél pontosabban megfogalmazni, ezért arra kérték V. Ferdinándot, hogy “valamint eddig, úgy ezen túl is, semmiféle szerzetesrendek, és pedig se felső engedelemből, - se magános alapítványból, vagy végrendeleti hagyományból, sem más bármely szín alatt az összes törvényhozás megegyezésén kívül Magyarországba és a hozzá kapcsolt Részekbe be ne hozattassanak, s meg ne telepítessenek.”
Az idő előrehaladtával az ügy csak az országgyűlés kései szakaszában került tárgyalásra az alsó táblán, ahol az üzenetet változatlan formában megszavazták és továbbították. A felső tábla elutasította, majd még egy üzenetváltás következett hasonló eredménnyel. Az országgyűlés a kérdés törvényes rendezése nélkül fejeződött be (mint ahogy a sok vihart kavart vegyes házasságok ügyét sem sikerült lezárni, elindítva ezzel az 1840-es évek első felének heves vitáit), az üléstermekben elhangzott pro és kontra érvekből azonban kirajzolható, hogy milyen volt a politikai közvélemény megítélése a jezsuitákról és általában a szerzetesrendekről.
Az, hogy a szerzetesrendeknek a kortársak többsége fontos közéleti illetve egyházpolitikai szerepet is tulajdonított, már abból is látható, hogy a Sopron megyei javaslat szövege csupán egy általános, konkrétumhoz nem kötött elv elfogadtatását célozta (hiszen nem annak kapcsán merült fel, hogy valamely rend nyilvános honosítási kérelemmel fordult volna az országhoz és emiatt az uralkodó és a törvényhozás között hatásköri nézeteltérés jött volna létre), mégis szenvedélyes vita bontakozott ki körülötte. Általánosságban elmondhatjuk, hogy a jezsuitáknak az országba való befogadását a katolikus egyház által delegált képviselők illetve egy-két ultrakonzervatív vagy udvarhű főúr kivételével a világi követek nem helyeselték sem az alsó, sem a felső táblán, felekezeti hovatartozásra való tekintet nélkül. A vitában végül is többen ugyanazokat az elemeket hangoztatták.
Voltak, akik felesleges időhúzásnak nevezték a javaslatot, amely fontosabb témáktól vonja el a követek figyelmét. Így nyilatkozott például Szerencsy István személynök a karok és rendek első tárgyalási napján (1840. március 24.) Véleménye szerint (ezt később mások is hangoztatták), a XIX. században a szerzetesség jellege alapvetően megváltozott a középkorhoz képest, fontossága sokkal kisebb, ezért sem kellene a témával foglalkozni. A szerzeteseket kizárólag betegápoló, jótékonykodó személyeknek tekintette, melyeknek így nem is lehet szerepük az egyházpolitikai helyzet javításában vagy éppen elmérgesítésében. Moson megye követe, Sőtér Ferenc vetette fel elsőként, hogy nem következetes az országgyűlés, hiszen azok, akik a katolikus szerzetesrendeket korlátozni akarják, vallásszabadságot követelnek, erőteljesen támogatják az unitárius vallás bevetté nyilvánítását, a zsidóság emancipációját, a protestánsok letelepedésének engedélyezését Horvátországban stb. Ugyanezt hangoztatta a felső tábla első vitájában többek között Barkóczy László székesfehérvári, Hám János szatmári püspök stb. is. (Az idézett Lonovics József emellett az ingadozó liberálisokra is próbált hatást gyakorolni, amikor azt hangoztatta, hogy a jezsuiták korlátozása “századunk állásával s a szabadság fogalmával egybe nem eshet.”) Az üzenet pártolói (köztük például még az ekkor az ellenzékhez vonzódó, később szélsőségesen konzervatív Zichy Ödön) erre azt válaszolták, hogy az ellenzék egyrészt éppen a felekezeti egyenjogúságot kívánja megteremteni a zsidók, unitáriusok stb. jogainak pozitív diszkriminációjával, másrészt a szerzetesrendekkel az a fő baj, hogy tevékenységük nem hasznos a nemzet érdekei szempontjából, függetlenül attól, hogy a római katolikus egyház részei vagy sem. Az egyházi oldal (az alsó táblán a káptalani követek, a felső táblán a püspökök) visszautasították továbbá a feltételezést, hogy a vegyes házasságok kapcsán elmérgesedett egyházpolitikai helyzetért a jezsuiták lehetnének felelősek, hiszen - mint mondták - sem Magyar-, sem Poroszországban nem telepedett még le a rend. A liberálisok azonban nem a szerzetesek közvetlen, személyes beavatkozásáról beszéltek, hanem a jezsuiták által képviselt szellemiségről; utóbbi alatt értve a katolikus egyház érdekeinek mindenáron való megvalósítását, a vallási intoleranciát, az eszközökben nem válogató, de leginkább a titkos manipulációkkal dolgozó ellenreformációs stratégiát. Felsőbüki Nagy Pál például az alsó tábla második vitanapján arról beszélt, hogy a vegyes házasságok terén évtizedekig semmilyen komolyabb vallási konfliktus nem keletkezett, s valaminek ki kellett váltani azt, hogy a katolikus egyház egyik napról a másikra konzervatív álláspontra helyezkedett és kirobbantotta az egyházpolitikai vitát. “Megyéje tehát azt hiszi - mondta Felsőbüki -, hogy mind ezek vagy titkos sugallásból, vagy pedig a Római Szék parancsából történtek, ha a Római Szék parancsából, akkor ismét az a kérdés? ki zavarta meg a Római Széket?” A felszólaló szerint ez a magatartás korábban kizárólag a jezsuitákra volt jellemző.
Bár Felsőbüki hangoztatta, hogy “megyéjének kívánsága újabb idők történetén alapul”, a vitának végig fontos összetevője volt a szerzetesrendek, főleg a jezsuiták XVI-XVIII. századi szerepének megítélése. Az egyházi oldal több képviselője is hangoztatta, hogy a jezsuitákat mindig csak vádolták a legkülönfélébb képtelen szörnyűségekkel, de azt senki nem bizonyította. Palóczy László ennek ellensúlyozására hosszú és szenvedélyes hangú beszédben aprólékosan sorolta az ellenreformáció történetéből azokat az eseményeket, melyeknek jezsuiták voltak a szereplői, s a történelemből azt a következtetést vonta le, hogy “ha a jezsuiták újra befészkelik magukat hazánkban, az egymás elleni gyűlölködés, civakodás, üldözés - lesznek közöttünk napirenden.” Szentkirályi Mór Pest megye követe szintén úgy vélte, hogy mivel a jezsuiták “a hazudságot szép szisztémában hozzák fel”, ha befogadná őket az ország, eleinte szelíden fognak viselkedni, aztán “ha pedig magokat befészkelhetik, előbbi privilégiumaikat reklamálni fogják” és magukat a katolikus egyház meghatározó erejévé teszik.
Az ellenzéki politikusok általában a jezsuitákat, mint alapvetően politizálással foglalkozó, minden egyéb tevékenységét a katolikus egyház hatalmi ambícióinak alárendelő szerzetesrendnek tartották. Ezzel szemben az egyházi oldal a jezsuiták múltját ismertetve a rendtagokat, mint az ifjúság erkölcsös nevelése, a tudományosság, a vallásosság stb. terjesztése iránt mélységesen elkötelezett, jámbor szerzeteseket láttatta, tevékenységüket így lényegében társadalmi szempontból is minimum ártalmatlannak, sőt inkább kívánatosnak tekintette. Kopácsy József esztergomi érsek többször is szólásra emelkedett, és szintén meleg szavakkal emlékezett meg a szerzetesekről, “kiknek hivatásuk csupán jótékony lehet”. Úgy vélte, “ha valakinek jótékonysága oda terjedne, hogy ily rendet felső megegyezéssel a szükséges korlátok között létrehozni kívánna: azt bizonyosan valami ferde szándék, vagy valami rossz következésű intézetről vádolni nem lehetne.” Haulik György zágrábi püspök jellemzően így beszélt a jezsuitákról: “majdnem az egész ifjúságot kézben tartani, az ifjúság nagyobb részébe a religió érzeményét, a szerénység és alázatosság erényeit becsepegtetni tudni; tudni majd mindnyájukat az ártatlanságban és [az] élet tisztaságában megtartani, az én szemeim előtt nagy érdem az emberi nemzetről [...] mióta a Jézus Társasága eltöröltetett, az ifjúság nagy része megfogyatkozott lelki erejében.” Haulik továbbá elismerte, hogy egyházának a jezsuiták politikai szempontból is fontos tartópillérei voltak, nélkülük “a katolikus egyház talán a reformáció örvényébe elsüllyedett volna.” Ezzel a főrendi véleménnyel szemben Eötvös József éppen az alsó tábla mellett érvelt, mondván, hogy a jezsuita rend eltöröltetése óta a katolikus egyház szilárdan áll, “éppen olyan jó katolikusok vagyunk most, mint valaha voltunk, a trónok éppen oly biztosan állnak, mint valaha [...] és maga a nevelés, mely e rend fő érdemének tartatott, ha változott is, bizonyára rosszabbá nem változott.” Vagy amikor április 28-án a főrendek másodszor utasították vissza az üzenetet, gróf Viczay Héder úgy vélekedett, hogy a jezsuiták “Európában csaknem minden s épen katol.[ikus] országokban - a pápának megegyezésével - megszüntettek, arra mutat, hogy azoknak más céljuk is volt, mint egyedül a tanítás, s hogy befolyásukat olyakra is használták, melyek a renddel és polgári békességgel összeférhetők nem voltak.” Az, hogy az egyházi vezetők a népoktatás égető szükségeivel, nem megfelelő szellemével érveltek a jezsuiták szükségessége mellett, azért is feltűnő lehetett, mert az állam 1802-ben nagyon sok iskolát bízott a visszaállított tanító rendek irányítására.
A vita során többen nem csak a jezsuitákról, hanem általában a szerzetességről is kifejtették véleményüket. Lonovics József csanádi püspök, talán a diéta legnépszerűbb egyházi szónoka, hangsúlyozta, hogy “a szerzetesrendek magából a katolikus Egyház szelleméből és természetéből erednek”, vagyis korlátozásuk magának a katolikus egyháznak a visszaszorításával egyenértékű, s elutasította azt a (tulajdonképp jozefinista hatást tükröző) felfogást, mely szerint a katolikusoknak is érdekük lenne a világi papság fejlesztése a szerzetesek rovására. (Barkóczy püspök - a későbbi politikai katolicizmusra jellemző szófordulattal - egyenesen a katolikus egyház elnyomásaként, üldözéseként értelmezte a jezsuita-ellenes javaslatot.) Lonovics szerint a szabad szerveződés joga megillet az országban minden közösséget és intézményt, akár gőzhajózási társaságról, akár szerzetesrendről legyen szó. (Nyilván nem véletlenül hivatkozott sem ő, sem más főrendek a reformerek gazdaságpolitikájának kedvelt intézményeire.) A másik oldal ezzel szemben azt hangoztatta, hogy az önszerveződő egyesületek alapítása sem lehet parttalan folyamat, s csak az ország szempontjából fontos közösségek honosíttathatók meg, a szerzetesrendeket (különösen a jezsuitákat) pedig nem tartották ilyennek. Nem az a döntő egy társadalmi egyesületnél, hogy szerveződik-e vagy sem - sugallták -, hanem az, hogy hasznos-e a nemzet egészére nézve. Több egyházi személyiség hangoztatta, hogy ha az ellenzék által oly sokszor - pozitív példaként - hivatkozott Nyugat-Európa több országában működhetnek szerzetesrendek, miért ne tehetnék ezt nálunk is, mire azt válaszolták, hogy azokban a nemzetekben nem is fenyeget a vallási megosztottság olyan veszélye, mint nálunk. A lassan parttalanná váló vitában Dessewffy Aurél próbált kompromisszumos javaslatot megfogalmazni. Az előterjesztés tartalmát pártolta, de javasolta, hogy az uralkodót ne önálló törvénnyel kötelezzék, hanem csupán alázatos feliratban kérjék: beleegyezésük nélkül ne fogadjon be új szerzetesrendet az országba.
A jezsuiták ellen irányuló javaslatot a felső táblán hevesen ellenezte valamennyi egyházi személyiség, támogatásukat fejezték ki viszont a reformkor olyan jelentős politikai személyiségei, mint a már említett Eötvös József, továbbá Széchenyi István, Batthyány Lajos, Teleki László vagy Teleki Sámuel, Vay Miklós és mások. A támogató nyilatkozatok oka jórészt a jezsuita-ellenességben kereshető, ugyanakkor közrejátszhatott az is, hogy a javaslatban az udvarral szemben az országgyűlés hatáskörének növelése is benne rejlett. A felső táblán csak elenyésző többség döntött az üzenetek visszaküldése mellett, s az ellenzék végül nem tudta keresztülvinni akaratát. Ennek oka elsősorban az, hogy a javaslat az országgyűlés legutolsó szakaszában került elő és így a főrendek meg tudták akadályozni a vita kiszélesedését (erre több vármegye követi végjelentése is utal), de talán az is, hogy a liberálisok a felekezeti viszonosság és a vegyes házasságok ügyét tekintették az egyházpolitika legfontosabb kérdéseinek, melynek megfelelő rendezése esetén hajlandók lettek volna lemondani egyéb vallásügyi javaslataikról. Erre utal, hogy 1840. május 4-én, néhány nappal a diéta vége előtt tartott kerületi ülésen a követek teljesen reménytelennek látták a szerzetesrendekkel kapcsolatos ügyben ezen az országgyűlésen a felső táblával való megegyezés lehetőségét, és eltekintettek a kérdés napirenden tartásától.
Nézzük meg röviden, hogy a karok és rendek üzeneteikben milyen fontosabb érveket hoztak fel a jezsuita rend betelepítésének megakadályozására. Először is a szomszédos tartományokban felállított jezsuita rendházak miatt megelőző intézkedést véltek szükségesnek, továbbá az ország hatályos törvényeit (elsősorban az 1715/102. tc.-et) úgy értelmezték, hogy az uralkodó a kérdésben egyedül nem dönthet, végül ezzel összefüggésben azt gondolták, hogy - mivel a katolikus oldal a jezsuiták visszatelepítésének szükségességét indokolta leginkább ezzel - az ifjúság tudományos és erkölcsi neveléséről való rendelkezés “kétségtelenül az összes törvényhozást illeti”. A főrendek válaszaikban kifejtették, hogy egyrészt a más tartományokban történő események nem adhatnak okot preventív magyarországi törvények megfogalmazására (megjegyezzük, máskor éppen a konzervatív oldal érvelt a külföldi “rossz” példák elleni óvintézkedések jogosságával), ami pedig az idézett törvényt illeti, az szerintük éppen uralkodói felségjognak nevezi a szerzetesrendek meghonosítását. A főrendi válasz lényegében kizárólag katolikus álláspontot fogalmazott meg, amikor a szerzetesrendek szerepét általában “a szenvedő emberiség gyámolításában, a nevelés eszközlésében vagy más erkölcsi és vallásos érdekeknek előmozdításában” jelölte meg, és a szerzetesek “tagadhatatlanul” pozitív szerepéhez méltatlan hangulatkeltésnek tekintette az ellenzék által meghatározott alsó táblai javaslatot. Megállapította továbbá azt, amit sok főrendi tag is elmondott, hogy azért is mellőztetni kívánják a javaslatot, mert semmi konkrét igény vagy törekvés a jezsuiták vagy mások betelepítésére nem mutatkozik.
Rövid kitérőként megemlítjük, hogy az üzenetekben és az országgyűlési vita során mindkét fél úgy vélte, hogy a korábbi törvények az ő igazát bizonyították, és mind az egyházi oldal, mind az ellenzék számos paragrafust idézett. Tény ugyan például, hogy az 1687/20. tc. a jezsuita rendet “Magyarországban és annak kapcsolt részeiben bevettnek s állandósítottnak” nevezte, ugyanakkor korábban az is előfordult, hogy éppen a rendek kérték az uralkodótól a jezsuiták vagyonhoz juttatását, utóbbi viszont megtagadta azt. A reformellenzék azért sem fogadta el a jezsuitákat pártoló törvények érvényességét, mert azok - úgymond - az ellenreformáció légkörében fogantak, de érthető okokból nem hivatkozhatott a magyar függetlenségi illetve Habsburg-ellenes hagyományok éles jezsuita ellenességére sem. Hiszen azok forrásai egyrészt pont a korábbi protestáns politikai törekvések voltak, másrészt az azt megtestesítő törvények vagy be sem kerültek a Corpus jurisba (mint a Rákóczi-szabadságharc végzései), vagy később visszavonták azokat. Azonban ebben a tekintetben a hatályos hazai törvények nem alkottak egységes szemléletű sorozatot, ezért mindkét oldal érvrendszere több ponton támadható lett. Nem véletlen, hogy egyik fél sem nagyon emlegette például II. József uralkodói rendeleteit, hiszen a “kalapos király” nem az országgyűlés útján törölte el a szerzetesrendeket. Így valamelyik fél számára vagy az intézkedés formája vagy tartalma nem volt megfelelő hivatkozási alap. A korábbi századokban keletkeztek kolostorok országgyűlési jóváhagyás nélkül is, ugyanakkor már a XVIII. században számos szerzetesrendet a karok és rendek által megszavazott törvény telepített az országba, aminek logikája éppen az ellenzék felvetésének jogossága mellett szólt. A javaslat ellenzői szerint a jezsuita rendet Magyarországon soha nem szüntették meg, Palóczyék pedig pont azzal érveltek, hogy 1773-ban Mária Terézia kihirdettette országaiban XIV. Kelemen pápa feloszlató bulláját, amely a placetum jogi természete révén törvényerőre is emelkedett. Felemás helyzet forrása lehetett volna továbbá, hogy 1802 márciusában, a tanító rendek újratelepítését az uralkodó egyszerű leirattal foganatosította. Az 1802. évi országgyűlésen törvényt is alkottak velük kapcsolatban, mely a szerzetesrendek helyreállítását konkrétan nem tartalmazta, csak azt, hogy a rendházak egykori levéltárai “a hitelesség törvényes hatáskörével történt visszaállításuk után visszaadassanak”. Vagyis 1802-ben a rendek törvényes alapnak fogadták el a szerzetesrendek konkrét törvény hiányában, rendeletileg és beleegyezésük nélkül történt meghonosítását. A legtöbb értelmezési vita - mint említettük - az 1715/102. tc. körül alakult ki, melynek 3. §-a szerint “mostantól jövőre pedig a szerzetesek testületeit és zárdáit, bármiféléket is, az ország szüksége s a királyi felség jóságos engedélye nélkül szaporítani nem szabad.” Az 1839-40-es országgyűlés légkörében ebből a mondatból valóban két ellentétes dolog is következhetett: az ellenzék úgy vélte, hogy az “ország szükségéről” csak a törvényhozás dönthet, az egyháziak pedig a királyi engedélyről szóló szavakat kizárólagos felségjogként értelmezték, bár a paragrafus eredeti szándéka minden bizonnyal egyik sarkított nézettel sem volt azonosítható.
Az országgyűlés üléstermeiben a katolikus egyház képviselői (a felső táblán elsősorban az esztergomi érsek) folyamatosan hangsúlyozták továbbá, hogy az alsó tábla üzenetét azért is ejteni kell, mert a magyar katolikus egyházban semmi konkrét előkészület vagy felvetés nem történt a jezsuitákat visszatelepítésére nézve. Azonban minden jel arra mutat, hogy az egyházi vezetők nagyon is szerették volna behozni a rendet Magyarországra, csupán a protestánsok és a liberális katolikusok várható felháborodása, a vármegyék feltehető tiltakozása miatt a reformkort nem tartották megfelelő időszaknak az akció megvalósítására. Egyrészt azonban erre konkrét előkészületek történtek, másrészt a jezsuita rend által képviselt szellemiséget és szerzetesi magatartásformát a magyar katolikus egyház nem hogy elítélendőnek tartotta volna, hanem nagyon is elismerően szóltak arról, hagyományait pedig ápolták. Éppen ezért Sopron vármegye javaslata és az annak nyomán kialakult vita kényelmetlenül érintette a vegyes házassági ügy miatt amúgy is nehéz helyzetbe került püspöki kart. A XVIII-XIX. század fordulóján (főleg 1814 után) az egyházon belül sokan törekedtek a jezsuita rend visszatelepítésére, vagy legalább szellemiségük meghonosítására. Közéjük tartoztak elsősorban a feloszlatott rend még élő tagjai, Kőszeghy László csanádi (1800-1828) és Klobusiczky Péter szatmári püspök, majd kalocsai érsek (1822-1843). Somogy Lipót szombathelyi püspök (1806-1822) is minden követ megmozgatott a jezsuiták érdekében, az 1802. évi országgyűlésen nyíltan követelte a visszaállítást (az ifjúság nevelésének égető szükségére hivatkozva), 1816-ban a helytartótanácstól kérvényezte, hogy a jezsuita szellemet írják elő valamennyi szerzetesrend számára. De támogatták a rend ügyét az ország hercegprímásai (leginkább Károly Ambrus főherceg rövid érseksége - 1808-1809 - alatt), Fuchs Ferenc és Fischer István egri érsekek stb. A főpapok pedig gyakran találtak utat olyan állami tisztviselőkhöz (pl. 1818-ban Koháry Antal kancellárhoz), akik felvállalták az ügy képviseletét a kormányszervek és I. Ferenc előtt.
1820-tól tovább erősödtek az egyházon belül a jezsuiták visszatelepítését sürgető hangok. Ebben az évben ugyanis az I. Sándor cár által Oroszországból kiűzött jezsuiták egy része számára I. Ferenc engedélyezte, hogy Galíciában önálló rendtartományt hozzanak létre. A rend galíciai engedélyezéséről a helytartótanács értesítette a püspököket és javasolta, hogy az elűzött szerzetesek Magyarországon is bevárhassák rendfőnökük rájuk vonatkozó utasításait, ezt azonban ekkor még érdekes módon Rudnay Sándor esztergomi érsek sem tartotta szükségesnek, mondván, hogy elég tanító van az országban. Pedig más utalások szerint Rudnay is komoly híve volt a Jézus Társaságának, I. Ferenc előtt “valóságos dicshimnuszokat” zengett róluk.
Mégis a jezsuitáknak a szomszédos illetve osztrák örökös tartományokba való beköltözése egyrészt felvetette a magyarországi honosítás közvetlen lehetőségét, másrészt addig is lehetőséget adott arra, hogy ott a magyar egyház jezsuita novíciusokat képeztessen, akik hazatérve majd alapját jelenthetik a rend itteni megszervezésének. (Rudnay tíz novícius-jelöltet küldött Galíciába és mindent megtett, hogy itthonról anyagilag támogassa tanulmányaikat.) Az 1822. évi pozsonyi nemzeti zsinaton és annak előkészítése során nyilvánvalóvá lett: a püspöki kar szinte teljes egészében úgy vélte, hogy a tapasztalható “erkölcsi züllés” és az ifjúság rossz állapotának fő oka a felvilágosodásban és a jezsuiták hiányában kereshető, ezért előbbi megállítására égető szükséggé vált a társaság visszahozatala. A győri egyházmegye zsinata még tovább ment: nemcsak a visszaállítást követelte, hanem azt is, hogy az egész országban rájuk bízzák a tanítást. Ugyanott érdekesen ítélték meg a nemzet fogalmát, mondván, hogy “a legkiválóbb hazafiak mind a jezsuiták neveltje”, ez ellen a római katolikus világi nemesek jó része is tiltakozott volna. A szombathelyi egyházmegyében emellett azt is követelték, hogy eredeti értékben haladéktalanul kapják vissza 1773-ban szekularizált vagyonukat stb. A nemzeti zsinat pozsonyi tanácskozásain aztán több ízben erőteljes igény fogalmazódott meg a jezsuiták visszatelepítésére. Az erkölcsi kérdésekkel foglalkozó bizottságot például az ex-jezsuita Klobusiczky püspök vezette, aki nemcsak egyszerűen követelte a társaság visszaállítását, hanem azok magatartását minden egyházi személy előtt követendő példának tekintette. Beszédét a híres jezsuita jelmondattal (“Isten nagyobb dicsőségére!”) fejezte be, kívánva, hogy minden magyar egyházi személy vésse szívébe a rendalapító Loyolai Szent Ignác szavait. A zsinat végső határozatai között szerepelt az egyhangú határozat, melyben arra kérik az uralkodót: állítsa vissza a jezsuita rendet, továbbá bízza irányításukra a felállítandó nemesi konviktusokat, a magyar nemesség és az ifjúság szellemi állapotának “javítása” céljából. Hogy a zsinat más határozataival együtt ez sem nyerte el I. Ferenc egyértelmű jóváhagyását, azt elsősorban a bécsi Államtanácsban uralkodó jozefinista illetve janzenista légkörre lehet visszavezetni. Az Államtanács egyházügyi referense, a mélyen vallásos, de felvilágosult Lorenz apát személyesen is gyűlölte a jezsuitákat, s ő is úgy vélte, akkor lesz igazi vallásbéke, ha végleg eltörlik a rendet, mert - mondta - alighogy az 1814-től új erőre kapott, Európa-szerte felekezeti villongások jelentkeztek. De a század első éveiben nemcsak magas rangú egyháziak igyekeztek nyomást gyakorolni az uralkodóra, hanem egyes főurak is, például a Bécsben Széchényi Ferenc és Clemens Hofbauer személye körül szerveződő vallásos-misztikus kör tagjai is. Vagyis összességében a jezsuiták magyarországi visszaköltözése ügyének nem kedvezett sem a bécsi, sem a hazai légkör.
Ennek ellenére a pozsonyi zsinat után tovább fokozódott a konzervatív egyházvezetés igyekezete a jezsuiták visszatelepítésére. Többen jelentős összegű pénzadományokat adtak a Galíciában tanuló magyar jezsuiták támogatására illetve a rend visszatelepülését követően rendházaik fenntartására. A már említett Klobusiczky Péter például minden évben ezer forintot adományozott a célra, egy bizonyos Erszényházy János pedig 1827-ben hozott létre alapítványt visszatérésük megkönnyítésére. Alagovich Sándor zágrábi püspök hasonló célból vásárolta meg a jezsuiták korábbi pozsegai árvaházát és sűrű levelezést folytatott a tartományfőnökkel. Azt a stratégiát kívánta ugyanis követni, hogy először Horvátországban vetné meg a társaság a lábát, ahonnan már Magyarország “bevétele”, vagyis az uralkodó engedélyének megszerzése nem okozna nehézséget. Utóbbit Jordánszky Elek esztergomi segédpüspök is biztosra vette egy, a kalocsai érseknek írt levelében. Jordánszky egyébként végrendeletében 4000 forintos alapítványt hozott létre, melynek kamataiból az első újratelepülő jezsuita rendházat kívánta támogatni. Az alapítvány ügye a már említett országgyűlési vitában is elhangzott, s azt az ellenzék úgy értékelte, mint újabb bizonyítékot amellett, hogy a katolikus egyház vezetői nem mondanak igazat, amikor a jezsuiták betelepítésének kérdését alaptalannak, légbőlkapottnak nevezik.
Visszatérve az 1839-40. évi országgyűlésre, a diéta bezárását követően lángolt fel igazán a vegyes házasságok körüli egyházpolitikai vita, amely ha nem is szorította háttérbe a szerzetesrendek kérdését, a liberálisok kevesebb figyelmet szenteltek annak. Az ellenzék szerint törvénytelenül kibocsátott, a vegyes házasságokat mereven reverzálishoz kötő püspöki körleveleket, majd az ügyben kiadott pápai brévét a legtöbb vármegye sérelemként fogta fel, melynek orvoslását, továbbá a feszültséget lezáró törvény elfogadását a következő országgyűlés követutasításába foglalta. Az egyház ellen megszaporodó számú és témájú tiltakozás alkalmanként napirenden tartotta a szerzetesekkel szembeni szankció - korábbi országgyűlésről maradt - követelését. Csanád például 1841 végi körlevelében (több radikális egyházpolitikai indítvány között) követelte, hogy “jezsuitákat és más szerzetesrendeket országgyűlési végzés nélkül ne hozzanak be”.
A vármegyei közgyűléseken továbbá a vegyes házasságok ügyében a katolikus egyházat bíráló felszólalások továbbra is “jezsuitának” tekintettek minden korábbi vagy aktuális közéleti megnyilatkozást, ami a felekezeti intoleranciával és a háttérben zajló politikai manipulációkkal kapcsolatba hozható volt. Sebestyén Gábor, Veszprém megye közéletének jelentős figurája, 1841-ben az egyházi tulajdonról elmélkedve annak a véleményének adott hangot, hogy a görögkeletiek XVII-XVIII. századi unióra kényszerítését is a jezsuita rend hajtotta végre, pontosabban az az általuk képviselt szellemiségnek volt köszönhető. Jelentős, országos visszhangot váltott ki továbbá Palóczy László 1841. február 17-én, Borsod vármegye közgyűlésén tartott beszéde, mellyel a vegyes házasságok ügyében nemcsak a protestánsok sérelmei, hanem a felekezeti viszonosság liberális követelése mellett is állást foglalt. Palóczy a házasságkötés szabadságának polgári értelmezését fogalmazta meg, miszerint felekezeti határok által a házaspárok egybekelését akadályozni nem volna szabad. Az ezzel ellentétes legrosszabb taktikát a jezsuitáknak tulajdonította, úgy gondolta, ők azok, akik az egész magyarországi egyházpolitikai viszályt kiváltották. (A vegyes házassági vita középpontjában álló 1790/26. tc. meghozatalakor “még sírjaikban aludtak a jezsuiták, de ez újabb időkben onnét már kimásztak, hogy szokásuk szerint a világot zavarhassák.” - mondta.) Palóczy érvelésének középpontjába Rothaan-nak, a jezsuita rend generálisának az Allgemeine Kirchenzeitungban is közzétett programját állította, melyben a protestantizmus és a jezsuitizmus antagonisztikus ellentétéről nyilatkozott. (“Mindenesetre egyiknek vagy másiknak a föld színéről kiirtatni kelletik” stb.) A borsodi liberális politikus úgy vélte, a hazai egyházpolitikai vitában a katolikus álláspont megmerevedése, az egyháznak a törvényes renddel és a politikai közvéleménnyel való konfliktusvállalása egyértelműen “jezsuita fabrikából” került ki, mellyel - a szerzetesrendre jellemző módon - a protestánsok ellehetetlenítésére, az egyház kiváltságainak bármi áron való biztosítására történt kísérlet. Az egyháziak ezzel szemben arra hivatkoztak, hogy a vegyes házassággal kapcsolatos püspöki körlevelek és intézkedések nem a jezsuita rend szellemiségéből, hanem az egyház majd’ kétezer éves hagyományából eredeztethetők. (Bár tény, hogy utóbbiak nem magyarázták meg, hogy akkor miért éppen az 1840-es évek elején keletkezett az ügyből ekkora politikai vihar.) A vegyes házasságokkal kapcsolatban egyébként éppen a protestánsokat vádolták rugalmatlansággal, intoleranciával. Az egyházi oldal továbbá gyakran azzal érvelt, hogy a liberális ellenzéknek valójában nincs is kiforrott egyházpolitikai koncepciója, csupán a társadalmi rendet általában felforgató megnyilatkozásaikat propagandafogásként párosítják indokolatlan, durva egyházellenességgel. (Perger János, az egyháziak egyik legaktívabb publicistája egy alkalommal így írt: “[az ellenzékiek] ha népszerű tömjénfüstre kívánnak szert tenni, azonnal a klérusra, a katolicizmusra, a hierarchiára teszik oldalvágásaikat […], egyik a világért sem feledné ki beszédjéből a pápákat, habár váltótörvényekről, a másik a jezsuitákat, habár hitelbankról beszélne.”)
Az 1843-44. évi országgyűlés vallásügyi tárgyalásait nagy várakozás előzte meg, s mindkét tábla az egyházak egymás közti viszonyát rendező törvény megszületésére koncentrált. A tárgyalások során azonban többen utaltak a szerzetesrendek politikai-közéleti szerepére is. Kállay Ödön, Csanád vármegye követe például 1843. június 6-án, az alsó tábla kerületi ülésén Klauzál Gáborhoz csatlakozva a katolikus egyház intoleranciáját tette felelőssé azért, hogy az egyházpolitikai vita 1840-1843 között kilépett az országgyűlés keretei közül és a közvélemény egészét élénken foglalkoztatni kezdte. Kállay követelte az egyházi javak szekularizálását, továbbá, hogy a magyar katolikus egyház szakadjon el Rómától, a papok állami fizetésből éljenek stb., végül pedig “semmiféle szerzet, nevezetesen pedig a jezsuiták, az országgyűlés megegyezése nélkül, az országba be ne fogadtassanak.” Az uralkodó - meglehetősen konzervatív szellemű - 1843. július 5-i vallásügyi leiratát, mellyel még az előző országgyűlésen felterjesztett javaslatokra reagált, Beöthy Ödön felháborodottan úgy minősítette, hogy “annak minden betűjéből egy kis jezsuita üti ki a fejét”. Kubinyi Ferenc nógrádi követ más alkalommal “a hierarchia és a jezsuitizmus ármánykodásainak” tulajdonította az egyik “orvoslás helyett szíveinket összezúzó” királyi leiratot. Palóczy László - más ellenzéki követtársaihoz hasonlóan - örömmel fogadta a végül elfogadott új vallásügyi törvényt (1844/3. tc.), mellyel kapcsolatos várakozásában a kétértelmű, a törvényt látszólag elfogadó, valójában kijátszani akaró, annak betűjét szellemével szembefordító magatartást is a Jézus Társaságból eredeztette: “Nincs egyéb hátra, hanem hogy [az] új törvény szentül teljesíttessék, s mindenki által megtartva a némely szavak valódi iránt eddig divatba hozva volt s oly sok bajokat okozott jezsuita filológiai értekezések és magyarázatok - ezentúl szűnjenek meg.”
A szerzetesrendeket korlátozó törvény végül ezúttal sem született, minden bizonnyal azért, mert az ellenzék így is sikert könyvelhetett el (legalábbis egy időre) “a vallás dolgában” született törvény szentesítésével. Sőt, a szerzetesek kérdésében még apró engedményre is hajlandók voltak, amikor eltörölték a váltótörvényről szóló 1840/15. tc. I. r. 11. §-át, mely megtiltotta papok, szerzetesek és tényleges katonai szolgálatban állók számára az anyagi kötelezettség-vállalást. A világi és a szerzetes papság eltérő megítélése áll amögött, hogy egyes megyei javaslatok (pl. Pest megye korábbi követutasításai) előbbinek engedélyezték volna az effajta ügyletekben való részvételt, utóbbiaknak nem.
Egyes adatok azonban arra utalnak, hogy a szerzetesrendekkel és konkrétan a jezsuitákkal kapcsolatos korábbi nézeteltérések az 1840-es években is elevenen éltek. Az utolsó rendi országgyűlésre készülve például több liberális vármegyei követutasítás tartalmazta a teljes vallási egyenlőség és viszonosság követelését, némelyek ezzel kapcsolatban továbbra is napirenden tartották az 1840-es évek első felében vitatott törvényjavaslatot, miszerint hazánkban “a szerzetesrendek ne szaporíttassanak”. Továbbá az alsó tábla 1839-es kezdeményezése nyomán kirobbant vita részletei például eljutottak Rómába, ahol a jezsuita rend generálisa (ekkor P.Rothaan) is élénken érdeklődött a magyarországi események iránt. 1846-ban a jezsuita-ellenes hazai hangulat a római Collegium Germanico-Hungaricumban is sokakat foglalkoztatott. A szerzetesrendek ügyében, mint láttuk, alaposan érintett Palóczy László egy 1847. januári, Ghyczy Kálmánnak írt levelében beszámolt továbbá arról, hogy Roskoványi Ágoston egri kanonok és Sisvay József plébános Rómában járva találkoztak Rothaannal. A generális konkrétan érdeklődött Palóczy felől, és azt üzente neki, hogy rosszul ismeri a jezsuitákat, továbbá szívesen látná a borsodi követet Rómában, hogy meggyőződhessen róla: a XVI. századi rendtagok egész mások voltak, mint újkori utódaik, s “a mostani jezsuiták micsoda jámbor, kegyes és brillant emberek”. Palóczy véleményét a jezsuitákkal kapcsolatban nem változtatta meg a számára “dehonesztáló” ajánlat, mert továbbra is ravasz, politikai-hatalmi célokat követő személyeknek vélte - mint írta - “a Loyola Ignác rókabőrű fiait”.
Az 1848-at megelőző években egyébként a szerzetes közösségeken belül is kiéleződött az ellentét egyfelől a katolikus egyház rendszeréhez mereven ragaszkodó, annak érdekében akár “középkori” eszközöket is igénybe vevő, másfelől a reformokkal ismerkedő, vagy azokat éppen teljesen magukévá tevő egyháziak között. Egy piarista szerzetest például a rendjén belüli problémák őszinte feltárása miatt felettesei korábban is büntettek áthelyezésekkel, illetménymegvonással stb., 1846-ban azonban tartományfőnöke “alacsony, a rend szellemével homlokegyenest ellenkező tettre vetemedni nem irtózott” és az illetőt elmebetegnek nyilváníttatva, őrültek házába vitette, ahonnan csak viszontagságok után szabadulhatott. Egy Rosen István nevű egri minorita 1847-ben a protestánsokhoz való áttérés útján kívánt rendjétől megszabadulni, a ceglédi plébános azonban - mint az érintett Kossuthhoz írott segélykérő leveléből kiderül - elfogatta és bebörtönöztette. Az illető úgy érezte, jogfosztott helyzetében az a legnagyobb veszélye, hogy erőszakkal megakadályozott áttérése miatt “szerzete tagjai által ki tudja mily keserű és borzasztó jövendőre juthat”. (A szerzetes közösségeken belüli folyamatok 1848-ban jelentősen felgyorsultak, több helyen is egyes rendtagok belső reformokat, személyi változásokat követeltek, melyeket az egyház felső vezetése csak nehézségek árán tudott háttérbe szorítani.)
A rendi országgyűléseken elhangzott beszédek alapján képet alkothattunk a különböző politikai csoportok szerzetességgel és jezsuitákkal kapcsolatos nézeteiről, azonban szükségesnek érezzük az ezeken túl rendelkezésünkre álló vélemények közül is néhányat ismertetni. Az 1830-40-es években több sajtócikk foglalkozott a jezsuitákkal, s általában elmondhatjuk, hogy az egyházi lapokban illetve az egyházi személyek publicisztikáiban valamennyi szerzetes pozitív színben jelent meg. A jezsuita rend visszaállításának hívei kétféle érvelést választottak olvasóik megnyerésére: viszonylag kevés a közvetlen, szókimondó, a rend behozatalát követelő megnyilatkozás, és jóval több a közvetett befolyásolási szándék. Utóbbi elérésére vagy a jezsuita rend dicső múltját ismertették, adatok százait sorolták fel, hogy igazolják, mennyire mélyen vallásos, a nemzeti kultúrát, tudományosságot mindenkinél odaadóbban művelő, iskoláikat nagy gonddal igazgató szerzetesek voltak az egykori jezsuiták. Ugyancsak közvetett módon igyekeztek a közvéleményt a jezsuiták irányába befolyásolni a külföldi rendházakról szóló hírekkel (menyire jók az iskoláik, hogy versengenek a szülők, hogy oda adhassák gyermeküket, mennyire nem igazolják az ellenük felhozott vádakat stb.)
A jezsuita rendet nyíltan visszakövetelő írások közül Fejér György egyik cikke összefoglalja az egyházi oldal érveit. Szintén hosszú történeti áttekintés után szembeállította a kiszolgáltatottnak vélt katolikus egyházat a protestánsok és a liberálisok támadásaival. A jezsuiták elleni ellenszenvet Fejér is a szerzetesek óriási erkölcsi tekintélyével, az oktatás, a kultúra és a tudományok terén végzett utolérhetetlen teljesítményével magyarázta, mondván irigyeik féltékenyek voltak sikereikre, például Bocskai István és Bethlen Gábor “kényurasága” idején. A rend 1773-ban történt betiltását is csak rosszakaróik gáncsoskodásának minősítette, amelyet - szerinte - a vallási indifferentizmus térhódítása, majd a “francia tébolygás”, vagyis a felvilágosodás követett. Fejér az éppen akkor kiadott, Loyola Ignác elmélkedéseit tartalmazó könyv megjelenéséhez igazítva szavait, nyíltan megfogalmazta következtetését: “az egyházi buzgóság élesztésére a jezsuiták vagy legalább az ő mindennapi elmélkedéseik nélkülözhetetlenek.” Kétpólusú (jezsuitákat pártoló illetve minden eszközzel akadályozó) politikai közvéleményben gondolkozott a Századunk c. lap egyik, az 1839-40-es országgyűlés alatt megjelent kommentára is. Ebben a “radikálisoknak” (felfogásában lényegében a liberális ellenzék egészének) tulajdonította azokat a rágalmakat, amelyeket ők szórnak a jámbor szerzetesek fejére (hazudozás, hataloméhség, titkos manipulációk stb.), és nemzeti érdekek, a polgári átalakulás gyümölcsei iránti, látszólagosnak vélt igyekezetüket képmutatással, “önhaszonleső politikai nézetekkel” magyarázta. Úgy vélte a cikk szerzője, hogy a többé-kevésbé Európa-szerte tapasztalható jezsuita-ellenes közhangulatnak csak az az oka, hogy a rend iskolái óriási hasznot hajtanak az államnak, jól és rendben működnek, míg “a revolució dögletes lehelete” által hitetlenséget terjesztő, “nyavalygó” intézményekből a szülők inkább a jezsuitákhoz viszik gyermekeiket. Hasonló érvekkel, a liberálisokat álhazafisággal vádolva pártolta a szerzetesrendeket Gyarmathy János teológus, Veszprém megyei áldozópap egyik röpiratában. (“Éppen nem az a jó hazafi, aki hangos, üres szavakkal új mennyet és földet teremteni akar, [...] aki mindegyre eleit korholván, a bölcs rendeléseket rosz-szalja, felforgatja, hogy helyettük a felvilágosodás bálványát és a féktelen - nem törvényes - szabadságot helyheztesse.”) A szerzetesrendek által képviselt gondolkozás- és magatartásmintát élesen szembeállította a vármegyei nemesség reformeszméivel, akaratlanul is alátámasztva utóbbiak vélekedését, miszerint a szerzetesek a bécsi udvar konzervativizmusának politikai eszközei. A beszédet tartalmazó füzet kiadása megítélésünk szerint abba az - 1832-36-os diétán megindult - folyamatba illeszkedik, amelyet Szekfű Gyula így jellemzett: “az 1833-ban lefolyt országgyűlési viták [...] alkalmat adtak a barokk pompában élő, de gyönge magyar katolicizmus némi lelki öntudatosulására.”
A jezsuita rend visszatelepülését ellenző megnyilatkozások szintén két csoportra oszthatók: egyesek vallásos alapon bírálták azt, vagyis a katolikus egyházat (esetleg még a többi szerzetesrendet is) hasznosnak, kívánatosnak tartották; mások pedig írásaikban kizárólag közéleti-politikai alapon, a szerzetesség vagy az egyház szerepének említése nélkül támadták a társaságot. Az ellenzék valamennyi árnyalata azonban érdekes módon egy dologban közös: a jezsuitákat egyformán alattomos, rosszindulatú és nemzetellenes tényezőnek tekintették. A jezsuitákat nem kedvelő, hívő katolikusok közül a legjelentősebb Széchenyi István volt, egész életét végigkísérte a társasággal szembeni ellenszenve. A nyilvánosság előtt csak ritkán adott hangot véleményének, akkor is csak a szabadságharc bukása után. A Bach-rendszert kritizáló “Ein Blick”-ben támadta Bécsnek a Jézus Társaságát támogató politikáját, Béla fiához írt “intelmeiben” pedig teljesen magáévá tette a - saját szavaival - “nyomorult jezsuitákról” kialakult ellenzéki képet. Rövid kitérőként megjegyezzük, hogy az 1820-as években Széchenyi egyházpolitikai elképzeléseinek kialakulásában nagy szerepe volt a jezsuitaellenes Montlosier gróf emlékiratainak, Széchenyi úgy gondolta, hogy a liberálisok és a jezsuiták közötti küzdelem a civilizáció és a sötétség harcával azonosítható.
A szerzetesrendek politikai szerepének kérdése az első népképviseleti országgyűlés 1848. augusztus 4-i ülésén újra napirendre került, ezúttal az elemi oktatásról szóló törvénytervezet kapcsán. Elsőként Madarász László vetette fel, hogy törvény mondja ki: az ország által el nem ismert szerzetesrendek tagjai magántanítók sem lehetnek, mert - indoklása szerint - ezzel a jezsuiták veszélyes betelepülését tennék lehetővé. A korábbi rendi országgyűlésekhez képest ezúttal fontos különbség volt, hogy szinte minden hozzászóló hangot adott jezsuitákkal szembeni ellenszenvének, többen úgy vélték, hogy aki a közérdeket, a nemzet javát akarja, “a kitiltott szerzetesek irányában rokonszenvet nem mutathat.” (“Úgy hiszem, nincs egyetlen egy sem, ki azt kívánná, hogy oly szerzetesek - mint hajdan a jezsuiták voltak - az országba jöjjenek és tanításra alkalmaztassanak” - fogalmazta meg lényegre törően a helyzetet Pap Zsigmond képviselő.) A vita tulajdonképp arról folyt, hogy milyen megfelelő szöveggel lehetne elérni, hogy a törvényesen el nem ismert rendek tagjai magánemberként se vehessenek részt az ifjúság oktatásában, amit a képviselők egyértelműen a nemzet érdekével ellentétesnek ítéltek. Kazinczy Gábor javaslatát, mely csak általában írta volna elő az állam szoros felügyeletét, nem tartották kielégítőnek a jezsuitákkal szemben. Az ismét felszólaló (ekkor már Miskolc egyik választókerületét képviselő) Palóczy László pontos törvényszöveget sürgetett, mert úgy vélte, hogy a jezsuitákkal szemben nem szabad kiskaput hagyni. Egyesek megemlítették neki, hogy bár a társaság visszatérést nem kívánják, tény, hogy törvény nem mondja ki Magyarországon a jezsuiták eltörlését. Palóczy ezért azonnal indítványozta, hogy alkossák meg ezt a cikkelyt is. A javaslatnak két kényes pontja volt, először is az, hogy honnan fogják felismerni az országba magánemberként érkező jezsuitákat. Többen javasolták, hogy magániskola felállítása előtt az illetékes minisztérium körültekintő, részletes vizsgálatot folytasson a “veszélyes” elemek előzetes kiszűrésére. A másik problémát Ghyczy Kálmán fogalmazta meg, mondván, hogy a szerzetesek csak egy részét alkotják a tanítástól távoltartandó, esetleg káros elveket hirdető társadalmi csoportoknak, ezért szerinte nem csak a szerzetesekkel kell foglalkozniuk. Trefort Ágoston is hangsúlyozta: “A szerzeteseknek én sem vagyok barátja, s ha őket kizárjuk, zárjuk ki egyszersmind a veszélyes emberek minden nemeit, nemcsak a jezsuitákat, hanem a kommunistákat is.” Továbbá ezúttal is valamennyi felszólaló egyértelmű politikai szerepet tulajdonított a jezsuitáknak, mely a nevelést véleményük szerint ugyanúgy stratégiai eszköznek tekintette hatalmi céljainak megvalósítása érdekében, mint az uralkodók közelébe gyóntatókként való beférkőzést, állami vezetők befolyásolását stb. A törvényt végül is úgy fogadták el, hogy az eltörölt és eltörlendő szerzetesrendek tagjai sem köz-, sem magántanítók Magyarországon nem lehetnek. Az a tény, hogy egy ilyen jezsuita-ellenes törvény gyorsan és egyértelműen “átment” az országgyűlésen, arra utal, hogy a polgári átalakulással és az áprilisi törvényekkel csak fokozódott a szerzetesrendeket negatív politikai-hatalmi szervezeteknek vélelmező felfogás, a politizáló közvélemény soraiban mindenképp.
Néhány nap múlva Szacsvay Imre váradolaszi képviselő (később az országgyűlés jegyzője, az 1849-es megtorlás egyik áldozata) terjesztett be egy önálló törvényjavaslatot “az egyházi szerzetekről”, mely Magyarország valamennyi szerzetesrendjének feloszlatását, javaik állami tulajdonba vételét tartalmazta. A többi előterjesztett paragrafus a szerzetesek megélhetéséről kívánt rendelkezni. (A volt rendtagok világi lelkészként vagy tanítóként helyezkedhetnek el, és a megfelelő fizetést kell, hogy kapják. Szacsvay a nyugdíjellátásukra is gondolt.) Indoklásában a képviselő kifejtette, hogy döntését elsősorban közgazdasági megfontolások vezették, s úgy látja, az egyházi javak állami célokra fordításával az adózók terheit is lehetne csökkenteni, az egyházban pedig azok jövedelmét növelni, akik a feladatokat ténylegesen ellátják. Ezt a nagyon radikális javaslatot végül kevesen támogatták, részletes tárgyalására így nem is került sor. A szabadságharc katonai eseményei illetve az országgyűlés fontosabb dolgai megakadályozták, hogy a szerzetesek ügye még egyszer előkerülhessen. Megállapíthatjuk viszont, hogy az 1830-as évek eleje óta a liberális nemesség növekvő politikai aktivitása párhuzamba állítható a szerzetesekkel, különösen a jezsuitákkal szembeni ellenszenvük fokozódásával, ami azért alakulhatott ki, mert a liberálisok számára a “jezsuita” kifejezés nem egyszerűen egy szerzetesrendet, hanem az övékével ellentétes politikai ideológiát és gyakorlatot jelentett.
Ugyanígy vélekedtek a radikálisabb cikkek, röpiratok, melyek alapgondolata szintén az volt, hogy a jezsuiták mindennel kapcsolatba hozhatók lettek, ami az ellenzék szemében maradiként, udvarhűként, reformellenesként jelent meg. A radikális Táncsics Mihálynak még 1846-ban az úrbéri viszonyok kérdését elemző, ugyan névtelenül megjelent, de igen jelentős visszhangot kiváltó röpiratában például a feudális szolgáltatások fenntartásában érdekelt papot minden háttérinformáció nélkül jezsuitának nevezett, amiért az megpróbálta lebeszélni a jobbágyot az örökváltság-szerződés megkötéséről. 1848 nyarán a Bajza József szerkesztésében, Kossuth szellemi irányításával megjelenő Kossuth Hírlapja szintén jezsuitának titulálta Danielik Jánost, az egyház szócsövének számító Religio és Nevelésben megjelent egyik szerkesztői jegyzetéért, mivel éles kritikával illette a Batthyány-kormány egyházpolitikáját. A radikális hangvételű írás főleg azt fájlalta, hogy - mint vélekedett - a nemzet egészen addig egységben tevékenykedett Béccsel szemben, egy akarata volt: megmenteni a hazát, s ezt a nemzeti egységet már megint a katolikus egyház bontotta meg. A kultuszminisztérium ugyanis átszervezést hajtott végre a fővárosi középiskoláknál, amelyet a “fondorkodó jezsuita” azonnal az egyház megfojtására tett kísérletnek értelmezett és kiátkozással fenyegette azokat a papokat, akik tanítani fognak az új oktatási intézményekben. A Kossuth Hírlapja úgy ítélte meg, hogy a kormányt a katolikus vallás kiirtásának kísérletével vádoló publicista nem véleményt nyilvánított, hanem rágalmazott és izgatott (amit tipikus jezsuita módszernek tekintett), amivel szemben a nemzet “ha veszni nem akar, kényszerülve van a büntető igazság pallosát [...] használni.” A radikális Márczius Tizenötödike is hasonló szellemű cikkeket közölt, leleplezve egyes szerzetesek állítólagos Habsburg-párti akcióit, tisztességtelen életmódját és hevesen tiltakozott a jezsuiták behozatala ellen. A lapra jellemző hangvétellel a királyt zsarnoknak nevezték, akit a jezsuiták tartanak kezükben.
A márciusi ifjak jezsuitaellenes megnyilatkozásaiból terjedelmesebb volta, illetve igényesebb színvonala miatt kiemelkedik Hamary Dániel orvos 1848 májusában megjelent röpirata. Nem egyszerűen támadást indított ugyanis a szerzetesség ellen, hanem a vallás társadalmi funkcióit is részletesebben elemezte. Úgy gondolta, hogy az “állodalom és egyház örök-ölelkezésben tartozik lenni egymással”, vagyis a vallásosságra nagyon nagy szükség van, de csak annak egészséges formáira. A szerzetesrendeket viszont (kivétel nélkül) a középkor sötét maradványainak tekintette, amelyekre korának már nincs szüksége, mert természetellenes, a szabad akarattól megfosztott életre kényszerítik az embereket. (Más helyen arról beszélt, hogy a vallás az állam fájának gyökere, “a barátrendek [pedig], hím- és nőágazataival együtt, ezen viruló terebélyes fának rothadt gyümölcsei” - írta.) A jezsuitákról az ismert sztereotípiákat fogalmazta meg.
Az egyház mindeközben ellenérvekkel igyekezett fokozni saját sajtópropagandáját, bár 1848-49 légkörében szó sem lehetett a jezsuita rend visszaállítása vagy új rend betelepítése melletti érvelésről, a szerzetesség kedvezőbb társadalmi megítélését, különösen pedig a meglévő rendházak belső fegyelmének megszilárdítását mindenképp el kívánták érni.
1848 felé haladva a “jezsuita” jelző egyre gyakoribb lett a politikai szóhasználatban, egyre inkább háttérbe szorult vallási jelentéstartalma, a forradalom és szabadságharc idején pedig szinte számtalan példát találunk a magyar oldalon, hogy politikai ellenfeleiket ezzel a kifejezéssel illették. 1848 szeptemberétől például többször szóba került, hogy a magyar országgyűlés kiáltványban forduljon Európa népeihez, megmagyarázva benne az uralkodó rendeleteivel való katonai és politikai szembeszegülését, illetve a magyar szabadságharc vezetőinek valódi szándékait. Az egyik szövegtervezetet Asztalos Pál képviselő készítette, és december 4-én mutatta be a honatyáknak, melyben többek között így jellemezte az Európát védő magyarság történelmi múltját: “[a magyar nép] kétszáz véres évet élt le folytonos tusában […] védve a szabadságölő, majd erőszakos, majd lassan emésztő mérgű jezsuita osztrák politika ellen szabadságát.” Hallgatósága, illetve olvasói előtt egyértelmű volt, hogy a “jezsuitá”-nak itt már semmiféle vallási tartalma nincs, egyszerűen az eszközökben nem válogató, diktatórikus hatalmi rendszer szinonimája lett. Vagy Görgey Artúr, amikor 1849. augusztus 16-i, Klapka Györgyhöz címzett levelében a fegyverletétel okait magyarázta, így írt a szabadságharc utolsó szakaszáról: “Az ország azt hitte, én vagyok a fővezér, mert Kossuth az országgyűlés ezen indítványára egy jezsuita választ adatott.” Utóbbi értelemszerűen a titkos hatalmi ambíciókkal, fondorlatokkal terhelt, kétértelmű politikai magatartással volt egyenértékű, ami alatt a korabeli közvélemény egésze ezt értette.
Kétségtelen továbbá, hogy a jezsuita rend hazai megítélésének 1848 előtti rohamos rosszabbodásában a külföldről érkező hírek is szerepet játszottak, melyekről mind az ellenzéki, mind - értelemszerűen ellenkező előjellel - a konzervatív sajtó is hírt adott. 1846-ban például az angol parlament alsóházában a jezsuiták angliai jelenlétével kapcsolatban két párt alakult ki, egyik véleménye szerint a vallási türelem elvének a rend irányában is működnie kell, mások viszont úgy vélték, hogy a toleráns politikai légkört épp a Jézus Társasága ellenreformációs tevékenysége szeretné felszámolni. A magyarországihoz feltűnően hasonlók voltak a vita során előkerült érvek, bár a pozsonyi diétákról hiányzott a londoni parlament egyik jellemző irányzata, mely ugyan meg volt arról győződve, hogy “a jezsuiták mindig világi hatalomra törekedtek”, megfelelő állami ellenőrzéssel azonban veszélytelennek látta betelepítésüket. Ennél is jelentősebb hatást gyakorolt a svájci polgárháború. 1845-ben a katolikus kantonok önálló szövetséget alkottak (Sonderbund), mely 1847-ben fegyverrel vette fel a harcot az állam és egyház elválasztásáért, szabad vallásgyakorlatért stb. síkraszálló liberális tartományokkal. Az - angol diplomácia által is támogatott - polgári erők győzelmük után egyik első intézkedésükként kiűzték az országból a feszültséget nyilvánvalóan szító jezsuitákat. A Religio és Nevelés valamint a Nemzeti Újság folyamatosan, mint a svájci katolikusok üldöztetéséről adott hírt az ottani eseményekről, a liberális lapok inkább a svájci konzervatívok mögött álló jezsuita erőket, mint az ellenségeskedés kirobbantóit kárhoztatták, akik ráadásul a törvényeket felekezetük kénye-kedve szerint, önkényesen értelmezik. Az 1848-as forradalmak sorában az elsőt, a Nápolyi királyságban a palermoi felkelés nyomán létrejött alkotmányos rendszernek is egyik első intézkedése a jezsuita rend kiűzése volt.
A katolikus egyház vezetői, főleg az 1849-ben esztergomi érsekké kinevezett Scitovszky János, tudták, hogy a jezsuita rend visszaállítására a reformkor hagyományait folytató 1848-49-es években nem sok esélyük van. A szabadságharc bukását követően Scitovszky nagy hangsúlyt fektetett a papság fegyelmének helyreállítására, és mind ő, mind a bécsi udvar már az 1850-es évek elején komoly erőfeszítéseket tett a szerzetesek magyarországi betelepítésére. Hosszas előkészületek után 1853 májusában adták át a jezsuita rendnek a nagyszombati kolostorépületet, amivel a társaság magyarországi visszatelepítése megtörtént. Az 1850-1860-as években kapták meg - megfelelő anyagi ellátással - a kapornaki, a kalocsai, a nagyszombati, a pozsonyi és a szatmári rendházukat, az 1860-as évek közepén már mintegy 130 szerzetes élt falaik között.
A legtöbb jel arra mutat, hogy - ellentétben az egyháziak reformkor elején hangoztatott álláspontjával - mind a magyar katolikus egyház, mind a bécsi udvar vezetői az oktatás és az erkölcsnemesítés mellett egyházpolitikai (és így közvetett politikai) szerepet is szántak a jezsuita rend magyarországi jelenlétének. Erre utal egyrészt maga a helyreállítás időpontja, az önkényuralom lassan konszolidálódó korszaka, amikor a magyar közvélemény ellenállása a lehető legkisebb volt, másrészt ezt tartalmazták az újjáalakuló kolostorok alapítóleveleiben lefektetett elvek is. Továbbá a visszaállítást nyilván politikai okokból (az önkényuralmi rendszer megbízható támaszait keresve) szorgalmazta már az 1850-es évek elején maga Ferenc József is, a jozefinista hagyományokkal szakító - hamarosan az 1855. évi konkordátumhoz vezető - új egyházpolitikája részeként.

Gesta, 1999. 1. sz. 46-51. p.
Unatkozó honatyák rajzai 1844-ből
Sok emberre jellemző tulajdonság, hogy ha hosszú ideig tartó tanácskozáson, értekezleten vagy beszélgetésen kell passzívan részt vennie (nem szólal fel, nem beszélgethet vagy “levelezhet” a közelben ülővel stb.), egy idő után fog egy darab papírt és írogatni, rajzolgatni kezd - csak úgy a maga kedvtelésére. Ezek az irományok születhetnek puszta unaloműzésként (ekkor tollunk gyakran csak jellegtelen vonalas ábrákat, irkafirkákat hagy a papíron), de előfordul, hogy éppen aktuális gondolatainkat, érzelmeinket öntjük néhány szavas feljegyzések, kedvenc verssorok vagy grafikák formájába. Az így keletkező fecniket az ülés végén a “szerző” rendszerint összegyűri és eldobja, néha azonban megmaradnak és puszta létükkel igazolják, hogy az illető a tanácskozás alatt “máshol járt”. De a jellegtelen firkálások izgalmas politikai vagy történelmi dokumentumokká is válhatnak, hiszen egyedülálló bizonyítékait nyújthatják egy ember belső töprengéseinek, esetleg nyilvánosságra soha nem került és nem is arra szánt gondolatainak. (Ezért páratlan értékűek például Széchenyi István naplói is, mert a “legnagyobb magyar” különleges érzékkel tudta és akarta legbelsőbb érzéseit, gondolatait írásba fektetni.)
Az 1843-44. évi diéta idejéről például fennmaradt két, a “firkálók” gondolkodása, illetve az akkori aktuálpolitika alakulása szempontjából igen érdekes rajz, vagyis a reformkori országgyűléseken is akadtak egyes szónoklatokra kevésbé figyelő, ám a politika iránt nagyon is érdeklődő honatyák, akik az ülések alatt rajzolgatással foglalatoskodtak. A rajzokat a felső táblán (felsőházban) helyet foglaló maroknyi reformer főnemesség prominens képviselői, Batthyány Kázmér illetve Viczay Héder grófok készítették, s mindkettőt az akkori pannonhalmi főapát, Rimely Mihály hagyatéka őrizte meg az utókornak. A meglehetősen konzervatív, klerikális beállítottságú Rimely szintén részt vett a felsőtábla munkájában, s valamennyi törvényjavaslatról, beszédről, az országgyűlés eseményeiről maga számára terjedelmes feljegyzéseket készített. (Jellemző példaként idézzük, hogy 1848 nyarán, már a népképviseleti országgyűlés idején, az egyházi személyek állami ellátásáról szóló törvényjavaslat szövege mellé - mely csupán egy zárójeles megjegyzésben egymás mellett említette a katolikus és a protestáns “főlelkészek” címeit - az alábbi megjegyzést írta: “Ecce, hová jutottunk egy bolhás superintentens egy categoriába tétetik az érsekkel, hátrább az agarakkal!” Stb.) Minden bizonnyal a mellékelt rajzokat is Rimely, vagy valamelyik elvbarátja “csente el” a politikai ellentábor képviselőinek asztalairól. Megjegyezzük, bizonyára akkoriban is rengeteg ilyen rajz keletkezett, a főapát úr ezeket feltehetően elsősorban vallási tartalmuk miatt tette félre, hogy ezzel is bizonyítsa maga és esetleg egyházi elöljárói, a konzervatív főrendek számára az ellenzék vallás- és egyházellenességét. Az utókor szempontjából kétségtelenül érdekes történelmi forrásfeltárásra ad lehetőséget az azonos szerzőktől származó, meglehetősen eltérő típusú dokumentumok (vagyis a bizalmas firkálgatások, illetve a keletkezésükkel egy időben elhangzott nyilvános beszédek) összehasonlítása.
A rajzok keletkezésének hátterét az adja, hogy az 1843-44. évi országgyűlésen liberális szemléletű vallásügyi törvény elfogadásával zárták le a vegyes házasságok megáldása kapcsán kibontakozott heves egyházpolitikai vitát. A probléma sokkal jelentősebb volt, mint hogy az érintett jegyespárok ügyeként kezeljék: ez jelentette az első nagy konfliktust Magyarországon a polgárosodás és a katolikus egyház között, hiszen utóbbi ekkor már nem a protestánsokkal, hanem az állam és egyház teljes szétválasztását, a felekezeti egyenjogúság és viszonosság polgári elveit megvalósítani igyekvő liberálisokkal került szembe. (Utóbbiaknak egyébként rengeteg katolikus híve is akadt, például Deák Ferenc, Széchenyi István, Beöthy Ödön, Batthyány Lajos, Eötvös József stb.) A püspöki kar tagjai egyébként is a feudális kiváltságokra épült rendszer legelszántabb hívei közé számítottak, teljes egészében elutasították a reformerek által szorgalmazott konkrét intézkedéseket és politikai elveket egyaránt. A protestánsok egyenjogúsítása felé mutató, évtizedes huzavona és ex-lex állapot után elfogadott új vallásügyi törvényt, az 1844/111. tc.-et pedig a katolikus vallás megsemmisítésére irányuló sötét tervnek, sőt egyház- illetve vallásüldözésként értelmezték. Az egyházpolitikai törvény vitája 1844 tavaszán-nyarán igen éles szócsatákat, egyben az állás pontokat kristály tisztán kifejező megnyilatkozásokat is eredményezett. Csak egy jellemző példa: Kopácsy József esztergomi érsek 1844. június 22-én tipikus katolikus meggyőződésnek adott hangot: “A’ szabadságot üdvözlöm én is; alig van valakinek nagyobb szüksége reá, mint a’ catholica egyháznak: mert úgy, mint a’ catholica egyház az ő működésében, senki nem szorongattatik.”
A “firkálók” közül az ismertebb személyiség kétségtelenül Batthyány Kázmér (1807-1854), aki a reformkorban - távoli rokonához, az 1848-as első független magyar kormány miniszterelnökéhez, Batthyány Lajoshoz hasonlóan - a konzervatív arisztokraták és a katolikus püspöki kar mellett a felső táblán kisebbséget (ám tény: meglehetősen hangos kisebbséget) alkotó ellenzéki csoport képviselőjeként politizált. A polgárosodás elkötelezett híve, gyakran kapcsolódott be a gazdasági-társadalmi rendszert átalakítani, a politikai intézményrendszert reformálni kívánó ellenzéki mozgalmakba. Személyének, aktív ellenzéki tevékenységének elismerése lett, hogy éppen 1844 októberében, a pozsonyi országgyűlés végnapjaiban alakult Védegylet elnökévé választották, a reformkor utolsó éveiben pedig a liberális tábor egyik vezéralakjává vált. 1848-ban Kossuth elkötelezett híveként bácskai kormánybiztossá nevezték ki, majd a Szemere-kormány külügyminisztere lett, Világos után külföldre menekült. Távollétében elítélték, fiatalon, párizsi emigrációban halt meg. (Ld. 1. sz. ábra.)
Rimely bencés főapát kissé rosszmájúan írta az “elcsent” rajzra, hogy “Gróf Battyány Cásmér pingálta Aug. 25. napján 1844 az Orsz,[ágos] Ülésben, a’ helyett hogy az Orsz.[ág] Ügyeire vigyázott volna”. A dátum vagy elírás (hiszen 1844. augusztus 25. vasárnapra esett, s a felső tábla csak az azt megelőző, illetve követő napokon tartott országos ülést, pont ekkor nem); vagy pedig Batthyány (az ellenzéki főrendek gyakori szokása szerint) az alsó tábla üléstermében tartózkodott e napon. Az is lehet azonban, hogy mindkettő: augusztus 24-én ugyanis az alsó tábla valóban országos ülést tartott, ahol elfogadták a harmadik vallásügyi üzenetet. Az ennek pontjait kísérő vita (a katolikus egyház törvénytelen áldásmegtagadása, a reverzálisok követelése stb.) bőven okot adhatott hasonló rajzok készítésére. Fontosabb mindennél, hogy Rimely főapát bizonyára nem Batthyány Kázmér passzivitását kifogásolhatta, hiszen a gróf nagyon gyakran szólalt fel a főrendek ülésén, hanem azt, hogy minden alkalommal következetesen támogatta az alsó tábla által küldött, a polgárosodás irányába mutató üzeneteket, köztük az állam és egyház demokratikus szétválasztására, a bevett felekezetek viszonosságára és a katolikus egyház feudális kiváltságainak visszaszorítására irányuló javaslatokat. 1844. június 21-én, a felső tábla egyik leghevesebb egyházpolitikai vitanapján például teljes mellszélességgel támogatta az alsó tábla liberális üzenetét, hangsúlyozva, hogy “a’ lelkiismeret szabadsága alatt az értem, hogy mindenki tulajdon vallását szabadon gyakorolhassa”. Tudatában volt ugyanakkor, hogy álláspontja a főrendek között - szokás szerint - elenyésző kisebbséget alkot, ezért kissé szkeptikusan figyelmeztette a püspöki kart illetve az arisztokratákat, hogy “ha igazságosak nem is akarnak lenni, legalább méltányosak legyenek.” Második felszólalásában a “míveltebb kor gyalázatának” illetve “igazságtalannak és botrányosnak” minősítette, hogy a protestánsok nem telepedhettek le Horvátországban, mely tilalomhoz a katolikus főpapok szintén mereven ragaszkodtak. Rimely Mihály ugyanakkor - tipikus egyházi véleményt tolmácsolva - azt fejtegette, hogy az egyházügyek állami irányításában a katolikus egyház beleszólását továbbra is fenn kell tartani: “az egyházi rendnek az átmenet [vagyis a felekezeti hovatartozás megváltoztatása] tárgyában befolyása ki nem zárathatik. De továbbmegyek és azt mondom, hogy ezen valóságosan tiszta lelki ügyet a’ polgári hatalomnak körébe áttenni nem lehet.” A mellékelt rajzok keletkezése után (augusztus 31-én) közvetlenül is összeszólalkoztak, Rimely például úgy foglalt állást, hogy a vegyes házasságok ügyeiben a katolikus egyház illetékességét továbbra is fenn kell tartani, mondván, az ezt kizáró alsó táblai indítvány “a’ catholica hit tanai ellen volna, milly törvények alkotásához, mint catholicus, nem járulhatok”. Batthyány Kázmér ezzel szemben úgy vélte, hogy az összes vallásügyi törvényjavaslat közül messze ez a legigazságtalanabb, mert “mikép lehet szorítani a’ protestánsokat a’ catholica hitvallás tanaira, vagy viszont?”
Ekkoriban a legnagyobb vihart az országgyűlési üléstermekben Borsod vármegye előterjesztése kavarta, mely első ízben indítványozta, hogy a katolikus egyház óriási birtoktesteinek feleslegét állami célokra fordítsák. Az összecsapó konzervatív és ellenzéki vitákban gyakran kaptak szerepet a középkori katolikus egyház tevékenységét (az inkvizíciót stb.) elítélő, sőt kifejezetten antiklerikális érvek is, összességében azonban az ellenzék nem a katolicizmus létét, hanem világi túlhatalmát és felekezeti intoleranciáját akarta visszaszorítani. Hasonló gondolatok járhattak Batthyány Kázmér fejében is, amikor hallgatva a felszólalásokat, az első asszonyt, Évát próbálta lerajzolni, a bűnbeesés bibliai történetének “aktualizálásával”. Felfogására éles fényt vet, hogy az Évát kísértő kígyót egy papi ruhás alakkal fonta össze, a rajzon mintegy utóbbi indítja a Sátánt az akkor még bűntelen ember felé.
A másik rajz szerzője, gróf Viczay Héder (1807-1873) neve kevesebbet mond az utókor számára, bár saját korában a liberális főrendek ismert személyiségének, Széchenyi barátjának számított (1847-ben, az utolsó rendi országgyűlés előtt követválasztási csatározások során már elítélte Széchenyit, amiért az a Helytartótanács közlekedésügyi osztályában vezető hivatalt, vagyis kormányzati szerepet vállalt), gyakran szólalt fel a polgárosodás jegyében fogant - s a klérus által mélyen elítélt - egyházpolitikai javaslatok mellett is. (Ld. 2. sz. ábra.) Az 1844. augusztus 12-i ülésen először tényleg csak “firkálgatott”, virágmintákat, illetve a kaszás halál figuráját rajzolgatta. Feltehetően az újra előkerülő egyházpolitikai felszólalások miatt egy templom épületét kezdte papírra vetni (bár az ábra elég sematikus, abban a pozsonyi koronázótemplomot gyaníthatjuk), majd konkrét figurák helyett elvont értelmű grafikákba öntötte véleményét. A bibliai illetve katolikus teológiai témájú ábrák (repülő angyal, kezében lángoló karddal; kígyó az almával; a felhőkön álló Mária karján a kis Jézussal stb.), még nem hordoznak különösebb értékítéletet, ahogy azonban Viczay tolla lefelé haladt a papíron (mintegy az ég felől a földre), egyre inkább kiderül, hogy ő is mélyen elítélte a katolikus egyház feudális kiváltságait és ebből fakadó magatartását. A pápaságot megszemélyesítő, villámokat szóró, kezében kulcsokat tartó Szent Péter-figura is meglehetősen kegyetlen arcvonásokat visel. Amikor ettől nem messze egy kakast rajzolt, bizonyára - a bibliai történet alapján - a Jézust megtagadó Péterre gondolhatott, melyet szimbolikusan a kereszténységtől elfordult pápaságra vonatkoztatott. A további ábrák egy része a protestáns illetve antiklerikális jelképek között gyakran megjelenő, egyértelmű jelentésű motívum, például a pápa rajza alá került, térdepelve imádkozó, szamárfejű hívő; a püspöksüveget és pásztor-botot viselő róka; vagy a templom aljában elrejtett pénzeszsákok képe “kincs” felirattal. A rajzok másik része különböző egyháztörténeti eseményeket örökít meg, vagyis az unatkozó főrend fejében végigpergett számos, a középkori katolikus egyház kegyetlenségére utaló, elítélendő esemény. így került a papírra a hírhedt inkvizíciót megörökítő ábra, mely ezrével végeztette ki máglyahalállal az egyház vélt vagy valós ellenségeit. A halálfej és a kard szimbóluma “Bartholomeus” felirattal nyilván az 1572. évi Szent Bertalan-éjre vonatkozik, amikor Párizsban a katolikusok orvul lemészárolták a Bourbon Henrik esküvőjére érkező több száz fegyvertelen hugenottát; de egyértelmű a jelentése a bilincsek közé írt “Gallilei” feliratnak (a csillagászat és a mechanika nagy felfedezőjét az egyházi bíróság meghurcolta és tanainak visszavonására kényszerítette), továbbá a felvilágosodás jegyében az egyházat átszervező, szerzetesrendeket feloszlató, a protestánsok iránt türelmet hirdető II. József halálára utaló ábrának is. (Viczay a “Jos. II.” szó mellé egy üveget rajzolt le, melyre a német Gift = méreg szót írta, arra utalva, hogy egyes híresztelések szerint az egyháznak köze volt az ötvenévesen elhunyt, felvilágosult uralkodó halálához.) Nem egészen világos, mit érthetett a rajzoló az I. Lipót (1657-1705) neve mellé “pingált” gyertyával kapcsolatban, bár gyaníthatjuk, hogy nem sok jóra gondolhatott, hiszen I. Lipót neve összeforrott az ellenreformáció magyarországi tevékenységével. Csak találgathatjuk továbbá, hogy a másik halálfej-kard szimbólum mellé írt “H. VI.” mit jelent, talán elírásról van szó és IV. (Bourbon) Henrikre történt itt utalás, akinek életét - a protestánsokat toleráló 1598. évi nantes-i ediktum kiadása miatt - egy fanatikus jezsuita oltotta ki 1610-ben. (Ezt erősíti a Szent Bertalan-éjhez hasonló ábrával mutatkozó párhuzam is.)
Batthyány Kázmérről és Viczay Héderről még egy fontos dolgot kell megemlítenünk: mindketten római katolikus vallásúak voltak, vagyis rajzolgatásuk kifejezője annak a reformkorban jellemző politikai magatartásnak, mely képes volt a felekezeti korlátokon felülemelkedve, - a vallásos hit sérelme nélkül - az állam és az egyház viszonyának új típusú értelmezésére. “Firkálgatásaik” valóban csak történelmi érdekességek, egyházpolitikai elveik azonban a polgárosodás érvrendszerében örökké aktuális üzenetekké, sőt figyelmeztetésekké is nemesültek. Lásd például Batthyány Kázmér 1844. június 22-i szavait: “A’ lelkiismereti szabadság ‘s a’ vallási viszonosság [= egyenjogúság] fejeink felett két ragyogó csillag gyanánt tündöklenek, mellyeket földre sütött szemekkel azok is elismerni kénytelenek, kik azokat szívesen eltagadnák, ‘s elferdítenék.”

Ábrák

1. sz. ábra

2. sz. ábra

Győri Tanulmányok, 22. 
Győr, 2000. 65-154. p.

Rimely Mihály pannonhalmi főapát 
az 1847-48. évi országgyűlésen
Jelen közleményünk első eredményeit foglalja össze egy hosszabb kutatásnak, mely Rimely Mihály János (1793-1865) pannonhalmi főapát 1848-as közéleti-politikai tevékenységének feldolgozását tűzte ki célul.
Alábbi munkánknak akár azt a címet is adhatnánk: jegyzetek az átalakulás margójára. Nem kívánunk ugyanis mást tenni, mint egy rendkívül sajátos forráscsoport alapján ismertetni, milyen hatást gyakoroltak az utolsó rendi országgyűlés (1847-48.) eseményei a főapát gondolkodására, az eseményekben vállalt szerepére, hogyan reagált az események alatt illetve közvetlen azok után a gyorsan változó aktuálpolitikai kihívásokra. A forráscsoportot Rimely Mihály elsősorban saját maga számára készített, kisebb részben a nyilvánosságnak szánt feljegyzései alkotják, melyek egykorúan alig, azóta pedig még kevésbé jelentek meg nyomtatásban. Pedig a terjedelmes iratanyagból - annak töredékessége, esetlegessége mellett is - pontos kép rajzolható arról, hogyan tükröződtek a “nagy év” magyarországi belpolitikai eseményei egy katolikus szerzetes-főpap gondolkodásában, a polgári átalakulás mely jelenségei váltottak ki belőle reakciókat és miért stb. Rimely jegyzetei ha alapvetően újat nem is nyújtanak a magyar negyvennyolc történetéhez, mégis jellemző adalékokat nyújthatnak a forradalom és szabadságharc társadalmi hátterének, mozgatóinak megismeréséhez, azon belül például az egyházpolitikai viszonyok - kellőképpen aligha feldolgozott - alakulásának.

1. Rimely Mihály pannonhalmi főapátról
Rimely Mihály jegyzeteinek felidézése már csak azért is érdekes, mert személyében a magyarországi bencés rendtörténet kevéssé ismert illetve méltatott alakjáról van szó. Az egyháztörténeti irodalom lényegében egységes abban a tekintetben, hogy a rend kevésbé nagy formátumú személyiségei közé tartozott, mind jó két évtizedes főapáti mind egyéb (tudományos, közéleti) tevékenysége kevés nyomot hagyott az utókorban. Jellemzőnek véljük, hogy a pannonhalmi apátság ezer éves fennállására kiadott kötetek is csak 2-3 helyen említik a nevét, de több főapát-társától eltérően életrajza nem került be Sólymos Szilveszter: Ezer év 100 bencése c. kötetébe sem, máig legrészletesebb életrajzát Sörös Pongrác rendtörténete tartalmazza. Az Esztergomban született Rimely Mihály volt Győrött tanulmányi felügyelő, gimnáziumi és teológiai tanári tanár Pozsonyban illetve Pannonhalmán, házfőnök Kőszegen, a főapáti tisztséget majd 50 évesen, 1842-ben vette át. 1865-ben bekövetkezett haláláig olyan két évtizedben került a nagy múltú apátság élére, mely nemcsak politikai-társadalmi fordulatokban bővelkedett, hanem újabb és újabb kihívások elé állította a bencés rend tagjait is.
A 19. század elején visszaállított rend a reformkorban egyre többet szembesült a rá háruló oktatási feladatokból és életformaváltásból fakadó nehézségekkel. Az egyház felfogása szerint a jozefinizmus és a liberalizmus “hitet bomlasztó légkört” teremtett, s Rimelyről már kortársai is úgy vélték, hogy a precíz, ám sok vonatkozásban túlzottan konzervatív személyiségnél energikusabb, a kor kihívásaira jobban reagáló főpapra lenne szüksége a rendnek. (Dacára annak, hogy fiatalabb, teológia hallgató korában egyébként Rimely sem zárkózott el egyes katolikus reformeszméktől.) Mindezt jól mutatja, hogy főapátként többször konfliktusba került a rendtagokkal, 1848 után elsősorban utódával, Kruesz Krizosztommal, akit valósággal a “belső ellenzék” fejének tekintett. Már 1848 előtt is szerették volna egyesek, ha bizonyos reformokat vezet be a rend életképességének, vonzerejének fenntartása érdekében, később azt, hogy összehívja a rendi nagykáptalant stb.
Ilyen egyházkormányzati körülmények között érte Rimelyt az állam és a társadalom életét minden területen érintő reformkor, s a főapátnak egyre többet kellett foglalkoznia a polgári átalakulásnak elsősorban az egyház életét - felfogása szerint - felforgató liberális elképzelésekkel. Az 1843-44. évi országgyűlésen keserűen vette tudomásul a korábbi vegyes házassági viszályokat liberális szemlélettel lezáró 1844/3. tc. elfogadását, melyben ő is az egyház helyzetének megingását, a felekezeti egyenjogúság katolikusokra sérelmes elvének diadalát látta. A reformkor utolsó éveiben ezért fokozta politikai aktivitását, 1846-47-ben aktívan bekapcsolódott a Konzervatív Párt tevékenységébe, Apponyi György kancellár kérésének megfelelően Győr megye közgyűlésén, majd az utolsó rendi országgyűlésen is nagy beszédekben védte a kormányzatot és támadta a szabadelvű ellenzéket.

2. A források
Az alábbi tanulmányunkban felhasznált forráscsoportot részben a főapát országgyűlési ülések alatt vezetett, önmaga számára készített feljegyzései, kommentárai, részben pedig az ezek alapján készített levelek, levéltervezetek, beszédvázlatok és beszédek képezik. Rimely ugyanis - az utókor szempontjából szerencsés módon - gondosan papírra vetette az egyes politikai történésekkel, törvényjavaslatokkal, alsó- vagy felsőházi szónoklatokkal kapcsolatos első benyomásait, olykor a legbensőségesebb gondolatait is feljegyezte. Ezt helyenként száraz, rövidített formában tette, gyakoribb volt azonban, hogy az első benyomásokat is gondosan megfogalmazta, nem egyszer még érzelmekkel telített véleményét, felkiáltásait is átvitte a papírra. (Ez a fajta személyiség a múlt században oly divatos magán-naplóírás idején nem is volt ritka, a feljegyzések készítői ugyanis gyakran nem pusztán rögzíteni akarták a történteket, hanem mintegy beszélgetést is folytattak jegyzeteikkel. Széchenyi István híres naplója is nagyon sok érzelemkitörést örökített meg.) Rimely rendszerint a kezéhez kapott törvényjavaslatok, országgyűlési feliratok, üzenetek példányaira azok tartalmához azonnal széljegyzeteket fűzött, a nyomtatott vagy kéziratos röpívek szövegeit megcsillagozva, hiány- illetve betoldásjelekkel tűzdelte tele és hol terjedelmes, hol csak felcsattanás-szerű reflexió formájában rögzítette a megfogalmazódott első impresszióit. Terjedelmesebb észrevételeit külön lapokra vezette. Majd ezeket az első megjegyzéseit gyakran önálló feljegyzések formájában összegezte, mondanivalóját egymásra épülő vázlatpontokba sűrítette. Gyakran több szövegvázlatot is készített egy témáról, az önálló irományokat esetleg címekkel is ellátta. (Ezeket rendszerint “észrevételeknek”, “eszmélkedéseknek” stb. nevezte.) Egyes esetekben pedig jegyzeteinek tartalmát letisztázott kéziratokká is szerkesztette, melyek lehettek beszédek, törvény- vagy felirati javaslatok, közlésre szánt cikk-tervezetek. Így egy témáról esetenként több, átfedéseket is tartalmazó szöveget hagyott hátra. (A beszédvázlatok jelentős része - az országgyűlések hivatalos iratainak tanúsága szerint - csak elkészült, de nem hangzott el az üléstermekben.)
A Rimely országgyűlési feljegyzéseit tartalmazó - jórészt rendezetlen - iratanyag rendkívüli terjedelme nem teszi lehetővé a szövegek teljes közlését, csupán egy, a jellegzetes dokumentumokból készült válogatást (ld. Függelék), továbbá a főapát egy-egy témára vonatkozó gondolatainak összegzését. Nem kívántuk továbbá részletezni a bencés rend illetve Pannonhalma 1848. évi eseménytörténetét, figyelmünket inkább az országgyűlés politikai tárgyalásaira és Rimely azokkal kapcsolatos véleményének ismertetésére irányítottuk. Elemzésünkben nem pusztán a források közlésére koncentrálunk, hanem megpróbáljuk röviden az egyes, Rimely által is érintett témakörök hátterét is felvázolni, igyekezve abban az egykori főapát nézeteit elhelyezni, ezért helyenként nem merev kronológiai sorrendben haladtunk.
Rimely feljegyzései mellett további fontos levéltári forrásunk volt a főapát kiadatlan, de többek által idézett önéletrajza, mely valóban “elsőrangú forrás”, ha nem is teljesen elfogulatlan. (Több helyen naplónak nevezik, de 1853-ig inkább feldolgozott életút-ismertetéssel van dolgunk, különösen 1848-49-re vonatkozóan, mely évek feljegyzéseit csak utólag, 1849 végén iktatta szövegébe, elképzelhető tehát, hogy a szabadságharc bukása utáni időszakban sokmindent másképp látott illetve fogalmazott a korábbi esztendőről.)
Mivel a széljegyzeteket, feljegyzéseket Rimely magán használatra szánta, azokat érthetően nem is írta alá, alábbiakban csak a bizonyosan tőle származó kéziratokkal foglalkoztunk. (Későbbi önéletrajzában illetve naplójában utóbb néhány idegen kezű - és meglehetősen rosszmájú - bejegyzés is található, például ellenlábasa és majdani utóda, Kruesz Krizosztom piros ceruzájától.) Az önéletrajzot latinul készítette, sőt egyes kisebb megjegyzéseit is az általa folyékonyan beszélt és használt klasszikus nyelven tette, túlnyomó többségében azonban - az országgyűlési közéletnek megfelelően - szövegeit magyarul írta, méghozzá választékosan és tartalmasan fejezte ki magát. 1848-ban radikális kortársai tehát minden bizonnyal igaztalanul vetették szemére, hogy “egy egész constructiot [szerkezetet] sem tud tisztán egy nyelven kimondani, hanem addig három nyelvet kever össze”. Sörös Pongrác is kimutatta, hogy Rimely több nyelven is választékosan fejezte ki magát, beszédei, vázlatai nem idegen kéz alkotásai.

3. Rimely jegyzetei az utolsó rendi országgyűlésen (1847. november - 1848. április)
3.1. Az országgyűlés első szakaszáról, a válaszfelirati vitáról.
Rimely 1847. november 6-án érkezett Pozsonyba, és elhatározta, hogy az országgyűlés napjairól aprólékos feljegyzéseket fog vezetni. Az eleinte részletekbe menően készített naplót azonban alig egy héttel később abbahagyta, majd csak nagyon ritkán folytatta. A diéta folyamán, 1848 január közepéig csupán 5 alkalommal vette elő a naplót újra, s a dátumoknál rögzített néhány szóban egy-egy kevésbé lényeges eseményt. (Például hogy kinél ebédelt stb.) Igaz, hogy a felső tábla december 14. után kishíján egy hónapos szünetet tartott (csak január 12-én ült össze újra), mégis érdekes, hogy feljegyzései hirtelen megszakadnak. Hogy miért hanyagolta el a naplóvezetést, nem tudjuk, valószínűleg azért, mert gondolatait egyéb feljegyzések formájában rögzítette. E néhány lapos naplófüzetet mégis érdemes fellapozni, egyrészt azért, mert eddig talán ismeretlen apró részletekkel szolgál az 1847-48. évi országgyűlés megnyitásáról, másrészt, mert már ezekből a bejegyzésekből kitűnik Rimely személyiségének és politikai felfogásának néhány vonása.
A főapát őszinte tisztelettel viseltetett az uralkodóház iránt, mely valamennyi V. Ferdinándról illetve kíséretéről szóló megjegyzéséből kitűnik. Részletesen leírta például, hogy az uralkodói pár november 11-én délután gőzhajón érkezett Bécsből, és a pozsonyi sétatéren szép emelvényt állítottak tiszteletükre. Aznap országos ülést is tartottak, melyet István főherceg nyitott meg, aki azonban hamar el is távozott, mert megjött az alsótábla azon üzenete, hogy a nádorválasztással kapcsolatos királyi leiratot ne nyissák fel, hanem - a politikai közvélemény általános óhajának megfelelően - azonnal kiáltsák ki nádornak Istvánt. A november 12-i országos ülésről szóló beszámolóját Rimely az udvarnál tisztelgő országos küldöttség ismertetésével kezdte, kiemelve, hogy a szónok Scitovszky János pécsi püspök volt. Az országgyűlésre visszatérve az udvar válaszát hallgatták meg (a királynő latinul, Ferenc Károly főherceg azonban magyarul fogadta a rendek hódolatát, “mi természetesen tetszett”), majd a prímási palota kápolnájában tartott szentmise után Apponyi közvetítésével átadta a királyi előadásokat és a nádor-jelölteket tartalmazó levelet az országbírónak. Mind a kortársak, mind az utókor meg szokta jegyezni, hogy V. Ferdinánd - általános lelkesedést kiváltva - ekkor magyarul szólt a rendekhez, Rimely pedig a “beszéd” egészét rögzítette: “Magyarország rendeit itt látni örvendek. Atyai szándékomat a királyi előadások mutatják. Fogadjátok bizodalommal.” A főapátból az őszinte öröm mellett az a konzervatív meggyőződés is kitört, miszerint ebből a “talán Szent István idejétől” nem tapasztalt gesztusból is látszik, mennyire komolyan gondolja az uralkodó a magyar nép boldog jövő felé vezetését.
A valóban váratlan eseményt az országház termében a királyi előadások (propozíciók) felolvasása követte. A nagy érdeklődéssel várt előterjesztés a nádorválasztás mellett - a konzervatív stratégiának megfelelően - egy sor korábban felmerült tárgyat is javaslatba hozott, például a katonaellátás szabályozását, a szabad királyi városok rendezését, az örökváltság könnyítését stb., de nyilvánvalóan azzal a céllal, hogy a reformjavaslatok minél lassabban, a feudális kiváltságok minél több elemének változatlan fenntartásával valósuljanak meg. Rimely a szokatlanul részletes királyi propozíciókban a konkrét törvényjavaslatok benyújtását (mint a rendek régi kívánságának megvalósulását) látta és így ünnepelte: “így iparkodik a jó kormány a nemzet óhajtását mindenben tölteni és szabadságában fenntartani”. Miután az országgyűlés közfelkiáltással nádorrá választotta Istvánt (nem került sor a jelölteket tartalmazó királyi levél felbontására), ezt V. Ferdinánd tudomásul vette és a főherceget apja példájának követésére buzdította. Rimely méltatlankodva jegyzi meg naplójában, hogy egyesek elégedetlenkedtek a nádorválasztás e módja miatt, de következtetése ezúttal is az uralkodó kegyelmének és bölcsességének megállapítására vezette. A rendek formailag nem a négy királyi jelölt közül választottak nádort, a nemzet - mint Rimely írja - “nagyobb szabadságot tulajdonított magának, mint milyen illeti őt […] és a király nem tiltakozott! Be jó király! És ellenében be időtlen némelyek féltékenysége!”
Az uralkodó iránti őszinte hűsége és tisztelete tűnik ki abból a leírásból is, mely a király és a püspöki kar 12-én késő délután sorra került találkozóját örökítette meg. Rimelyt örömmel töltötte el, hogy a káptalani követek nem, viszont ő és Richter Alajos jászói prépost is tagja lett a küldöttségnek. “Igen szívesen kegyeskedtek velem társalogni a főhercegek” - írja érezhető megilletődéssel, amelyet csak fokozott, hogy V. Ferdinánd és felesége megígérték neki: ellátogatnak a “Szent Istvántól alapíttatott” Szentmártonba, amint tehetik. November 13-ról és 14-ről Rimely a király által az országgyűlés tagjai részére adott nagyszabású ebédek és pohárköszöntők leírását rögzítette naplójába, nem mulasztott el azonban ismét egy méltatlankodó megjegyzést a “felforgató elemekkel” szemben: “a betolakodó ifjúság, sőt némely követek is az asztal ékeit, virágait elszaggatták, magokkal elvitték”.
A 15-i országos ülés is elsősorban a főhercegek köszöntése, éljenzése és egyes tisztviselők (például Ghyczy Kálmán nádori ítélőmester) kinevezése miatt keltette fel érdeklődését, illetve azért, mert Balás Teofil bencés szerzetes üdvözlő versét osztották ki az országgyűlési teremben. 16-án arról elmélkedett a promenádon sétáló V. Ferdinándot látva, hogy a Bécsbe visszatérni készülő uralkodót nyilván azért nem búcsúztatja fényes diétai küldöttség, mert - okos politikai döntéssel - ezáltal azt a látszatot kelthetik, hogy a király végig Pozsonyban tartózkodik az országgyűlés alatt. A következő két napon egy-két rövid sorban emlékezett meg egy éjszakába nyúló táncvigalomról illetve arról, hogy Apponyinál ebédelt. Ez utóbbi látogatás mögött azonban már komoly politikai üzenet húzódott, ami Rimely november 20-i bejegyzéséből egyértelmű.
A kormánypárt vezérének számító kancellár ugyanis tudta, hogy az alsó tábla Kossuth vezette ellenzéke a királyi előterjesztésre adandó válaszfelirat vitájában az adminisztrátori rendszer sérelmeit, törvénytelen voltát akarja középpontba állítani, melynek megítélésében az ellenzék és a vármegyék közvéleménye lényegében egységes. A kormányzat - korábbi reformkori taktikájának megfelelően - a megyei követutasítások befolyásolásával akarta az ellenzék táborát megosztani illetve visszaszorítani. 20-án Rimely Győrbe utazott és komoly szerepe volt abban, hogy a megyei közgyűlésen a konzervatív álláspont lett meghatározó: “hogy az előadásokba [vagyis a királyi propozíciók tárgyalásába] bocsátkozzanak a státusok, hogy az új rendszer vagyis a megyei helyettesek [= adminisztrátorok] nem törvényelleniek”.
A konzervatívok mellőztetni akarták a sérelmek felemlítését a válaszfeliratban (tudva, hogy az alapjaiban rendítheti meg a kormány politikáját), ezzel szemben Kossuth november 22-én nagy beszédben érvelt a régi sérelmek fenntartása és orvosolásának követelése mellett, melyek - az örökös tartományok abszolutisztikus rendszerével, a horvátországi bonyodalmakkal, a legutóbbi törvények ottani ki nem hirdetésével stb. együtt - akadályozzák az uralkodó által is javasolt reformok életbe léptetését. Az elmérgesedő vitában az alsó tábla ellenzéke (Széchenyi kompromisszumos javaslatát is elvetve) győzött és 27-én Kossuth felfogásában szerkesztették meg a válaszfelirati javaslatot. A főrendi tábla december 4-ig halogatta a válaszfelirat - mint Rimely jellemzően nevezte, a “hálaköszöneti felírás” - tárgyalás alá vételét, majd ott (bár “minden erőt felhasznált az ellenzék”) a konzervatívok álláspontja győzött: csak köszönő feliratot intézzenek az uralkodóhoz, a sérelmeket csupán általánosságban említsék meg. (Kossuth a csak formális hálanyilvánítást tartalmazó feliratot egyszerűen nevetségesnek tekintette.) A főrendek legfeljebb arra voltak hajlandók, hogy a Széchenyi által javaslatba hozott évenkénti pesti országgyűlést kérjék V. Ferdinándtól, de csak akkor, “ha az ügyek halmazata be nem fog végeztethetni és ha a szükséges előzmények, kérdések fognak tárgyaltatva lenni”. A főrendek ilyen értelmű üzenetet is küldtek az alsó táblára.
Rimely további decemberi bejegyzései nem túl lényegesek, 13-án a tervezett országgyűlési újságról és Barkóczy János székesfehérvári püspök haláláról emlékezett meg, 16-án és 1848. január 9-én a nádor kanyarós megbetegedéséről és ezért elhalasztott ebédmeghívásáról, más alkalommal a Pozsony városával folytatott hídvám-peréről emlékezett meg. Érdekesebb, ha Rimelynek inkább az említett válaszfelirati javaslattal kapcsolatos észrevételeit vesszük szemügyre. Az egyik röpív szélére nagy betűkkel írta az uralkodó iránt legfontosabbnak vélt “bizodalom” kinyilvánítását. Érezhető elégedettséggel nyugtázta a bevezető szavakat, mellyel a rendek köszönetet mondtak az uralkodónak, esetleg jellemző nyomatékosításokat rögzített: “a király ajkairól” szóló magyar nyelvű köszöntés helyett “a trónról” szavakat iktatta volna, Istvánról nem a “nemzetnek” történt ajándékozás, hanem a nádori kinevezés szófordulatait tartotta fontosnak. Értetlenül kérte azonban az okokat amiért a javaslat az ország önállóságát rögzítő 1791/10. tc. végrehajtatlanságát panaszolta, illetve annak határozott kinyilvánítását kérte, hogy az országgyűlés a propozíciók végrehajtására törekszik. A rendek által idézett, a megyei autonómiát szabályozó régi törvényekből (1536/36., 1723/56. tc.) éppen az ellenkező tendenciát vélte kiolvasni, és amikor a felirat az adminisztrátori rendszer erőszakolt, egyoldalú (tehát a megyei közgyűlések érdekeivel ellentétes) életbe léptetését panaszolta, Rimely rezignáltan jegyezte meg, hogy nem szerelem köti össze a politikai intézményrendszer szintjeit, hogy mindkét fél egyetértése szükséges legyen a döntésekhez. A szintén említett 1791/13. tc. alapján pedig egyértelműen úgy vélte, hogy a sérelmek orvoslására kizárólag a királyi előterjesztések megvitatása és teljesítése után kerülhet sor, amit Kossuth éppen feltételül akart ahhoz állítani, és Rimely különösen sérelmezte azt a kitételt, melyben az ellenzéki követelések teljesítését “organikus átalakulásunk végsikerének feltételeként” tekintették.
Kossuth - látva, hogy a válaszfelirati vitában a konzervatívok ellenállása a reformpolitika megfenekléséhez vezethet - december 15-én újabb nagy beszédben váratlanul azt indítványozta, hogy mivel a “rosszindulatú” főrendekkel való kompromisszum lehetetlennek látszik, a sérelmeket ne egyszerre, hanem külön feliratokban hozzák az uralkodó tudomására. “Itt meg nem állapodom, hanem felveszem a kesztyűt, melyet a főrendek lábunk elé dobtak, a gravaminális tárgyalás kesztyűjét. Tetszett nekik minket a sérelmi térre szorítani, ha most a reformkérdések emiatt háttérbe szoríttatnak, a felelet-terhet ők fogják viselni.” - mondta Kossuth, beszéde végén pedig a - Rimely főapát által is képviselt - nézeteknek üzent: “a királyi előadások egyes pontjaira nézve szinte kifejezzük köszönetünket, de nem úgy, mint a főrendek, kik az összes propozíciókat akarják megköszönni, nem pedig az azokban mutatkozó haladási reformirányt”. Ezzel kezdetét vette az országgyűlés második szakasza, melyben egyes reformtörvények részletes vitája bontakozott ki.

3.2. Az úrbérváltságról és a jobbágyfelszabadításról.
Már az országgyűlés előtt is várható volt, hogy a legtöbb vita a társadalmi reformhoz (a közteherviseléshez, az örökváltsághoz, a jobbágyfelszabadításhoz és az ezekhez fűződő törekvésekhez) fog kapcsolódni. Olyan problémakörről volt szó, mely a konzervatív főrendek - köztük Rimely főapát - érdeklődésének is középpontjában állt. Ezúttal nincs terünk valamennyi részlet ismertetésére, inkább csak Rimely egy-egy markáns gondolatának kiemelésére törekszünk.
Szemere Bertalan már 1847. november 29-én beterjesztette a közteherviselésről, Lónyay Gábor december 3-án az örökváltságról szóló törvényjavaslatot. 6-án az alsó tábla többsége már magáévá is tette a földesúrra nézve kötelező megváltás elvét, melyet nem sokkal később az ősiség eltörlésének, majd - feszült szavazási arányokat követően - a háziadó elvállalásának és az országos pénztár felállításának kinyilvánítása követett. A javaslatok (különösen a háziadó vonatkozásában) a főrendek nemtetszésével találkoztak, mire a nádor javasolta, hogy az alsó tábla indítványait egy országos választmány dolgozza ki az adónemek vonatkozásában, továbbá egy másik bizottság alakítsa ki a kötelező örökváltság végrehajtásának részletes menetét. Ezt december 21-én hagyta jóvá az alsó tábla, mely ugyan már január 12-én a főrendek elé került, érdemi tárgyalására itt is várni kellett február elejéig. A főrendek három hetes halogatásának okaira Rimely már idézett országgyűlési naplójának (ld. 3.1. fejezet) utolsó bejegyzése is iránymutatást ad. “E tárgyban volt látható, hogy a conservativek magukkal tisztában nem voltak, nem megegyezők és azért nem erősek, ez kitűnt már a konferenciában, és azért a tanács.[kozás] elején csak az szorgaltatott, hogy a nemesség a közszükségek fedezéséhez járuljanak.” (Mind az ellenzékiek, mind a konzervatívok konferenciákon igyekeztek egyeztetni nézeteiket.)
Rimely alapvető álláspontja - mint az a rendektől a nádor által javasolt választmány tárgyában kelt üzenetekhez fűzött megjegyzéseiből kitűnik - ismét gyökeresen eltért a liberális ellenzékétől, utóbbiak ugyanis az önkéntes örökváltságot becikkelyező, amúgy is “félliberális” 1840/7. tc.-et a tapasztalások szerint elégtelennek tartották a jobbágyfelszabadítás megvalósítására. Rimely fő érve ezzel szemben elsősorban az volt, hogy sok helyen maguk a jobbágyok ellenezték inkább önnön megváltásukat. A rendek két alapelvet szögeztek le, a kötelező (más, jellemző szóhasználattal inkább: kényszerítő) örökváltságot, továbbá az úrbéri kártalanításban az állam kizárólagos szerepvállalását. Amikor azt kívánták, hogy a megváltás “a földesúr beleegyezésétől felfüggesztve továbbá ne maradjon”, a pannonhalmi főapát ezt elítélte, mondván “vigyázzunk, hova lesz a földesúr”, és félve tette hozzá: “és az egyháziak egyes pénzével mit tennének?” Az üzenet egyébként címében is hivatkozott a királyi propozíció 6. pontjára, melyből az alsó tábla érthetően arra mutatott rá, hogy az 1840/7. tc. elégtelenségét burkoltan az udvar is elismerte (“az avvali élhetés több nehézségekkel összeköttetve lévén”), Rimely pedig sokkal inkább azt az uralkodói felszólítást emelte ki, hogy a törvényhozás a célt a “fennálló törvényekből származó akadályok elhárítása mellett, a méltányossággal és a tulajdoni jog tiszteletével összhangzásba hozza”.
Utóbbiakat szó szerint kiírta magának Rimely abban a feljegyzésében is, melyben szintén először a korábbi vonatkozó törvények (1836/8., 1840/7. tc.) tartalmát gyűjtötte ki magának, majd első adódó kérdését is felvetette: “hová lesz az uraság, ha nincs robotja?”, a kötelező örökváltságot illetően pedig nem volt világos számára, hogy földdel vagy pénzben fogják kárpótolni a földesurakat. Ugyanitt “Clamor” (“felkiáltás, felszólalás”) címmel vázlatpontokat is papírra vetett az örökváltsággal kapcsolatos törvényt illető beszédéhez. Alapelvnek tekintette ezúttal is hangsúlyozni az úrbérváltság kívánatosságát, de ennek szerinte a kényszerítés elve útjában állott, ráadásul ellentétesnek tartotta a királyi propozíciókban foglaltakkal. De ha már nem lehet elkerülni a dolgot, ragaszkodott a “kölcsönös kényszerítéshez”, vagyis annak kimondásához, hogy a jobbágyra ugyanúgy kötelező a megváltás, mint a földesúrra (ezt az érdekes felfogást épp az alapján alakította ki, hogy szerinte sok helyen inkább a jobbágyok féltek az úrbéri terhek megszűnése után keletkező helyzettől), továbbá ahhoz, hogy ne azonnal, hanem hosszabb idő után lépjenek életbe a vonatkozó rendelkezések, és a jobbágyok legalább 2-3 évig még robotszolgáltatásra legyenek kötelezve. (Utóbbit azért tartotta fontosnak, mert úgy gondolta, hogy robot nélkül hirtelen munkaerő nélkül maradnának a földesúri allódiumok, melyet a nemzetgazdaság is komolyan megsínylene.)
Rimely emellett egy terjedelmes beszédvázlatot is hátrahagyott, mindezt valószínűleg február 3-án készíthette. Ezen a napon terjesztette be Vay Miklós koronaőr javaslatát, melyben - a konzervatívok stratégiájának megfelelően - elfogadták volna a főrendek a választmány kiküldésének alsó táblai indítványát, a konkrét törvényjavaslat tárgyában azonban maguknak kívánták fenntartani a döntés jogát. E kompromisszumos javaslatot több liberális főrend is elfogadhatónak vélte. Rimely azonban egyrészt Vay indítványában azt vélte felfedezni, hogy az a kényszerítő örökváltság elvével helyezkedne szembe, másrészt úgy gondolta, hogy az alsó tábla törekvése nyíltan a tulajdon szentsége ellen irányul, lényegében a nemesség vagyonában történő károsodását vonná maga után. A földbirtokos réteget (“mely nagyobb figyelmet és kíméletet érdemel”) féltette a “bujtogatók és izgatók” által keltett háborgatásoktól, esetleges erőszakosságoktól és részletesen kifejtette, miért nem akarják szerinte a jobbágyok nagy tömegei a megváltást, hanem inkább megelégednek az ismert feudális kötelezettségekkel a kiszámíthatatlan kapitalista adó- és tulajdonviszonyok helyett. Érezhető kényszerűséggel ismerte el azt az alapelvet, hogy az úrbéri viszonyok tovább fenn nem tarthatók, indítványai azonban a megszüntetésben a legteljesebb fokozatosságot tartalmazták: addig akarta megőrizni az aktuális állapotokat, ameddig csak lehetségesnek látszott, hangsúlyozta továbbá a “tökéletes kármentesítés” iránti igényét. Érintette még az egyházi birtokok problémáit, s végezetül szintén mintegy kényszerűségből, a konzervatív ügy érdekében (“a szavazat miatt”) Vay indítványához csatlakozott. (Érezhetően minden bizonnyal legszívesebben az egészet levétette volna a napirendről.)
A tervezett beszédének végül csak kisebb részét mondta el a téma második vitanapján. Vay mellett rendkívül ötletesnek találta Wenkheim Béla javaslatát, miszerint először csak az ország gazdagabb vidékeire terjesztenék ki örökváltságot, hogy annak jótékony hatásait a vagyonosabb jobbágyoknál kifejthesse, “mert ha jelenleg a törvény szegényre, boldogra kiterjesztetik, aligha annak sikerteljes következése leend”. A vitában érdemes még a figyelmet Batthyány hozzászólására felhívni, amelyben - szemben például Rimely “tökéletes kármentesítést” követelő nézeteivel - a részleges méltányos kárpótlást hozta javaslatba. Szavainak ekkor különösebb következménye nem lett, a népképviseleti országgyűlés decemberi vitáiban azonban többször visszhangozták ekkor kifejtett álláspontját.
A Rimely érdeklődését felkeltő kérdések közül itt emelnénk még ki a “legelőelkülönözés, összesítés, faizás” tárgyában kelt megjegyzéseit, bár az erről szóló törvényjavaslatok kidolgozása és elfogadása már a márciusi fordulat utáni időszakra esett. Április elején már bevégzett dolognak volt tekinthető a jobbágyfelszabadítás, az úrbéri szolgáltatások megszűnésével összefüggő problémák (úriszékeknél intézett ügyek, hitelintézet stb.) azonban további vitákra, törvénytervezetekre adtak okot. Egyik megjegyzésében Rimely rosszallotta, hogy azokon a helyeken, ahol a tagosítás illetve az legelőelkülönözés még nem történt meg, egy korábbi törvényjavaslat fenn kívánta tartani a legeltetésre és a faizásra vonatkozóan a korábbi állapotot, míg a későbbi ennek felülvizsgálatára törekedett. Továbbá az 1836-ban kelt úrbéri törvények alapján a telek haszonvételén felül a jobbágy hasznai közé sorolta a szőlőt, az irtásokat, a faizást stb. Tagadta ugyanakkor ezek úrbéri természetét (ez számos vita forrásává vált), úgy gondolta, hogy helytelen a törvénytervezet szövegében hangsúlyozni: akár a földesúr, akár a jobbágy a faizási haszonvétel jövőbeni gyakorlásának tisztázására pert indíthat azokon a helyeken, ahol a jobbágyok addig a földesúr erdejében gyakorolták azt és önálló erdőrészük kihasításra még nem került. Úgy gondolta, erről (valamint a hasonló jogi megítélés alá eső szőlőről és kenderföldekről) külön kell rendelkezni. A tárgyban szentesített törvény (1848/10. tc.) végül Rimely álláspontjával ellentétes szöveget tartalmazott, sőt a faizás mellett - a korábbiaktól eltérően - a makkolás és a gubacsszedés hasonló eljárás alá vételét is tartalmazta. A korábban indított úrbéri tárgyú pereket azonban beszüntette.

3.3. A magyar nyelvről szóló törvényjavaslatról.
Történetírásunk eddig viszonylag kevés figyelemre méltatta az utolsó rendi országgyűlés 1848 márciusát megelőzően lefolytatott vitáit azokkal a javaslatokkal kapcsolatban, melyek az áprilisi törvényekben nem kerültek elfogadásra. Egyesek felidézése azonban számunkra nemcsak azért lényeges, mert ezeken a “másodrendű vitákon” keresztül is tanulmányozhatóak a polgári átalakulás alapvető kérdései, nézetkülönbségei, továbbá puszta létükkel jellemzik a feudális kori Magyarország utolsó időszakában a közélet szereplőit, hanem azért is, mert Rimely főapát figyelmét erősen lekötötték.
Ilyen volt például a magyar nyelvről és nemzetiségről készült és sok pontjában éles vitákat kiváltó törvényjavaslat. Alighogy véget ért a válaszfelirati vita (ld. 3.1. fejezet), az alsó tábla már 1847. december 18-án elővette a nyelvkérdést, melyhez a reformkori politikai küzdelmek során végig a magyar liberális ellenzék fontos követelései kapcsolódtak. A magyar nyelv jogainak fokozatos kiterjesztéséért folyt harc fontos fordulópontját az 1844/2. tc. elfogadása jelentette, mely hivatalos államnyelvvé a magyart nyilvánította, viszont az ellenzék az ott pontosítatlan vagy elintézetlen kérdések további szabályozását követelte. Az alsó tábla vonatkozó törvényjavaslata még a honosítási indítvány előtt elkészült (ld. 3.4. fejezet), nyilván a követek körében kevesebb vitára adott okot, mint amaz. Január közepén már át is küldték törvényjavaslatukat üzenet formájában a főrendeknek, az érdemi tárgyalása azonban csak majd egy hónap múlva kezdődött.
Rimelynek a többi főrenddel együtt tehát volt ideje átgondolni a javaslatban foglaltakat. Mielőtt magával a szöveggel foglalkozott volna, aprólékos gonddal egy két oldalas áttekintő táblázatot szerkesztett, melynek “A magyar nyelvrőli törvény fokozata” címet adta. Ebben összefoglalta a reformkorban a nyelv ügyében elfogadott törvények (1836/3., 1840/6., 1844/2. tc.-k) és az 1848-as javaslat legfontosabb tartalmi elemeit. Valamennyi fontosabb intézmény (országgyűlés, törvényhatóságok, kancellária, igazságszolgáltatás, egyházi és tudományos intézetek stb.) esetén feljegyezte az annak vonatkozásában korábban hozott paragrafusokat, melyek fokozatosan tettek újabb és újabb engedményeket a magyar nyelv használatával kapcsolatban. Az egyes paragrafusok között igyekezett a tartalmi változásokat rögzíteni, például azt, hogy 1836-os törvény a hiteleshelyek kiadmányaival kapcsolatban megengedte a magyar nyelvű bevezetést és befejezést, az 1840. évi kötelezővé tette stb.
A nyelvtörvényre vonatkozó széljegyzetelt országgyűlési röpíveken ennek megfelelően első megjegyzése arra vonatkozott, hogy szerinte túl sok a nyelvhasználatot szabályozó törvény, észrevétele szerint nem annyira új paragrafusok alkotására, mint ezek egységes szerkesztésére és a többi hatályon kívül helyezésére lenne szükség. Az utolsó rendi országgyűlésen a kérdés már egyértelműen nem csupán azért került napirendre, hogy ezzel a liberális ellenzék a magyar nyelv politikai, tudományos és irodalmi egyenjogúságának kereteit biztosítsa, mint a reformkor megelőző periódusában. Hanem azért is, hogy a magyarság a nemzetiségekkel szemben is biztosíthassa pozícióját, elsősorban a horvátokkal szemben, akiknek nemzeti fejlődésében a nyelvhasználat szintén központi szerepet játszott, és különösen sérelmezték a magyar liberálisok ezirányú törekvéseit. Rimely Mihály a magyar nyelvet minden téren előtérbe hozó törekvésekkel szemben a többnyelvűség haszna mellett érvelt - persze a magyar nacionalizmust nem azért ítélte el, mert a nemzeti-nyelvi kisebbségek egyenjogúságát védte, hanem azért, mert ebben is a “nyolc százados” alkotmány veszélyeztetését, megbontását látta. Sokatmondó apróság, hogy Rimely az egyik röpív szélére mint pozitív hivatkozási alapot vetette oda a Szent István Intelmeiből vett szállóigét: “unius linguae unius moris regnum imbecille et fragile est” (“az egy nyelvű és egy szokású ország gyenge és esendő”). Ugyanezt Kossuth is idézte egyik beszédében, ám épp ellentétes következtetéssel, azon középkori bölcsességek közé sorolva, melyet a magyar polgári állam megteremtése érdekében felül kell vizsgálni, hiszen “ezen elv is ellenkezésbe jött a státusbölcsesség újabbkori tanaival”. Rimely már azt is rosszallotta, hogy a törvényjavaslat 1. §-a, mely a trónbeszéd vonatkozó részét akarta törvénybe iktatni, “a jövőrei biztosítás végett” formulát is tartalmazta, mire a főapát felháborodott: “tehát nem bíznak a jövő királyok jóakaratában, egyenlő gondoskodásában”. Más helyen is az “illető hatóságok” rendelkezési joga mellé rosszallóan jegyezte meg, hogy “így ki van zárva a felség”. Több kérdőjele, felkiáltása (“miben álljon ez?”) alapján nyilvánvaló, hogy alaptalanoknak minősítette az uralkodóhoz intézendő alsó táblai felirattervezet azon kitételeit is, mely a korábbi nyelvtörvények elégtelen végrehajtására panaszkodott.
Természetesen ezúttal is különösen érzékeny volt az egyházi szempontokra. A felirat-tervezetben szerepelt egy passzus, miszerint a rendek a görögkeletiek és görögkatolikusok liturgiakönyveit állami finanszírozással szerették volna magyarra fordíttatni, hogy ezáltal is “a nemzetiség ügye előmozdíttassék”, mire Rimely rezignáltan csak annyit írt a szélére: “különös költség”. Ennél sokkal fontosabb szempontokat érintett, amikor a törvényjavaslat “mind egyházi, mind világi hivataloskodási nyelv ezentúl egyedül és kizárólag magyar leend” szövegrészébe beszúrni kívánta: “kivévén az egyházi hitoktatást és egyházi szertartásokat”. A javaslat az elemi iskolákban tantárgyként kívánta a magyart taníttatni, a többi iskolatípusban “kirekesztőleg” csak a magyar oktatási nyelvet engedélyezte volna, mire Rimely: “kivévén a papi növeldékben a hittudomány”. Ugyanez az elv egyébként a főrendi tábla február 4-i tárgyalásain még élesebben vetődött fel, az egyház álláspontját gyakran szép és mérsékelt hangvételű beszédben ismertető Lonovics József csanádi püspök szerint a felekezeti nyelvhasználat törvényhozás útján történő bármilyen szabályozása durva beavatkozás az egyház belügyeibe. Másnap Ocskay Antal kassai püspök is tiltakozott jogaik ilyetén megsértése ellen. A másik dolog, ami miatt Rimely erősen kifogásolta a törvényjavaslatot, hogy túl erőszakosnak vélte a magyar nyelv terjesztését, a magánéletben is (például szerződések, végrendeletek stb. vonatkozásában); a közéletben pedig a pénzek, hivatalos pecsétek átíratásában illetve különösen Horvátország és Szlavónia vonatkozásában. “Ez cél nélküli erőszakolás, nem vezet célra, hanem indignatióra.” - vélekedett. Elítélte például, hogy a kapcsolt részek főhivatalnokainak (bán, megyéspüspök stb.) a magyar nyelvet tették volna kötelezővé az anyaország hivatalosaihoz való viszonyban. Úgy gondolta, hogy a korábbi (köztük 18. századi) rendelkezések bőségesen szavatolják a mindkét félre méltányos nyelvhasználat eseteit, ezeknek megsértését szerinte semmi nem indokolta. A röpívekre - minden bizonnyal február 4-én - tett további megjegyzéseiből is kitűnik, hogy csatlakozott Lonovicsnak azon indítványához, mely teljes mértékig a kapcsolt részek hatóságaira bízta volna, mely nyelven akarnak érintkezni, a magyart legfeljebb “engedőleges” használatra ajánlotta volna. Rimely az 1790-91-es diétáról készült áttekintésében ennek bizonyítékát is látta, és elítélte az alsó táblát, amiért akkor időbeli korlátozás nélkül megengedte az országgyűlés a horvátoknak a latin használatának szabadságát, nem értette, “hogyan akarják most e jogtól, melyet az örökös gyakorlat támogat” őket megfosztani. A latin nyelv használata melletti kardoskodásában érezhető, hogy nem pusztán a horvátokra volt tekintettel, hanem sokkal inkább az egyházi érdekekre is. Hasonló okból ellenezte a magyar erőltetését a tudományos életben, mivel megítélése szerint az gátolja a tudományosság fejlődését.
Széljegyzeteit Rimely szokása szerint beszédvázlattá sűrítette, majd kész szövegét (ennek kézirata is fennmaradt) a február 5-i vitában a főrendek ülésén elő is adta. Beszéde elején a főapát Lonoviccsal való teljes azonosulását szögezte le, majd a magyar nyelv iránti elkötelezettségét hangoztatta: “Én magyar vagyok, s mint ilyen óhajtanám a magyar szót a Kárpátok hegyláncától a Száváig és az Adriai-tengerig hangoztatni, e lévén kívánatom, következik, hogy a törvényhozásban elkerültetni akarom mindazt, mi e cél elérését némiképp gátolhatná.” Beszédében a fent ismertetett pontokon végigmenve mégis szembehelyezkedett az alsó tábla törvényjavaslatában foglaltakkal. Ami a szituációt még érdekesebbé tette, hogy a horvátországi nyelvhasználat engedőlegessége tárgyában Rimely (és más konzervatívok) véleménye egybeesett a főrendi ellenzék vezére, Batthyány Lajos felfogásával. Bár utóbbi jelentősen túl is ment azon, hiszen a latin mellett a horvát nyelv használhatása mellett is lándzsát tört. Meggyőző érvelése hatására a vita későbbi szakaszában Lonovics püspök is mellé állt. (A konzervatívok számára minden bizonnyal kapóra jött az is, hogy a nacionalizmus kérdésében törés keletkezett az ellenzék mérsékelt és radikális szárnyai között.) Rimely igyekezett ismét az ellenzéket szembefordítani saját, szabadságról vallott nézeteivel, és többször hangoztatta, hogy helytelen rákényszeríteni a magyar nyelvhasználatot azokra, kik részéről csak ellenállás várható, azt sugallta, hogy a cél más eszközökkel is elérhető. Beszéde végén bejelentette csatlakozását Haulik György zágrábi püspöknek a kapcsolt részek iskoláiban a magyar nyelv kötelezővé tételét elejteni akaró indítványához, majd szavait - érezhetően a liberálisokra való rálicitálással - így zárta: “az erőszakolástól nem nagy gyümölcsöt várok én, ki az egész Horvátországot magyarnak látni szeretném.” A főrendek végül hajlottak Batthyány álláspontjának elfogadására, és egy ehhez közelálló - Dessewffy Emil által indítványozott - szövegváltozatban maradtak.

3.4. A honosítási törvénytervezetről.
Számos elméleti és jogértelmezési vitát váltott ki az ún. honosítási törvényjavaslat is. A honpolgárság fogalmáról, az azzal járó jogokról és kötelességekről már az 1843-44-es országgyűlésen is konkrét törvényjavaslat született (elsősorban a zsidók polgárosításával és a nemesi birtok külföldi tőkések kezére jutásának megakadályozásával összefüggésben), mely akkor nem került megvalósításra, ám a reformkor utolsó éveiben egyre népszerűbbé vált. Teoretikus kidolgozása elsősorban a centralista Szalay László 1846-os cikksorozatához köthető, 1847-ben több követutasítás is foglalkozott vele. Ha röviden akarjuk meghatározni a jelentőségét, arra kell utalnunk, hogy a polgári állam felé vezető politikai küzdelmek felvetették az államhoz való tartozás valamiféle meghatározásának igényét, mely összekapcsolódott a nemzetfogalom kikristályosodásával és a polgári jogegyenlőség megteremtésének szükségességével egyaránt. A kérdés rendezését sürgette, hogy megindult a külföldiek birtokvásárlása illetve ipari üzem-alapítása Magyarországon, mely mindenképp érintette a hazai birtokosok érdekeit. A korábbi feudális törvények nem ismerték az állampolgárság fogalmát, így az abból fakadó honosítást sem, melynek egy kiváltságok által tagolt társadalomban tulajdonképp nem is volt értelme. Egy külföldön született számára a “polgárjog” elérése (honfiúsítás, indigenatus) egyet jelentett a magyar nemesi cím megszerzésével, melyet az uralkodó illetve a magyar országgyűlés adományozhatott valamely kiemelkedő szolgálat fejében. Ezzel azonban egy kiváltságos rend tagjává válhatott valaki, nem pedig egy nyelvi-kulturális közösség (nemzet) illetőleg egyenlő jogokkal és kötelességekkel bíró személyek összességeként felépülő állam tagjává.
Az 1844-es alapokon kelt honosítási törvényjavaslatot 1847-ben Szemere Bertalan dolgozta ki és december 10-én az alsó tábla meg is kezdte a vitatását. Érdekes, hogy már a szóban forgó javaslat címe is nézetkülönbségeket váltott ki: Szemere a honosítás helyett a “magyarosodás, magyarosítás” mellett, Széchenyi a “nemzetesítés” elnevezés mellett foglalt állást. Másnap és december 13-án azután a honosítás kérdésének valamennyi érzékeny pontja előkerült. Leginkább az váltott ki vitákat, hogy a honpolgárság feltételéül szabják-e a magyar nyelv ismeretét, aminek ötletét különösen Horvátország követei sérelmeztek. Kossuth nyíltan kifejtette a korabeli magyar nacionalizmus álláspontját, az “egy politikai nemzet” koncepcióját, s úgy gondolta, egy törvényes hatalom lehet csak egy államban, ezért a horvátok nem követelhetnek különös jogokat maguknak. A magyar törvényhozás által adandó nemesi kiváltságot nyelvtudáshoz kötötte volna, egyéb honosításnál ezt nem szabta volna feltételül. A nyelvtudás megkövetelését egyébként a magyar nemzetiség és birtokosok védelmével indokolta számos hozzászóló. 13-án majd 14-én végül hosszas vita után megállapodtak a honosítás alapelveiben: a törvényhozás és a törvényhatóságok - különböző feltételekkel - egyaránt honosíthatnak, de csak olyanokat, akik teljes korú, Magyarországon megtelepedett lakosok, leteszik a megkívánt polgári esküt és megszűnnek külföldiek lenni. A magyar nyelvtudás feltételével kapcsolatban Kossuth így érvelt: “a világ összes törvényhozásában nincs arra példa, hogy a nemzeti nyelv tudása a honpolgárság megadásának feltétele lenne, hanem a polgári jogok gyakorlatának oly formái s módjai szabatnak, melyek a nemzeti nyelvek tudására kényszerítik mindazokat, kik e jogokkal élni akarnak”. A nyelvismeret feltételét az iparosok, gyárosok, kézművesek esetén a követek elvetették. Vita bontakozott még ki a káptalani követek azon indítványáról, hogy a bevett vallásfelekezethez tartozás feltétele legyen-e a honosításnak, amit Kossuth ellenzett. A - minden bizonnyal Rimely érdeklődését is kiváltó - kérdés egyben a liberalizmus próbaköve is volt, és hosszas huzavona, megismételt szavazás után egyetlen szavazattöbbséggel a feltétel elejtése mellett döntöttek. (Sokan elsősorban a zsidóság beköltözésének meggátlását remélték a feltételtől, és 11-én Kossuth is tett ilyen értelmű utalásokat.) Szemere úgy foglalta össze honosítás lényegét, hogy egyszerre kell megakadályozni a magyar lakosság gazdasági és egyéb érdekeire káros idegen bevándorlást illetve elősegíteni az országra hasznot hozó “értelmi és pénzerő” gyarapodását, továbbá a honosítandóknak a magyarsággal való érzelmi azonosulását.
A honosítási indítványt január 24-én vette elő az alsó tábla kerületi ülése, 27-29 között pedig az országos ülésen lángolt fel a vita, majd a megállapított törvényjavaslatot februárban már a főrendek is tárgyalás alá vették. Február 18-i ülésükön hangzott el a legtöbb, Rimely jegyzeteiben is feltűnő észrevétel. Vay Miklós báró, koronaőr rendkívül lényegesnek minősítette a problémakört: “A honosítási kérdésnek elintézése átalakulási korunk egyik fő igénye, enélkül ősiség, adó s egyéb napirenden lévő tárgyaink egészen tisztába hozatni egészen sohasem fognak s nemzetiségünk is veszélyeztetve lesz mindig.” A veszélyt főleg abban látta, hogy a külföldiek gyarmatként kezelhetik Magyarországot, ugyanakkor a túlzott szigorítással sem szabad elijeszteni a beköltözni vágyókat. Úgy érezte, hogy az alsó tábla törvényjavaslatát vissza kell küldeni, s annak megvitatása előtt az alapelveket kellene tisztázni, elsősorban hogy az országgyűlés mellett más hatóság ne honosíthasson, továbbá fő szempontnak a beköltözők vallási hovatartozását és erkölcsi megbízhatóságát kell tekinteni, amit az okmánybeszerzés nehezítésével is fokozni akart. Az elhúzódó vitában ez utóbbi szempontot vette fel Ocskay Antal kassai püspök, aki Vayt támogatva tipikus egyházi érvelést fogalmazott meg: “Ami a vallást illeti, nem akarom, hogy a honosítási törvény örve alatt e hon mindennemű vallások gyűlhelyévé alakuljon, mert ezt nemcsak a fennálló törvényeink tiltják, de ezt magának a polgári álladalomnak az érdeke is ellenzi, annál inkább, mert a vallás a státus jólétének sarkalapja, nem lehet tehát a polgári álladalom a vallás iránt közömbös, éspedig annál kevésbé, mennyivel bizonyosabb, hogy a státus jólétét semmi inkább úgy nem veszélyezteti, mint a vallástalanság, vagy oly vallás követése, mely a polgári társaság céljaival és annak sarkalatos törvényeivel ellenkezik.” Az állam által tolerálható felekezetek alatt értelemszerűen legfeljebb csak az akkor már bevett vallásokat értette. A főrendi ellenzék tagjai közül Teleki László és Batthyány Kázmér az alsó tábla javaslatának részletekbe menő megvitatása mellett foglalt állást.
Ekkoriban készítette el Rimely is feljegyzéseit a honosítás ügyéről. Számára az alapkérdést a definíciók problémája adta, számos feljegyzése elejére biggyesztette a “ki a magyar?”, “ki a honpolgár?” stb. mondatokat, mint felmerülő kérdéseket, melyre saját maga is választ adott: “[honpolgár az], ki a hontörvény oltalma alatt és annak minden jótékonyságával él”. A főapát úgy gondolta, élesen meg kell különböztetni az országgyűlés által honosított személyt, amely továbbra is nemesi címadományozást (indigenatust) jelentene, eltérően a törvényhatóságok által elismert “csak közönséges polgári jog” megadásától (incolatus). S mivel a “két honosítás módjának külön foganatja vagyon”, világosan kitűnik, hogy lényegében a nemesi kiváltságok változatlan fenntartása mellett kardoskodott. Az országgyűlés által elismert honosításhoz Rimely nem kívánt volna “kellékeket” vagyis előfeltételeket (ezek a nemesség-adományozás folytán adottak), viszont azokat szigorúan vette volna a törvényhatóságok esetén. Problematikusnak találta a szövegben, hogy a rendek javaslata vitatta a törvénytelen gyermekek állampolgárságát, nem tartalmazta a nagykorúság pontos fogalmát (Rimely 24 évet javasolt), továbbá elrettentő hatása miatt túlzottnak vélte a beköltözéstől számított 10 évi helyben lakást (“veszedelmes azokra, kik honosulni akarnak”), úgy vélte: “ily feltétel nincs a világon!” Túlzottan szigorúnak találta viszont a “megtelepedett külföldiek” tervezett státusát, mivel szerinte az a rendek megfogalmazásában már ugyanolyan honpolgár, mint a honosított, s ez bonyodalmakhoz vezethet. Lényegében a konzervatív felfogásnak megfelelően nem kötötte volna a letelepedés feltételéül az országban állandó tartózkodást, hiszen ezzel sok - például Bécsben élő - arisztokrata magyar állampolgárságát később megkérdőjelezhették volna. Ugyanígy elvetette a magyar nyelvtudás kötelezettségét, különösen értetlenül szemlélte, hogy a rendek a valamely kitűnő érdemei (“jeles találmányok behozatala, nagyobb gyárak vagy iparműhelyek felállítása, vagy közhasznú intézetek alapítása” stb.) miatt honosítandó személytől csak 5 évi helyben lakást vártak volna, mint írta: “hiszen 5 év alatt megtanulhat, és önhaszna és jognyerése bírja reá.”
Rimely jogfelfogására jellemző, hogy feljegyzései oldalán egyrészt előszámlálta a honosítással kapcsolatba hozható régi magyar törvényeket, másrészt külön paragrafust toldott volna a szövegbe, mely az országgyűlés és a törvényhatóságok mellett az uralkodónak saját hatáskörben, felségjogként is kimondta volna a nemesi címadományozás jogosultságát az 1555/77. tc. teljes épségben tartásával. Ebben a király ígéretet tett arra, hogy csak az országgyűlés ideje alatt és csak a rendek beleegyezésével adományoz nemesi címet, viszont joga van ezt akkor is megtenni, ha éppen nem ülésezik a törvényhozás, viszont megfogadta, hogy a nemesítendőt megesketi az ország törvényeinek megtartására, szabadságának és javainak megvédésére. Rimely ezek kimondását a 19. században is elegendőnek vélte a magyarságra káros külföldi elemek kiszűrésére. A 16. század előtt egyébként számos esetben adtak a magyar királyok érdemekért nemességet idegeneknek. Rimely fel is jegyezte magának az első esetet, amikor 1542-ben az országgyűlés alkotott törvényt a honosításról, ekkor jellemző szóhasználattal a király “in coetum Hungarorum” (a “magyarok testületébe” - voltaképp a magyar nemesség soraiba) fogadott valakit országgyűlési megerősítés mellett. Jellemző főpapi reakció volt továbbá a főapát részéről, hogy a törvényjavaslat honpolgári esküt tartalmazó 12. §-a mellé odaírta: “Istenre kell esküdni” továbbá azt, hogy “nincs garancia”, a honosítandóktól ugyanis a tervezet csak a királynak és a törvényeknek való engedelmesség kinyilatkoztatását, a nemzet jogainak általános védelmét tartalmazta, például az Istenre való esküvést sem. Megelégedéssel nyugtázta továbbá, hogy a 16. §. szerint külföldi zsidóknak mind a bevándorlást, mind a megtelepedést tiltották volna. (Erre mondta jellemzően Schneé László Heves megyei követ az alsó táblán: “Én nem tudom, hogy a humanizmus és a 19. század előtt miképp fogunk megfelelni ezen törvény miatt.”) Rimely csupán azt észrevételezte, hogy akkor miért kellett hangsúlyozni, hogy “vallásra való tekintet nélkül” kell az országgyűlésnek bárkit állampolgárrá fogadni (13. §.), hiszen így tulajdonképp nagyon is tekintettel kell lenni a betelepedő - keresztény - vallására. “Ez sok” - jegyezte meg továbbá, miközben olvasta, hogy az idegen hadseregbe lépő magyartól a tervezet elvette volna állampolgárságát; és újra kifogásolta hogy a külföldi hivatalt vállaló személyt akkor sújtotta volna a törvény szigora, ha ezt “közálladalmi engedelem nélkül” tette, nem pedig azért, mert a “fejedelem joga sértetik” - mint Rimely írta. Tisztázatlannak és a magyar igazságszolgáltatást feleslegesen túlterhelőnek vélte továbbá a honosításból automatikusan fakadó magánjogi problémákat, például a külföldiek és magyarok házassága és az ebből származó gyermekek örökösödési joga esetén (pl. 28. §.) Nehézséget sejtett továbbá abból is, hogy a korábbi törvények teljes viszonosságot állapítottak meg a magyarországi és erdélyi nemesi címek között, ha a másik országban az illető birtokot vásárolt. Rimely felvetette, hogy mi lesz, ha Erdély más feltételekkel honosít, mint Magyarország, a külföldiek így Erdélyen keresztül könnyebbséget nyerhetnek a másik ország felé.
Február 19-én a felső tábla ülésén mindebből Rimely nem sokat mondott el. Rövid hozzászólásában Vay korábbi álláspontját tette magáévá, és elítélte, hogy Teleki Lászlóék nem akarnak a törvénynek visszaható erőt tulajdonítani. Pedig a mostani külföldieknek is kellene egy határidőt szabni, hogy a honosítási kritériumoknak eleget tegyenek - fejtegette, utóbbiakat azonban Rimely nem a polgári szemléletű 1848-as javaslatban, hanem a már ismertetett korábbi törvények feltételeiben jelölte meg.
A felső tábla végül elfogadott üzenetében hangsúlyozta, hogy az országgyűlés továbbra is honosíthasson a törvényhatóságok mellett, s utóbbiak jogát pontosabban kell meghatározni, mint ahogy a külföldiek fogalmát is. Ennek letárgyalására azonban a márciusi fordulat miatt már nem került sor.

3.5. A Részek visszacsatolásáról.
A magyar reformellenzék régi követelése volt, hogy az 1836/21. tc.-be foglalt kívánságának végrehajtását (a Partium - Közép-Szolnok, Kraszna, Zaránd megyék és Kővár-vidék - Magyarországhoz csatolását) a kormányzat ne halogassa tovább. Erre egyébként az udvari körök és Apponyi kancellár is mutattak hajlandóságot (legfeljebb az erdélyi konzervatívok nehezményezték), sőt a királyi propozíció 9. pontja tartalmazta az indítványt, hogy a rendek fogadják el a “reincorporatio” végrehajtására kidolgozott négy törvényjavaslatot. Hosszas előkészítést követően az alsó tábla január 14-i kerületi ülésén vették elő a témát, ahol Kossuth újabb váratlan indítvánnyal állt elő: ne a visszacsatolás részleteivel foglalkozzanak, hanem az egyszer már elfogadott törvény végrehajtatását szorgalmazzák és a közbenjárásra István nádort kérjék fel. A Kossuth által indítványozott javaslat február 12-én került elfogadásra és a főrendek március 2-án kezdtek tárgyalásába. A téma felvetését nemcsak a törvény 1836 óta halogatott végrehajtása miatti sérelem tette különösen indokolttá, hanem az is, hogy ekkor már a liberális ellenzék elkötelezte magát Erdély és Magyarország uniója mellett, melynek a Partium ügye egyfajta próbakövét is jelentette. Illetve “a látszólag másodrangú kérdés leple alatt az ellenzék, sőt a tábla egésze nyíltan elítélte az osztrák kormány esküszegéseit.”
A főrendek március 2-i ülése elején Majláth György országbíró az alsó tábla javaslatának elfogadását indítványozta, de nem annak részletekbe menő formájában, hanem csupán azt, hogy általánosságban kérjék a nádort a közbenjárásra. A felső tábla néhány nagyobb vitató illetve támogató beszédet (Vay Lajos, Szécsen Antal, Batthyány Lajos, Teleki László) követően 3-án közfelkiáltással elfogadta ezt az indítványt. Rimely széljegyzeteiben és egy újabb “Clamor”-ban (vö. 3.2. fejezet) azonban kétségeit fejezte ki magával az 1836/21. tc. végrehajtásának szükségességével és lehetőségével is. Úgy vélte, “példáját lelem a bonyodalmaknak, midőn a magy.[ar] törvényhozás hatalma felsőbbség[e] tudatában a gyengébb fél vagy nemzet ellenében határoz”, és mivel Erdély - Rimely szerint - mereven ellenzi a Partium átengedését, a magyar országgyűlés már 1836-ban is helytelenül, testvér országára oktrojálta akaratát. Sérelmesnek vélte, hogy az alsó tábla a kormányt hibáztatta a törvény végrehajtásának ekkor már több, mint egy évtizedes késedelméért, Rimely ezt kereken tagadta és úgy vélte, a halogatást “a lehetetlenség, a jogok tisztelete” indokolja az udvar részéről. “Mit tesz ez? Mit akarnak, mit fenyegetőznek?” - írta egyik széljegyzetében az általa mélyen elítélt ellenzékről, amely hangzatos jelszavai ellenére “sine me de me”, vagyis “nélkülük, róluk” döntött Erdély és Partium lakosainak sorsáról. Utóbbiakról megítélése szerint burkoltan még az oppozíció megfogalmazásából is kiderül, hogy “cinkosok és nem akarnak Magyarországhoz tartozni”. Az alsó táblai üzenet 9 oldalas szövegének azt tartotta a számára legelfogadhatóbb részének, melyben a rendek elismerték az erdélyiek korábbi ellenkezését a visszacsatolás ügyében. Leszögezte, hogy erről (ugyanúgy, mint az erdélyi unióról) csak és kizárólag az ottani országgyűlés és a partiumi vármegyék hivatottak dönteni. (Az erdélyiek általános ellenkezését állította a vitában Szécsen Antal is, mire Batthyány lényegre törően felelt: “megengedem, hogy volt idő, midőn Erdélyben a Részek visszacsatlását ellenszenvvel nézték, […] de a körülmények megváltoztak, s a dolog jelen stádiumában, a jelen kétségbeesésében az erdélyiek a magyarországgali uniót a jobb jövőnek egyetlen reménysugárául tekintik.”)
Ugyanakkor Rimely is elvben elképzelhetőnek tartotta, hogy a magyar helytartótanács illetékessége alatt is létezhetnek a Részek törvényhatóságai. Beszédvázlatában - tudomásunk szerint nem hangzott el - a már a magyar nyelv kapcsán ismertetett taktikát követte, amikor hangoztatta: “én is, mint magyar szeretném a részek visszakapcsolását és a bonyodalmak végét, kész vagyok minden eszközhöz nyúlni”. Ugyanakkor nemcsak az 1836/21. tc. alkalmatlansága mellett érvelt, hanem - a konzervatív főrendek többségével ellentétben - kifogásolta a nádor közvetítő szerepre való felkérését is. (A március 3-i ülésen Lonovics püspök is arról beszélt, hogy az ország határainak tisztázása érdekében szükséges a nádor közbenjárása.) Rimely nem értette, István főherceg kik között és mi célból “intermediáljon”, hiszen az uralkodó és a kormányzat, ugyanúgy, mint a törvényhozás egyaránt elkötelezte magát a visszacsatolás ügye mellett. Úgy vélte, a rendek a végrehajtáshoz való ragaszkodásukkal tulajdonképp nem akarják, hogy “a bonyodalmakból kigázoljunk, megnyugodjunk”. Szövege vége felé azonban kerülni akarta még a látszatát is, hogy szembehelyezkedne az udvarral vagy a nádorral, ezért szavait váratlan fordulattal zárta: “miután a csendesség megnyerésére minden mód, eszköz előveendő és a nádor nagy bölcsessége sokat eszközölhet a nyugodalom, béke, egyetértés megszerzésére a két nemzet között”, Rimely is inkább Majláth említett javaslatához hozzájárult.
A Partium visszacsatolásáról szóló törvény foganatosításáról szóló paragrafusok végül - kisebb viták után - Kossuthék szándékai szerint kerültek az áprilisi törvények közé (1848/6. tc.), hangsúlyozva, hogy a Részek “Magyarország elválhatlan egészítő részeit képezik”. A részletes szabályozást pedig ez már a felelős kormány hatáskörébe utalta.

3.6. Általános politikai kérdésekről, a márciusi fordulat és a polgári átalakulás értelmezéséről.
“Az európai mozgalom nem állott meg a Rajna partján” - írta a kortárs Pompéry János, és hozzá hasonlóan nagyon sokan adtak hangot hasonló észrevételüknek az olasz tartományokból, majd Párizsból érkező február végi, március eleji hírek hallatán. Mindezek hatása alatt tartotta Kossuth híres március 3-i beszédét, melyben részletesen elemezte az országgyűlés teendőit és pontos szöveget terjesztett az uralkodónak küldendő válaszfelirat tárgyában. Köztudott, mekkora szerepe volt e kossuthi beszédnek és felirati javaslatnak abban, hogy “a rendi alkotmány roskadozó épülete mihamar összedőlt”, melynek hatását csak fokozta, hogy a szónok nemcsak a közteherviselés, a jobbágyfelszabadítás, a független nemzeti kormány, képviseleti rendszer törvénybe iktatását, a katonatartás terheinek könnyítését, a városok és szabad kerületek rendezését stb. kívánta elérni, hanem alkotmányt kért a monarchia többi örökös tartománya számára is, hogy a Habsburg birodalom államai egyaránt a “közös alkotmányosság érzelemrokonító alapján” állhassanak. A kerületi ülés lelkes hangulatban tette magáévá a javaslatot, s azt 4-én az alsó tábla is egyhangú támogatásáról biztosította. Az “országgyűlési teendők” (illetve: “a békés útoni átalakulás biztosítása”) tárgyában kelt felirati javaslatot még aznap átküldték a főrendekhez. Mint tudjuk, az udvar másképp nem tudta elodázni a döntést, ezért másokkal együtt Pozsonyból Bécsbe hívatta István nádor mellett az országbírót és a főtárnokmestert, vagyis a felső tábla elnökét illetve elnökhelyetteseit, hogy ne legyen, aki összehívja a főrendeket. Miközben ezzel elodázták a főrendeknek a kossuthi indítvánnyal foglalkozó ülését, az udvarban egyesek a diéta feloszlatásáról vagy épp megdorgálásáról tanácskoztak, mások elegendőnek vélték, ha a felső tábla keményen leszavazza a feliratot. A dilemmának a március 13-i bécsi forradalom vetett véget, melyben óriási szerepe volt Kossuth németre fordított és terjesztett 3-i beszéde szövegének. Metternich lemondásának hírére pedig István összehívta a magyar főrendek ülését (ld. alább), ahol - a bécsi hírek illetve Kossuth mérsékelt fellépése hatására - változtatás nélkül hagyták jóvá a felirati javaslatot, a két tábla együttes ülése pedig másnapra (az ún. “magyar argonauták”-ból álló) küldöttségét menesztette a császárvárosba az uralkodói jóváhagyás kieszközlése céljából. (Mely mint tudjuk, meg is történt, és - nem kis részben a pesti forradalom hatására - Batthyány 17-én már mint kinevezett miniszterelnök tért vissza Pozsonyba, és a törvényhozás megkezdhette a polgári átalakulást biztosító paragrafusok megalkotását.)
A március 4-14. között tulajdonképp komolyabb tennivaló nélkül Pozsonyban maradt főrendeknek volt tehát bőven idejük átgondolni a kossuthi indítványban foglaltakat, Rimely Mihály bizonyosan ezt tette és készült arra, hogy amint a felső tábla ülését e tárgyban összehívják, pontról pontra ellentmondjon a felirati javaslatban foglaltaknak. Kialakult véleményére azonban már az az egy-két elejtett megjegyzés is éles fényt vet, amelyet az alsó tábla 9-i üléséről kiadott, “az országgyűlési tárgyalások siettetése” tárgyában kelt üzenet szövegéhez fűzött. A rendek határozott nemtetszésüknek adtak hangot a felső tábla elnökségének illetve a személynöknek a Bécsbe rendelése és ezzel a felirat útjának megakasztása miatt, kinyilvánították, hogy “ezen állapotot a törvények s a törvényhozás méltóságával összeegyeztethetőnek nem vélik”. Reményüket fejezték ki, hogy a főrendek “a javaslott felírásnak a királyi szék elibe juttatását hozzájárulásukkal előmozdítják”, ami - ismerve a felső tábla konzervatív többségét - inkább csak a nyomásgyakorlás szándékával volt magyarázható. Korábban Kossuth már egyértelműen célzott arra, hogy a főrendek ellenállása esetén kész közvetlenül is eljuttatni a feliratot az uralkodóhoz, mely - Pázmándy Dénes által finomított formában - ebben az üzenetben is kifejezésre jutott azáltal, hogy a szöveg a Pozsonyban jelen lévők törvényhozási jogait és kötelességeit a távollévők magatartásától függetlennek nyilvánította. Az alsó tábla “rendellenesség”-nek tekintette a főrendi tábla üléseinek - egyértelműen politikai-taktikai indítékokból történt - felfüggesztését, Rimely rosszallotta ezt az álláspontot, lényegében jogszerűnek tekintve az udvar magatartását. A továbbiakból kitűnik, hogy Rimely főapát érezhetően félt a forradalmak következményitől. A rendek üzenete például úgy fogalmazott, hogy “midőn a körülmények súlya naponként nemcsak nem enyhül, sőt nehezedik, midőn a trón és haza bátorléte az országgyűléstől eredményt sürget”, Rimely az eredményt nem a március 3-i feliratban jelölte meg, hanem abban, hogy “bátorság, béke eszközei felett kell sürgősen tanácskozni”. A bevezetésben az alsó tábla kifejezésre juttatta, hogy a felirat megalkotásánál a nemzetet és a királyi házat egyaránt fenyegető “veszély megelőzésének, vagy ha meg nem előzhető, elhárításnak eszközeit” kijelölje, a főapát felháborodottan bélyegezte meg Kossuth indítványait: “bár hát ezeket kijelölték volna a szertelen reformaik helyett”. Hasonló nézetek tükröződnek a később az országgyűlés által a vármegyékhez intézett - megnyugtatást célzó - nyilatkozat példányára írt megjegyzéséből is, miszerint a liberálisok a reformterveket csak “hevükben vagy fúriájukban” indítványozták, vagyis megfogalmazásukkor nélkülözték a józan megfontolást.
A március 14-i indítvány egyházi szempontból általában radikálisnak, veszélyesnek tűnt, Rimely a felirati javaslat lapjain a “szertelen” reformokkal szembeni ellenérzéseit részletes cáfolatokba is sűrítette. Keserűsége leplezetlenül kitört már a javaslat szóhasználata miatt is, vastagon aláhúzta például “békés” szót a szöveg címében (“a békés útoni átalakulás biztosítása tárgyában”), érzékeltetve, hogy kétségei adódtak a rendszerváltozás forradalmi jellegének következményei felől. Érthetetlennek nevezte Kossuth elégedetlenségét, amiért utóbbi szerint Magyarország az elmúlt három évszázadban nem fejthette ki önállóságát, sőt fennmaradásáért kellett küzdenie. Rimely ezzel szemben méltatlannak és hamisnak érezte a Habsburgok elleni vádat, úgy gondolta, hogy a mohácsi vész után I. Ferdinándtól (1526-1564) az akkori jelenkorig valamennyi uralkodó szívén viselte a magyar nép sorsát és mindent meg is tett annak önálló fejlődéséért. Különös érveléssel - nyilván szónoki fordulatra készülve - kiemelte a reformkort, melyben a liberálisok által szorgalmazott törvények (váltótörvény, önkéntes örökváltság stb.) szentesítését az uralkodó jóságának és a magyarországi szükségletek iránti érzékenységének tulajdonította. (Megjegyezzük: tipikus konzervatív érvelés ez, nyilvánvaló ugyanis, hogy Kossuthék álláspontja szerint a korábbi reformok életbe léptetésére nem a király fellépése nyomán, hanem annak ellenére került sor.) A királyok sorozatában csak két szabályt erősítő kivételt említett, II. Józsefet (1780-1790) illetve I. Lipótot (1657-1705), mindkettőt nyilván azért, mert uralkodásuk alatt az ország rendi önállóságát korlátozó intézkedéseket foganatosítottak. (Különösen az előbbi.)
Egyértelműen sérelmezte és veszélyes fenyegetőzésnek tekintette a felirat többi örökös tartománynak alkotmányt kérő passzusát, sőt szeparációs tendenciát is sejtett benne. Úgy tűnik, egyfajta “boldog békeidőként” kezelte a rendi alkotmány korát, és Magyarország függetlenségének legteljesebb biztosítékát találta az 1791/10. tc.-ben, valamint a fennálló dikasztériumok kormányzási gyakorlatában. (Kossuth minderről korábban egyértelműen úgy nyilatkozott, hogy “a kormány nem oly független, mint annak az 1791/10. tc. értelmében lenni kellene”, sőt az udvar “mind a magyar, mind az erdélyi kormányra több befolyással bír, mint a törvény értelmében bírnia kellene”.) Az elmúlt évszázadokban - írta Rimely - nem hogy nem hátráltatta a birodalom kormányzata és a “magyar alkotmányos kormány” egymás mellett élése a kibontakozást, hanem éppen ellenkezőleg, valósággal motorja volt annak. Rimely vitatta, hogy ilyen kérést egyáltalán jogában áll-e a pozsonyi diétának megfogalmazni, de veszélyes tendenciákat is látott benne: egyrészt a magyar rendi önállóság fenyegetettségét, másrészt azt az uralkodói akarat ellen irányuló szándékot, hogy Magyarország akarná az örökös tartományok kormányzását meghatározni. “Mi köze a magyarnak a többi nemzethez?” - tette fel a kérdést, majd - mint korábban ismertetett észrevételeiben - ezúttal is nyomatékosította, hogy az ország fejlődésének biztosítékait a királyi propozíciókban, azok pontos megvalósításában látta. Az örökös tartományok politikai-társadalmi szükségleteit Rimely szerint “tudja a felség […] és fog segíteni rajtuk, ha szükséges”, vagyis felesleges mindebbe a magyar törvényhozás beleszólása.
Jogfelfogására jellemző, hogy már csak azért is törvénytelennek ítélte a népképviseletre illetve a honvédelmi rendszer átfogó (és a “nemzeti jellemnek” megfelelő) reformjára vonatkozó javaslatokat, mert azokra a vármegyei követutasítások bizonyára nem tartalmaztak instrukciókat. De ha még így is volna - vélte a rendi országgyűlés “házszabályaira” hivatkozva - a királyi előterjesztések letárgyalása előtt nem tűzhetők napirendre egyes kívánalmak. Rimely mély konzervativizmussal utasította el a népképviselet elvét, mivel az alapjaiban érintette a hatalmi rendszer egészét, bármilyen módosítását csak nagy horderejű törvényalkotással tudta elképzelni. Felesleges és veszélyes kapkodással vádolta a felirat küldőit, ugyanis az egész népképviseleti kérdés egészét a következő (szinte csak ezzel foglalkozó) országgyűlésre halasztotta volna, nem is beszélve a terjedelmes előmunkálatokról. (Bizonyára a márciusi fordulatot követően szédületesnek is minősítette a törvényalkotás - korábban valóban ismeretlen - tempóját.) Hasonlóan vélekedett a honvédelmi rendszerrel illetve a közteherviseléssel és a pénzügyi kérdésekkel kapcsolatban is, utóbbit illetően legalább a választmányi munkálatok befejezéséig türelemre intett, jellemzően megjegyezve a “szoros felelősség” elvét. (Kossuthnak “a magyar közállomány jövedelmének számbavételét és felelős kezelés alá tételét” szorgalmazó indítványa mögött az önálló, udvari szervektől független magyar pénzrendszer megteremtése iránti szándék húzódott meg, mely aligha találkozott Rimely elképzeléseivel.) Különösen, mint “institúcióinkkal meg nem férő” ötletet utasította el általában a független, felelős kormány eszméjét is. Ennek okát abban jelölte meg, hogy uralkodói felségjognak tekintette a végrehajtó hatalom szabályozását, mely elvben is csak átfogó törvényalkotással módosítható.
A felirati javaslat fő követeléseit (egyben a reformellenzék kiforrott programjának sarkpontjait, úgymint népképviselet, felelős kormány, nemzetőrség) illetően egyszerűen tagadta, hogy azok a nemzet egészének várakozásait fejeznék ki. Nyilván a politizáló nemesség egy csoportjának tulajdonította csak e követeléseket, és sokkal inkább a társadalom rendi szervezettségének fenntartásában, mint a “különböző osztályok érdekegységének” megteremtésében látta a felemelkedés biztosítékát. A felirat “ezt várja tőlünk a Haza” összegző szövegrésze mellé sokatmondó kérdőjelet biggyesztett, ugyanúgy, mint a “rajtunk fekvő felelősség” emlegetésekor, de kételkedett a az alsó tábla elhatározásának “komoly”-ságában is. Feljegyzésének végén egy latin nyelvű kifakadása szerint a rendek üzenetének hátterében egészen radikális szándékokat vélt felfedezni: “A főrendi táblát el akarják sorvasztani. A kancelláriát megsemmisíteni és magának a királynak a tekintélyét megtörni.”
A Kossuth-féle felirati javaslat a konzervatív főrendek számára március 3-án még nagyon radikálisnak, 14-én - a bekövetkezett események hatására - mérsékeltnek, elfogadhatónak volt mondható. Hogy Rimely a két dátum között mikor írta feljegyzéseit, nem tudjuk, de bizonyosra vehető, hogy fel akart szólalni a felirat főrendi vitájában. A felirati javaslattól azonban - mint említettük, a bécsi forradalom következtében - mind az udvar, mind a főrendek ekkor már inkább a békés átmenetet, Magyarország birodalmon belüli megmaradását remélték, amit István főhercegnek a felső tábla március 14-i ülésén elmondott beszéde is nyomatékosított: “merem reményleni, miszerint a főrendek a javaslatot, úgy, mint felolvastatott, egész kiterjedésében elfogadni fogják”. A nádor ezután általános lelkesedés közepette bejelentette, hogy a főrendek változtatás nélkül, egyhangúan elfogadták a feliratot, majd kiemelte: a felső tábla célja az alkotmányos átalakulás, mégpedig az alsó táblával teljes egyetértésben. “Ezen kettős célnak elérésére pedig véleményem és felfogásom szerint egy út vezet - folytatta István főherceg - s ez a szoros egyetértés és összetartás, melyre a méltóságos főrendeket a jelen nehéz időkben a legnagyobb bizalommal ez alkalommal is felszólítom.” A főrendek továbbá tíz - nádor által kinevezett - tagot delegálhattak a 15-i bécsi küldöttségbe, illetve Batthyány javaslatára mint okafogyott indítványt elejtették a rendek korábbi, az “országgyűlési tárgyalások siettetésére” vonatkozó üzenetét.
A főrendek nyilvánosságra került dokumentumokban fennmaradt és viharos éljenzések között kinyilvánított “egyhangú határozata” azonban koránt sem lehetett teljesen egyhangú, s ezt mások mellett Rimely főapát esete is igazolja, ami az érintettek számára egyben nehéz lélektani pillanatokat jelenthetett. (Hám János szatmári püspök is feltette magának a kérdést, amikor - már a bécsi küldöttség sikere után - felkérték, hogy tartson ünnepélyes szentmisét: “Hogyan mutathatok és külsőleg örömöt, amikor bennsőmben zavart és szomorú vagyok? Hogyan adhatok hálát azért, aminek eltávolítását kívánom és aminek eltávolításáért alázattal kérnem kell az Istent?”) Rimely Mihálynak valamikor - feltehetően egy-két nappal - március 14. után az ismertetett felirati javaslat hátlapjára tett megjegyzéseiből kitűnik, hogy az ellenvetés nélküli határozathozatalra nem a főrendek érzelmi azonosulása, hanem a forradalmi (mint írja: “a gyilkokkal ellátott”) tömeg fenyegetése miatt kerülhetett sor. Megfélemlítve érezte magát és kesernyésen jegyezte meg, hogy mindez “képe a magyar szólásszabadságnak”. “Rettenetes nap volt” - emlékezett, amikor személyesen kellett átélnie a számára oly sokat jelentő rendi alkotmány megszűnését. (Jellemző ezzel szemben, hogy március 14-ét a liberális Irányi Dániel “Magyarország egyik legszebb országgyűlési tanácskozásának” nevezte.)
Mielőtt továbblépnénk, érdemes röviden felidézni, ahogy Rimely egy év távlatából értékelte a márciusi fordulatot. Az utolsó rendi országgyűlésről már csak azért is rossz véleménye alakult ki, mert szerzetesrendje szempontjából elvesztegetett időnek tekintette a Pozsonyban töltött hónapokat, 1848 egésze pedig számára az “annus tristissimus”-t (leggyászosabb esztendőt) jelentette. Az áprilisi törvények megalkotását - mint írta - “a legnagyobb zavarok és a lélek legnagyobb megpróbáltatásai között” kellett átélnie, majd így folytatta az országgyűlési követekkel kapcsolatban: “Csak hányták-vetették magukat, a liberálisok vagyis az ellenzékiek a konzervatívokkal vagyis a mérsékeltekkel életre-halálra harcoltak egymás ellen, hogy a királyt törvényekkel, az uralkodást pedig tekintéllyel váltsák fel.” Előbbiek célja szerinte nem volt más, mint hogy “teljes átalakulás következzék be és a magyar alkotmány, amely alatt a boldog nemzet 8 évszázadon keresztül élt, gyökerestől kivettessék.” A reformtörvényhozás eredményeit nem az új alkotmányon, hanem az elveszett régin keresztül látta, sőt úgy ítélte meg, hogy a feudális “constitutio” lerombolása nem maradhatott büntetlenül. A “végső pusztulásra jutott” nemzet szerinte vakmerőségének köszönhette, hogy nemcsak a régi jóról, hanem 1849-ben az áprilisi törvényekben biztosított új alkotmányáról is le kellett mondania.
Visszatérve március 14-re, Rimely főapát felismerte a nap jelentőségét a magyar alkotmányosság és a törvényhozás irányváltását illetően, csak éppen teljesen negatívan ítélte meg azt. Látta, hogy az uralkodóhoz intézett ízig-vérig liberális felirat elfogadtatása csak a folyamat kezdetét jelentette, de Rimely Mihály a konzervatív párt megsemmisítő vereségét követően sem veszített a törvényhozás munkájában mutatott energikusságából - alapos figyelemmel kísérte megváltozott körülmények között a polgári átalakulás alapjait képező paragrafusok megalkotását is.

3.7. Egyházpolitikai törvényekről. (A tized eltörlése és a vallásügyi törvény, 1848/13., 20. tc.) A katolikus főpapság és az áprilisi törvények.
A továbbiakban elemzendő március 18. és április 11. közötti időszakból Rimely főapátnak sokkal kevesebb, a fentebbiekhez hasonlóan vezetett feljegyzése készült, vagy legalábbis maradt ránk. Ennek okát abban jelölhetjük meg, hogy sokkal kevesebb ideje maradt a röpívek aprólékos végigjegyzetelésére, beszédvázlatok, “eszmélkedések” összeállítására. (Csupán egy terjedelmesebb beszédvázlata maradt ránk az évenkénti országgyűlések tárgyában - ld. 3.8. fejezet - illetve egy rövidebb a Jászkun és Hajdú kerületek szavazatjogáról.) Nemcsak a főrendek kora reggeltől késő estig egymást követő ülései miatt, hanem az ekkor Pozsonyban - éppen a vallásügyi törvények kapcsán - gyakran összehívott püspökkari megbeszélések miatt is. Az egyes kérdéseket illető véleményére mégis több utalásból következtethetünk, továbbá hozzászólt mind a tized eltörlésével, mind a vallásügyről szóló indítványhoz, melyek nem előre megírt, hanem rögtönzött beszédek voltak. Alábbiakban esetenként elkanyarodunk Rimely főapát személyétől, nézeteitől azonban aligha, és úgy véljük, állam és egyház viszonyainak tágabb elemzésével az ő álláspontjának megismeréséhez is közelebb juthatunk. Említett hozzászólásait kiindulópontként használva e fejezetben szeretnénk továbbá néhány általános, a katolikus főpapság és az áprilisi törvények kapcsolatára vonatkozó következtetésnek is helyt adni. (Ugyanezt a témát felvetettük a márciusi fordulat illusztrálására illetve alábbiakban az 1848/3. tc. főkegyúri jogot érintő vitáira vonatkozó fejtegetésekben is, ld. 3.6. illetve 3.8. fejezetek.)
Mielőtt a témára rátérnénk, szükséges egy-két általános megjegyzést tenni a forradalom és szabadságharc egyházpolitikai témákkal foglalkozó historiográfiájára vonatkozóan. Ugyanis a témában eddig készült két átfogó, önálló monográfia - ellenkező előjellel ugyan, de - egyaránt súlyos elfogultságokat tartalmaz: a Horthy-korszakban készült tanulmány szinte minden részletkérdésben apologetikus, a Rákosi-rendszer reprezentánsának munkája pedig mindenben ellenséges az egyházi magatartást (a “klerikális reakciót”) illetően. A téma átfogó méltatására az utóbbi időben önállóan vállalkozott tanulmányok már kiegyensúlyozott, forrásokra koncentráló szemléletet tükröznek. Mégis - érzésünk szerint - az egyház, a fő- és alsópapság negyvennyolcas szerepvállalásának részletei terén számos tenni- és feltárnivaló vár a történetírókra. Általánosságban azt mondhatjuk, hogy a szabadságharc nemzeti céljaival rokonszenvező számos katolikus egyházi személy viszonyait feldolgozottabbnak, egységesebb szemlélettel történt megítélésűnek mondhatjuk, mint a papságnak - elsősorban a püspöki kar tagjainak - a polgári átalakulás egyes kérdéseihez való viszonya tekintetében, úgy az áprilisi törvények elfogadása, mint 1848-49 gyorsan pergő későbbi eseményei (a népképviseleti országgyűlés tárgyalásai, a honvédelmi bizottmány működése, a Függetlenségi Nyilatkozat stb.) idején.
Rimely Mihály 1848 tavaszán az egyházat leginkább érintő két (“rendi alkotmány-módosítással” felérő) törvényjavaslat vitájában is felszólalt, a tized eltörléséről, illetve a vallásügy általános rendezéséről. Ami az előbbit illeti, a rendkívül zsúfolt március 18-i nap üléseinek részleteit számos feldolgozás igyekezett tisztázni, egyes apróságok azonban kevésbé kaptak reflektorfényt. Az alsó tábla délutáni kerületi ülésén az úrbéri terhek felszámolása mellett - anélkül, hogy a témában előzetes törvényjavaslat beterjesztésére sor került volna - indítvány hangzott el a papi tized megszüntetése tárgyában. Mind az 1848 márciusában, mind az azóta született elemzésekben központi szerepet kaptak a lemondás körüli részletek, amelyek a konkrét indítványon túl már valóban a polgári reformok egyházi fogadtatásának jelzői is voltak. Tény, hogy a káptalanok követei bejelentették kárpótlás nélküli lemondásukat a tizedről, de két igen érzékeny ponton már megoszlanak a méltatások: egyrészt abban a tekintetben, hogy a lemondási aktus kezdeményezésében kié volt az oroszlánszerep, másrészt pedig abban, hogy mennyire tekinthető önkéntesnek az egyháziak bejelentése. A jobbágyok úrbéri terheinek megszüntetéséről szóló döntés után minden bizonnyal először a már említett Schneé László hozta szóba, hogy “a papi tized iránt is egyúttal intézkedni kellene”, de annak nincs nyoma, hogy konkrét törvényjavaslatot is beterjesztett volna. Daróczy Zsigmond, a pécsi káptalan küldötte ezt követően szólalt fel, és a káptalan nevében megtette lemondó nyilatkozatát, mire “az egész termet majd összeroskasztó »éljen«, taps és dörömbölés” következett, a követek felállva tapsolták meg a többi káptalan hasonló bejelentését. (Ezt tette még Forgách Miklós pozsonyi kanonok is, aki időközben eltávozott az ülésteremből, hogy a káptalan véleményét kikérje. Az ünnepélyes hangulatban megszövegezték a főrendekhez intézett üzenetet, illetve közben sor került még a nyitrai kanonoknak a szegényebb állapotú lelkészek sorsát firtató felszólalására is. Erre Kossuth szükségesnek vélte a törvényben leszögezni, “miként a kisebbrendű papság gondtólment ellátásáról gondoskodni szent kötelességüknek ismerik”, a felelős kormánynak pedig tegyék kötelességévé az alsópapság ellátásáról intézkedő törvény majdani elkészítését.)
Mielőtt követnénk az üzenet útját a főrendekhez, érdemes felvetni a kérdést, hogy tulajdonítható-e valakinek az érdem az alsó táblán történt tizedlemondás kezdeményezéséért. Egy nyilvánosságra került kortárs egyházi interpretációt a későbbi katolikus történetírás egy része is visszhangozta, miszerint a kanonokokat áthatotta a nemzeti lelkesedés, a káptalanok küldöttei ezért mintegy önként, örömmel és csakis saját maguktól tettek lemondó nyilatkozatot. Számos körülmény azonban ellentmond ennek az álláspontnak. Mindenekelőtt arra kell rámutatni, hogy Schneé felvetése és a Daróczy kanonok által kezdeményezett gesztus közötti mozzanatoknak döntő szerepe lehetett. A tavaszi püspökkari értekezletek krónikása is megemlékezett arról, hogy a kanonokok “némely követektől felszólítva” tették meg lemondó nyilatkozatukat, vagyis maguktól nem készültek rá. A szempontunkból most lényeges kérdést illetően - tudniillik önként jelentette-e be lemondását az egyházi rend - nincs okunk kételkedni abban, hogy Kossuth az 1848/13. tc. geneziséről írt visszaemlékezéseit tényekre alapozta: “A jobbágyság felszabadítása meg lévén már szavazva, szép csendesen odasompolyogtam az emelvény elé, melyen a káptalanok követei ültek és szép csendesen azt mondám nekik: Urak, a földesúri dézsma megszűnt, természetes dolog, hogy a papi dézsmának is meg kell szűnni, szerezzék meg önök a magyar katolikus klérusnak azt a dicsőséget, hogy maga mond le róla; ne várják, hogy én tegyem meg az indítványt, tegyék meg önök; erre egyik közülük ennyit felelt: köszönöm a figyelmeztetést, mindjárt megteszem. Még most is nevethetném, amint visszaemlékezem, hogy egypár tisztelendő szomszédja miként rángatta a reverendáját, hogy ‘per amorem Dei’ ne izéljen, de a derék ember bizony csak izélt. Megmondta, hogy káptalanja nevében örökre lemond a nép javára minden kárpótlás nélkül a dézsmáról; példáját több lelkes kollégái lelkes nyilatkozatokkal követték, ellene természetesen senki nem szólt, még a reverendarángatók sem.” A káptalanok önkéntes lemondása ellen szól továbbá, hogy a korábbiakból (a reformkor évtizedei alatt ugyanúgy, mint 1848-ban március 18-a délutánjáig) nincs nyoma annak, hogy egyházi körökben komolyabban készültek volna a tizedről lemondani. Más szavakkal: annak, hogy a feudális viszonyok felszámolásának köreikben a világi nemességhez hasonlóan nagyobb arányú szimpatizánsai lettek volna, sőt szinte kivétel nélkül inkább az úrbéri viszonyokat legfeljebb látszatreformokkal módosító, alapjaiban azonban kiváltságőrző konzervatívok támogatóinak számítottak. Végezetül pedig a legfontosabb tényre kell emlékeztetnünk: nem lehet eléggé felhívni a figyelmet a március 18-án Pozsonyban meghatározó lélektani körülményekre. Nemcsak arról van szó, hogy a bécsi és pesti hírek fenyegető parasztmozgalmakról, a zavargások veszélyeiről szóltak, hanem arról is, hogy a kiváltságok birtokosai mintha akaratlanul tették volna magukévá Kossuth korábbi “menjünk vagy menettetünk” mondását. Az egyháziak is a szekularizációtól való félelmükben, a tizedtől való elkerülhetetlen megfosztatásuk tudatában, kényszer hatására, “a kisebbik rossz” elve alapján cselekedtek. Mindez egyébként ott és akkor, az alsó táblán is megfogalmazódott, Szentkirályi Móric, Kossuth követtársa a köszönetnyilvánítás mellett rámutatott, hogy az egyházat csak a kiváltságairól való lemondás mentheti meg, “hogy a mozgalom alá ne sodortasson”, Bónis Sámuel szabolcsi követ szerint pedig a kanonokok tette alkalmas lehet “már veszni indult tekintélyük s befolyásuk” visszaszerzésére. A káptalanok követei az őket kérdőre vonó püspökök előtt később ugyanerre a nyomasztó kényszerhelyzetre hivatkoztak.
Rátérve a főrendekhez átküldött, a káptalani követek példájának követésére felhívó javaslat sorsára, összességében helytálló a megállapítás, hogy “a főrendek nem osztoztak az egyháziak nagylelkűségében”. Az este 8-kor kezdődött, hevenyészve összehívott és ezért kevesebb, mint “félházzal” működő ülésen az egyháziak közül elsőként Scitovszky püspök kért szót, és bejelentette lemondását a tizedről, viszont felhívta a figyelmet, hogy azzal más tényezők (például az uralkodó jogai, káptalanbeli hivatalnokok, plébániák javadalmazása stb.) is összeköttetésben vannak. Hogy mennyire szerette volna e döntést elodázni vagy tompítani, jelzi, hogy érvként még a protestánsoknak jelentendő nehézségekre is hajlandó volt felhívni a figyelmet. Batthyány igyekezett megnyugtatni a főrendeket, hogy a különböző jogállásokból fakadó tizedügyeket (pl. bérletek, ellátatlanul maradó alsópapság stb.) a következő országgyűlés mindenképpen elintézi, de annak hatáskörét még nem jelölték ki. Majd a kitűnő szónok Lonovics József csanádi püspök, “a legértelmesebb s legliberálisabb főpap” kért szót, és hosszú beszédben ismertette a tized magyarországi történelmét, kimutatva, hogy “a klérus[nak] a tizedet illető joga számtalan törvényeinken, királyi okleveleken, szerződéseken s királyi eskün alapszik”. Remek szónoki fordulattal azonban - bár hangoztatta a papságnak az eltörlésből fakadó megélhetési nehézségeit - az egyház hazafias elkötelezettsége jeleként a maga nevében (“riadó tetszéstől” kísérve) megtette a dézsmát illető lemondó nyilatkozatát, ezen áldozatnak is a haza oltárára történő helyezését. Bejelentette röviden lemondását Rudnyánszky József besztercebányai püspök is, aki egyébként - mint a kancellária állandó informátora - a viharos főrendi ülésről másnap jelentést is készített az udvari szerveknek.
Végül Rimely főapát szólalt fel és rövid beszédében szintén bejelentette a bencés rend nevében, hogy a tizedből fakadó jövedelmét “édes hazámnak egész készségül áldozatul hozom”. Elképzelhető, hogy felszólalását indokolttá tette Sárkány Miklós bakonybéli apátnak az alsó táblán, szintén rendje nevében tett lemondó nyilatkozata. Rimelynek a Lonovicséhoz hasonlóan hazafias hangvételű beszédében nagyobb teret kaptak a főapát fenntartásai, továbbá kiütköztek abban jogfelfogásának könnyen felismerhető jegyei. Először is kételkedett abban, hogy egyáltalán lemondhat-e ő a tizedről, hiszen csak haszonélvezőként és nem tulajdonosként gazdálkodik a decimából befolyó jövedelmekkel. Hihetően hangzik Lónyay Menyhért megjegyzése, miszerint rajta is látszott a fájdalom “a jövedelmök nagy részétől való megválás miatt, melyet a rémület a forradalom szellemétől csikart ki”. Továbbá szavaiból kitűnt, hogy a polgári átalakulástól nemcsak komoly megpróbáltatásokat sejtett a bencés rendre nézve, hanem annak puszta létét is fenyegettetve látta. (Rimely 1848-ban később is gyakran hangot adott a félelmének, miszerint “a szent rend váratlanul végső megpróbáltatásnak tétetik ki és léte a gyalázatos mozgalmaknak alávettetik”. Úgy vélte továbbá, a március 18-i döntés csak a reformerek első lépése volt, melyet logikusan követ a még meglévő vagyontárgyak kisajátítása, “mivel a világ nyughatatlansága nem elégült ki a püspökök dézsmáinak elvételével, az a klérus jószágaira vágyódott!”) Beszédét azzal zárta, hogy a Szent Benedek-rend ellátásának ügyét - jellemző módon - a “szeretett nemzet” mellett az uralkodó és a főrendek oltalmába ajánlotta. A Rimely által megfogalmazott dilemma végül a főrendi válaszüzenetben is tükröződött (“[a püspökök] készek a papi tizedről - amennyiben az ezen főpásztorokat illeti - lemondani”), mely a világi főrendek követelésének megfelelően tartalmazta még a tizedet bérlő vagy adomány útján bíró birtokosok kártalanításának igényét. Hosszas vita után Perényi Zsigmond kompromisszumos javaslatához (a következő országgyűlésre a kormány terjesszen be vonatkozó javaslatot) a tized-kárpótlást elvben ellenző Kossuth és az alsó tábla is hozzájárult.
Visszatérve a főrendek ülésére, Rimely főapát érintettsége okán itt is érdemes feltenni a kérdést a lemondás motivációjával és önkéntességével kapcsolatban. Számos körülmény alapján úgy ítéljük meg, hogy a püspökök valójában mereven ellenezték a tizedről való lemondást, és a fűtött hangulatú március 18-i ülésen nem a valódi véleményüknek adtak hangot. (Rimely kapcsán ez már a megfogalmazásokból is nyilvánvalóan kiderül. Későbbi írásaiban - idézett beszédével szemben - soha nem úgy emlékezett, hogy “lemondtunk a tizedről”, hanem mindig úgy fogalmazott: “elvették tőlünk”, a különbség pedig több, mint stiláris.) Nemcsak azért mondhatjuk ezt, mert a szemtanú - sokat idézett - szavai szerint a püspökök lemondása nem éppen a lelkesedés, hanem a “rezignáció ólomhangján” ment végbe. A Hám János vezette püspöki értekezlet 18-án este kapott hírt az alsó tábla tizeddel kapcsolatos terveiről, s mivel - az események fordulatosságára jellemzően - többségében nem értesültek a főrendi ülés összehívásáról, a követendő egyházi stratégia kidolgozását másnapra (vasárnapra) az ünnepélyes szentmise utáni megbeszélésre halasztották. A későbbiek ismeretében nyugodtan feltételezhetjük, hogy ez a stratégia nem a tizedről való általános és önkéntes lemondás deklarálását jelentette volna, sokkal inkább a megakadályozására teendő lépéseket vagy legalább is a fenntartásaik nyomatékosítását. 18-án tehát a feszült hírek hatására nem fejthettek ki ellenállást, nem sokkal később azonban a püspökök ezt egyértelműen megpróbálták. Az sem mondható, hogy a felső klérus az országgyűlés nyilvánossága előtt egységesen állt volna ki önkéntes lemondásával. Tudomásunk szerint eddig nem hívták fel a figyelmet Ocskay Antal kassai püspök március 21-én tett nyilatkozatára, ezért vonatkozó részét szó szerint közöljük. Épp a hitelintézeti törvényről folyt a vita, a püspökök az egyházi alapítványokat féltették, és - másokkal együtt - hangoztatták, hogy az alapító szándékával ellentétes célra azokat fordítani nem lehet. Ocskay is tiltakozott, amiért a tervezetben forrásként megjelölt alapítványok egy része a római katolikus egyházat érintette, majd így folytatta: “Egyébiránt el nem mulaszthatom ez alkalommal kijelenteni, hogy a múlt napokban gyengélkedő egészségem miatt e teremben meg nem jelenhetvén, a köztanácskozásokban részt nem vehettem, mely ha lehetséges lett volna, az úrbér- és azt pótló szerződések alapján eddig gyakorlatban volt szolgálatok (robot), dézsma és pénzbeli fizetések s papi tized megszüntetése tárgyában felterjesztett törvényjavaslatokhoz szavazatommal nem járultam volna.”
E nyilatkozatra nyilván azért is kerülhetett sor, mert előző nap, azaz 20-án nagy jelentőségű tanácskozásra került sor, melyen az állammal szemben független katolikus egyház megteremtésének lehetőségeiről, a katolikus politikai stratégiáról értekeztek. A konferencia nyomán 21-én Hám mint rangidős püspök a Pozsonyban tartózkodó felsőklérus nevében kérelmet nyújtott be az uralkodóhoz. A már elfogadott törvényjavaslat nyílt megakadályozására ebben a dokumentumban nem kérték az udvart, viszont hosszan érveltek amellett, hogy sürgős és határozott intézkedésekre van szükség az úrbéri viszonyok megszüntetése következtében az egyháziak ellátására vonatkozóan, a katolikus alapítványok és a főkegyúri jog megőrzése tekintetében. Szempontunkból a legfontosabb, hogy a tizedről való lemondással kapcsolatban nem említették a nemzet oltárára tett ünnepélyes gesztust, sőt az elfogadott törvényt az egyház jogaiba való erőszakos beavatkozásként, a teljes anyagi lerontásra tett kísérletként értékelték, mellyel szemben védelmet csak az uralkodótól remélhettek. (Bécsben egyébként az udvari kancellária lényegében úgy értékelte a dolgot, hogy a magyar katolikus egyház kész helyzet elé állította: 18-án lemondtak a tizedről, három nap múlva pedig már panaszkodnak, pedig előre nem is értesítették a királyt arról, hogy le akarnak mondani a decimáról! A kész helyzet tudomásul vételét javasolta, ugyanakkor a plébániák finanszírozásának sürgős rendezésére figyelmeztetett egyébként a bécsi pápai nuncius is.) A püspöki kar a későbbiekben is mindig a körülmények kényszerítő erejére hivatkozott, és március 18-i magatartásával ellentétes nézeteknek adott hangot. Az ünnepélyesen lemondó Scitovszky például egy 1849-ben kelt levelében kétségbe vonta, hogy az uralkodó valaha is hozzájárult volna “rendes” körülmények között, ha “akarata szabad” a tized eltörléséhez. Így fogalmazott: “Akkor Bécsben és a birodalom más részeiben a felforgatás uralkodott. A tizedekről az alsó tábla március 18-i ülésén néhány káptalan követe az összes egyházi rend nevében lemondott, anélkül, hogy erre akár küldői, akár az egyházi rend felhatalmazta volna. […] Bár tudták, hogy a lemondás ellenkezik a kánonokkal, azért tették, mert alaposan és joggal tarthattak még nagyobb bajoktól és folytonos terrorizmus alatt állottak.” A terrorizmus légköre szerepel fő hivatkozási alapként a püspöki kar 1850 augusztusában tartott értekezletének egyik, kifejezetten a tized eltörlése kapcsán készült nyilatkozatában is, mely az 1848/13. tc.-et “semmisnek és érvénytelennek nyilvánítja, amennyiben akkor csak kényszerűségnek engedtek”.
Összességében tehát az egyháziak (köztük Rimely főapát) tizedről történt lemondását nem önkéntes gesztusként vagy érdekfelismerésen alapuló kompromisszumként értékeljük (amennyiben az érdeknek az úrbéri viszonyoktól való megszabadulást tekintjük), leszögezve ugyanakkor, hogy e magatartás “történeti vagy politikai szempontból erényül vagy bűnül egyaránt kevéssé róható fel”. A lemondás megtörténtében a központi szerepet az aktuális események nyomasztó súlyának, illetve az egyházat egy súlyosabb helyzettől való megóvás szándékának tulajdoníthatjuk. (“A helyes politika szabályai azt kívánták, hogy önklént adják meg a népnek azt, amit hamarosan esetleg erőszakkal harcolna ki.” - írta egy Irányi Dániel.) Nem helytálló az a megfogalmazás, hogy az egyházat megfosztották a dézsmától, de az sem, hogy a papok az alsó és felső táblán lemondtak arról; az egyházat sokkal inkább lemondatták tizeddel kapcsolatos jogainak gyakorlásáról. Érzésünk szerint kifejezi ezt, hogy a püspökkari értekezleteket dokumentáló Fogarasy Mihály az eseményt hol hazafias cselekedetként mutatja be, hol “az események parancsoló hatalmának engedelmeskedő” egyháziakról beszél.
A tized eltörlésénél is jóval nagyobb jelentőséget és terjedelmesebb vitatást kapott a “vallás dolgában” alkotott törvény feletti főrendi tanácskozás az április 2-i, 4-i illetve 6-7-i ülésnapokon, melyek részletesebb ismertetésétől el kell tekintenünk, csupán a Rimely beszéde által is érintett kérdésekre térhetünk ki. A terjedelmesség oka, hogy a bevett felekezetek tökéletes egyenlőségéről és viszonosságáról szóló javaslattal szemben a püspökök határozottan kifejezték nemtetszésüket, ellene szívós és körültekintő politikai küzdelmet folytattak. 2-án az alsó tábla üzenetének felolvasását követően Scitovszky kért szót és egyből a lényegre tapintott: “E javallott törvénycikkben foglalt pontok annyira fontosak s a katolikus egyház életébe vágók, hogy ezeknek egész kiterjedésükbeni tárgyaltatása igen-igen szükséges.” Elítélte a tökéletes egyenlőség és viszonosság elvének kimondását, s különösen felemelte szavát a bevett felekezetek iskoláinak átjárhatósága ellen. Ocskay (a püspökök később ismétlődő eljárásának megfelelően) már ekkor óvást emelt, s kifejtette: “ily általános rendelethez [ti. a törvényesen bevett vallásfelekezetek tökéletes egyenlőségét és viszonosságát kimondó 2. §-hoz], miután az csak félremagyarázatokat és súrlódásokat idéz elő, semmiképpen nem járulhatok, s ezért a katolikus egyház elveit, javait és jogait ily általános eszmének alárendelni nem engedhetem”. Őt követte Fogarasy Mihály szkodári püspök, aki kijelentette, hogy az egyház nem ellensége az átalakulásnak, éppen ellenkezőleg, mindig is azért küzdött (sőt azt is állította, hogy “a jelen időben is ő tűzte ki Európa népeinek a haladás zászlóját”), de óva intett attól, hogy a törvényhozás “az egyház szabadsága és testületi jogai felett korlátozólag” intézkedjen. Hosszú beszédében két különösen fontos indítványt tett, az egyikben az egyházi és iskolai szükségleteik állami költségvetésből való finanszírozásához az “amennyiben azok mostani javaikból ki nem telnek” szövegrészt akarta beszúratni, a másikban (szempontunkból most ez a fontosabb) a teljes egyenlőséget és viszonosságot a felekezetek “saját hitelveik és egyházi szerkezetük épségben tartása mellett” kívánta megállapíttatni. Az ellenzéki Teleki Domokos cáfolta, hogy a viszonosság elve ellentétes lenne a keresztény vallás tanaival, és elutasította Fogarasy módosító javaslatát, magáévá tette viszont Cziráky János és több világi katolikus főrend is, utóbbiakkal Perényi Zsigmond és Teleki László szállt vitába. Rimely is szót kért, de beszéd helyett csak bejelentette, hogy - mivel Fogarasy “kimondta nézeteit” - az ő indítványa mellett foglalt állást. Néhány (az említettek mellett az alapítványok sorsát féltő) hozzászólás végén Fogarasy rámutatott, hogy “a katolika vallás régi, ősi 8 százados szerkezete az egész alkotmányba beszőve volt”, de a jövőben uralkodó vallás nem lehet, s a vallásegyenlőség zökkenőmentes megvalósulása érdekében kérte a főrendeket módosító javaslata támogatására. A felső tábla ilyen értelmű viszontüzenetet fogalmazott meg, de az alsó tábla nem engedett, ragaszkodott a Kossuth által fogalmazott első törvényjavaslatához.
A főrendek így április 4-én ott folytatták, ahol két nappal korábban abbahagyták. Az egyház a vallási elvek törvényhozás útjáni korlátozásának tilalmát kívánták a paragrafus szövegébe iktattatni. Ocskay gyakorlatilag megismételte korábbi beszédét, s nem akarta önmagát hosszan ismételni Fogarasy sem. Rámutatott viszont, hogy “aggodalmunknak nevekedni kell, s azon gondolatra is jöhetünk, hogy az óvó klauzula betétele is elleneztetvén, nem akarja a törvényhozás a katolika egyháznak jelen szerkezetét s mostani állását ez országban biztosítani”, hiszen ellentétes érdekű bevett felekezetek esetén az egyiknek hasznos intézkedés óhatatlanul sérti a másikat. Teleki Domokos jó érzékkel mutatott rá, hogy egypár nappal korábban a főrendek “pazar kezekkel szórták a politikai szabadságot, és most a vallási szabadsággal kívánnak gazdálkodni”. Úgy vélte, hogy az alsó tábla javaslatában a “különbség nélküli tökéletes egyenlőség és viszonosság” pontosan kijelöli az államhatalom számára azt a korlátot, melyen belül nem mehet. Értetlenségének adott hangot Teleki László is: “nem tudom megfogni, miért ne lehetne elfogadni a karok és rendek izenetét, úgy, mint áll. Vannak bizonyos dolgok, melyek oly egyszerűek és világosak, hogy azokhoz semmi záradék és magyarázat nem szükséges.” Ott, ahol megvalósul a vallási egyenjogúság, még csak nem is logikus a püspökök által védelmezett értelmező záradék beiktatása. Teleki utána még összeszólalkozott a katolikuson kívül valamennyi vallás érdekére hivatkozó Scitovszkyval és Bezerédy Miklós c. makári püspökkel is. (Utóbbi beszédét az ellenzéki főrend kissé gúnyosan “nem tudom, miféle törökországi püspök úr némely viccei”-nek nevezte.) Teleki kiállt a törvényjavaslat mellett és határozott szavakkal utasította vissza a pécsi püspöknek a személyére illetve a főrendi többséggel szembeni állásfoglalására vonatkozó megjegyzéseit, beszédének záró mondatával pedig a karzat hallgatóságának viharos egyetértését, utóbbi pedig a nádor rosszallását váltotta ki: “Én nem istenítem a méltóságos főrendek táblája többségének logikáját, úgy én éppen olyan méltó joggal, s talán méltóbbal nem hagyhatnám helybe a püspök úrnak előadását, miszerint nem fogadja el a képviseleti táblának jelenleg már a hazát képező többségének véleményét.” A világi főrendek leginkább csak röviden jelentették be a módosítást támogató vagy ellenző szavazatukat. Teleki Domokos is először megígérte, hogy megfogadja a nádor felszólítását és rövid lesz, majd tulajdonképp az egész vita lényegét összefoglalta. Scitovszky katolicizmusával szemben az ő protestáns meggyőződését nem sértette a viszonosság és a szabadság elve, majd így folytatta: “viszonosság lehet szabadság nélkül, de szabadság soha viszonosság nélkül nem létezhetik. Mert mi a viszonosság, ha nem a szabadságnak mindenkire való kiterjesztése? […] Újabb időkben, midőn Magyarországon felmerültek a vallásbeli kérdések, a tisztelt klérus mindég a vallásos elveket kívánta pajzsul felhasználni arra, hogy magát a vallás szabadsága ellen oltalmazza, s keresett ott elveket, hol nem voltak.” Vagyis észrevétele szerint a katolikus egyház hatalmi érdekeinek esetleges jövőbeli sérelmét a törvény szavára való hivatkozással akarta megakadályozni, s nem úgy, mint saját felekezeti szempontjainak háttérbe szoríttatását.
A Telekiéknek újra visszavágni igyekvő Scitovszky mellett a felső klérusból csak Bartakovich Béla rozsnyói püspök mondta el (röviden) a véleményét, Rimely főapát viszont hosszabb beszédben foglalt állást az inkriminált 2. §. javasolt kiegészítése mellett. Alapvető felfogása az volt, hogy a törvényjavaslat egy nagy és általános elvet kíván kimondani, melyet nemcsak a vallásügyben, hanem minden témát illetően ellenez. Szerinte a törvényhozásnak nem princípiumok leszögezésével, hanem aprólékos jogi szabályozással kellene foglalkoznia. Az efféle alapelvek később óhatatlanul értelmezési viták forrásai lehetnek - vallotta, mert ha ezzel szemben teljes részletességgel látható volna, “miben kívánják a más felekezetűek a viszonosságot s egyenlőséget, akkor egyenesen, biztosan s határozottan mondhatnánk ki véleményünket”. (Az ellenzék ez észrevételre azt jegyezte meg, hogy amint a részletek kerülnek “szőnyegre”, az egyház ugyanúgy ellentmondott az oktatásügyi, vagyoni stb. liberális elképzeléseknek is, mint az alapelvnek, amint azt 1848-ban például a felelős kormányról vagy az országgyűlési választások kihirdetésének módjáról szóló törvények elleni egyházi ellenállás is bizonyított. Ld. 3.8. fejezet.) Az általános értelmű kifejezésbe tehát Rimely szerint szükséges a katolikus óvásban foglalt konkrétumot belehelyezni, majd szónoki kérdésekkel fordult a főrendekhez: “Hát miben állana a katolika egyház szabadsága, ha hitelveit s egyházi szerkezetét fenntartani szabadságában nem állana?” Scitovszkyhoz csatlakozva burkoltan utalt arra is, hogy a 2. §. azért is elfogadhatatlan, mert a katolikus egyház számára a teljes felekezeti viszonosság egyszerűen a gyakorlatba át nem vihető elméleti konstrukció. Szinte valamennyi Rimely-beszédhez hasonlóan itt is azzal érvelt, hogy a rendek célkitűzéseiben foglaltakkal ezúttal is maradéktalanul - a valóságban ugyanakkor csak névlegesen - egyetért, vagyis a vallásszabadság és egyenjogúság az ő számára az egyik legfőbb érték illetve megvalósítandó feladat, viszont az aktuális törvényjavaslatot nem tartja célravezetőnek. (Sőt, még azt is méltánytalannak nevezte, hogy mások az alkotmányossághoz való viszonyát megkérdőjelezték. Vö. 3.6. fejezet.) A különbség tehát - mint a reformkori konzervatívok és ellenzékiek között általában - nem retorikai, hanem nagyon is tartalmi jellegű volt. Érdekes még Rimely beszédének a vége. Mintha már ekkor rezignáltan beletörődött volna a Fogarasy-féle klauzula kimaradásába (pedig a főrendek többsége ekkor nyilvánvalóan mellette állt), szavait azonban mégsem a keserű megpróbáltatások kiemelésével zárta. Jó érzékkel vette észre, hogy a felekezeti jogegyenlőség életbe léptetésének számos részletkérdése fog a közeljövőben “akár törvényben, akár pártok mozgalmainál előtűnni”. Feladatul mintha már az erre való felkészülést jelölte volna meg önmaga számára (legalábbis ekkor), mert a katolikus szempontok megvalósulásának biztosítékát nem az egyház érdekeit pontosan kifejező törvényszövegekben, hanem az ország katolikus lakosságában, pontosabban annak egyházához való ragaszkodásában jelölte meg. (“Megjön az idő és akkor bíznunk kell abban, hogy e honban katolikusok laknak, s érzik azt, hogy ők katolikusok, a katolika vallásnak fenn kell tartatni.”) Ez a felfogása pedig pontosan megfelelt a katolikus autonómia mozgalom - éppen ezt követően markánsan körvonalazódó - célkitűzéseivel. Szavaival teljesen párhuzamosak a püspöki kar emlékeztetőjeként megfogalmazottak is: “midőn egyházunk a fejedelmi pártfogás ernyőzete alól ki van rántva, s a bevett vallások sorába állítva, most, midőn a nép a törvényhozásba választása által befoly, és szavát azon kívül is az igazság és jogosság mellett felemelheti, a katolikus egyháznak saját híveinek védelme alá kell húzódnia”.
A Rimely által érintett eszme két nappal később kapott különös jelentőséget. Április 4-én ugyanis a főrendek újabb üzenetben ragaszkodtak a püspökök indítványozta kiegészítéshez, viszont megmakacsolta magát az alsó tábla is. (Indoklásukban arra hivatkoztak, hogy “a kérdéses szavak betétele által a jelen tárgy politikai térről a dogmatikai térre vitetnék át, és a tökéletes egyenlőség és viszonosság veszélyeztetnék”.) Miután 6-án bejelentették a rendek szóbeli üzenetét, Scitovszky kifejezte ragaszkodását korábbi elveihez, melyekről le nem mondott, de az előrehaladott tárgyalásokat sem akarta gátolni, viszont óvást jelentett be a vallási törvénnyel kapcsolatban. Ocskay püspök is azt fejtegette, hogy soha nem akarta a törvényhozásban a vallásügyet tárgyalni, s rámutatott, hogy a mostani javaslat 2., 3., és 4. §-ait soha támogatni nem fogja majd szintén ünnepélyes óvást tett, melyhez több világi katolikus is csatlakozott. Pártolóan csak Vay Miklós nyilatkozott, majd Majláth György országbíró fejezte ki megnyugvását az alsó tábla üzenetében. István főherceg bejelentésére a sokat vitatott paragrafusokat közfelkiáltással jóváhagyták. A továbbiakban még a görögkeletiek és görögkatolikusok viszonyaival foglalkozó “pótlék javaslatot” vitatták, majd megszülethetett az “évszázados vallási súrlódások és összecsapások felszámolásában, és így az igazi vallás- és lelkiismereti szabadság megvalósításában korszakalkotó jelentőségű” 1848/20. tc.
Említést kell még tennünk az április 6-án tartott katolikus értekezletről, melyen az egyház autonómiával kapcsolatos jogainak törvénybe iktatását célzó petíciót szerkesztettek. (Ebben nem tudjuk, Rimelynek milyen közvetlen szerepe lehetett, a vonatkozó püspökkari tanácskozásokon bizonyára részt vett, és mivel sokat foglalkoztak a szerzetes papság viszonyaival, valószínűleg véleményét is kifejtette.) A petíciót Rónay János csanádi követ a katolikus egyház szabadságának és hívei megnyugtatásának érdekeire hivatkozva másnap be is nyújtotta az alsó táblának, ott azonban Deák Ferenc igazságügyminiszter javaslatára, mint az országgyűlés elé túl későn került indítványt, elvetették. Az újabb politikai kudarc csak fokozta a püspökök keserűségét a törvényhozás irányát illetően, és megalapozta az április 8-i újabb tanácskozástól - immáron a megváltozott körülmények tudomásulvételével - kibontakozó egyházi mozgalmakat, főpásztori állásfoglalásokat is.
Az áprilisi törvények elfogadásához érve, nagyon röviden meg kell próbálnunk valamiféle általános értékelést nyújtani Rimely mellett a püspöki kar egészének március végi - április eleji magatartásáról. A probléma kulcsát abban jelelhetjük meg, hogy az új vallásügyi szabályozást szorgalmazó, Kossuth vezette liberálisok és a püspöki kar felfogása össze nem egyeztethető ellentmondásokat tartalmazott. Ha majdnem egy évtizeddel korábban a vegyes házassági vitákra találóan pontos volt Dessewffy Aurél megállapítása, miszerint a “protestánsok iránti igazságosság ott kezdődik, ahol a katolikusok iránti igazságtalanság”, akkor ugyanez vonatkoztatható 1848 tavaszán a püspöki kar illetve a hatalomra került liberálisok viszonyára is. Míg - mint láttuk - a vallásügyi vita kapcsán a püspökök lényegében azt is ellenezték, hogy a törvényhozás a kérdés tárgyalásába ereszkedjen, illetve amennyire lehetett, védte a korábbi állapotból maradó előjogait, egyházellenes támadásnak tekintve sokallták az új kormány kívánalmait. Kossuth ugyanakkor - mint a szakirodalomban gyakran idézett - visszaemlékezésében kifejtette, éppen hogy kevesellte mindezt, és nemcsak széleskörű miniszteriális felügyeletet szorgalmazott, hanem elvben az állam-egyház szétválasztás radikálisabb, például a szekularizációt is felvető módját támogatta. Ennek elmaradását csak taktikai okokkal indokolta, miszerint: “Meg voltunk mindnyájan győződve, hogy ha a vallásfelekezetek közti egyenlőségnek ezen módját hozzuk akkor indítványba, oly megkérlelhetlen harcot és háborút idéztünk volna elé, s oly hatalmas segédeket kergettünk volna hazánk szabadsága bécsi ellenségeinek karjai közé, hogy az egész átalakulási munka veszélyeztetve lehetett volna. Nem mertük tenni.” A katolicizmust “hatalommal felruházott valóságos állami intézmény”-ként határozta meg, míg az általa helyeselt egyház-fogalomnak az “egy hitet valló egyének szabad akaratból kifolyó önkéntes egyesülete” felelt meg. A régi rendi alkotmányban biztosított katolikus államvallás-eszméről így írt: “annyira sérti az emberi szabadság legérzékenyebb oldalát, a lelkiismeret szabadságát, annyira ellenkezik a polgári társadalom s az állami szuverenitás alapfogalmaival, […] hogy eltökélettük magunkat e borzasztó eszmét a magyar közjogból kitörölni.” A korábban elterjedt egyházi felfogás egyébként eleve bizalmatlan volt a társadalmi-politikai mozgalmakkal szemben, a legfőbb értéknek rendszerint az állagőrzést, a változatlanságot tekintette. (Danielik János katolikus publicista például jellemzően így írt még 1848 januárjában: “Legyenek a revolucionális mozgalmaknak közvetlen következései bármi kedvezők is ránk nézve, végkiszámításban azok mindenkor ellenünk, érdekeink, életünk ellen vannak kitéve.”)
Összességében Rimely főapát és püspök-társai felfogását leginkább úgy lehetne jellemezni, hogy elkötelezett hívei voltak a rendi konzervativizmusnak, ebből fakadóan szükségképpen bizalmatlanul fogadtak minden fontosabb - különösen egyházpolitikai - reformot. Az 1848-at megelőző időszakban sem adódott rá lehetőség, hogy köreikben a liberális eszméknek hívei támadjanak, nem csoda, hogy az áprilisi törvények vitáiban nyilatkozataik az alsó táblával szembeni ellenkezéstől fenntartásaik hangoztatásán át legfeljebb a mérsékelt tudomásul vételig terjedtek, a nyílt támogatásig már nem. Mint egy radikális kortárs írta: “A magyar elszolgaisodásnak egyik legszomorúbb példája volt az, hogy főpapjaink közül egy, de egy sem találkozott, ki meggyőződésénél fogva a bukott kormány bűneit nyíltan kimondva az ellenzékkel mert volna tartani. Azelőtt a sötét századokban sokkal önállóbbak, szabadabb szelleműek voltak főpapjaink.” Horváth Mihály is úgy jellemezte a püspöki kart, mint amelynek korábbi kinevezéseinél a kormánypárti politikai elkötelezettség és aktivitás nyomott legtöbbet a latban, így nem meglepő, hogy vagy “meggyőződéseiket önérdekeik miatt mindenben föláldozni kész vagy elvből a reakcióhoz szító egyéniségek” juthattak püspöki székekbe.
Rimely Mihály 1848-as felfogásáról általánosságban aligha tudunk pontosabbat adni a bencés rendtörténetíró értékelésénél: “nem lelkesedett a nemzeti küzdelemért, érzelmileg kétségtelenül az uralkodóház, a régi alkotmány híve volt”.

3.8. Az évenkénti országgyűlésről, a felelős kormányról és a népképviseletről (1848/3., 4., 5., 16. tc.).
Az országgyűlés március 18-i tárgyalásain az alsó tábla határozatot fogadott el a törvényhozás legfontosabb feladatairól, melyeket az új végrehajtó és törvényhozó hatalomról (felelős kormányról illetve népképviseleti alapú országgyűlésről), a közteherviselésről, az úrbéri viszonyok megszüntetéséről (a földbirtokosok kártalanítása mellett), az ország “belbékéjét” megteremteni hivatott nemzetőrség valamint a sajtószabadságot biztosító esküdtszékek felállításáról szóló törvényekben jelölte meg. Már ez a nyilatkozat úgy fogalmazott, hogy “mindazon törvényeknek alkotását, melyek az ország belbékéjének és a nemzet szabadságának biztosítása végett rögtöni intézkedést nem kívánnak”, a követek a következő “Pesten tartandó nemzetgyűlésre” halasztják. Vagyis ekkor a politikai közvélemény számára már egyértelmű volt, hogy - régi kívánságnak megfelelően - a magyar törvényhozásnak a politikai élet valódi központjának számító fővárosban, Pesten és nem a nyugati határszélen fekvő, Bécshez közeli Pozsonyban kell üléseznie, méghozzá nemcsak esetenként (amikor a király összehívja), hanem állandóan. A folyamatosan működő törvényhozás polgári eszméjét a reformellenzék teoretikusai már részleteiben is kidolgozták illetve vitatták (például az 1843-44. évi országgyűlésen), s ugyanezt a kívánságot 1848-ban nyomatékosította a márciusi ifjak híres “12 pontjának” 3. számú követelése is. A pesti országgyűlés iránti igény - különösen a radikálisok körében - olyan erősnek mutatkozott, hogy sokan a fővárosba történő haladéktalan átköltözést követelték.
A Szemere által az országgyűlés új rendszerének kialakításáról fogalmazott törvényjavaslatot a március 20-i kerületi ülés tűzte napirendjére, majd a jóváhagyást követően másnap és 22-én már a főrendek vették vitatás alá. A számos pontosító részletet eredményező üzenetváltások után március 30-án fogadta el a két tábla együttes ülése, melynek uralkodói jóváhagyására április 2-án került sor. A törvényjavaslat valamennyi paragrafusát mind az alsó, mind a felső táblán élénk vitatás követte, melyhez az egyháziak is többször hozzászóltak. Rimely ugyan alig vett részt a főrendek vitáiban, de a kérdés élénken foglalkoztathatta, ugyanis mind az alsó táblai röpíveket gazdagon jegyzetelte, mind pedig több terjedelmes (“eszmélet”-nek illetve “eszmélkedésnek” titulált) beszédvázlatot is készített. Ezek a hosszabb szövegek gyakorlatilag kizárólag a törvényjavaslat 1. §-ára illetve az abban foglalt alapelvre vonatkoztak, vagyis arra, hogy a jövőben az országgyűlés évente és Pesten ülésezzen. Míg az alsó tábla felirata a javaslat indoklásakor egyszerre hivatkozott a régi magyar törvényeknek az évenkénti ülésezést megengedő tartalmára, illetve másrészt az “átalakulás korszakának roppant kívánataira”, Rimely csak az első szempontot vette tüzetesebb elemzés alá. Kételkedett abban, hogy szükség volna bármilyen módon is gyakoribbá tenni az ülésezést, és rendies felfogásának megfelelően az országgyűlés rendszerét is csak “a már álló törvények nyomán” tartotta kivitelezhetőnek, a “diétai szisztémát” pedig annyira érintetlenül hagyni, amennyire csak lehet. Aprólékosan kigyűjtötte a Corpus Juris azon paragrafusait, melyek az országgyűlések rendszerességével foglalkoznak. Nyilván maga is belátta, hogy ezeket lehetetlen abszolút érvénnyel felruházni, hiszen a háromszáz év alatt keletkezett rendelkezések nem alkottak egységes szemléletű sorozatot. “Okoskodásom azonban nem terjed tovább, mint addig, hogy a törvényeinkben nincs az elv kimondva, nincs intézkedés, mely a minden évi országgyűlés tartását rendelné s kívánná” - írta, vagyis éppen az alsó tábla aktuális igényével ellentétes következtetést domborított ki. Kétségtelen, hogy a 18. századi jogfelfogás alapján a háromévi periódus vált meghatározóvá, ezért Rimely érvelését arra irányította, hogy amikor korábban (pl. Mátyás király vagy II. Lajos uralkodása idején) az évenkénti országgyűlés mellett döntöttek, akkor ezekre csupán a rendkívüli idők, az állandó háborúskodás miatt került sor. Az ilyesmit előidéző okok megszűntek, vallotta, ezért belátták az ország rendei, hogy mennyivel üdvösebb ritkábban tartani a gyűléseket. A többször átfogalmazott vázlatok alapján gyaníthatjuk, hogy Rimely nagyobb beszédben készült az alsó táblai üzenettel szembefordulni, ennek elmondására azonban nem került sor. Egyik fejtegetése fölé utólag odaírt egy befejezetlen mondatot (“el nem titkolhatom örömömet…”) mely azt jelezte, hogy ismét a megszokott konzervatív szónoki stratégiával kívánt élni: magát is az átalakulási javaslatok hívének igyekezett feltüntetni, ugyanakkor a részletezésnél a liberális szemléletű üzenet leglényegesebb elemeit akarta kihagyatni. (Vázlatában máshol is hangoztatta: “nyilatkozásim elég világosak, és nyíltan mutatják, hogy én igen méltányolom a TKR. tervezett felírásukat, hogy én a gyakortabbi gyűlés ellen nem vagyok” stb.)
Ellenérveiben először ismét a hagyomány kötelező erejére hivatkozott, s arra, hogy a rendi alkotmány keretei bőséges lehetőséget biztosítanak (sőt tulajdonképp a legmegfelelőbbek) a nemzet érdekeinek érvényre juttatásához. Úgy gondolta, hogy a 19. század első felének törvényhozása “sok és különnemű üdvös törvényekkel gazdagítá a törvénykönyvünket”, miközben a liberálisok éppen amiatt tiltakoztak állandóan, mert a rendi országgyűlés rendszere az igazán fontos reformok életbe léptetésére nem alkalmas. Sőt Rimely úgy gondolta, hogy a korábbi diétákon szentesítést nyert rendelkezések “a polgárélet minden szakára kiterjednek” és valamennyi társadalmi osztály igényeit kielégítették, szerinte a törvényhozás tempójának módosítását az égvilágon semmi nem indokolta, a háromévenkénti ülésezés bőven elég “a még hátralévő hiányok, fogyatkozások pótlására, alkotványunk kiegészétésére, tökéletesítésére”. Amiből egyébként az is kiderül, hogy nem az új polgári alkotmány megteremtésére, hanem a régi megőrzésére, kiegészítésére törekedett. Más megfogalmazásaiból is kitűnt, hogy a rendi alkotmány változatlan, legfeljebb toldozás-foldozásszerű reformokkal történő kiegészítésében reménykedett még március második felében is. A nyíltan népképviseleti-demokratikus reformok megfogalmazódása idején is úgy látta, hogy “alkotványunk áll”, ezért a “mostani követválasztási és utasítási rendszer” továbbra is gyakorlatban van, s ezen az alapon vetette fel nézeteit. Az ülések rendszerességének kérdése a március 21-i főrendi tárgyaláson is vitatás alá került. Itt az ellenévek többnyire a törvényjavaslatnak a “mindig a téli hónapokra” vonatkozó illetve a két ülésszak között hat hónapnál nagyobb szünetet meg nem engedő kitételei ellen szóltak. (Utóbbit elvetették a főrendek, a téli hónapokra való összehívás, “amennyire a körülmények engedik”, viszont átment.) Ocskay Antal kassai püspök felszólalása jellemzőnek mondható, hisz ő is azzal kezdte, hogy ellenzi az évenkénti országgyűlést, de mivel látja, hogy a főrendek ebbe belenyugszanak (talán ezért nem került sor Rimely ilyen értelmű beszédének elmondására sem), inkább a téli hónapokkal kapcsolatban fejti ki ellenvéleményét.
Az évenkénti ülésezéssel szemben másik fő ellenvetését “eszmélkedéseiben” Rimely főapát az anyagiakra alapozta. Úgy gondolta, hogy az országgyűlések költségei eddig is elviselhetetlen terhet jelentettek a lakosság számára, mely lázongásokkal fog tiltakozni a folyamatos törvényhozás eltartása ellen. Szerinte az ötlet ellen szólt az “egyébkint is már mélyen sebzett nemesség” nehéz pénzügyi helyzete, mely aligha viselné el az országgyűlés fenntartásából fakadó többlet-kiadásokat. Rimely harmadik ellenérve elsősorban a főrendek körében számíthatott volna támogatókra, kifejtette ugyanis, hogy ha egy évben az ország “világi és egyházi főelöljárói” hónapokat töltenek a tanácskozásokkal, nem tudják ellátni azt a fontos társadalmi feladatot (például a püspökök egyházmegyéjük kormányzását), mellyel eredetileg megbízattak, a nagybirtokosok hosszú időre elvonatnak gazdaságuktól. Negyedik, ám igen hangsúlyos helyre tette több helyen is a főapát, hogy szükség esetén, ideiglenesen összeülhetnek a törvényhozók gyakrabban is, alaptörvényül azonban ezt kijelenteni nem volna szabad. Kicsit nehézkes megfogalmazással, de még annak elismerésébe is belement, hogy “a jelenkor, vagyis mint mondogatni szeretjük, az átalakulásunk a gyűléseket szükségessé teszi”, de mint írta, “hogy a jövendőben minden évben tartassék országgyűlés - mint tehát a törvény örök időkre alkottatik, úgy a gyűlés tartása is - ebbe meg nem egyezhetem”. Máshol még világosabban fejtegette: “A rendek az évenkinti gyűlés tartását az átalakulás alapján építik, következőleg a roppant teendők sokaságán, […] de ezen okok csak ideiglenesek, rövid időre tartandók, amiért is csak ideiglenes törvényt, intézkedést kívánnak, mely legfeljebb addig tart, míg a súlyos ok meg nem szűnik, s az okozatot az okon túl terjesztik a rendek, úgy az okozatba, vagyis a törvényjavaslatba […] meg nem egyezhetem.” Rimely alig akarta elfogadni a tényt, miszerint 1848 márciusában egy alapjaiban új politikai intézményrendszer kialakulásának volt tanúja, ezért inkább az “ideiglenes” reformok elfogadtatása után szerette volna a “800 éves” rendi alkotmány minél pontosabb restaurációját.
Ötödik, egyben talán legsúlyosabb ellenvetését ezúttal is az uralkodó szerepének megengedhetetlen korlátozásában jelölte meg, abban, hogy “őfelsége legjelesebb jussainak egyikét sarkaiból kiforgattatva látom”. A királytól “kérni szabad és [hozzá] folyamodni” - írta, de az uralkodó kényszerítését igazságtalan, alaptalan, sőt a jóságos V. Ferdinánddal szemben még méltatlan, a nemzet becsületéhez nem illő tettnek is nevezte. “Az álladalom és a fejedelem közti viszonyoknak, ha nem örökösöknek, igen-igen állandóknak kell lenni.” - szögezte le alapelvül, és úgy gondolta, a király és a nemzet közötti kölcsönös bizalmat, mint a politikai intézményrendszer alapját kár utóbbi részéről veszélyeztetni. “Nem nyom előttem [a latban] az az észrevétel vagy ellenvetés mit sem - folytatta erőteljes stílusban a főapát -, hogy őfelségén áll jogairól lemondani, mert erre röviden felelem: talán a nemzeten sem áll a koronának adott jogait kérdésbe venni vagy azokat igen nagy szorultság nélkül megszorítni, változtatni keresni.” Rimely méltatlankodását az váltotta ki, hogy a törvény az országgyűlés helyének és idejének kijelölésével korlátozta az uralkodó tetszés szerinti, az ország szükségeinek saját felismeréséből fakadó jogosultságát; továbbá a házfeloszlatásra, a szentesítés idejére és módjára vonatkozóan is a királyra vonatkozó kötelezettségeket tartalmazott. A konzervatív főrendek számára valóban ez volt az egyik leginkább szemet szúró pontja a javaslatnak, Pest mint helyszín Bécsben is komoly ellenvetéseket szült, de végül is bekerült a törvény szövegébe. A 2. §. a megszavazott indítványok törvényerőre emelkedéséről rendelkezett, mégpedig úgy, hogy a király nemcsak az ülésszak végén, hanem közben folyamatosan is megteheti ezt. Lonovics a vitában kifogásolta, hogy a tervezet színtelenül “megerősítésről” beszélt a “szentesítés” ünnepélyesebb és az uralkodóra nézve hangsúlyosabb szóhasználata helyett illetve nem esett szó a király vétójogáról. (Végül utóbbi nem, a “szentesítés” szó viszont elfogadásra került.) Ennél a paragrafusnál kért szót Rimely is, de nagyobb beszéd helyett a felségjogok védelmében csak ennyit mondott: “Világosan ki kell mondani, hogy a törvény akkor érvényes, midőn őfelsége által megerősíttetik és kihirdettetik.” Az elv a későbbiekben az ülések berekesztéséről szóló 5-6. §-ok vitájában is felszínre került. A gyakran felszólaló Lonovics “összeszorítva látta” az uralkodó jogait, amikor arról vitáztak, hogy a törvény megtiltotta a királynak az országgyűlés feloszlatását a következő évi költségvetés elfogadása előtt. Ocskay püspök szintén azt emelte ki, hogy a büdzsé vizsgálatának “örve alatt őfelségének az országgyűlést bármikor berekeszteni joga ne korlátoztassék”. A 6. § szövegéhez egyébként Rimely is fűzött egy széljegyzetet: az országgyűlés “el nem oszlattathatik” szövegrészét kihúzva inkább a “be nem rekesztethetik” formulát javasolta, ugyanúgy, mint a vita során Perényi Zsigmond. (Elképzelhető, hogy ezt Rimely nem magától, hanem a főrendi ülés idején, a felszólalások hatására jegyezte fel.)
Egyébként - mint azt a 149. sz. röpív jegyzetei tanúsítják - Rimelynek sem csak elvi ellenvetései akadtak a javaslattal, hanem számos stilisztikai pontosítást is szükségesnek vélt. Például a 3. §-hoz, mely a hároméves országgyűlési periódust illetve az évenkénti ülésszakot tartalmazta, Rimely először feljegyezte, hogy “fennmaradván a küldők visszahívási joguk”, majd még ezt a széljegyzetet is áthúzta. (Minden bizonnyal azért került erre sor, mert a főapát gondolkodását is alapvetően a rendi országgyűlés tanácskozási rendje - és abban a “küldők” intézménye - határozta meg.) Egy másik széljegyzetének tanúsága szerint fő problémát jelentett még számára az is, hogy “kinél jelenti be magát a regalista, ha nem jön a hongyűlésre?” A 9. §-nál, mely mind az alsó-, mind a felsőház (ekkori szóhasználattal még természetesen: tábla) elnökének fizetést rendelt, Rimely feljegyezte: “hát a követek?” Különösen meglepte a 13. §., mely az esetleges hallgatói rendbontás után az ülésszak a “többség határozata szerint, de mindig nyilvánosan” történő folytatásáról határozott, melynél a “nyilvánosan” szó mellé beszúrta: “hogyan lészen ez?”
A törvényhozás rendjének új alapokra történő helyezése mellett szót kell ejtenünk az új végrehajtó hatalommal, a felelős nemzeti kormánnyal kapcsolatos véleményéről is. Rimelynek a témáról nem maradt fenn önálló feljegyzése, pontos véleményét csak később keletkezett önéletírásából ismerhetjük. A végrehajtó hatalom korábbi szerveit a magyar rendi alkotmánnyal szorosan összetartozó intézményeknek tartotta, melyek megítélése szerint eredményesen ismerték fel a lakosság igényeit és hajtották végre a szükséges intézkedéseket. Megszüntetésüket Rimely nyilván egyházpolitikai szempontokból is rosszallhatta (ld. alább), de legalább ennyire elítélte a király hatalma elé emelt alkotmányos korlátokat. Kossuth és Batthány törekvéseiről - többek között - ezt jegyezte fel: “Gyűlöletesek voltak az újítók számára a helytartótanács a kancelláriával együtt, ezért minisztériumot [felelős kormányt] kértek, hogy leszűkítve és összeszorítva a királyi hatalmat bármit saját belátásuk szerint szabadon megtehessenek.”
A “minisztériumról” (vagyis a felelős kormányról) szóló, az alsó táblán elfogadott törvényjavaslat március 22-én este került a főrendek elé, de érdemi tárgyalásába csak 23-án bocsátkoztak. A 6. §-ig különösebb viták nem is adódtak, ekkor azonban - többek között - a katolikus egyház püspökeinek kinevezésénél a felelős minisztérium ellenjegyzési joga kapcsán nagy vihar kerekedett. Az egyháziak ugyanis az uralkodó főkegyúri jogának sérelmét látták a tervben, e mellett azonban a valódi tét itt is az egyház és a polgári állam jövőbeli viszonyára vonatkozott. Lonovics nagy és történelmi adatokban bővelkedő beszédében Werbőczy alapján a püspökségek alapításának, feloszlatásának, a püspökök kinevezésének jogát kizárólagosan az uralkodó kezében kívánta hagyatni. Többek között így beszélt: “Hogy őfelsége a végrehajtó hatalmat vallásos ügyekben minisztériuma által fogja gyakorolni, az ellen észrevételem nincs. De bátor vagyok figyelmeztetni a méltóságos főrendeket, hogy ez alatt törvényeinket tekintve, csak azon ügyeket értem, melyekre nézve őfelsége eddig is végrehajtó hatalmát dikasztériumok által gyakorlotta, végre pedig határozottan ki kell jelentenem, hogy őfelsége mindazon jogokat, melyek felséges személyét, mint apostoli királyt illetik, ezentúl is fenn fogja tartani.” Ocskay püspök határozottabban fogalmazott, elfogadhatatlannak tartva, hogy az egyházra vonatkozó felségjogokat (valamennyi egyházi ügyben intézkedési jogot) gyakoroljon a kormányzat. Elismerte, hogy ezt az uralkodó eddig sem közvetlenül, hanem a helytartótanácson és a kancellárián keresztül gyakorolta, de egyrészt az elv nem vihető át a felelős kormányra, másrészt azok munkájában (például a Commissio Ecclesiastica-ban) a főpapok személyesen tudtak részt venni, ezáltal biztosították az egyházi szempontok érvényesülését. “A katolikus egyház érdekeinek képviselete s biztosítása a felelős minisztérium alakultával megszünend - állította a kassai püspök - és már ezen s más indokoknál fogva méltán igényelheti a katolikus egyház, hogy őfelsége, mint apostoli király és a katolikus egyház fővédnöke jogait személyesen gyakorolja, s azok gyakorlatát másra át ne ruházza.” Batthyány igyekezett megnyugtatni a főpapokat, hogy “őfelsége minisztériuma csak az őfelsége nevében s az ő helybenhagyásával fogja kormányozni az országot”, vagyis nincs mitől tartania az egyháznak, a felségjog tekintetében változatlan marad minden. (A nyilatkozat pikantériája egyébként, hogy ugyanezen a napon Batthyány már másodszor küldött szét miniszterelnöki körlevélben a megyékhez értesítést az elfogadott úrbéri törvényről - az uralkodói szentesítést megelőzően.) Lonovicsot nem nyugtatták meg a miniszterelnök szavai, akinek nem kételkedett vallásos érzéseiben, de a felelős minisztérium eszméjéből - egyébként logikusan - kiolvasta, hogy akár protestáns is lehet a jövőben kultuszminiszter, s elképzelhetetlennek nevezte, hogy ilyen közéleti személyiség apostoli királyi jogokat gyakoroljon. A püspöki kar több képviselője csatlakozott hozzá, és világosan látta, hogy a felelős kormány életbe lépése az egyház számos feudális előjogát komoly veszélybe sodorja. Hám püspök nem véletlenül hangoztatta: “kívánom, hogy a katolikus anyaszentegyház a maga törvényes jogaiban sértetlenül megtartassék”, és hangsúlyozta, hogy a végrehajtó hatalom intézkedéseitől elvárja, hogy azok a “katolikus anyaszentegyház tanain és elvein alapuljanak”. Ugyanezt fejtegette Ocskay is (ezúttal is óvást emelve az egyházi alapítványokat fenyegető veszéllyel szemben), Rudnyánszky püspök pedig követelte, hogy a főpapok kinevezése maradjon kizárólagosan az uralkodó kezében. Batthyány válaszában megint csak arra mutatott rá, hogy a király az eddigiekben sem “csupán saját ösztönéből” nevezte ki a püspököket, hanem a magyar kormányszékek javaslatai alapján, s ez a rendszer egyszerűen fennmarad a jövőben is. A püspökök bizalmatlan felszólalásai azonban jelezték, hogy tudatában voltak: az eljövendő magyar kormány hatósága alatt az egyház kiváltságait, társadalmi monopóliumait komoly veszély fenyegeti, a polgári államtól nem várhatják, hogy az egyház érdekeit kizárólagos jelleggel vegye figyelembe döntéseinél. Továbbá tisztában voltak azzal, hogy a minisztérium hatáskörének meghatározása egyben a felekezeti jogegyenlőség és az uralkodó egyházi jelleg végét is jelenti, amire szemükben csak a kormányzati jogok apostoli király általi közvetlen - vagy legfeljebb az udvari kancellária által közvetett - gyakorlása jelenthet garanciát. A március 31-i királyi leirat kompromisszumos megoldásként tartalmazta, hogy a főpapoknak “az illető magyar miniszter ellenjegyzése melletti kinevezését átruházhatatlan királyi hatóságomhoz számítom”, ami ennek megfelelően került be az 1848/3. tc. 7. §-ba.
Az 1848/4. tc. munkálataival ellentétben - egy-két “elszóláson” kívül - Rimelynek nem maradt fenn részletes feljegyzése a törvényhozást alapjaiban érintő másik kezdeményezésről, az országgyűlést népképviseleti alapra helyező indítványról sem. A javaslat felső táblai vitáin egyébként a főpapok viszonylag kevesebbszer kértek szót, mint akár az évenkénti pesti országgyűlést illető törvénnyel, akár a felelős minisztériummal kapcsolatban. Ennek okát elsősorban abban jelölhetjük meg, hogy - bár többségükről nyilvánvaló volt, hogy helytelenítette a rendi képviselet helyébe lépő népképviseletet - az elv életbe léptetése elleni tiltakozást értelmetlennek, esetlegesen az egyházzal szembeni rosszallások fokozójának tekinthették. A törvényjavaslat részleteihez pedig viszonylag kevés ponton szólhattak hozzá érdemben. Rimely már azt is rezignált egykedvűséggel vette tudomásul, hogy március 18-án az alsó tábla magát alkotmányozó gyűléssé (“constituante”-tá) nyilvánította. Amellett, hogy határozatot hoztak a permanens ülésezésről egészen a polgári átalakulás alapjait lerakó törvények elfogadtatásáig, Kossuth indítványára fejenkénti szavazatjogot adtak valamennyi követnek. E határozattal - mely paradox módon a káptalani követek hosszú évek óta eredménytelen politikai tevékenységének célját is jelentette - pedig a törvényhozás megszűnt rendi-képviseleti jellegű lenni, már ekkortól úgy működött, mintha “csak az összes nép szabadon választott képviselőinek gyülekezete”-ként ülésezne. (Lónyay Menyhért így kommentálta a határozatot: “Eltöröltük a szavazatok törvényes arányát, nincs megyei követ, minden egyes külön szavazattal bír. Nincs tehát utasítás. Nem vagyunk többé rendek.”) Az alsó tábla döntéséről szóló röpívre Rimely a szavazat-egyenlőséggel kapcsolatban csak az alábbi önmagukért beszélő szavakat írta: “valóságos satyra vagy gúny”, egyértelműen célozva arra, hogy az egyháziak szerinte megfélemlítve, mintegy elnyomás alatt járulnak hozzá egyes döntésekhez.
Bár a népképviseletről szóló alsó táblai röpíveket kevéssé “firkálta össze”, és ilyen tárgyú beszédvázlatának sem akadtunk még nyomára, vonatkozó véleményét mégis ki tudjuk bogozni. A terjedelmes törvényjavaslat eleinte már az alsó táblán sem valami “nagy hévvel vitattatott”, és a választójoggal, a választási eljárással illetve a választókerületekkel kapcsolatos részletek tisztázása után április 1-én már a főrendek vehették a szöveget tárgyalás alá. Elvi jelentőségű észrevétel alig-alig hangzott el, a választójog pontos kritériumait, a választás módját illetve a napidíjakat illetően viszont fogalmazódtak meg markáns észrevételek. Az egyháziak alig hallatták hangjukat, legfeljebb Scitovszky püspök keltett nagyobb feltűnést, amikor a természettudományi társaság tagjai számára kérte, hogy honoráciorokként vegyék őket figyelembe a választójog megállapításánál. Annál érzékenyebben érintette őket, hogy a választási bizottságok eljárásáról szóló 13. §. szerint azok kötelessége, hogy a lakosságot a határidőkről “körlevelek, az egyházi szószékből hirdetések, a hirdetményeknek helységenként nyilvános helyekeni kifüggesztése, s más e részben szokásban lévő módoknak használata mellett a lehető legnagyobb nyilvánossággal” értesítsék. Rimely a kezéhez kapott március 31-i röpívre csak ennyit jegyzett meg, éppen az egyházi szószékek igénybevételére vonatkozó passzus mellett: “nem célirányos, mert csak vasárnap, ünnepeken szónokolnak, a hívek naponta egybe nem gyűlnek, azért a helység elöljárója hirdesse vagy vasárnap a pap a templom előtt isteni szolgálat után, mint Ausztriában”. (Hosszabb fejtegetésre nyilván torlódó elfoglaltságai miatt nem adódott lehetősége.) Április 1-én azonban szót kért és fenti rövid észrevételét ismertetve indítványozta az egyházi szószékekről szóló kihirdetési kötelezettség mellőztetését. Az egyház jogait, társadalmi szerepének védelmét érintő kérdésben azonnal csatlakoztak hozzá Ocskay és Scitovszky püspökök, valamint a konzervatív Cziráky János, és a főrendek magukévá téve a javaslatot, ilyen értelmű viszontüzenetet küldtek az alsó táblához.
Bár a főrendek üzenetének szövege a kihagyás mellett érvként azt említette, hogy a paragrafus által felsorolt egyéb módozatok bőségesen elegendők a lakosság értesítésére, nyilvánvaló, hogy a lényeg sokkal inkább a háttérben maradt: használható-e az egyház ilyen semleges jellegű közéleti tevékenységre, sértő-e számára az effajta “politikai” szerepvállalás vagy nem. (A főpapok mindenképp szerették volna abból kivonatni az egyházat.) Nem véletlen, hogy az alsó tábla visszatromfolt és újabb feliratában ragaszkodott a 13. §. eredeti szövegéhez, melynek vitatása sok időt elvett a főrendek április 5-i ülésnapjából. Az egyház méltóságát, hagyományos jogait mindig erélyesen védő Ocskay püspök a kihagyás fenntartását, Keglevich Gábor főtárnokmester viszont a téma elejtését javasolta, arra hivatkozva, hogy nem olyan nagy jelentőségű ez az ügy, a rendek csak “ráadásként” akarják a szószékekre vonatkozó passzus szövegben hagyását. Később Teleki László is “csekély és nem fontos” tárgynak minősítette az ügyet. A lényeget először Ürményi József mondta ki, nevezetesen, hogy az egyháziak tudják-e garantálni a puszta kihirdetést politikai izgatások nélkül. Scitovszky püspök szerint a választási határidők pártatlan kihirdetését senki nem várhatja az egyháziaktól, és nem tagadta, hogy a jövőben is lesznek olyan politikai erők, melyekkel a katolikus egyház szövetkezik, így az esetleg óhatatlan agitációba keveredő papok méltatlan támadásoknak lehetnének céltáblái, az “egyházi szószék, mint legszentebb hely politikai térre fog átalakíttatni”. Áthidaló megoldásnak - Rimelyhez hasonlóan - az istentisztelet után a templom előtti téren történő kihirdetést javasolta. A felszólalók egy része kételkedett a pártatlan kihirdetés lehetőségében, mások emlékeztettek rá, hogy alkalmasint szoktak közérdekű eseményeket, felhívásokat (például katasztrófa sújtotta területek megsegítésére stb.) a templomban közzétenni, a választásokkal kapcsolatban sem lenne ez másként. Teleki László alaptalannak tekintette azt az elterjedt egyházi álláspontot, hogy Isten szolgái számára megengedhetetlen efféle, a vallási tanokkal illetve szertartásokkal össze nem egyeztethető tevékenység, hiszen itt teljesen “semleges” hirdetmények közzétételéről van csak szó. Egyes főrendek pedig arra emlékeztettek, hogy ha politikai érdekei úgy kívánták, a papság soha nem volt rest saját szempontjai mellett közéleti szerepet vállalni, nézeteit nyilvánosan hangoztatni (például a korábbi megyei tisztújítások, követválasztások alkalmával a konzervatívok oldalán), tehát ne legyen olyan érzékeny egy választási határidő közzétételekor. Ocskay püspök ünnepélyesen - ámde eredménytelenül - tiltakozott a papság korteskedésének emlegetése ellen, Wesselényi Miklós szavai pedig már az egyházzal kapcsolatos új típusú szerepvállalás igényére utaltak: “Miután a népképviselet létezni fog, azon kell lennünk, hogy minden ember ismerje polgári alkotmányunkat […] e célt csak úgy lehet biztosan elérni, hogyha az egyházi szószékből fog a népnek kihirdettetni.” A főpapok (köztük Rimely) aligha voltak elragadtatva az ötlettől, hogy az általuk rosszallott, a feudális alkotmányt felszámoló áprilisi törvényeket népszerűsítsék híveik előtt. A 13. §. végül változatlan formában került a népképviseleti országgyűlésről szóló törvény szövegébe.
Az alsó tábla április 2. délutáni kerületi ülésén szenvedélyes vita kezdődött a “megyei hatóság ideiglenes gyakorlatáról” szóló Kossuth által szövegezett törvényjavaslatról. (Már az első, a törvény címével kapcsolatos változtatás is sokatmondó, Kossuth eredetileg a “megyei gyűléseknek népképviseleti alapra állításáról” titulust szánta.) A fő vita akörül bontakozott ki, hogy a mindenképpen hamar összehívandó megyegyűléseken megmaradjon-e a nemesség fejenkénti szavazati joga és személyes képviselete vagy nem. (A nem nemesek meghatározott számú lakos után vagy községenként képviseltetnék magukat.) Kossuth 2-án és 3-án nagy beszédekben érvelt a tisztán népképviseleti alap bevezetése mellett, és a nemesség hagyományos közvetlen hatalomgyakorlási jogát - fejenkénti szavazatát - képtelenségnek nevezte, mint mondta: “honnan van az, hogy midőn a népképviseletet és más erre vonatkozó törvényjavaslatokat tárgyaltuk, ez senkinek sem jutott eszébe?” Ő és pártolói (például Bónis Sámuel) a nagy tömegű kisnemesség feudális jogainak fenntartását abszurdumnak nevezték, emiatt főleg Széchenyivel keveredtek éles szóváltásokba, utóbbi az egész kérdés következő országgyűlésre halasztása mellett foglalt állást. Vitájuk - a kérdésben Széchenyihez húzó Batthyány szerint - a kormány egységét is veszélyeztette. Végül - a már Pozsonyban tartózkodó Deák vezetésével - április 3-án este a követi konferencia úgy döntött, a nem nemesek választás útján delegálják képviselőiket, a nemesség pedig fenntarthatja hagyományos jogait, de csak a következő megyegyűlésig, amely átadja a helyét egy állandó bizottmánynak. A törvényjavaslat Bécsben kedvező fogadtatásra talált, csak az udvari ókonzervatívok sajnálkoztak a feudális vármegyék megszűnése miatt, de a törvénynek végül nem állták útját.
Rimely még a legelső, Kossuth fogalmazta törvényjavaslat szélére írta vonatkozó megjegyzéseit, így általában a népképviseleti elvvel kapcsolatos problémáit is felvetette. Hagyományos felfogásának megfelelően élesen el kívánta választani ebben a törvényben is a szabad királyi városok hatóságait a megyéktől, mondván, hogy “a megye a városba be nem foly” és viszont, így utóbbiak nem is küldhetnek képviselőket a megyegyűlésekre még népképviseleti rendszerben sem. (Kossuth szándékai ekkor már egyértelműen a települések önkormányzatiságának erősítése irányába mutattak.) Rimely feleslegesnek tartotta a választójog újabb körülírását, csak annak feltüntetését akarta, hogy a képviselőválasztási joggal már amúgy is bírók (ld. 1848/5. tc. 2. §.) rendelkeznek a megyei hatóságok esetén is. A főapát valódi véleményét a népképviseleti rendszerről a lap szélére írt emocionális megjegyzése tükrözte leginkább: “a mágnások, püspök[ök], apátok, káptalanok, a nagy birtokosoknak jaj! sine me de me”. A rendi képviseletet (a világi nagybirtokosok, arisztokrácia mellett különösen az egyház intézményes jelenlétét a vármegyék döntési mechanizmusában) mindenképp fenntartani kívánta, mint írja: “kell nekik vagy fiskálisaiknak befolyást engedni” a megyegyűléseken. Ezt a konzervatív felfogást azonban - mint láttuk - még a Kossuthtal szemben állók sem osztották, és nem a rendi jellegű képviseleteknek (pl. káptalanoknak) akarták a korábbi jogait fenntartani, hanem csupán a személyükben nemesi kiváltsággal rendelkező magánszemélyeknek.
A választójog, a képviselet és az önkormányzatiság kérdéseit egyaránt érintette a szabad királyi városok rendezéséről szóló törvényjavaslat is, melyhez Rimely nem túl lényeges kérdésben szólt hozzá. A főrendek vonatkozó március 24-i vitájában azonban a püspöki kar egésze nyilvánított figyelemreméltó véleményt, mellyel nyilván a pannonhalmi főapát is teljesen azonosulni tudott. A városok törvényhozási képviseletéről, illetve azzal összefüggésben belső szerkezetük rendezéséről régóta folytak viták a reformországgyűléseken, és a téma központi szerepet kapott az 1847-48. évi diétát megelőző politikai csatározásokban, illetve az országgyűlés 1848 márciusa előtti szakaszában. Kossuth már az alsó tábla februári vitanapjain is a városok demokratikus átszervezése illetve a nemesi kiváltságok érvénytelenítése (a hatóságok “tisztán territoriális” választása) mellett kardoskodott. Továbbá a városok joghatósága alatt érvényesülő - pontosabban a liberálisok szándéka szerint: megszűnő - egyházi kiváltságok is számos vitát gerjesztettek, például a rendeket veszélyes radikalizmussal vádoló esztergomi kanonokkal összeszólalkozó Kossuth esetében stb.
A rendek - eredetileg Szentkirályi Mór vezetésével készült - törvényjavaslatát március 24-én vette munkálat alá a felső tábla, s már a 2. §-nál az egyház érdekeinek érzékeny sérelmét, újabb polgári reform elleni tiltakozását tapasztalhatták a jelenlévők. A paragrafus kimondta ugyanis, hogy a városnak mint törvényhatóságnak annak valamennyi lakosa és tulajdona “rendőri, büntető és magánjogi tekintetben” különbség nélkül alá van rendelve. (Kivételt csak a megyék székházai illetve a “valóságos hadiszolgálatban álló katonák” jelentettek, utóbbiak is csak bizonyos keretek között.) Az egyház súlyos sérelemnek tekintette, hogy kiváltságolt helyzetére a törvényhozás ennyire nincs tekintettel, és újra világi joghatóság alá akarná helyezni az az alól - feudális jogfelfogás alapján - immunitást élvező egyháziakat. Hám János szatmári püspök nem akarta hosszasan ecsetelni kifogásaikat, hanem csak bejelentette, hogy szorosan ragaszkodnak az 1843. február 12-én Pesten tett nyilatkozatban foglaltakhoz és jogaik fenntartása miatt óvást emelnek. Hám szavaihoz a püspöki kar egy emberként, határozottan csatlakozott. Az említett nyilatkozatot egyháziak és konzervatív főrendek egy csoportja terjesztette az 1840/5. tc. által a büntető törvénykönyv reformjának előkészítésére kiküldött (egész a következő országgyűlésig ülésező) választmány elé “különvélemény a kath.[olikus] egyházi hatóságoknak a papi személyek bűntetteik feletti bíráskodása iránt” címmel. A terjedelmes nyilatkozat elkészítésére azért volt szükség, mert a választmány büntetőkódex-javaslatában - a törvény előtti egyenlőség polgári elvének megfelelően - eltörölte volna az egyházi hatóságok bíráskodását és a katolikus papok bűntetteit, kihágásait ugyanúgy világi bíróság elé utalta, mint másokét. Az egyháziak hosszasan bizonygatták, hogy a rendi alkotmány kezdete óta fennállott kiváltságról volt szó, továbbá hogy a püspökök ítélkezési joga papjaik felett nemcsak jogszerű, hanem kívánatos is. Jellemző (és 1848-ban újra megfogalmazódó) érveléssel fejtegették továbbá azt is, hogy a köztörvényes bűnöket elkövető papoknak világi bíróság elé való citálása az egész egyházi rend tekintélyének aláásásához vezet, melynek változatlan fenntartása “magának a státusnak különös érdekében fekszik, mert amannak csökkentével hanyatlik a religio iránti tisztelet, melynek fogyatkozása ismét kártékonyan hat vissza a közállományra”. “A keresztény morál magában oly sanyarú, hogy megtartására nézve a tömeg annak hirdetőiben példát akar látni” - hangoztatták, s a papok bűneinek nyilvánosság előtti titokban tartását, az egyház bíráskodási hatalmának és feudális kiváltságainak változatlan fenntartását közérdeknek tekintették, melynek érintetlenül hagyását az “alkotmányos” rend egyik alappilléreként akartak megóvni. A különvéleményt egyébként az egyház részéről az 1848-ban is nagyon aktív Lonovics József és Bezerédy Miklós (1843-ban még nagyváradi kanonok) írta alá.
A városi hatóságok tisztújításáról szóló részben újra felkeltette az egyháziak figyelmét, hogy a papság választójogáról külön passzus nem rendelkezett. Popovics Bazil munkácsi görögkatolikus püspök szerint “világosan ki kell jelenteni, hogy az egyházi rend tagjai is a választók sorába jussanak”. (Majláth országbíró szerint ez felesleges, hiszen az egyéb feltételeknek a papok úgyis megfelelnek, vagyis választójogosultak.) Ekkor kért szót Rimely is és kifogásolta, hogy a javaslat 6. §. b.) pontja szerint a város határában egy év óta letelepedett kereskedők, műhelytulajdonosok stb. is választójogot kapnak, és indítványozta, hogy hangsúlyozzák a honpolgárság feltételét is. Különben - mondta - az alig egy éve beköltözött külföldiek ezt a paragrafust kiskapuként használhatják és beleszólhatnak a választásokba, “mely jogot a törvény aligha meg akarna adni”. Rimely itt lényegében figyelmen kívül hagyta, hogy a korábban vitatott tervezeteket (köztük a honosítást is, ld. 3.4. fejezet) a március 18-i határozatok értelmében a diéta félretette, és úgy beszélt a honosítási törvényjavaslatról, mint megvalósítás küszöbén álló indítványról, melyhez a többit is harmonizálni szükséges. Eötvös József röviden rámutatott, hogy a főapát pontosítása felesleges, nyilvánvalóan csak honpolgároknak adható választójog, így a tárgyalásokban tovább is léphettek. Szintén a 6. §-hoz tartozik még az említésre méltó körülmény, hogy eredetileg a szöveg “valláskülönbség nélkül” adta volna a városiaknak a választójogot, mely elé - a pozsonyi zsidóság erre hivatkozó követelése illetve a pogromok miatt - a vita során a “törvényesen bevett” jelzőket toldották. (Ugyanez a kitétel Kossuth eredeti törekvéseivel szemben végül szerepelt az országgyűlési népképviselet - 1848/5. tc. - “qualificatio”-i között is.)

3.9. Egyéb politikai kérdésekről.
Röviden, érintőlegesen összefoglaljuk, mi volt, pontosabban mi lehetett még Rimely főapát véleménye egyes további országgyűlési kérdésekről. Számos röpíven, nyilván a zsúfolt tárgyalási napokkal összefüggésben (vö. 3.7. fejezet) ugyanis csak egy-egy megjegyzést rögzített, melyek inkább adalékai lehetnek politikai felfogásának.
A nagy vitákat eredményező (és főleg a pesti radikálisok indulatait felkorbácsoló) Szemere nevéhez fűződő sajtótörvény-tervezetet a pannonhalmi főapát is átolvashatta, szövegén el is gondolkodhatott, véleményét azonban nem rögzítette. Csupán a tervezet sajtóvétségekről szóló I. fejezetének 3. §-hoz, a sajtó útján elkövethető “bűn vagy vétség” szövegrésze mellé írta oda: “ez megelőzendő”, amiből mindenesetre a szigorúbb szabályozás iránti elkötelezettségére következtethetünk. (Nem az utólagos megtorlást, hanem a megelőzést tartotta fontosnak.)
Nem fűzött Rimely terjedelmesebb megjegyzéseket a nemzetőrségről szóló törvénytervezethez sem, pedig a kérdés bizonyára érdeklődésének középpontjában állt. Nemcsak azért állíthatjuk ezt, mert az alsó tábla által már március 22-én megszavazott javaslatot a főrendek még a felelős kormányról szóló törvénynél is aprólékosabb viták alá vetették (az üzenetváltások miatt csak mintegy két hét múlva küldhették Bécsbe az elfogadott törvény szövegét), hanem azért is, mert Rimely 1848 nyarán különösen sokat foglalkozott a nemzetőrség és az egyház - különösen a szerzetes papság - kapcsolataival, a népképviseleti országgyűlésben pedig a honvédelmi kérdésekről számos beszédvázlatot, feljegyzést készített. A régi törvények iránti érzékenysége ütközik ki akkor is, amikor egy röpíven a törvény bevezetésében a felkelési kötelezettség megszüntetésének kiemelését szerette volna látni. Ugyanott a 2. §-ban a nemzetőrség szervezésére kijelölt helyhatóságok között a kapcsolt részek tartományi közgyűléseit is meg kívánta említtetni, más helyen pedig az “őrsereg” kiképzésére tisztek kirendelését nem általában a “kormány”, hanem konkrétan a miniszter feladatává tette volna. Rimely egyik észrevétele sem került be a törvény végleges szövegébe.
Az országgyűlés utolsó napjaiban került “szőnyegre” a “felelős miniszterségnek a közlekedési tárgyak iránti teendőiről” készült törvényjavaslat. Rimely nem volt éppen elragadtatva a Széchenyi illetve Szalay László által kidolgozott és április 5-én benyújtott nagyszabású tervektől, drágának és kapkodva összeállított ötletnek tartotta mindezt. Pedig Széchenyi közlekedési miniszterként illetve azt megelőzően is alapos terveket készített az úthálózat fejlesztésének irányairól és tartalmáról. A tárgyban készült röpívre a főapát több megjegyzést is tett. Az 1. §-ban a törvényalkotó a kormány feladatául a közlekedésfejlesztés céljaként csak röviden a “közkereskedés előmozdítását” jelölte volna meg, Rimely be akarta szúrni: “vagy a vidék tetemes jobblétét”. A törvény hat új vasútvonal kijelölésére adott utasítást a minisztériumnak, mire a főapát felcsattant: “ez rettenetes felhatalmazás, egyszerre egyet”. Ugyanez a passzus a vonalak tervezésére, továbbá a munka “idővesztés nélküli” megkezdésére is utasított, Rimely a kettő közé iktatta volna, hogy a miniszter tervrajzait az országgyűlés is hagyja jóvá. A kormány iránti bizalmatlanság tűnik ki abból a megjegyzéséből is, hogy az építkezésekre az állam által biztosítandó 10 milliós pénzalapot nem egyszerre hozta volna létre, hanem az országgyűlés egy-egy ülésszaka között elosztva. (Ennek a pénzalapnak az ügye egyben a kormány iránti bizalom próbaköve is volt, Kossuth április 8-án támogatta Széchenyi javaslatát a főrendekkel szemben. Utóbbiak első válaszüzenetükben - Rimely fenntartásaival összecsengő módon - nem akartak hozzájárulni új vasútvonalak létesítéséhez a következő országgyűlés jóváhagyása előtt, egyben pontos költségvetést, az ország teherbíró képességének felmérését szorgalmazták.) Az utak, hidak fenntartását a törvény ideiglenesen a tárca által a megyéktől átvett közmunkák irányításával szabályozta, s Rimely nem értette, milyen pénzalapból fogják ezeket finanszírozni. Ha ugyanis a megyét igénybe veszik, “úgy kétszeresen adózunk”. A főapát észrevételei ezúttal sem jelentek meg a törvény szövegében.
Az alsó tábla igen zsúfolt március 21-i ülésnapján különösebb vita nélkül elfogadták a Jászkun és a Hajdú kerületekről valamit a községi választásokról szóló törvényjavaslatokat, melyek a főrendek körében sem váltottak ki heves nézetkülönbségeket, ami azért nem azt jelenti, hogy ne lettek volna a javaslatoknak vitás pontjaik. Rimely hagyatékában rábukkantunk még egy beszédvázlatra, melyben a Jászkun és a Hajdú kerületek szavazatjogával foglalkozott. Az alsó tábla üzenetében Rimely azt kifogásolta, hogy a tervezetek a kerületek jövendő belszerkezetének kialakításáig ideiglenesen szabályozták azok tisztújítását stb., és kijelentették volna, hogy e törvényhatóságok országgyűlési szavazatjoga kizárólag az új (1848-as) törvényen alapszik. Rimely ezt az 1791/25. és 29. tc.-kben biztosított jogok megsértésének nevezte, “mit tenni ítéletem szerint egy alkotványos országban, mely mindenkinek törvényesen nyert jogait szentül és sértetlenül fenntartja, nem szabad, nem lehet” - írta. Gyürky Pálhoz, Krassó megye ellenzéki főispánjához csatlakozva indítványozta, hogy a rendek álljanak el a belrendezés és a régi törvényekben biztosított szavazatjog összekapcsolásától. A végül elfogadott törvény-szövegek az inkriminált bevezetést nem tartalmazták, viszont kifejezésre juttatják, hogy minden korábbi rendelkezés csak akkor marad hatályban ha az új törvénnyel tartalma nem ellentétes.

Az áprilisi törvények 11-én történt elfogadását követő további eseményekkel (az 1848 tavaszi egyházi mozgalmakkal, Rimely szerepével a 48-as püspöki karban, továbbá a főapátnak a népképviseleti országgyűlésen keletkezett terjedelmes feljegyzéseivel, az Eötvös vezette minisztériummal folytatott levélváltásaival, illetve 1849-es szerepvállalásával más levéltárak vonatkozó állagait is feldolgozva) jelen tanulmány folytatásában foglalkozunk.

FÜGGELÉK
A szövegek közlésénél az alábbi elveket követtük: Rimely kézzel írott saját feljegyzéseit mindenkor normál (kurrens), aláhúzással történt kiemeléseit dőlt (kurzív) betűkkel szedtük, csak a nyomtatványok (törvényjavaslatok, röpívek) eredeti - nem Rimelytől származó - szövegei szerepelnek kövérített (bold) típussal. Az ezekben szereplő utólagos - minden bizonnyal Rimely kezétől eredő - aláhúzásokat szintén kurziváltuk, az általa tett beszúrásjeleket (pl. hiányjeleket, törtvonalakat, pluszjeleket stb.) egységesen *-gal adtuk vissza. Amikor Rimely külön lapon terjedelmes megjegyzést fűzött egy szövegrészhez, akkor azokat általunk alkalmazott szögletes zárójelek közé iktatott számokkal ([1], [2] stb.) jelölve közöljük. A főapát kezétől származó eredeti mondatoknál a minél pontosabb szöveghűségre törekedtünk, csak a nyilvánvaló elírásokat korrigáltuk, esetleg [  ] közé tett szövegrésszel kiegészítettük. (Értelemszerűen eltekintettünk a kevésbé lényeges, apró megjegyzések feltüntetésétől.) Igyekeztünk ugyan minden esetben megtartani az eredeti betűformákat, azonban - már csak az olvasmányosságra való tekintettel is - nem a betűhív rekonstrukcióra, hanem az eredeti hangzás visszaadására törekedtünk, a beszédvázlatoknál megtartottuk a szövegek esetleges stilisztikai fésületlenségét. Egyes gyakori esetekben következetesen egyszerűsítettük a betűformákat (cz helyett c-t; dupla ly helyett szimplát írtunk, például a bármely, amely stb. szavakban), illetve elhagytuk a névelők, kötőszók mellett alkalmazott ‘-kat (a’ helyett a, ‘s helyett s stb.) A gyakran alkalmazott latin szavaknál megtartottuk az idegen írásmódot, kivéve az elmagyarosodott köznyelvi formákat, pl. ministerium - minisztérium stb. Ha Rimely a nyomtatványokban hosszabb szövegrészeket megjegyzés nélkül hagyott, akkor azokat - a szöveg értelmének fenntartása mellett - […] jelöléssel kihagytuk, hasonlóan a további, terjedelmi okok miatt szűkített részekhez.
A dokumentumokban gyakran előforduló rövidítések:
k.; kir. - királyi	p.o. - példának okáért	
kegy. - kegyelmes	sat. - satöbbi, stb.	
MFR. - Méltóságos Főrendek	KR., TKR. - (Tekintetes) Karok és Rendek	
o.gyűlés, orsz.gyűlés, orsz.gyűl. - országgyűlés	t.c., t.cikk., törv.cikk. - törvénycikkely	
Ő.Ex.; Ő.Excell. - őexcellenciája		

I. Rimely jegyzetei a válaszfeliratra vonatkozó indítvánnyal kapcsolatban, 1847. december.
[…]
Felírási javaslat az 1847-ik évi sz. András hó 11-kén költ kegyelmes királyi Előadásokra
	
	Felséges sat.
Felségednek ezen országgyűlésére egybehívott hűséges Karai és Rendei: örömmel és a siker buzdító reményével nyúlunk a törvényhozási terhes munkához.	
* a trónról	Örömmel, mert századok óta ez volt az első alkalom, midőn a magyar nemzet koronás királyának ajkairól* nyelvének kedvelt hangjait hallani szerencsés volt.	
* nádornak
** a nemzet
	A siker buzdító reményével: mert midőn Felséges Főherceg Istvánt a nemzetnek* ajándékozá, azon kapocs, mellyel** az uralkodó házhoz és ezáltal az összes birodalomhoz, törvény, érdek és szívhajlam vállhatlanul csatol, a közös szeretet zálogával lőn megerősítve.
Fogadja ezekért Felséged a nemzetnek buzgó háláját atyai kegyességgel.
[…]	

* összehangzással a kir. előad. többi pontját és etc. megvalósítani.	És éppen ezért: valamint sikerült a kegyelmes előadások első pontját az országló ház és nemzet érdekeinek tökéletes összhangzásával megoldanunk, semmit inkább nem óhajtanánk, mint ezen örvendetes összhangzást a királyi előadások többi pontjainál és az ország szükségei által igényelt egyéb intézkedéseknél is biztosítva látni.* 
[…]	

* data?	Haladási célzataink fő akadályát abban látjuk, hogy az 1790: 10-ik törvénycikkely teljes életben nincs, mert hazánk kormányzata nem bír azon önállással, mellyel e törvény szerint bírnia kellene.*	

* miben áll?	Súlyosbítja ezen akadályt az, hogy törvényhozásunknak és országunk kormányzási rendszerének alapzatában is lényeges különbség* létezik; ez okozza, hogy országgyűléseinken a kor szükségeiből felmerült kérdések megoldásában a nemzet és kormány célzatainak összeegyeztetésére biztosan nem számíthatunk.	

* eleve kell a törvényt módosítani a külön vallásról	Előleges és egyéb sérelmeink, melyeket országgyűléséről országgyűlésére sok ízben felpanaszlánk, még mindig orvosolatlanok, és ezáltal a hozandó bármily üdvös törvényeink foganatja eránt annyival inkább kétség támad, mivel törvényeinknek végrehajtása és kihirdetése sincs teljesen biztosítva. - Így az 1836: 21-ik törvénycikkely foganatba véve még most sincs; a vallásbeli* és váltótörvények pedig az ország határőrvidéki részeiben kihirdetve sem lettek.	
* 1638. 27. § fin.: ubi statuitur poena Comiti vice comiti qui executionem facere non vult sub ammissione officii: et renovatur 1536. 36.
** szerelem é?	[1] Hozzájárul, hogy a törvényhozás alkotmányszerű befolyása mellőzésének és a kormányhatalom egyoldalú terjeszkedésének iránya is tapasztalható. És e részben bizonyságul szolgálnak már csak azon intézkedések is, melyek a megyei szerkezetnek az 1723: 56. és 1536: 36.* törvényekben megállapított rendszere körül az eddig kivételes adminisztrátori hivatal rendszeresítésével, úgyszinte a kapcsolt részek közgyűlésére nézve egyoldalúlag** jöttek közben.	
* költettek fel a törvényhozás befolyása mellőzésének és a kormányhatalom egyoldalú terjeszkedésének iránya iránt	Az itt elősorolt tények Felséged előtt állásunk általános felvilágosítására szolgálandanak. Fenntartjuk, hogy azok iránt nézeteinket részletesen is felterjeszthessük. Megjegyezvén, miszerint a fenn kijelölt akadályok* elhárítását organikus átalakulásunk végsikerének feltételeként tekintjük.	

* pertractis debite proposit.[ionibus] regiis cuncta justa grav.[amina] effective et in omisse tollantur	Meg vagyunk győződve, hogy ezen akadályok elhárítása és az ezekből eredő ellentétek kiegyenlítése az országló ház, az összes birodalom és hazánk kölcsönös érdekeinél fogva Felségednek egyedül népei boldogítására irányzott atyai gondoskodását elkerülni nem fogja. Ezen reményben teljes készséggel nyúlunk, úgy a királyi előadásokban kitűzött, mint egyéb, az ország szükségei által igényelt kérdések megoldásához, valamint az 1790: 13. t.c.* értelme szerint sérelmeink felterjesztését sem fogjuk elmulasztani.	

* 1791: 10. cikkben foglalt	Kijelentjük, hogy intézkedéseink által a szomszéd örökös tartományokkali érdek találkozásainknak méltányos kiegyenlítésére, hazánk országos önállásának és * törvényes jogainak megőrzése mellett annál nagyobb készséggel nyújtunk segédkezet, minél erősebben meg vagyunk győződbe, hogy ezen kiegyenlítés nehézségei nem a közöttünk létező viszony természetéből erednek. […]	

[1] E felett sem titkolhatjuk Felséged előtt, hogy az 1723: 56. körül közbejött intézkedések, valamint a kapcsolt részek közgyűléséhez bocsátott rendelet által aggodalmak [mutatkoznak].

II. Rimely beszédvázlata az úrbérváltsággal kapcsolatos törvénytervezet kapcsán, 1848. február.
1ör. Az úrbéri váltság a második nagyszerű és a nemesek életébe vágó kérdés, a közös teherviselés vagy adó kérdésében lemondott a nemesség sarkalatos, cardinális kiváltságáról, a kényszerítő úrbéri örökváltság által veszélyben forog akarata ellen tulajdonától megválni. Veszedelemben: hogy a tulajdon szentsége megsértetik. E kérdés megoldása nehezebb, mivel sok nemes szól hozzá, kinek nincs jobbágya.
2or. Átküldötték a TKR. Izenetüket, melyben indítványozzák az erőszakolt úrbéri váltságot, és felszólítják a MFR.[-et], hogy az erőszakoló vagyis kényszerítő úrbéri megváltás elvéhez járulni és kimondani méltóztassanak, hogy az úrbéri tartozások megváltása többé a földesúr beleegyezésétől továbbá felfüggesztve ne maradjon.
3or. Mely törvény szigorúságát az alap, az indoknál kívánják, mivel az 1836: 8., 1840: 7. engedményes törvény csekély eredményű vala, és célhoz nem vezetett, mit a kegy. k.[irályi] előadások 6. pontja is elismerni kívánni látszatik.
4er. Meg kell még jegyezni, hogy az örökváltság alapja [azon] a [meg]győződésen feneklik, mivel az úrbéri viszonyok az illető felekre már nem kívánatosok, és a közállomány érdekeivel egyhangzásba nem hozhatók. Nem boncolgatván, hanem elfogadván eme indokokat és állításokat, noha némely észrevételeim volnának, mivel én is szívemből kívánom az úrbéri viszonyokbóli kibontakozást, természetesen tökéletes kármentesítés mellett; áttérek
5ör. A TKR. indítványára, mely abban áll, hogy a MFR. az erőszakos örökváltság elvét elfogadván, oly törvény készíttessék, mely ezen elvet magában foglalja, és pedig még úgy, hogy ezen elv csak egyoldalagosan alkalmaztassék, és kényszerítő legyen a földesúrra, de nem a jobbágyra.
6or. Megjegyezvén előre is, hogy én a kegy. kir. előadásban a kényszerítő elvet foglaltatni és kimondatni annyival kevesebbet találom, mennyivel igazabb, hogy az a tulajdoni jog tiszteletének méltánylását ajánlja.
7er. Ezek után nyíltan és minden visszatartózkodás nélkül kimondom, hogy én a TKR. kényszerítő, késztető elvének kimondásához, elfogadásához nem járulok, mert én ennek szükségét nem látom, és sok rossznak csíráját benne rejleni találom. Mert ha az örökváltság oly kívánatos az illető felekre, úgy bizonyára mind a két fél két kézzel utána nyúland, és az első alkalmat megragadja az úrbéri viszonyok kibontakozásából, mely esetre kérdem, mire való a kényszerítő törvény? Az a vélemény, hogy az 1840: 7. engedményes törvény oka annak, hogy az eddigi tapasztalás szerint csak kevés sikert mutat az örökváltság tekintetében, nem teljesen alapos, mert nem áll az, hogy a földesúr nem akart volna egyezkedni, nem akarta volna megengedni az örök megváltást, hiszen a földesurak éppen úgy belátják, mint a TKR. Izenetükben kimondották, hogy az úrbéri viszonyok az illető felekre már nem kívánatosak, mit ők legjobban éreznek. Nem a földesurak hátráltatták a törvénynek életbeléptetését - megengedek én e tekintetben némely kivételeket - nem a földesurak, hanem több helyen nem akarnak a jobbágyok a törvény jóságával élni. Saját tapasztalásom vagyon, felszólítám néhány helységeimet, melyek felelének, hogy a jelen állapotuk nekik kedvesebb, mivel a robot nekik ingyen jön, cselédjük úgyis elég vagyon, a kilencedet pedig, ha az ég megáldja, szívesen adják, ha pedig nem terem, úgy dézsmát nem adnak. Ellenben ha megváltják magukat, fizetni kell, a cselédjük henyél és a dézsmát meg kell adni, akár terem, akár nem, de félnek is, ha megváltják magukat, hogy akkor az uraság, ha megszorulnak, nem leend olyan kegyes, mint most. Ez tehát egy oka, miért nem volt nagyobb sikere a törvénynek több helyen, a másik ok a pénzszűke, a lehetetlenség. Több helyen még más körülállások hátráltatták az örökváltást, tudniillik a sok vagy rossz tanácsadók, a különféle hatósági befolyások, mint ez történik a tagosztálynál, elkülönözésnél, amiért is oly csekély eredményű az üdvös törvény. Győződésem ezek, és ezekhez hasonló okok gátolják az örökváltságot, de nem a földesurak nem akarása; e bajokon kell segítni és talán nagyobb foganata leend a törvénynek.
8or. A kényszerítő megváltási elvet kimondatni és törvényt alkottatni azért nem akarom, elhallgatván ha ez egyoldalú volna, és csak a földesurat szorítna, hogy az igazságtalanság volna, mivel sok rossznak csíráját találom rejleni ez törvényben. A földesurak számtalan háborgásoknak, ízetlenségeknek, nyugtalanságoknak, sőt történhető erőszaknak, igazságtalanságnak lehetnének kitéve. Vagynak bujtogatók és izgatók, kik a lehetlen jobbágyot reá veszik, hogy örökváltságát keresse földesuránál, természetesen módja nem lévén, elutasíttatik; folyamodik a hatósághoz, a kényszerítő törvény áll, végképpen akarja, nem akarja biztosítva, vagy enélkül reá szoríttatik, bárminő legyen a szerződés az egyezkedésre (és csakhamar ki fog mutattatni a tökél.[etes] kármentesítés), melyen ha nem tud, nem akar megnyugodni, legalább egy hosszú vagy veszedelmes perre tett szert.
9er. Én tehát a TKR. állításán kiindulván, hogy az úrbéri viszonyok az illető felekre már nem kívánatos[ak], mit minden fél belát, tapasztal, és azért minden fél kész is ezekből kibontakozni, mihelyt ideje, alkalma, módja leend, minden törvény rendelése nélkül, elégnek tartom az 1836: 8., 1840: 7. engedményező törvényt, mely kimondja, hogy lehet, szabad szerződni, egyezkedni mind a két félnek az örökváltság felett. Azonban igenis kívánom, hogy a kir. előadás értelmében minden módok, eszközök előállíttassanak, melyek a megváltást elősegíthetik. Ez az én óhajtásom: mivel szerződésről, eladásról, a tulajdon elidegenítéséről vagyon szó, hol semmi erőszaknak közben jönni nem szabad, mely a tulajdonost késztetné akarata, szabadsága nélkül tulajdonától megválni. (Ez a contractusoknak természete.) Azért rendeli ugyan az 1836: 8. törvénycikk is, mely éppen a jobbágyi megváltásokról rendelkezik, hogy az erőszakos szerződés törvényes ne legyen. - 1. §. Hogyan akarhatna tehát a jelen törvényszerzés a természeti igazság ellen, hogyan az imént idézett törvény ellen rendelkezni? Hogyan intézkedni, melynek feladata a tulajdon szent szentségét [sic!] védni, fenntartani, az álladalomban, hogy akar, nem akar valaki, köteles legyen tulajdonától megválni.
10. Ez meggyőződésem, azonban szavazatomtól nem akarván elesni, ha az örökváltságra a földesúr részéről a kényszerítés elve elfogadtatnék és kimondattatnék, és törvény alkottatnék, úgy ehhez is járulok, [azzal] a kikötéssel s megszorítással, hogy a törvény csak alkalmazható legyen, ha a helység kívánja a megváltást. Nem kívánnám, hogy az egyesekre is kiterjesztessék, mert ez a megváltottaknak és az uraságnak alkalmatlanságot szerez, kivált, ha egyházi, koronai, alapítványi uraság, a tőke biztosítása miatt. A jobbágy a többinek talán gúny tárgyává leend, de még az a rossz is következik, hogy a többinek nagyobb teher köttetik a nyakára, oly helyeken tudniillik, hol a robot sokasága miatt maiglan fel nem használtatott és úgy elengedtetett, majd most többet kell tenni azoknak, kik nem lesznek megváltva.
Így értem és fogom fel koro.[na] őr Báró Vaj Ő. Ex. indítványát, nem akarja Ő. Excell. a kényszerítő elvet elfogadni és ennek alapján törvényt készíttetni, hanem erősen meg lévén győződve, mely kívánatos, mely hasznos és korszerű a megváltás, mit én is megismerek, azt minden kitelhető módon kívánja elősegíttetni, én is. És mivel felteszi, hogy lehetnek makacs uraságok, kik tulajdon hasznuk ellenére és a jobbágyok gyötrődésére minden tökéletes kármentesítés mellett reá nem állanak a megváltásra. Ezen és ilynemű esetről kíván Ő.Ex. törvényes provisiot, törvényes intézkedést, ez esetre nem talál Ő.Ex. expedienst egyéb az erőszakot, a kényszerítést. Megvallom, hogy ez esetben én sem találok más expedienst, és azért reá is állanék Ő Ex. bölcs indítványára, de aggaszt az, hogy ezen egyes és méltányos eset az életben és gyakorlatban univerzalizáltatni fog, úgyhogy sok és legtöbb esetekben a földesúrra fog tukmáltatni, hogy nem akar egyezkedni. Mi igaz is leend, de nem fog az tekintetbe vétetni, hogy a kárpótlás még nincs tisztában, nem teljes, nem tökéletes, hanem az fog mondattatni, hogy igenis a földesúr a legnagyobb kárával és igazságtalanul fog tulajdonától megfosztatni. Ez az aggodalmam késztet, hogy Ő Excell. kivett, kifogott egyes esetében sem kívánnám az erőszakoltatást, a kényszerítést legalább[is a] törvényben kimondatni, mert ha ebből baj következik, ez egyes ritka, ellenben pedig hitem szerint sokszor és tetemes baj fog következni a nemességre, mely mivel tulajdon birtokáról szó vagyon, nagyobb figyelmet és kíméletet érdemel.
Azonban ha e baj, e kényszerítés el nem mellőztethetik, miután a megváltás az illető felekre oly kívánatos, és a közállományra, hogy ez kisebbíttessék, és mintegy a kényszerítő természetét elveszítse, igen helyesnek, bölcsnek, méltányosnak találom a felek által választandó bíróságot. Ha a felek meg nem tudnak egyezni, fenn maradván a fellebbvétel intra dominium, szeretném én a fellebbvitt bíróságot is meghatároztatni. Ily módon tehát gondolnám, hogy a szerződési szabadság leginkább fenntartatik.
Ezekből világos, hogy én az engedményes törvény mellett szavaznék, mely új intézkedések által a megváltást elősegítené, azonban ha szavazatom kisebbségben maradna, mivel Ő Excell. a Kor. Őr Báró Vay Úr indítványa csak a legszélsőbbségben, egyes kivett esetekben, a választott bírák közbenjöttével akarja a kényszerítő törvényt, úgy és akkor B. Vay Ő.Ex. indítványához járulok.
Kívánom tovább, hogy törvényileg kimondattassék, hogy a megváltásnak csak akkor vagyon helye, ha az egész közönség keresi, vide nro. 10. És még azért is, mert az egyházi, korona, alapítványi tőkék is kívánják, hogy ne egyes jobbágy váltsa meg magát. Még több észrevételeim vagynak az örökváltságról, melyeket szívesen elősoroltam volna, azért, hogy a választmány ezekre is figyelmeztessék, mert nehezebb szólni, mikor a választmány munkálata felett foly a tanácskozás. (P.o. hogy a megváltás a commasatio előtt ne történjék, és a megváltás után szűnjék meg az úri hatalom, imaginarium; az úrszéke, szüntettessék meg a faizás, alkalmaztassék minden praestatiora, mely Contributiotól ment, ergo robot, nona etc. Történjék pénzben vagy földben, de soha nem magban, engedtessék meg az egyházi alapítványoknak ez áron földet venni.) Azonban látván, hogy csak általánosságban tárgyaltatik a TKR. izenete, fenntartom észrevételeimet az időre, midőn a tárgy részletesen fog tárgyaltatni.
Küldettessék ki a választmány éppen azon utasítással, melyet Ő.Ex. indítványozott.
Bezárólag: megérintem némely földbirtokosok rettenetes és szomorú állapotát, mely a megváltásból következik, legalább [azokon] a helyeken, hol kevés a kéz, nagy a terrénum, a föld, ezek egyszerre megfosztatván az erőtől nem tudnak hová lenni! Nem fog így a gazdászat előmozdíttatni, és azért kívánnám, hogy a szerződés után legalább 2 vagy három évig tartozzanak kézi munkára a jobbágyok. […]
Kívánom, hogy miután oly kívánatos, a jobbágy magát a megyei katonai tartozások alól is megválthassa, mert ha a jólétnek akadálya az úri tartozás, úgy a megyei, katonai is, és azért ez is utasításul adassék a választmánynak.
Kívánom, hogy kölcsönös[en] - vagy[is] mindkét félről - mondattassék ki a kényszerítő elv, mert a parasztot is kell nógatni, hogy az úr megszabadulhasson tőle, mivel oly üdvös a kibontakozás.
Kívánom, hogy egy-két évig a megváltás után tegye még természetben a tartozásait.

III. Rimely beszédvázlata a magyar nyelvről szóló törvényjavaslat kapcsán, 1848. február.
Lingua Hung.[ariae]
1o. Hogy drágább kincse nincs a nemzetnek, nyelvén él etc. mint a múlt országgy.[űlésen] mondák.
2do. Hogy egy nyelv eszközöl egyedül etc.
3or. Hogy méltó követelés, hogy a magyar magyarul tudjon, megismerem, és kívánom, óhajtom.
4er. És mivel óhajtom, azért aggódom, hogy oly módok, eszközök rendeltessenek, melyek e célt elősegítik, és ne hátráltassák, tehát aggódom, és törekedem, hogy oly törvény legyen, mely e nemzeti jó elérésére szolgál, tehát hogy ne oly törvények hozattassanak, melyek a célt tévesztik.
5ör. Megismerem, hogy a gyűlésnek joga, sőt kötelessége és feladata vagyon a nemzetiséget előmozdítani, de azért óhajtom, hogy tévútra ne jusson, célját ne tévessze.
6. Én úgy tartom, hogy az erőltetés, az erőszak célt téveszt, mert az akarat nem engedi magát erőszakoltatni, szüli az idegenkedést, a gyűlöletet, nem a megkedveltetést, mutatja maiglan a tapasztalás.
7o. Jók az intézkedések, de nem jó az erőszak, gondolatom szerint talán ott léphet fel a törv.[ény]hozás erőszakkal, hol a nemzet nyelvét tudja, de beszélni nem akarja; de hol az azt nem tudja és azt tanulni kell, ott nem kényszerítni [kell], hogy beszéljen, hanem hogy tanuljon. Ott nem lehet az életben, gyakorlatban határozni, hogy minden magyar legyen, különben érvénytelen, mert zavar történik a polgári életben és a cselekvények megszűnnek, p.o. nem leend szerződés, testamentum, igaz tanúbizonyság etc.
8. Sok történt 1836-tól (és különösen 1843[-ban]), helyeslem a magyar nyelv szükségletét a hivatalokra osztani, a megyei, városi, egyházi hatóságokra [való] kiterjesztését, a tudományok előadását, de az oktatást, kivált a nemzeti oskolákban célszerűtlen, a magány életben a tények, cselekvények etc. - ez már sok.
9. És azért elegendőnek tartom az 1843. törv.cikket a nyelv előmozdítására, ezentúli kiterjeszkedés jót nem szül és idegenséget gerjeszt, tudományosságot gátolja.
10. És mi vagyon több a mostani törvényjavaslatban? Mármost megyek által e törvényjavaslatra etc.
11. Két részre osztom, Magyar[országra] és a részekre. Magyarorsz.[ág] részére mit rendel, el nem vállalható, mit a részekre, az ingerlő és célhoz nem vezető, de a felség sem hagyja helyben, ui. 23. Juni. 1844.
Hiszem, hogy a nemzetnek joga vagyon intézkedni az oskolákról, a tanulmányokról etc., de ha tekintem, ki rendelkezett maiglan, mit mondanak a törvények, úgy meg kell vallani, hogy e jogot a felség kezében találom. (Az 1723. 70. etc.) Úgy ha nézem az 1843: 9. §., 2. tör. […], látom, hogy a felség szorosan jogához ragaszkodik és ragaszkodni akar, és azért gondolom, hogy azt ki kell hagyni, mi megsértené a felség jogát. Felség elrendelte Croátiára a magyar nyelvet (1844. 8. §.), elrendelte Magyarorsz.[ágra] az oktatási rendszert (1844. 9.), ígéri, hogy továbbra is el fogja rendelni. Tehát Őfelsége csak kérendő, és nem kell, nem szabad határozni, mit Őfelsége úgysem fog megengedni, joga ellenére, és azért e §. kihagyását szeretném.

IV. Rimely feljegyzései a honosítással kapcsolatos törvényjavaslatról, 1848. február.
Mi a magyar hon? Ki a magyar?
Mi a honosítás? Hányféle? indigena, civilisatio
Ki a hontörvény oltalma alatt és annak minden jótékonyságával él
Törvényjavaslat a magyar honosításról és külföldiekről	
	I. Fejezet. A magyar honpolgárság megnyeréséről.
1. §. Magyarhon nevezete alatt értetik mindazon terület, mely a magyar szent korona hatósága alatt áll.	
* minden honpolgár
** Definitio: ki a magyar honpolgár?

*** expositi - illegitimi
**** törvényes atyja nincs	2. §. Magyarnak tekintetik:*
1-ör honpolgárnak** törvényes gyermeke; akár benn a honban, akár annak határain kívül született légyen, továbbá, ki a hon határain belől született, de szülői nem tudatnak, az is honpolgár gyermekének tekintetik;*** de kinek**** atyja nem tudatik törvényesen, az anyja sorsát követi;
2-or ki származására nézve külföldi lévén, törvény értelmében honosíttatott.	

* ez nagy akadály	3. §. A honosításra elengedhetetlen föltételül kívántatik meg:
1-ör hogy a honosítandó teljes korú legyen;
2. hogy a honban letelepedvén, benn lakjék állandóul;*
3. hogy a honpolgári esküt letegye.	
	4. §. Ki e három feltételeknek eleget tesz, folyamodására a törvényhozás által, ha kitűnő érdemeinél fogva méltónak ítéltetik, és csak úgy, ha a magyar nyelvet beszéli, különös törvénynél fogva honosíttathatik.	
* Ily feltétel nincs a világon!
Ez hosszú idő és veszedelmes azokra, kik honosodni akarnak, hoc valet si tempore solo, honosul, ha törvényhatóság honosít, ez rövidebb
** Ő azonnal honfi, polgár akar lenni első évben, megvan a qualitása, ergo polgár leend, de nem honfi, honpolgár!
*** hát ha későbben kérné?
**** in casu si parentes immigrarunt et cives facti non sunt sed perpetuo hic habitant horum proles? qui casus est frequentissimus	5. §. Lehet azonban az illető törvényhatóság által is honosíttatni, de erre a 3. §.-beli feltételeken kívül megkívántatik még, hogy
1-ör vagy letelepedésétől számítva 10 évig lakott légyen a honban folyvást és állandóul;*
2-or vagy szinte letelepedéstől számítva 5 évig azon esetben, ha jeles találmányok behozatala, nagyobb gyárak vagy iparműhelyek felállítása vagy közhasznú intézetek alapítása által az álladalomnak kitűnő szolgálatokat tett;**
3. vagy hogy az, ki a honban született ugyan, de külföldinek gyermeke - törvényeink szerint értendő - teljeskorúsága után egy év alatt*** kérje magyarosítását, elébb azonban beköltözködvén, ha netalán addig külföldön lakott volna;****
4. vagy hogy az, ki magyar honpolgárságot vesztett egyénnek külföldön született gyermeke, elébb beköltözködvén, visszahonosításáért bármikor folyamodjék.
[…]	
	III. Fejezet. A külföldiekről.	
	21. §. Rabszolga, azzá bármint lett légyen, magyar földre lépvén, szabadságát azonnal visszanyeri.	

* ez rettenetes […] az ily külföldi honpolgár lett és nem letelepedett külföldi már!	22. §. A hon határain kívül lakó, vagy a honban ideiglen tartózkodó külföldi irányában, megtelepedett külföldinek tekintetik az, ki folyvást benn lakván, egyszersmind elélhetéséről biztosítékot mutatván, ki vagy képességét igazolván, állandó megtelepedési szándokát az 5. §. szerint az illető törvényhatóságnak bejelenti, s arról részére bizonyítvány adatik ki.*	
* hát ha nem jön? Ez az impopulatio ellen vagyon

** furcsa! talán midőn egész helységek fognak ahhoz [?]	23. §. Idegenek gyarmatosítása tiltatik; a népetlen térek a hon népesebb vidékeinek lakosaiból lévén megszállítandók.*
Gyarmatosításnak pedig vétetik, ha a telepítés feltételei a telepítő és a telepedők között szerződésileg határoztatnak meg.**
Kivétetnek a gyár és iparvállalatokhoz szükséges szakértő egyének.	

* ez contradictio	24. §. A megtelepedett külföldi űzhet önálló mesterséget, műipart, kereskedést, művészetet, általában mindeféle kereset- és élelemmódot, azon feltételek teljesítése mellett, melyek a honpolgárokra nézve megkívántatnak.* […]	
* p.o. adósságot

** ezt magok sem értik a KR.	33. §. Magánjogi viszonyokat illetőleg,* átalán véve, minden külföldinek, magyarokkal akárhol, külföldivel pedig csak e honban kötött szerződésre nézve, e hazai törvények szerint, szerződési és rendelkezési személyes képességet illetően pedig vagy a magyar vagy a hazájukbeli törvények szerint ítéltetnek el, melyek szerint cselekvényök inkább megállhat.**	
* p.o. ha angol és francia Törökországban köti és Magyarhonban pereskedik! No kell a bírónak török törvényt tudni.
** sőt, ekkor a magyar törvény szerint kell ítélni	34. §. Midőn pedig külföldi külföldivel e hon határain kívül lép magánjogi viszonyba,* az azon álladalom törvényei szerint ítéltetik meg,** melyben a jogviszony előállt, hacsak a szerződésnek alapjául más ország törvénye nem vétetett.
[…]	

V. Rimely feljegyzése az 1836/21. tc. végrehajtásáról, 1848. március eleje.
Clamor
1o. Az ifjabb törvényben második példáját lelem a bonyodalmaknak, midőn a magy.[ar] törvényhozás hatalma felsőbbség tudatában a gyengébb fél vagy nemzet ellen határoz. Az egyik példa az 1751. 23., a másik az 1836. 21. [tc.] Vajódik a törvényhozás maiglan, quia sine me de me.
2or. Megszülettek az 1836.21. által a bonyodalmak, a törvény végre nem hajtathatik, és a kormány, a felség vádoltatik a nem akarásról, pedig
3or. A király akarja, mint 1844. szeptemberi és novemb.[eri] resolutiojában megmondá, akarja, mint a kir. előadás IX. pontjában foglaltatik.
4er. Nem akarja Erdély engedni, nem akarnak a Részek visszacsatoltatni, világos ez a k. kir. előadásokból, világos Erdély és a Részek [maga]tartásából, mert miért nem bocsátá el Erdély e Részeket maiglan? És ha a Részek nem akartak volna, miért nem tudatta az 1840., 1843., 1847. [évi] gyűléssel etc.? Miért nem folyamodtak a Részek a magyar hongyűlésre, mint e néhány erdélyi nemes? Miért engedte Erdély gyűlésére jönni a Részeket? Most is úgy áll Erdély, mint 1790[-ben] az unióval. Tehát Erdély[en] és a Részeken múlik.
5ör. Én is, mint magyar szeretném a Részek visszakapcsolását és a bonyodalmak végét. Kész vagyok minden eszközhöz nyúlni, de a nádor közbenjárását alig találom alkalmazhatónak, mert elhallgatván, hogy ki között intermediáljon, a kir. kormány vagy a nagy fejedelem vagy Erdély közt, miután a király és magyar kormány akarja e visszacsatolást, mint azt a kir. előadások mutatják.
6or. Ha kérdem, miért, mi célból intermediáljon, a felelet vagy az 1836. 21. hogy végrehajtassék - erre nincs szükség, mert ezt akarja a kormány, a király, ki nagyobb tekintély, mint a nádor; vagy penig utat találjon, hogy a bonyodalmakból kigázoljunk, megnyugodjunk - ezt a KR. nem akarják, kik a 21. törv.[ényt] végrehajtatni kívánják. Azonban miután a csendesség megszerzésére minden mód, eszköz előveendő és [a] nádor nagy bölcsessége sokat eszközölhet a nyugodalom, béke, egyetértés megszerzésére a két nemzet közt, én is szavazatommal járulok Ő Ex. az orsz.[ág]bír.[ó] indítványához, alázattal kérem őfennségét a kegy. közbenjárásáért.

VI. Rimely feljegyzései Kossuthnak az átalakulásról szóló, 1848. március 3-i indítványán.
Felírási javaslat.
A békés útoni átalakulás biztosítása tárgyában	
	Felséges sat.

A legújabb időkben kifejlett események mulaszthatlan köteleségül teszik: figyelmünket azokra fordítani, miket Felséged uralkodóháza iránti hűségünk, az öszves birodalom iránti törvényes viszonyaink és hazánk iránti kötelességünk megkíván.	
* mire mutat a törvénykönyv I. Ferdinándtól, különösen 1827. évtől
** annyit tesz: önállók, függetlenek akarunk lenni.	[1] Históriánkra visszatekintve, előttünk áll annak emlékezete: hogy három század ólta alkotmányos életünket a kor igényeihez nemcsak ki nem fejthettük,* de sőt leginkább fenntartására kelle minden gondjainkat fordítanunk.**	
* ergo elválni	[2] Ennek oka: hogy Felséged birodalmi kormánya nem lévén alkotmányos irányú, úgy kormányunk önállásával, mint alkotmányos életünkkel összhangzásban nem lehetett.*	
	Eddig ezen irány csak alkotmányosságunk kifejlődését hátráltatta, most úgy látjuk, hogy ha tovább is folytattatik, és ha a birodalmi kormány alkotmányossággal összhangzásba nem hozatik, Felséged trónját és a pragmatica sanctionál fogva kedvelt kapcsokkal hozzánk kötött birodalmat elláthatlan következményekbe bonyolíthatja, hazánkra pedig kimondhatlan kárt áraszthat.	
* De minőkre? Kimutatta.	Felséged minket reformokra hívott össze;* mi régi óhajtásunkat láttuk ezáltal teljesedve, és buzgó készséggel fogtunk a munkához.	
	[…]	
	[3] De alkotmányos életünk is valódi képviseleti irányban igényel fejlődést, szellemi érdekeink a szabadság alapján ápolást követelnek. Honvédelmi rendszerünk nemzeti jellemünknek s a honlakosok különböző osztályai érdekegységének alapján gyökeres átalakítást kíván; ez pedig úgy Felséged királyi széke, mint hazánk bátorléte tekintetéből nem halasztható intézkedést tesz szükségessé.	
	[4] A magyar közállomány jövedelmeinek és szükségeinek számbavételét és felelős kezelés alá tételét tovább nem halaszthatjuk, mert csak így teljesíthetjük azon alkotmányos tisztünket, hogy úgy Felséged királyi székének díszéről, mint Hazánk közszükségeinek és minden jogszerű kötelességeknek fedezéséről sikerrel intézkedhessünk.	
	Sokban e kérdések közül az örökös tartományokkali érdektalálkozás kiegyenlítésének szüksége forog fenn, mire önálló nemzeti jogaink és érdekeink megóvása mellett örömest nyújtunk segédkezet.	
	[5] De arról is meg vagyunk győződve, hogy alkotmányos életünk kifejtésére s nemzetünk szellemi s anyagi javára hozandó törvényeink csak azáltal nyerhetnek életet és valóságot, ha végrehajtásukkal minden más befolyástól független nemzeti kormány lesz megbízva, mely a többség alkotmányos elvének legyen felelős kifolyása, s ezért kollégiális kormányrendszerünknek magyar felelős minisztériummá alakítását minden reformjaink alapfeltételének s lényeges biztosítékának tekintjük.	
	Ekint fogtuk fel hivatásunkat.	
* Dehogy?	Ezeket Felségeddel egyetértve ez országgyűlésen szerencsésen megoldani elhatározott komoly* szándokunk.	
* ?

** ?	[6] Ezt várja tőlünk a Haza,* ezt várják a nép milliói, ezt sugallja a hűség és ragaszkodás ösztöne, mellyel Felséged uralkodóháza iránt tántoríthatatlanul viseltetünk; mert meg vagyunk győződve, hogy csak ezek által fektethetjük hazánkban a békét, nyugalmat és bizalmas egyetértést oly szilárd alapra, miszerint azt váratlan eseményviharok meg ne ingassák,** s a békének és elégedésnek ily biztosításával szerezhetjük csak meg az erők azon lelkesült összhangzását és gyarapodását, melyre Felséged uralkodóháza minden viszonyok között nyugodtan támaszkodhassék. […]	
* Magyarországban?

** mi köze a magyarnak? És tudja?	[7] Nem akarjuk Felséged atyai szívét a bomladozás ama jeleinek részletes felemlegetésével szomorítani, nem a pénzviszonyok tekintetében már is érezhető hatást fejtegetni,* de a hűség ösztöne s a rajtunk fekvő felelősség* kényszerít kimondani: hogy mi valamint a jelentkező bajok valódi kútfejét és saját elmaradásunk egyik főokát is a birodalmi kormányrendszer természetében találjuk;** úgy erősen meg vagyunk győződve, hogy Felséged az elkövetkezhető balesemények legbiztosabb óvszerét, hű népeinek legbarátságosabb egyetértését, a monarchia különböző tartományainak legerősebb forrasztékát, s mindezek által Felséges trónjának s az uralkodóháznak legrendíthetlenebb támaszát abban találandja fel, ha fejedelmi székét minden uralkodói viszonyaiban kor szükségei által múlhatlanul igényelt alkotmányos institutiokkal környezendi.	
* a pénzt, a katonát

** hol vagyon?

*** nequa quam hodiernum non	[8] Azonban Felséges Úr, az események Isten kezében vannak. Mi bízunk a gondviselés oltalmában, de érezzük a kötelességet: gondoskodni, hogy Felséged hű Magyarországát a bizontalan jövendő készületlenül ne lepje meg. E gondoskodás halaszthatlan kellékeihez számítjuk* mi a fennemlített átalakulási kérdéseknek még ez országgyűlésén alkotmányos iránybani megoldását, és aggódunk, hogy a szokásos országgyűlési alkudozások és kormányszéki tárgyalások kollegiális rendszer szülte** hosszadalmassága, a Felséged atyai szándokának, s hazánk méltó várakozásának megfelelő sikert veszélyesen késleltetheti.***	
	[…]	

[1] Ez nem igaz állítás, és igen méltatlan, mert a történet és a sok törvény tanúsítja, hogy alkotmányos életünket mennyire mi akartuk, kifejthettük első Ferdinándtól 2ik Jósefig, és ettől [a] mai királyig. Nem áll, hogy csak fenntartásunkról kell-é aggódnunk, mert első Ferdinándtól maiglan egy császár sem akarta elenyiszteni a magyart, mindenik híven tartotta esküjét, és különösen 2ik Leopold, Ferenc, Ferdinánd, mint törvényeink mutatják, mert mikor alkottatott alkotmányosb törvény, mint 2 Leopold alatt? Nem fejlődött alkotmányos életünk 2 Ferenc et Ferd.[inánd] alatt? Váltótörv.[ény], jobbágy etc., igenis nagyon fejlődött és fejlődik, bár meg ne bánjuk! És mi kell több fejlődésünkre, mint a mai K. Kir. Előadások, ezek reá mutatnak, hogy a király igenis nagyon akarja fejlődésünket, és éppen nem teszi szükségessé a fenntartási gondolkodásunkat. Mely szükség időpontját úgysem lehet feltalálni az ausztriai [király] uralkodása alatt, és ha volt volna talán I. Leopold alatt, ez egyes eset, mely a királlyal megszűnt.
[2] Azért, hogy a birodalom kormánya nem lévén alkotmányos, ez a mi alkotmányos kormányunkkal összhangzásban nem lehetett, tehát nem is volt. Ez oly keserű állítás, melynek értelme nehezen felfogható, mert a magyar soha nem akarta, hogy a magyar kormány a birodaloméval összhangzásba hozattassék, vagy amalgamizáltassék, hanem hogy hozott törvényei szerint, különösen 1790. 10. etc. kormányoztassék - így kormányoztatott. Azt pedig nehezen kívánhatta a magyar, hogy a birodalom kormánya a magyar alkotmányos kormányhoz alkalmaztassék, mert ez esetben a monarchicum elvet akarta volna az aristocraticuméval felcserélni, mihez joga nincs, nem is volt: quod tibi fieri non vis alteri non fueris. (Ma ugyan sürgeti a magyar a felírásában a birodalom népeinek a Constitutiot, de őtet illeti-é e jog, az más kérdés.) 3 századon át állott a birodalmi kormány, és állott a magyar alkotmányos kormány egymás mellett, és igen jól megfértek, és nem hátráltatta alkotmányos kifejlődésünket (ha csak ábrándozni nem akarunk), mit a jelen kir. előadások mutatnak, és azért a birodalmi kormányra, a Felségre fogni, hogy kifejlődésünket hátráltatják - ez nem úgy vagyon és megsértő, és azért alaptalan a fenyegetődzés is.
És honnan következtetik a KR. azt és micsoda logika az: ha a felség a birodalmi kormányt a magyarral összhangzásba nem hozza, hogy a birodalom nagy bonyodalomba hozattatik. Ha csak a magyar azt nem akarja mondani, hogy az ő kedvéért adjon őfelsége a többi nemzeteknek is Constitutiot, mégpedig olyant, mint a magyaroké, mert máskint ismét nem lesz összhangzás, és hogy a magyar kormány kormányozza a birodalmat, máskint ismét a régi részrehajlásról fogunk panaszkodni.
[3] Kaptak-e a KR. utasítást a képviseleti rendszerre, a honvédelmi rendszerre? És ha [igen], ekkor is az 1791. 13. [tc.] értelmében először el kell végezni a kir. propositiokat, aztán következnek a postulátumok. Ezen képviseleti rendszer maga kíván egy országgyűlést, nem pedig futtában ezt kívánni és eldönteni, sok előzmények megfejtendők etc., úgy a honvédelmi rendszer iránt is.
[4] Azért küldetett ki az országos választmány, majd beadja véleményét, mindenesetre szükséges a szoros felelősség.
[5] Ezen kívánat az Institutioinkkal meg nem fér, mert szükségképpen meg kell változni az ország gyűlésének és a megyei rendszernek, [illetve] a törvényeknek, melyek szerint őfelsége választja kormányát és Consiliumát.
[6] Népképviselést, [nemzet]őrséget, felelősséget, minisztériumot - várja a nemzet. Ez nem igaz.
[7] Mondják a KR., hogy vagyon nyugtalanság a birodalomban, mely bajok kútfője, valamint elmaradásunké is a birodalom kormányrendszere, ez megváltoztatandó, a népnek Constitutio adandó. Mi köze a magyarnak a többi nemzethez? Tudja a felség éppen úgy, mint a magyar, és fog segíteni rajtuk, ha szükséges.
[8] Volunt magnatum Tabulam paralisare - Cancellariam annihilare et ipsius regis autoritatem infringere.

[külzet:]
Felírási javaslat az átalakulásról.
Tárgyaltatott Mart. 14. napján, 1848.
Azaz: minden szó nélkül elfogadtatott, mivel a tömeg gyilkokkal ellátva vala!
Képe a magyar szólás szabadságának.
Rettenetes nap volt ez, és a magyar Constitutionak halál napja.

VII. Rimely lemondása az egyházi tizedről, 1848. március 18.
Ha vagyon tulajdoni jogom, s bármennyi legyen ez a papi dézsmára nézve, melyről mindig az volt hitem s győződésem, hogy én a papi dézsmának csak haszonvevője és nem tulajdonosa vagyok, azt a szent szerzetem nevében, úgy szükségelvén a hon jelen állása s java, édes hazámnak egész készséggel áldozatul hozom. Lehetetlen azonban eltitkolnom, hogy eme áldozat a szent szerzet létének kérdése, mert a dézsma, miután a kilenced századoktól megváltva vagyon, jövedelmének tetemesb részét tevé, a nemzet igényében követelt, mely áldozatra mégis kész vagyok, mert erősen hiszem s reménylem a nagylelkű s igazságszerető nemzetemtől, cs. kir. fennségétől és a méltóságos főrendektől, hogy a szent szerzet szükségeit más módon fedezni kegyeskedjenek, amiért is magam és szent szerzetem jelen és jövő sorsát szeretett nemzetem, cs. kir. fensége és a méltóságos főrendek magas kegyeibe ajánlom.

VIII. Rimely befejezetlen feljegyzése az évenkénti országgyűlés tervezete kapcsán, 1848. március 20 körül.
Eszmélet
Az évenkint tartandó o.gyűlésnek felirata felett
1.) A TKR. által megkészült felírási javaslat az évenkint tartandó o.gyűlés felett, kimeríté a régi óhajtásomat, mert ez megkészült ama alapon, melyen óhajtom megkészíttetni minden országos üzeneteket, válaszüzeneteket, felírásokat, szóval mindennemű országos irományokat, határozatokat. Tudniillik a már álló törvények nyomán, vagyis visszatekintettel s figyelemmel az alkotmányos rendszerünkre, mert úgy találom, hogy ez az egyenes út, a biztosabb mód, mely felfedezi: vajon a hazának szüksége vagyon új törvényre? Mely mutatja, miként és mennyiben kelljen az ősi institutioinkat a kor kívánatihoz, szükségeihez alkalmaztatni, simítni, törvényeinket tökéletesítni és így a nemzet, a haza anyagi, szellemi jobblétét elősegítni, előmozdítni. Ezen út, mód tiszteletben tartja az őseinktől nagy s drága áron megszerzett alkotmányunkat. Fürgén és szorgalmasan felkéressék a TKR. e jelen szerkezetükben a polgári törv.könyvben mindazon törvénycikkek jelesbieket [megnézni], melyek az orsz.gyűlésről rendelkeznek és annak évenkinti tartásának szükségét, hasznát tanúsítni látszanak, mely eljárás, okoskodás, tanácskozás módját tartom orsz.gyűlésinek, parlamentárisnak.
Mely általányos nézetem után bátorkodom a TKR. által tervezett felírási javaslat felett az évenkint tartandó orsz.gyűlésről alázatos véleményemet kimondani.
Két rendbeli okot hordanak fel a TKR. az évenkint tartandó o.gyűlések szükségének, hasznának megmutatására, a honi törvényt és az átalakulás korszakát, melyben a teendőknek roppant sokasága - vagyis, mint a TKR. a felírás befejezésén nyilatkoznak: a belső szükségek sokasága - a velünk távolabb, közelebb kapcsolatban lévő és lehető nemzetek folytonos s bennünket megelőzött, úgy ipari, mint nemzeti önállásunkra nézve súlyossá válható fejlődésének tekintete az alkotmányos élet gyakoribb összepontosulásának és azáltal eszközlendő tökéletesb és szabályszerűbb munkásságának áldásteljes hasznai.
Mi az első rendbeli okokat illeti, a felidézett törvényeket, kétségtelen az, hogy volt időszak, melyben alkotványunk intézkedései megkívánták az évenkinti o.gyűlés tartását. Hogy visszatérjek első szent királyaink idejére, végzék Szilágyi Mihály gubernátor alatt (1458: 13.) az ország rendei, hogy Pest helységében minden éven Pünkösd táján a nemesség egybeseregeljék országgyűlésére, így rendeltetett el az nagy Mátyás királyunk alatt is (1471: 1., 1498: [1. tc.] 1-2. §.), hogy a többi törvényekről a rövidség okáért ne emlékezzünk, melyek jelesbieiket a TKR. is feljegyezték a felírásukban.
Szükséges is volt hajdanta az orsz.gyűlés gyakortább tartása. Ha a nemzet állását, kül- és belviszonyait a történetek fonalán késérjük, varázsoljuk csak vissza felejthetetlen Korvin király dicsőséggel teljes uralkodása idejét, ki - mint XIV. Lajos francia király - békében nem tudott, nem akart élni. E nyugtalan és háborús élet, hogy az orsz.gyűléseket szaporítá, szembeszökő, minthogy az alkotványból a békekötés, a háború megindítása a nemzet tulajdona volt, minthogy a roppant költségek előteremtése a nemzet gondja vala. Történeti igazság az, hogy 2. Ulászlóval Magyarország politikai tiszta ege borulni kezde, kinek zavarteljes uralkodása a nemzetet gyakrabban egybegyűjtette. Hát a 2. Lajos király szerencsétlen halála után beállott időszak: midőn az elhatalmazott török mindent dúló szemeit Magyarország felé fordítá és ezt elnyelni indult, midőn az örökösödési háborúk kitörének és a pártok egymásnak szemközt állottak és a bajt a hitszakadás vagy újítás századokon által méginkább nevelte! Hogy e csapások az országtól elfordíttassanak, a béke, a szabadság, függetlenség visszaadattassék, egyedüli út, mód, eszköz vala az orsz.gyűl. tartása, amiért is ebből az időszakból találunk legtöbb törvényeket, melyek a gyakortabbi orsz.gyűléseket sürgették. […]
Elállott tehát a nemzet időjártával az évenkinti orsz.gyűlésektől, mivel azok szükségét nem találta, elrendezvén magát annyira, mennyire, és bevégezvén, hogy úgy mondjam, polgári alkotványát, elállott azért is, nehogy önmagát és alattvalóit végínségbe döntse, erején túl magát feleméssze, elállott, hogy a beligazgatás, a kormányzás, az igazság kiszolgáltatása a gyakortább gyűlések által hátramaradást ne szenvedjenek, mely hiányt a legújabb törvényszerzés bölcsen belátván a törvényszék hatóságát kiterjeszté, hogy orsz.gyűlések alatt is ítélhessenek. Elállott, mert tapasztalta nagy kárát a nemzeti gazdálkodásban, midőn az ország nagyságai és színe hosszabb időre birtokaiktól távol az orsz.gyűlésen a közjóért fáradoztak.
2.) Ha már elődink okait és eljárását figyelemmel késérem és azokat a most élő nemzedékre alkalmazom, ha a nemzet mostani állását, viszonyait tekintem, ha az alkotványunk mai minéműségét foglalom, ha elgondolom, hogy a század, melyben élünk s mely sok és különnemű üdvös törvényekkel gazdagítá a törvénykönyvünket, ha elgondolom, hogy a törvényeink a polgárélet minden szakára kiterjednek és minden polgári osztályt többen-kevesebben, nagyrészben elrendezék, melyek ösvényén a nemzet halad és fejlődik, nyíltan kimondom, hogy [meg]győződésem tartja: hogy nem óhajtom, hogy a régi kor gyakorlatára a nemzet visszatérjen és minden évben orsz.gyűlést tartson, elegendőnek tartom a minden harmad évi gyűlést a még hátralévő hiányok, fogyatkozások pótlására, alkotványunk kiegészétésére, tökéletesítésére, annyival is inkább, mivel a törvény szabta idő ellenére már szokássá vált az orsz.gyűlésnek hónapokra, évekre kiterjesztése.
Nem győzte hajdan a nemzet a gyakortabb és évenkinti orsz.gyűléseket, és keserű panaszokat emelt ellenük, midőn 14 napig, két hónapig tartottak, midőn úgy mondván, azok tartása a nemességnek mibe se került, midőn a jobbágyság nemcsak a követeket, hanem a főurakat, a regalistákat is tartotta! Mely roppant változást hozott létre e tekintetben a jelenkor? És mely roppant teher sújtja a nemességet? A legújabb törvény szerint (1840) viselendi örök időre az orsz.gyűlési költségeket, a regalisták pedig többszörösen megrovattatnak, fizetik a követeket, nem gyámolíttatnak jobbágyaik által és a végetlen orsz.gyűlésen magok költségein élnek. Nem csekélység ez és nem tudom, meddig elviselhető teher ez; figyelemre méltó az is, hogy a követek napidíjuk nagyobbszerű, mint valaha, amihez járul a napirend, melynél fogva nincs országgyűlés, hol kisebb-nagyobbszerű ajánlások nem tétetnének! Úgy gondolom, hogy ez igen fontos ok és meggyőző az évenkinti és terjedelmesb orsz.gyűlés ellen.
Nem osztozom tovább az évenkinti orsz.gyűlés tartásának eszméjében és nézetében, mert e tervben látom az egyébkint is már mélyen sebzett nemességnek közbenvetőleg örökös új adóneme alá való vettetését, ha azt sem érintem meg, hogy ez új rendszer által a regalisták vagyis az ország nagyjai éltük egyharmad részét kényteleníttetnének az orsz.gyűlésen eltölteni, mi a nemzet gazdaságára nem hatna vissza jótékonyan.
De nem kívánom az évenkinti orsz.gyűléseket meg azért is, mivel a polgári és egyházi állomány sok tekintetben hátráltatást szenvedne, midőn minden év harmadát a világi és egyházi fő elöljárók a gyűlésen töltenék, a vármegyék, a városok legjelesb és előkelőbb tagjait nélkülöznék. De míg alkotványunk áll, míg a mostani követválasztási és utasítási mód gyakorlatban vagyon, nem tanácsos minden éven tartani orsz.gyűlést, hacsak örökös lázongást, forradalmat nem akarunk a polgárokban táplálni, de nem is kivihető, mert négy hónap kevés idő a pótlék utasítások megszerzésére, kivált ha valami érdekesb kérdés a gyűlés vége felé kerül szőnyegre.
Végképpen nem kívánom az évenkinti orsz.gyűlést, mivel úgy találom, hogy az új törvény által önnön szentséges fejedelmünk százados jogai is kérdésbe vétetnek vagy megszoríttatnak. A TKR. tervezett törvényjavaslatuk természetes következése volna, hogy őfelsége az orsz.gyűlési helyet többé ki nem nézhetné, a gyűlés idejét meg nem határozhatná, annak végét ki nem tűzhetné, a gyűlést be nem zárathatná, mely sarkalatos másolását a sz.[ent] korona jogainak nem kívánom, azért az évenkinti orsz.gyűlés helyének, idejének tartását, végének előleges és örökös meghatározását sem. Tudom, hogy erre az válaszoltathatik, hogy volenti non fit injuria. Őfelségétől függ a törvényjavaslat helybenhagyása. Kérni szabad és folyamodni, de az a kérdés, tanácsos, igazságos-e és a nemzet jelleméhez illő-e a koronának adott jogokat legsürgősb, legnagyobb szükség nélkül nem mondom, megszorítni, hanem megváltoztatni akarni? Az álladalom és a fejedelem közti viszonyoknak, ha nem örökösöknek, igen-igen állandóknak kell lenni. Annyi bizonyos, hogy a kormány részéről ily változásokra ok nem adatott, valamint bizonyos az is, hogy Őfelségétől garantírozott nemzeti jogok másítását és változtatását a maga részéről a nemzet sem kívánja és óhajtja, hogy azok a kormánytól szentül megőriztessenek quod uni aequum alteri justum.
Megismerem én azt, hogy mi nemzedékünk az átalakulás korszakát éli, hogy a pallérozott nemzeteket utánozni törekedik, hogy a teendőknek roppant a száma.

IX. Rimely beszéde a vallásügyi törvényjavaslat vitájában, 1848. április 4.
A dolog jelen stádiumában hosszas lenni nem akarok, ezen ügyet mindenkor komoly ügynek tartottam, és soha szándékom nem volt az egyes feleselgetésekre válaszolgatni éppen ez ügyben, mely nem egyesek, hanem az egész egyház ügye; jelenleg is rövidre szorítom észrevételemet. Az mi az elmondottakban engemet érintett s mondhatom sajnosan érintett, az, hogy őméltóságok Teleki László és Teleki Domokos urak azon gyanút akarák a katolika egyházra húzni, mintha ez a szabadság elvének nem hódolna, s mintha mi, midőn azt akartuk, hogy ezen záradék (“hitelveink s egyházi szertartásaink épségben tartása mellett”) betétessék, ezáltal a többi egyházaknak szabadságát akartuk volna korlátozni. Én részemről mindenkor sajnálom és sajnálni fogom azt, hogy ha a törvényhozás nem részletes törvényeknek kifejtésével, hanem egész elveknek törvénybeni kimondásával foglalkozik, mert ezek azok, melynek nemcsak vallásos, hanem polgári törvényekben is mindenkor a legnagyobb súrlódásokra, s legtöbb félreértésekre adnak alkalmat. Ha itt is ezen általános elv helyett, hogy viszonosság állapíttatik meg, egyes esetek s részletek állanának előttünk, s ha látnánk azt, hogy miben kívánják a más felekezetűek a viszonosságot s egyenlőséget, akkor egyenesen, biztosan s határozottan mondhatnánk ki véleményünket. Nekünk tehát nem volt más módunk egyházaink szabadsága megóvására, mint azt kívánni a karok és rendektől, s azt kérni a méltóságos főrendektől, miszerint engedjék meg azt, hogy ezen óvást - tudniillik egyházi szabadságunknak óvását - egy általános kifejezésű szerkezetbe tegyük be, valamint a törvényjavallat szabadságunk elvét előnkbe adja. Ez vala az oka, amiért mi is azon általános záradékot kívántuk. Mármost bátor vagyok akárkit is felhívni a méltóságos főrendek közül, vajon a katolika egyház szabadságtalan-e akkor, amidőn a maga hitelveinek s egyházi szerkezetének fenntartására törekszik? Hát miben állana a katolika egyház szabadsága, ha hitelveit s egyházi szerkezetét fenntartani szabadságában nem állana? Megvallom, valamint egyházamnak szabadságát ebben helyheztetem, úgy más egyházaknak is szabadságát különben nem értem, hanem hogy ők magukat fenntarthassák, kifejthessék s terjeszthessék, mi minden társulatnak öntermészetében fekszik. Meglehet méltóságos főrendek, hogy midőn a viszonosság alkalmazása kerül szőnyegre, akkor tűnnek ki olyanok, melyeket pécsi püspök őméltósága megemlített, hogy különféle vallású felekezetek között éppen azért, hogy különfélék az elvek, melyekre bazírozva van az egyházak szerkezete, tökéletes egyenlőség és viszonosság lehetetlen, de azért, hogy mi most egy általános záradékkal akarunk élni, minket szabadságtalanoknak nevezni, s azért gyanút reánk róni, hogy mi az alkotmányosságnak nem hódolunk, méltánytalanság, ezt magunkra nem vállalhatjuk, sőt részemről a mindenkori vallásos szabadságnak örömest hódolok, bátor vagyok ezt magamtól visszautasítani. Egyébiránt, mi az egész dolgot illeti, lássák a nagyméltóságú főrendek, ha a katolika egyháznak ezen megnyugtatást adni nem akarják, jól van, legyen… De eljő az idő, midőn azon tökéletes viszonosság, egyenlőség egyes alkalmazása fog akár törvényben, akár pártok mozgalmainál előtűnni. Megjön az idő és akkor bíznunk kell abban, hogy e honban katolikusok laknak, s érzik azt, hogy ők katolikusok, a katolika vallásnak fenn kell tartatni. Legyen tehát abban a biztosíték, hogy a honnak katolikus lakosai vannak.

FELHASZNÁLT FORRÁSOK ÉS IRODALOM

a) Levéltári dokumentumok
Rimely-iratok. - Pannonhalmi Főapátsági Könyvtár Kézirattára, BK. 146/VI-X. Rimely Mihály jegyzetei az 1843-44. és 1847-48. évi [illetve 1848-49. évi] országgyűlések iratain.
Rimely-önéletrajz. - Pannonhalmi Főapátsági Könyvtár Kézirattára, BK. 146/I.6. Biographia et Diarium Michaelis Rimely Archiabbatis ab anno 1842 usque annum 1858.[-1864.]
Pompéry-napló. - Pompéry János: Magyar Országgyűlés 1847-ben. Az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára, Quart. Hung. 2644.

b) Szakirodalom
A.P., 1891. - A.P.: Az 1847-48-ik évi országgyűlésnek “a vallás dolgában” alkotott (XX.) törvényczikke. In: Budapesti Szemle, 1891. 65. köt. 170. sz. 271-285. p.
Andics, 1949. - Andics Erzsébet: Az egyházi reakció 1848-1849-ben. Bp., 1949.
Andics, 1952. - Andics Erzsébet (szerk.): A nagybirtokos arisztokrácia ellenforradalmi szerepe 1848-49-ben. II. köt. Bp., 1952.
Balázs, 1974. - Balázs Péter: Viale Prelà bécsi pápai nuncius jelentései az 1848. évi magyar forradalomról. In: Levéltári Közlemények, 1974. 3-30. p.
Balázs, 1980. - Balázs Péter: Győr a feudalizmus bomlása és a polgári forradalom idején. Bp., 1980.
Ballagi, 1903. - Ballagi Géza: Az 1848:XX. törvényczikk a történelem világánál. Bp., 1903.
Bánk, 1992. - Bánk József: Latin bölcsességek. Szállóigék, velős mondások latinul és magyarul. Szeged, 1992.
Erdődy, 1998. - Erdődy Gábor (sajtó alá rend.): Batthány Lajos. Bp., 1998. (Magyar Szabadelvűek)
Concha, 1918. - Concha Győző: Eötvös és Montalembert barátsága. Bp., 1918.
Csizmadia, 1969a. - Csizmadia Andor: A magyar állampolgárság fejlődése. In: Állam és Igazgatás, 1969. 12. sz. 1075-1091. p.
Csizmadia, 1969b. - Csizmadia Andor: A magyarországi feudális jogintézmények felszámolásához. A decima megszüntetése. In: Gazdaság- és Jogtudomány. Az MTA IX. Osztályának Közleményei, 1969. 1-2. sz. 101-131. p.
Csizmadia, 1976. - Csizmadia Andor: Deák Ferenc egyházpolitikája. In: Tanulmányok Deák Ferencről. Zalaegerszeg, 1976. (Zalai Gyűjtemény, 5.) 11-60. p.
Csizmadia, 1980. - Csizmadia Andor: A tized Erdélyben. In: Csizmadia Andor: Jogtörténeti tanulmányok, IV. Bp., 1980. 43-58. p.
Csizmadia, 1981. - Csizmadia Andor: Az állam és az egyház kapcsolatai 1848-49-ben. In: Világosság, 1981. 499-510. p.
Csorba, 1991. - Csorba László: A vallások szabadságától a vallásszabadságig. 1-2. r. In: Egyház és Világ, 1991. 13. sz. 17-20., 17. sz. 14-18. p.
Csorba, 1999. - Csorba László: A vallásalap “jogi természete”. Bp., 1999. (Az ELTE BTK Művelődéstörténeti Tanszék kiadványai, 2.)
Deák, 1994. - Deák István: A törvényes forradalom. Kossuth Lajos és a magyarok 1848-1849-ben. Bp., 1994. (2. kiadás)
Dénes, 1989. - Dénes Iván Zoltán: Közüggyé emelt kiváltságőrzés. A magyar konzervatívok szerepe és értékvilága az 1840-es években. Bp., 1989.
Eckhart, 1935. - Eckhart Ferenc: A püspöki székek és káptalani javadalmak betöltése Mária Terézia korától 1848-ig. Bp., 1935.
Fayer, 1896. - Fayer László: Az 1843-iki büntetőjogi javaslatok anyaggyűjteménye. I. köt. Bp., 1896.
Fogarasy, 1848. - [Fogarasy Mihály]: Emlékirat, az 1847/8. országgyűlés alatt Pozsonyban tartott püspöki tanácskozmányokról. Egy részvevőtől. Pesten, 1848.
Forster, 1892. - o - t. [Forster Gyula]: A katholicus clerus sérelmei 1848 előtt és után. 1-5. r. In: Budapesti Szemle, 1892. 71. köt. 223-257., 345-385., 72. köt. 28-65., 193-242., 339-383. p.
Főrendi napló, 1848. - Felséges Első Ferdinánd austriai császár, Magyar- és Csehországok e néven ötödik apost. királya által Szabad Királyi Pozsony városába 1847-ik évi november 7-ikére rendeltetett Magyar-országgyűlésen a mélt.[ósá]g[os] Fő Rendeknél tartatott országos ülések naplója. Pozsonyban, 1848.
Gál, 1998. - Gál István: Piaristák a szabadságharcban. In: Vigilia, 1998. 3. sz. [http://www.katolikus.hu/vigilia/9803gal.html]
Hám-emlékiratok (1928) - Scheffler János (sajtó alá rend.): Hám János szatmári püspök és kinevezett prímás emlékiratai 1848-49-ből. Bp., 1928.
Hergerné, 1998. - Herger Csabáné: Az államegyháziság után. Az állam és az egyházak kapcsolata 1848-49-ben. In: Jogtudományi Közlöny, 1998. 3. sz. 101-109. p.
Hermann, 1932. - Hermann Egyed: A magyar katolikus papság az osztrák katonai diktatúra és az abszolutizmus idejében. Gödöllő, 1932.
Hermann, 1973. - Hermann Egyed: A katolikus egyház története Magyarországon 1914-ig. München, 1973. (Dissertationes Hungaricae ex Historia Ecclesiae, I.) (2. kiad.)
Hermann, 1998. - Hermann Róbert: Gondolatok a XIX. század közepi források kiadási módjáról. In: Fons, 1998. 1. sz. 153-155. p.
Hermann-Pelyach (szerk.), 1990. - Hermann Róbert - Pelyach István (szerk.): Szemere Bertalan: Politikai jellemrajzok a magyar szabadságharcból. Gróf Batthyány Lajos - Görgei Artúr - Kossuth Lajos. Okmánytár. Bp., 1990.
Horváth (1986) - Horváth Mihály: Magyarország függetlenségi harcának története 1848 és 1849-ben. In: Pál Lajos (szerk.): Horváth Mihály: Polgárosodás, liberalizmus, függetlenségi harc. Válogatott írások. Bp., 1986. (Történetírók tára) 209-426. p.
Irányi-Chassin, (1989) - Irányi Dániel - Chassin, Charles-Louis: A magyar forradalom politikai története, 1847-1849. I. köt. A háború előtt. Bp., 1989.
Irományok, 1848. - Felséges Első Ferdinánd austriai császár, Magyar- és Csehországnak e néven ötödik apost. királya által szabad királyi Pozsony városába 1847-ik esztendei Sz. András hava 7-ik napjára rendeltetett magyarországi közgyűlésnek irományai. Pozsonyban, 1848.
Karácsonyi, 1915. - Karácsonyi János: Magyarország egyháztörténete főbb vonásaiban 970-től 1900-ig. Nagyvárad, 1915. [reprint: Bp., 1985.]
Katona, 1994. - Katona Tamás (szerk.): Kossuth Lajos: Írások és beszédek 1848-49-ből. Bp., 1994.
Katus, 1996. - Katus László: A rend iskolái a 19-20. században. In: Takács Imre (szerk.): Mons Sacer, 996-1996. Pannonhalma 1000 éve. II. köt. Pannonhalma, 1996. 255-263. p.
Károlyi, 1936. - Károlyi Árpád (szerk.): Az 1848-diki pozsonyi törvénycikkek az udvar előtt. Bp., 1936. (Magyarország újabbkori történetének forrásai. Hivatalos okiratok és levelek.)
Kérészy, 1936. - Kérészy Zoltán: A papi rend törvénykezési kiváltsága az egyházi jog és a régi magyar büntetőjog szerint. Pécs, 1936.
KLI. VIII. - Kossuth Ferencz (sajtó alá rend.): Kossuth Lajos iratai. Nyolczadik kötet. Bp., 1900.
KLÖM. XI. - Barta István (szerk.): Kossuth Lajos 1848/49-ben. I. Kossuth Lajos az utolsó rendi országgyűlésen, 1847/48. Bp., 1951. (Kossuth Lajos Összes Munkái, XI.)
Kovács, 1974. - Kovács Kálmán: A burzsoá típusú kormány létrehozásáért vívott küzdelem Magyarországon (1847-1848). In: Csizmadia Andor (szerk.): Jogtörténeti tanulmányok, III. Bp., 1974.177-191. p.
Kumlik, 1911. - Kumlik Emil: Katholikus egyházközségek önkormányzata, különös tekintettel Pozsonyra. Pozsony, 1911.
Lónyay-napló (1896) - Kónyi Manó (közli): Lónyay Menyhértnek 1847/8-diki naplója. 1-2. r. In: Budapesti Szemle, 1896. 85. köt. 231. sz. 337-362., 86. köt. 232. sz. 18-49. p.
Meszlényi, 1928. - Meszlényi Antal: A magyar katholikus egyház és az állam 1848/49-ben. Bp., 1928. (Szent István könyvek, 58.)
Miskolczy, 1998. - Miskolczy Ambrus: “A zsidók polgárításáról a nemzetgyűlés által törvény alkottatott.” (Az 1849-i magyar zsidóemancipációs törvény és ismeretlen iratai.) In: Múlt és Jövő, 1998. 1. sz. 8-41. p. [http://www.zsido.com/magazines/MULT/ 98_1/miskolczy.htm]
Molnár, 1996. - Molnár András: Batthyány Lajos a reformkorban. Zalaegerszeg, 1996.
Molnár, 1998. - Molnár András (szerk.): Batthyány Lajos reformkori beszédei, levelei, írásai. Zalaegerszeg, 1998.
MT. […] - Márkus Dezső (szerk.): Magyar Törvénytár. […]. évi törvényczikkek. Bp., 1896-1901.
Nagy, 1905. - [Nagy István]: Az 1848. 20. t.-cz. végrehajtása. Zilah, 1905.
Névtár, 1986. - A pannonhalmi Szent Benedek-rend névtára, 1802-1986. H.n., é.n. [Pannonhalma, 1987.]
Orosz, 1998. - Orosz István: A legelő kérdése 1848/49-ben. In: Takács Péter (szerk.): A szabadság Debrecenbe költözött. Tanulmányok 1848/49. történetéhez. Debrecen, 1998. (Erdélytörténeti könyvek, 2.) 45-60. p.
Roskoványi, 1856. - Roskovány, de Augustinus (coll. et ed.): Monumenta Catholica pro Independentia Potestatis Ecclesisticae ab Imperio Civili. Tom. IV. Monumenta Pontificatus Pii IX. an. 1846-1855. complectens. Pestini, 1856.
Ruszoly, 1997. - Ruszoly József: Alkotmány és hagyomány. Újabb jog- és alkotmánytörténeti tanulmányok. Szeged, 1997.
Ruszoly, 1997a. - “Egy új alkotmány Magyarországnak.” (Az 1848:III. tc. létrejötte.) In: Ruszoly, 1997. 25-43. p.
Ruszoly, 1997b. - “Évenkénti országgyűlést Pesten.” (Az 1848:IV. tc. létrejötte.) In: Ruszoly, 1997. 45-56. p.
Ruszoly, 1997c. - Az országgyűlési népképviselet bevezetése Magyarországon. (Az 1848:V. tc. létrejötte.) In: Ruszoly, 1997. 57-84. p.
Sarnyai, 1998. - Sarnyai Csaba Máté: A katolikus papság és a politika: 1848 tavaszán. In: Vigilia, 1998. 10. sz. 740-745. p.
Sólymos, 1990. - Sólymos László Szilveszter OSB: Kruesz Krizosztom. (1865-1885) - Várszegi Imre Asztrik OSB: Kelemen Krizosztom. (1929-1950) Bp., 1990. (METEM könyvek, 2. - Pannonhalmi főapátok, 1.)
Sólymos, 1997. - Sólymos László Szilveszter OSB: Ezer év 100 bencése. Pannonhalma, 1997.
Sörös, 1901. - Sörös Pongrác: A kath.[olikus] klérus törekvései az 1843/44. országgyűlés egyházi ügyeinek tárgyalása alatt. In: Katholikus Szemle, 1901. X. sz. 865-890. p.
Sörös, 1916/a-b. - Sörös Pongrác: A pannonhalmi főapátság története. Hatodik korszak. A rend új kora, új munkaköre. 1802-től napjainkig. Bp., 1916. (A pannonhalmi Szent-Benedek-rend története. VI.A-B.)
Spira, 1959. - Spira György: A magyar forradalom 1848-49-ben. Bp., 1959.
Spira, 1964. - Spira György: 1848 Széchenyije és Széchenyi 1848-a. Bp., 1964.
Suhayda, 1867. - Suhayda János: A honosításról és a külföldiekről. Pest, 1867.
Szabad, 1976. - Szabad György: A polgári átalakulás megalapozása 1848-49-ben. In: A negyvennyolcas forradalom kérdései. Bp., 1976. (Értekezések a történeti tudományok köréből. Új sorozat, 77.) 49-64. p.
Szabó, 1948. - Szabó István: A jobbágybirtok problémái 1848/49-ben. In: Szabó István: Tanulmányok a magyar parasztság történetéből. Bp., 1948. (Teleki Pál Tudományos Intézet. A Történettudományi Intézet kiadványai, II.) 311-396. p.
Szabó, 1976. - Szabó István: Kossuth és a jobbágyfelszabadítás. In: Für Lajos (szerk.): Szabó István: Jobbágyok - parasztok. Értekezések a magyar parasztság történetéből. Bp., 1976. 253-332. p.
Szalay, 1847. - Szalay László: Publicistai dolgozatok. II. köt. Pest, 1847. (Reprint: 1988.)
Széchenyi-napló (1982) - Oltványi Ambrus (sajtó alá rend.): Széchenyi István: Napló. Bp., 1982. (2. kiadás)
Szinnyei, 1906. - Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái. XI. köt. Bp., 1906. (reprint: 1980-1981.)
Táborsky, 1930. - Táborsky Ottó: Az 1836: 21. t.-c. létrejötte. 1-2. r. In: Századok, 1930. I-II. 7-8. sz. 738-767., 9-10. sz. 840-876. p.
Tillmann, 1904. - Tillmann Béla: Az 1848. évi XX. t.-cz. Esztergom, 1904.
Török, 1941. - Török Jenő: A katolikus autonómia-mozgalom, 1848-1871. Adalékok a magyar liberális-katolicizmus történetéhez. Bp., 1941. (Palaestra Calasanctiana, 33.)
Urbán, 1986. - Urbán Aladár: Batthyány Lajos miniszterelnöksége. Bp., 1986. (Nemzet és emlékezet)
Vachot, 1848. - V.[achot] I.[mre]: Az utósó pozsoni országgyűlés legtöbb tagjának rövid jellemzése. In: Vachot Imre (szerk.): Országgyűlési emlék. Politikai, történeti és szépirodalmi almanach. Budapest, 1848. 45-57. p.
Varga, 1971. - Varga János: A jobbágyfelszabadítás kivívása 1848-ban. Bp., 1971.
Varga, 1982. - Varga János: Batthyány és a jobbágyfelszabadítás. In: Századok, 1982. 6. sz. 1193-1228. p.
Vázsonyi, 1893. - Vázsonyi Vilmos: A királyi placetum a magyar alkotmányban. Bp., 1893.
Vörös, 1980. - Vörös Károly: Az 1847-1848. évi országgyűlés. In: Mérei Gyula (főszerk.): Magyarország története, 1790-1848. Bp., 1980. (Magyarország története tíz kötetben, 5/1-2.) 1204-1216. p.
Zakar, 1995. - Zakar Péter: Kossuth Lajos és a katolikus egyház 1848/49-ben. In: Belvedere Meridionale, 1995. 1-2. sz. 77-86. p.
Zakar, 1996. - Z.[akar] P.[éter]: 1848. április 6. A vallásügyi törvénycikk elfogadása. A püspökök szerepe az utolsó rendi országgyűlésen. In: Hermann Róbert (szerk.): 1848-1849. A forradalom és szabadságharc története. Bp., 1996. 50-51. p.
Zakar, 1998. - Zakar Péter:”A honszeretet szent tüzétől áthatva siettek vitéz seregeink zászlói alá…” - honvéd lelkészek 1848-49-ben. In: Egy küzdelmes év katonái. Mátrai tanulmányok. Gyöngyös, 1998. 63-82. p.
Zeller, 1894. - Zeller Árpád: A magyar egyházpolitika, 1847-1894. I. köt. Bp. 1894.
Zsilinszky, 1908. - Zsilinszky Mihály: Az 1848-iki vallásügyi törvényczikk története. Bp., 1908.

Bódy Zsombor - Mátay Mónika - Tóth Árpád (szerk.): A mesterség iskolája. 
Tanulmányok Bácskai Vera 70. születésnapjára. Bp., 2000. 109-150. p.

Városok és szerzetesrendek Magyarországon 1846-ban
I. Bevezetés
A magyarországi szerzetesség történetével, különféle kapcsolódási pontjaival foglalkozó egyháztörténeti tanulmányok kevés figyelmet szentelnek a szerzetesi közösségek XIX. századi viszonyainak, legalábbis a korábbi (középkori-koraújkori), illetve a későbbi (XX. századi) periódusokhoz képest.1 Ez a mérsékeltebb érdeklődés érthető is, hisz a két utóbb említett korszakban egyaránt szélesebb lehetőségek nyíltak a szerzetesrendek szerveződése számára, mint a felvilágosodás közismert egyházpolitikai következményeivel (például számos szerzetesrend feloszlatásával) induló, majd a liberalizmus évszázadaként jellemzett időszakban. Az újkorra vonatkozó egyháztörténetírás többnyire a XVIII. század első felében kibontakozott katolikus restaurációra (benne a szerzetesrendek tevékenységének fellendülésére) koncentrál, a XIX. század vonatkozásában pedig a szakírók jelentős része a tanító rendek helyreállításának részleteivel, iskolai működésükkel stb. foglalkozott.2 A múlt századra vonatkozó egyháztörténeti kutatások egyik érdekes fejezetének tekintjük a szerzetesség történetének több szempontú feldolgozását.3
Tanulságos és a szorosan vett egyháztörténeti vonatkozásokat meghaladó érdekességű probléma a szerzetesrendek létszámának változása, szerveződésük térbeli és időbeli terjedésének alakulása. Különösen két szempontból tartjuk érdekesnek a kérdést, egyrészt azért, mert a múlt század politikai légköre alapvetően nem kedvezett a szerzetességnek, másrészt pedig a rendházak létesülését más (a településhálózat változásaival összefüggő) vizsgálatok adalékaiként is kezelhetjük.4

II. A szerzetesség egyházpolitikai hátteréről az 1840-es években
A katolikus történetírás a “jozefinizmus korát” nem pusztán II. József uralkodásának éveiben, hanem az egészen 1855-ig (a konkordátumig) tartó periódusban szokta megjelölni, amikor az egyház működését lényegében az állam felügyelete (püspökök kinevezésének joga stb.) határozta meg. A Habsburg-államhatalommal együttműködő magyarországi római katolikus egyház számos középkori eredetű privilégiummal rendelkezett, és egészen a felekezeti egyenjogúságot és viszonosságot deklaráló 1848-as áprilisi törvényekig élvezte az uralkodó vallás nyújtotta kiváltságokat is. Az egyház felső vezetése különösen az 1830-as évektől kibontakozó reformkort értékelte “üldözésként”, a katolikus hit veszélyeztetéseként, hiszen a liberális ellenzék tagjai - felekezeti hovatartozásra való tekintet nélkül - a vallásszabadság és a felekezeti egyenjogúság törvényes biztosításáért küzdöttek. Egyházpolitikai felfogásuk elsősorban a protestáns-katolikus vegyes házasságokkal kapcsolatban kibontakozott szenvedélyes, elhúzódó vita kapcsán nyert megfogalmazást, és érte el első sikereit az 1844/3. tc. elfogadásával. (Utóbbit a klérus vereségként és az egyházat alapjaiban fenyegető veszélyként aposztrofálta.) A protestánsok egyenjogúságáért folyt küzdelem közben merült fel az egyház és állam szétválasztásának, az egyháziaknak a törvényhozó és végrehajtó hatalomban való intézményes szerepvállalása felszámolásának, az iskolai oktatás világiasításának, sőt az egyházi vagyon szekularizációjának elképzelése is.
A II. József-kori feloszlatások után a XIX. század elején (1802-től) számos szerzetesrend kezdte meg újra a működését, de tevékenységüket a század közepéig állami részről jozefinista szemlélet árnyékolta be. Az 1830-as években fellépő reformellenzék pedig lényegében egységes volt abban a tekintetben, hogy - a felvilágosodás érvrendszerét követve - nem tartja különösebben kívánatosnak a rendházak tevékenységét. A szerzetesrendek megítélése ezekben az években a hűvös tudomásulvételtől a mérsékelt ellenérzésen át az azonnali betiltást követelőig terjedő véleményekben fogalmazódtak meg. Az egyház pedig (miközben a polgári átalakulás következtében a világi és a szerzetes papság közötti feszültségeket is kezelni igyekezett) a szerzetestársulatokat továbbra is terjeszteni akarta, és győzködte a közvéleményt a férfi szerzetesek és az apácák kiemelkedő társadalmi-kulturális hasznosságát, a társadalom iránti elkötelezett és pótolhatatlan szolgálatok fontosságát illetően.5
A jozefinista szemléletű államhatalom, illetve a liberális ellenzék különböző irányú szorítását általában a magyar katolikus egyház nehezen viselte, s ez fokozottan volt vonatkoztatható a szerzetesrendekre.6 (Szabályzataikat állami kezdeményezésre átdolgozták, püspöki joghatóság alá kerültek, a külfölddel nem tarthattak kapcsolatot stb.) Többségük számára túl gyorsan következett a helyreállítás periódusára az a kényszer, hogy megfeleljenek az új, polgárosuló társadalmi-politikai rendszer kihívásainak. A történetírás egységes abban a tekintetben, hogy ebben az időszakban oly mértékig meglazult a szerzetesi fegyelem, többségük annyira nem találta helyét a megújuló világban, hogy mindennek logikus következménye lett a közvélemény egyes rétegeiben a szerzetesség puszta fennmaradásával kapcsolatos kétely. A XVI-XVII. században a protestantizmussal való küzdelem, majd sokkal inkább a felvilágosodás következtében a XIX. század első felére a szerzetesrendek nemcsak egyéni arculatukat veszítették el, hanem egyenesen elvilágiasodtak, így a tárgyalt korszak “hazánkban a szerzetesintézmény nagymérvű hanyatlásának kora”.7 Szekfű Gyula lényegre törően írta, hogy a helyreállított tanítórendek (bencések, ciszterciek, premontreiek), illetve a piaristák annyira átadták magukat az oktatással kapcsolatos feladataiknak és közéleti érdeklődésüknek, hogy közben - a társadalom széles köreiben hódító indifferentizmussal párhuzamosan - elveszítették a hitélet iránti érzékenységüket.8 A ciszterciek üres vallásosságát még a rend későbbi procurator generalisa is tényként írta le,9 s a bencés rendtörténetíró is úgy fogalmazott, hogy a tanításra való átállás, illetve a XIX. század elején megkövetelt életforma-váltás követelményeinek a szerzetesek alig-alig tudtak megfelelni.10 De nem volt jobb a helyzet a II. József reformjai által megkímélt monostorokban sem. A ferencesek “letargiájáról” például (az 1848-as forradalomra utalva) találóan írta méltatójuk: “Az a nagy mozgalom, mely francia köntösben a szabadság, egyenlőség, testvériség hamis leple alatt megrázta Európa korhadt fáját […], háborgó tengerré sűrítette a népek gondolkodását, a rendet is korhadásban találta.”11
Nem volt tehát közömbös a kortársak (a szerzetesek sorsa iránt aggódók, illetve az azokkal szemben bizalmatlanok) számára a rendházakban élők számának növekedése vagy csökkenése. Az egykorú nyomtatványokban és a sajtóban néha megjelent egy-egy, a szerzetességre vonatkozó híradás, melyek helyenként csak homályosan utalnak a statisztikai jellegű információkra, illetve számos téves adatot, becslést tartalmaznak. A kortársak is ritkán használták (használhatták) a központi kormányszervek rendszeresen készített összesítéseit, azok rendszerint bizalmas információként kerültek az uralkodó elé. A helytartótanács már a XVIII. században igyekezett a papság különféle viszonyait összeírásokon keresztül nyomon követni, így a XIX. század első felében a kormányszerv “egyházi világi-papi, szerzetesi és házassági ügyosztályának” számvevősége - a megyéspüspökök által beküldött jegyzékek alapján - a szerzetesek, apácák létszámát, jövedelmeit stb. is.12 Az idők folyamán egyre pontosabb előírások születtek a statisztikák beküldésének módjáról, például a két példányban történő benyújtás kötelezettségéről, az adatgyűjtés körültekintő pontosításáról stb.13 Ezeknek az összeírásoknak a feltárását és elemzését további elvégzendő feladatnak tekintjük, alábbiakban - esettanulmány-jelleggel - csak az 1846-os statisztika részleges kiértékelését kívánjuk elvégezni.

III. Felhasznált források és módszerek
Az itt elemzett összeírást 1846 végén készítették, de a helytartótanács illetékes ügyosztálya csak a következő év novemberében hagyta jóvá a számvevőség jelentését és intézkedett az uralkodóhoz történő felterjesztéséről. A statisztikáról onnan volt tudomásunk, hogy azt már 1848. május 17-én Bécsben kelt levelével együtt Pulszky Ferenc államtitkár, a “magyar külügyi minister” (!) megbízásából áttette a pesti vallás- és közoktatásügyi tárcához, személyesen Eötvös József miniszternek címezve.14
Az összeírás tanulságait részben az azokból levonható egyháztörténeti adalékokban, részben pedig a településhálózat összefüggéseivel kapcsolatos eredményekben jelölhetjük meg. A XIX. század első felének vonatkozásában - tudomásunk szerint - egyetlen tanulmány próbálta meg térképre vinni, és elemezni az egyházi intézmények, köztük a szerzetesrendek térbeli megjelenését, egy régióra (a Dél-Dunántúlra) vonatkozóan.15 Jelen elemzésünk későbbi folytatását már csak azért is fontosnak tartjuk, mert a vallási jelenségek (köztük például a szerzetes rendházak) térbeli, településföldrajzi stb. megragadását további érdekes, a vallásföldrajz diszciplínájának meghonosodását elősegítő kutatásnak tekintjük.16
A szóban forgó adatsor egyházmegyénként tartalmazza a római és görög katolikus, valamint görög keleti szerzetesek létszámát, és rendek szerinti megoszlását. A rendházak számát azonban csak egyházmegyénként egy összegben adták meg, ezért elemzésünkhöz szükség volt egy, a rendházak számát hasonló bontásban tartalmazó kimutatásra, valamint további pontatlanságok kiküszöbölésére.17 Nehéz, viszont annál fontosabb feladatnak bizonyult az egyes szerzetesrendek által lakott rendházak számának és pontos helyének megállapítása, hiszen a kortárs elemzések és a későbbi feldolgozások nagyon sok pontatlan, egymásnak ellentmondó adatot tartalmaznak. (A szerzetes rendházak helyéről összeállított adattárat ld. a Mellékletben.) Kiindulópontul mi is Fényes Elek pótolhatatlan jelentőségű - az 1840-es években második kiadást is megért - országleírásait kívántuk használni,18 ám csak az adatgyűjtés során derült ki, hogy a szerzetes rendházakkal kapcsolatban a “Magyarország mostani állapotja…” számos pontatlanságot tartalmaz, melyeket a későbbi feldolgozások, esetenként, kritika nélkül vettek át.19 A pontatlanságok tisztázása és egy megbízhatónak tűnő adattár összeállítása mellett feladatul tűztük ki, hogy Magyar- és Horvátország mellett hasonló képet alkothassunk Erdély szerzetességéről is.20 (Ami a létszámot illeti, Erdély esetében 1843-as adatokkal dolgoztunk, ami az összesítésben legfeljebb árnyalatnyi eltérést okozhatott.)
A rendházakat feltüntető adattár szerkesztésekor az alábbi elvet követtük: felvettünk minden olyan lakott helységet, melyben (vagy melynek közvetlen közelében) szerzetesi közösségek monostorokban, illetve kolostorokban önállóan, szervezett formában tevékenykedtek, függetlenül attól, hogy az például fiókprépostságként működött.21 A szerzetesek létszámának vizsgálatánál ezúttal még eltekintettünk a fogadalmat tett, illetve tanulóidejüket töltők számának külön elemzésétől és egy összegben tüntettük fel a tényleges szerzetesek, növendékek és “segéd testvérek” (fratres laici) adatait.22 További nehézséget okozott, hogy egyes rendházak esetén az egyházmegyei, illetve a politikai határ nem esett egybe, vagy a Partiumban lévő két kolostort (szilágysomlyói minoriták, körösbányai ferencesek) hol Magyarországhoz, hol pedig Erdélyhez sorolták, hiszen az 1836/21. tc. kimondta a térség Magyarországhoz csatolását, végrehajtása azonban 1848-ig elmaradt. Egyes összefoglalások nem említik a szentgotthárdi cisztercitákat, mert rendházuk ekkor egy ausztriai kolostor fiókjaként működött, ugyanígy a telki bencéseket stb. - vagyis gyakran a fiókprépostságokat az anyarendházhoz sorolják, vagy éppenséggel meg sem említik. Az 1846-os összeírásunk utólagos ellenőrzésekor kitűnt, hogy abból bizonyosan kimaradt a jánoshidai premontrei fiókprépostság, illetve az újvidéki örmény bencés (mechitarista, antoniánus) rendház személyzete, de a létszámok tekintetében egyébként teljesen megbízható.23

IV. A szerzetesek és rendházak összes száma, térbeli megoszlása
A helytartótanács összesítéséből és a Kőváry-féle erdélyi kimutatásból megállapítható, hogy a két országban összesen mintegy 3300 szerzetes és apáca tevékenykedett. (Ld. 1. ill. 3.a. sz. táblázatok.) Ez az adat egyes kortárs becslésekhez képest feltűnően több,24 másokhoz képest viszont kevesebb.25 A számsorokról első ránézésre megállapítható, hogy a magyarországi szerzetesség mind térbeli eloszlását, mind az egyes irányzatok közötti megoszlását tekintve nagyon szélsőséges értékeket mutat. A férfi és női szerzetesség mintegy “összpontosult” az esztergomi főegyházmegye területén, az egész térségre vonatkoztatva a mindkét nemű szerzetesek 24 %-a (780 fő) itt működött, az apácáknak pedig több mint fele (218 fő, 51 %). Azok az egyházmegyék, melyekben az esztergomi után a legtöbb szerzetes lakott (Zágráb 262, Erdély 242 fővel) nem, illetve nem elsősorban az egyház jelentős befolyásának, hanem nagyobb területi kiterjedtségüknek köszönhetik a rendtagok magas számát. Jelentősnek mondható a szerzetesség létszáma a veszprémi (203) és kisebb részben az egri egyházmegyékben (160 fő). Öt püspökség (Csanád, Kassa, Nyitra, Pécs, Vác) található a 100-150 fő közötti szerzetest tömörítő kategóriában, a többi egyházmegyében a létszám 50-100 fő között mozog. Kivéve a székesfehérvárit, amelyben - meglepetésre, hiszen a magyarországi katolikus egyház egyik hagyományosan “erős” térségéről van szó - a szerzetesek létszáma az 50-et sem érte el. Az egyes rendek támogatottsága szempontjából kiemelkedőnek tekinthető a ferencesek túlsúlya, hiszen a férfiak között minden második ennek a rendnek volt tagja (52 %). A ferencesek egyházmegyénkénti megoszlása hozzávetőlegesen megfelel a szerzetesek összessége arányainak, legfeljebb a rend nagyváradi egyházmegyében tapasztalható hiánya feltűnő, továbbá az, hogy egyes megyékben a ferencesek aránya az összes szerzeteshez képest nagyobb (Diakovár, Pécs, Kalocsa, Zágráb stb.), máshol valamivel kisebb (Csanád, Győr, Vác stb.).26 A következő, 400-as nagyságrendű szerzetesrend a II. József által a ferencesekhez hasonlóan megkímélt piaristáké, nyilván nem véletlenül. Jelentős támogatottságot mondhatott még magának 150-200 fő közötti létszámmal a bencés, a minorita, a premontrei és az irgalmas rend. Az 1802-ben restaurált harmadik tanítórend, a ciszterciek a többieknél kevesebb (61 főt) tömörítettek, a fennmaradó karmelita, domonkos és szervita rendek egy-két tucat szerzetesükkel kifejezetten kicsinek vagy létszámukat tekintve, a többiekhez képest jelentéktelennek minősíthetők. Ahogy a férfiaknál a ferencesek, úgy a nőknél az orsolyiták dominanciája mutatható ki (221 fő, 52 %), továbbá az Erzsébet-rendiek tekinthetők nagy szerzetesrendnek, a többiek inkább kisebbnek. (Bár a Szatmári Irgalmas Nővérekről meg kell jegyezni, hogy éppen az 1840-es évek közepén alakultak, ehhez képest számarányuk viszont jelentősre nőtt.)
A rendházak egyházmegyénkénti aránya feltűnően hasonlít a szerzetesek számának egymáshoz viszonyított trendjeihez. (Ld. 2. ill. 3.b. sz. táblázatok.) Az esztergomi főegyházmegye dominanciája viszont nem annyira szembetűnő, mint az előbbi esetben. Ehhez képest feltűnő az erdélyi egyházmegye rendházainak nagy száma, melyeket mintegy 30 %-os aránnyal lemaradva követ a veszprémi és a zágrábi egyházmegye. Legkevesebb monostorral ezúttal is a székesfehérvári püspökségben számolhatunk. Az összes rendház számát 228 férfi és 15 női kolostorban (összesen 243-ban) tudtuk a vizsgált évben megállapítani.27
A szerzetesség térbeli megoszlására vonatkozóan érdekes megvizsgálni az egy rendházra jutó átlagos létszámokat. Ha egyházmegyénként elosztjuk a szerzetesek összes számát az ott található rendházakkal, akkor azt tapasztaljuk, hogy a legtöbb szerzetes az esztergomi, illetve a nyitrai egyházmegyékben (22 illetve 21 fő) jutott egy-egy kolostorra, és viszonylag “zsúfoltnak” mondhatók (18-as átlaglétszámmal) a besztercebányai és a váci püspökség területén található rendházak is.28 Utóbbi háromban a magas átlagot a rendházak alacsonyabb, Esztergomban pedig éppen magasabb aránya mellett állapíthattuk meg. Viszonylag magas (15-17 fő közötti) létszámot regisztrálhatunk az egri, a győri, a kalocsai, a székesfehérvári és a zenggi egyházmegyékben, az ennél kisebb létszámok inkább a “kisebb kihasználtság” benyomását keltik. (10-13 fő közötti átlagszámot mutatnak a csanádi, a diakovári, a kassai, a nagyváradi, a pécsi, a rozsnyói, a veszprémi és a zágrábi egyházmegyék.) Legkevesebb (10 főnél kevesebb) egy rendházra jutó szerzetest a szepesi és az erdélyi egyházmegyében láthattunk, továbbá feltűnően alacsony általában a görög katolikus baziliták arányszáma. (4-7 fő között.) Az egyes szerzetesrendek kolostoronkénti átlagát tekintve kiegyensúlyozottabb képet kaphatunk, a férfi rendek egyharmada 13-16 fő közötti arányt mutat. A magasabb összlétszám egyáltalán nem jelent sem nagyobb “zsúfoltságot” sem a rendházak relatív kihasználatlanságát, hiszen a ferencesek ugyanúgy ebbe a kategóriába tartoznak (még ha egyházmegyénként számuk mutat is jelentős eltéréseket), mint a mindössze egy rendházzal rendelkező karmeliták. Legkevesebben egy átlagos rendházat a szerviták, a premontreiek és a domonkosok laktak (6-10 fő között), a minden tekintetben alacsony támogatottságot mutató baziliták mellett. Az apácarendek viszonylagos kisebb elterjedtségét ellensúlyozza a Miasszonyunkról elnevezett (Notre Dame) kanonokrend egyetlen, illetve az Erzsébet-rendi apácák két kolostorának kimagasló (40 fő körüli) “zsúfoltsága”, de valamennyi többi apácaközösségnek is magasabb a mutatója (18-20 fő), mint a férfiaknál legnagyobb értéket (16) mutató kapucinusoké. Mindent összevéve átlagban mintegy 13 fő jutott egy rendházra.
A szerzetesség regionális különbségeinek kimutatásakor (ld. 3.c. sz. táblázat) figyelemre méltó, hogy Erdélyben sok (viszonylagosan sok) rendházban kevés szerzetes élt, átlagszámuk mindkét nem esetében hozzávetőlegesen felét teszi ki a magyar, illetve az ahhoz hasonló horvátországi mutatóknak. Megjegyezzük, hogy az erdélyi rendházak - nyilván összefüggésben az ország felekezeti tagoltságával - az egész Habsburg-birodalomban a legkevésbé kihasználtaknak tűnnek. Egy kortárs statisztika29 szerint az osztrák örökös tartományok között az egy rendházra vonatkozó átlagos szerzetes-szám tekintetében Alsó- és Felső-Ausztria, valamint Velence mutat kimagasló értéket (26-27 fő körül), Magyarország (Karintiával, Galíciával stb. együtt) az össz-ausztriai 14,1 körüli átlag közelében állt. Bár a szerzetesek létszámát tekintve Alsó-Ausztriában mintegy 1200 főt mutattak ki, a többi tartományban, melyek területi kiterjedése jóval kisebb, jóval kevesebb (többségében százas nagyságrendű) a szerzetesek és apácák létszáma. Összességében megállapíthatjuk, hogy Magyarországon a szerzetesrendek aránya nem volt olyan jelentős, mint egy felekezetileg homogén (katolikus) országban, ehhez képest mégis viszonylag nagyobb adatokkal rendelkezett mind a kolostorok, mind a rendtagok számát tekintve. Bár a legnagyobb “kolostor-sűrűséget” Alsó-Ausztriában és Dalmáciában állapították meg, tény, hogy minden negyedik rendház a magyar korona országaiban működött. (A Habsburg-birodalomban összesen 821 rendházról, ebből 791 római katolikusról szól a kimutatás.) Nem tekinthető rossznak a helyzet, ha megjegyezzük, hogy egyrészt Magyarország lélekszáma és területe jóval meghaladta a többi vizsgált térségét, másrészt egyes osztrák katolikus tartományok (pl. Karintia) az ittenihez hasonló mutatókkal rendelkeztek.
Részben követve az idézett kortárs statisztika gondolatmenetét, megpróbáltuk térképre vinni a szerzeteseknek és a világi papoknak, valamint a római katolikus lakosságnak az arányát.30 Ami az előbbit illeti (ld. 1. sz. térkép.), látható, hogy az egy szerzetesre jutó világi papok aránya csak egy egyházmegyében (Szombathely) haladta meg a négy főt, a többségben 2-3 világi pap jutott egy szerzetesre. A legalacsonyabb arány (1-2 világi pap/szerzetes) egyrészt azokban a püspökségekben mutatkozik, ahol a szerzetesek a legtöbben (Esztergom, Győr, Veszprém), illetve ahol majdnem a legkevesebben (Szatmár, Nagyvárad) találhatók. Az utóbbi esetek azt jelzik, hogy ezekben a püspökségekben nemcsak a szerzetesek, hanem a világi papok is viszonylag kevesen voltak. Hasonló következtetés mutatkozik az egy szerzetesre jutó római katolikus lakosság püspökségenkénti számaránya tekintetében, ez az arány ugyanis inkább ott kedvező, ahol a szerzetesek és a katolikusok száma egyszerre volt vagy feltűnően sok vagy feltűnően kevés. (Ld. 2. sz. térkép.) A szerzetesek viszonylagosan legkisebb száma mindkét esetben a szombathelyi egyházmegyében mutatkozott, melynek okát a világi papsággal jól ellátott plébániák sűrű hálózatában és a katolikus lakosság magas arányában együttesen jelölhetjük meg. Magyarországon egyébként kisebb volt az egy lakosra jutó szerzetesek száma, mint Alsó- és Felső-Ausztriában vagy Tirolban, de nagyon hasonló Galíciához, Csehországhoz, Karintiához és Erdélyhez.31
Elemzésünk elsősorban a római és görög katolikus rendekre vonatkozik, de rövid kitérőként meg kell még emlékeznünk a forrásunkban szereplő ortodox szerzetesek (kalugyerek) számáról is. (Ld. 4. sz. táblázat.) A rendházak számára és helyére vonatkozó közlések itt is egymásnak ellentmondóak,32 az 1846-os kimutatás 156 szerzetest és 23 rendházat említ, utóbbit a településekre vonatkozó konkrét elemzés is megerősítette. (Ld. Melléklet.) Jelenleg bizonytalan a kutatás a tekintetben, hogy Erdélyben ténylegesen működtek-e román görögkeleti monostorok. A kortárs Kőváry László is csak óvatosan rögzítette, hogy “calugerek azonban némelyek szerint még ma is vannak a Bucsecs-[Bucsesd-]hegy oldalán, hol őket néha a hó egész télen oda zárja; nem messze tőlök az oláhszéleken vannak ily szerzetbeli apácák is.”33 Ettől eltekintve a román és szerb kalugyerek több, mint fele Karlóca környékén, a Szerémségben összpontosult (12 rendház, 80 szerzetes), jelentősebb számban még Temesben és Pakracban fordultak elő (3-3 rendház). Az egy monostorra jutó szerzetesek száma igen alacsony (összességében mintegy 7 fő), és valamennyi esetben 4-8 fő között mozog egy rendházban a létszámuk. Mindez összefüggésben áll a szerzetesség görögkeleti valláson belüli eltérő helyzetével és funkciójával, melyre még alább visszatérünk.

V. Szerzetesség és városfejlődés
Ha a katolikus szerzetesség vonatkozásában konkrétan a városfejlődés és a rendházak kapcsolataira térünk, az első, ami figyelemre méltó, hogy összesen 37 olyan település mutatkozik a rendházakkal ellátott összes település között, melyben 2 vagy annál több rendház működött, ez az érintett helységek 20 %-ának felel meg. (Ld. 5. sz. táblázat.) Ez előrevetíti, hogy a szerzetesség településföldrajzi vonatkozásai kapcsán kettős kép tárul a szemünk elé: egyrészt nagyon sok rendház található falusias környezetben, másrészt ezzel párhuzamosan jelentősnek mondható a szerzetesi közösségek nagyobb központokba, városokba húzódásának tendenciája. Mivel nem fordult elő (nehezen is képzelhető el), hogy ugyanazon szerzetesrend egy helységben két különálló igazgatású rendházat tartson fenn, nemcsak a 2 rendházzal bíró települések száma tekinthető magasnak (21), hanem a 3 különféle közösséget vonzóké (11) is. A 4-5, illetve 7 (!) rendházat magukban foglaló városok közül (összesen 5) szembetűnő, hogy köztük nem csak egyházigazgatási szempontból jelentős helységek (pl. Eger), hanem a hazai urbanizáció folyamatában kiemelkedő központok is helyet kaptak (Pest, Pozsony).
Az említett kettősség más vonatkozásban is megragadható. Ha a szerzetesrendeknek helyet adó helységek jogállását vizsgáljuk,34 (ld. 6. sz. táblázat) szembetűnő, hogy a kolostorok mintegy fele kiemelt jogállású településen, vagyis szabad királyi városban stb. működött. A kategória fontosságát kihangsúlyozza, hogy a korábbi (középkori-koraújkori) rendházalapítások esetén kiemelt szempontnak bizonyult a jogállás figyelembe vétele és e tendencia továbbélésének lehetünk tanúi. Továbbá fontos, hogy a püspöki székhelyek értelemszerűen vonzották a szerzetesrendeket, mind a középkorban, mind a XVIII. században, a püspökök könnyebben eszközölhették férfi szerzetes, illetve apácaközösségek letelepítését székhelyükön, mint attól távol. (Meglepőnek is mondható, hogy három püspöki székhelyen - Besztercebánya, Diakovár, Zengg - egyetlen rendházról sem tudunk, még ha közelükben több is megfigyelhető.) A 26 községben települt rendház között találunk négy bencést, kizárólag középkori alapítások helyén újonnan létrehozottakat, továbbá 11 ferencest, 2 piaristát, illetve 1-1 kapucinust és minoritát, melyek elsősorban búcsújáró helyek, nemzetségi monostor-alapítások nyomán keletkeztek. Ebbe a kategóriába tartozik (s ez figyelemre méltó) 7 bazilita kolostor is, melyeknél értelemszerűen a hely kiválasztásakor sokkal inkább a világtól való elvonulás, elzárkózás motívuma érvényesült, mint a világi lakossággal való kapcsolattartás, ezáltal a városokba költözés. Tulajdonképp ide sorolhatjuk a munkácsi bazilitákat is, hiszen monostoruk nem a városban, hanem annak szélén (Csernek-hegyen) működött. A fennmaradó két bazilita rendházat mezővárosban (Máriapócs, Balázsfalva) alapították.
A városok felé húzódás, illetve a falusi környezetben végzett szerzetesi tevékenység kettősségének együttélése domborodik ki a rendházaknak otthont adó helységek lélekszámának sorba állításakor is, hiszen az adatsor egyenletes eloszlást mutat. (Ld. 7. sz. táblázat.) Mind a kisebb lélekszámú, mind a kis-, közép- és nagyvárosi kategóriában jelentős számú rendházzal találkozunk. Jellemző adat, hogy a rendházak több, mint 50 %-a olyan településen működött, melynek lélekszáma meghaladta a - magyarországi viszonylatban jelentősnek mondható - 5 ezer fős lélekszámot.35 Elsősorban az ezer lelkesnél kisebb települések a maguk jelentős, mintegy 14 %-os arányával képviselnek itt egyfajta “régi” értékrendet, hiszen nyilvánvaló, hogy a szerzetesek társadalmi elkötelezettsége a rendházak tevékenységét is logikusan “tolta” a jelentősebb népesség-koncentrátumok, a városok irányába, és a felvilágosodás hatásaival, majd a XIX. században a polgárosodással ez a kényszer egyre erősebb hatást gyakorolt a szerzetesekre is. Találóan fejezte ki ezt a szerzetesekre gyakorolt társadalmi nyomást például egy XVIII. század végi erdélyi püspöki jelentés, mely a korábbi Firtos-hegyi minorita rendház áthelyezését nemcsak azzal indokolta, hogy “szállásukat a hó gyakran összenyomta”, hanem azzal is, hogy “ama hegyen nem tudtak sem szerzetesi életet élni, sem a lelkeknek szolgálatukra lenni”.36 Mind a görög katolikus, mind a görög keleti bazilitákkal összehasonlítva a latin rítusú szerzetesség - ha helyenként csak nyomokban is - kezdte felismerni a megváltozott világ követelményeit, mely az életformaváltást a szerzetesség “urbanizációjával” is óhatatlanul összekapcsolta. Nem véletlenül hangsúlyozzák a kortárs statisztikák is, hogy a városok központi helyein rendházat alakító katolikusokkal szemben az ortodox kalugyerek kolostorai a lakott helyektől messze találhatók a legcsendesebb, “legfelségesebb vidéken”, “bérces erdők közepette, hova több órányi fáradságos és veszedelmes úton juthatni”.37
Már a középkorban a rendházak elsődleges funkciójának számított a katolikus hit terjesztése, mely feladatvállalásukat - elvben - a reformáció, majd a felvilágosodás felerősítette illetve hitvédelmi attitűdökkel ruházta fel. Ugyanakkor a statisztika tükrében úgy tűnik, e funkciójuknak aligha tudtak a barátok és a nővérek eleget tenni. Az 1846-ban regisztrált rendházak jelentős hányada ugyanis katolikus többségű helységben fejtette ki munkálkodását. (Ld. 8. sz. táblázat.) A rendházzal bíró helységek háromnegyed részében a katolikus lakosság aránya meghaladta az 50 %-ot, sőt mintegy 2/5 részében a 90 %-ot is! Tény, hogy egy-egy rendházzal rendelkező jelentős városok is találhatók a katolikus kisebbségűek között (például Debrecen, Miskolc, az erdélyi szász városok stb.), ennek ellenére nyilvánvaló, hogy a szerzetesi közösségek eltérő felekezeti dominanciájú helységekben csak nagy nehézségekkel voltak képesek gyökeret verni, ami a rendházak “missziós” tevékenységét korlátozta. Igazat kell adnunk egy rendtörténetíró megállapításának, miszerint az újkori Magyarországon a szerzetességre általában kedvezőtlen hatások között egyrészt a “lakosság gyér voltát” (ld. fentebb), másrészt “a máshitűek nagy számát” kell keresnünk.38 Hasonló következtetést vont le a szerzetesrendekbe lépő növendékek adatsorainak elemzésekor az 1880-as évek elején Szöllősy Károly, mondván: a rendházak utánpótlása leginkább a már ilyen intézménnyel rendelkező településekről és a püspöki székhelyekről biztosított, más városokra, helységekre alig-alig gyakorolnak vonzerőt.39
Legalább ennyire érdekesnek ígérkezett a szerzetes rendházak számára otthont adó helységek összehasonlítása azon központi helyek hálózatával, melyeket elsősorban Bácskai Vera kutatásaiból ismerhetünk.40 (Ld. 9. sz. táblázat.) Eszerint a XIX. század közepén minden ötödik rendház nagyon erős, minden negyedik erős piacközponti szerepet betöltő városban helyezkedett el, ami a szerzetesrendek “urbanizáltságára” utal. A kérdés persze fordítva is felvethető: a nagyon erős, I. osztályba sorolt piacközponti funkcióval bíró városok (Pest, Pozsony, Pécs, Sopron, Temesvár stb.) mindegyikében működött legalább egy rendház, a II. (erős) csoportnál a 35 Bácskai Vera által említett helységből 11-ben már nem (31 %). A III., közepes erősségű központoknál a rendházzal nem rendelkező települések aránya 58 %-ra, a következő kategóriában már 80 %-ra emelkedik. Ez a piacközponti funkció és a szerzetesség között ha nem is egyenes arányosságot, de szoros kapcsolatot feltételez. Ugyanakkor az említett 9. számú táblázatból kitűnik, hogy feltűnően magas - több, mint egyharmadot kitevő - a semmiféle központi funkcióval nem, viszont szerzetes rendházzal rendelkező helységek száma, ami a “gyengékkel” együtt meghaladja a 40 %-ot. Mindez megerősíti a szerzetesrendek-városfejlődés között fentebb megrajzolt, kettősségre utaló képet.
Hogyan lehet a fentiek ismeretében átfogóan jellemezni ezt a viszonyt? Fügedi Erik egyik kitűnő tanulmányában Magyarországra is alkalmazta Jacques Le Goff azon elméletét, miszerint a koldulórendek jelenléte egy településen “belsőleg és minőségileg” feleltethető meg a városi jellegnek, vagyis a szerzetesrendek szerveződése a középkorban a városhálózat alakulását jellemző fontos adaléknak tekinthető.41 Elméletének érvényességét (a Fügedi által elemzett korszaktól való több évszázados eltérés és a közben lezajló gyökeres történelmi, egyháztörténelmi fordulatok ellenére) a XIX. század közepére is érvényesnek tekinthetjük. A felvilágosodás következtében a szerzetesrendek funkciói egyre inkább a népes, különféle igazgatási funkciókkal is rendelkező helységekhez, a városokhoz kötődtek, hiszen a polgárosuló közvélemény (illetve a többé-kevésbé jozefinista államhatalom is) a monasztikus rendek befelé forduló világa helyett a társadalom aktív szolgálatát várta el a szerzetesrendektől. Utóbbi tevékenységet erősítette, hogy a rendházaknak már csak a fennmaradásukért folytatott küzdelem miatt is a szélesebb néprétegek felé kellett fordulniuk. A II. József reformjai által visszaszorított (majd helyreállított) rendeknek alaposan átrendeződtek a feladataik is, melyek erőteljesebben a városok felé irányították a figyelmüket - gondoljunk csak a tanítórendeknek (az egyértelműen a városi funkciók közé sorolható) középiskolai oktatásban vállalt egyre növekvő szerepére. A középkorban a szerzetesrendek településekor is csak egyik irányultság volt a városoké, számos (ferences) kolostor keletkezett falvakban és mezővárosokban. Ez nem tekinthető másnak, mint a főúri nemzetségek temetkezőhelyei mentén vagy búcsújáróhelyeken létesült monostorok hagyományai folytatásának.42 E két tényező együttesét tekinthetjük a szerzetesség szerveződése első (középkori) szakaszának. A török kiűzését követően, a XVIII. század első felében kibontakozott katolikus restaurációnak (mintegy második szakasznak) pedig látványos jele volt a szerzetesrendek vissza, illetve betelepülése. (Joggal nevezte Hermann Egyed a XVIII. századot a “magyarországi szerzetesrendek történetében a középkorihoz hasonló virágkor”-nak.43) Ez a folyamat pedig szinte kizárólag népes nagyvárosok, fontos közigazgatási, gazdasági, kulturális centrumok felé irányult.44
Mindennek megértéséhez fel kell vázolnunk néhány adatot ennek a bizonyos, török kiűzése utáni restaurációnak a korából. A “Regnum Marianum”-má formált Magyarország szellemi irányításában is meghatározó szerepet játszó jezsuita rend (“e tipikusan városlakó szerzet”45) 1773-ig 10 újabb kollégiumot nyitott, a felszabadult területen például Esztergomban, Budán, Nagyváradon, további legjelentősebb intézményei is városokban (Nagyszombat, Kassa, Kolozsvár, Győr) telepedtek meg. A rend tagjainak száma a Rákóczi-szabadságharc korához képest 1750-re megduplázódott (884 fő). A jezsuiták mellett, majd (az oktatási rendszer korszerűsítése miatt) azok rovására is jelentős virágzásnak indult a piarista rend. A XVII. században még csak három kolostorral bírtak, de 1685-1765 között összesen 23 új rendházba költöztek be, s ezek az alapítások mindig jelentősebb központok, városok felé irányultak (Veszprém, Kecskemét, Vác, Pest, Szeged, Nagykanizsa, Temesvár), de nem véletlen, hogy 1773 után számos volt jezsuita rendházat is ők birtokolhattak (Trencsén, Selmecbánya, Kőszeg, Kolozsvár). A hódoltság korának legnépszerűbb szerzetesrendje kétségtelenül a ferencesek voltak, akik a legnagyobb tömegben indultak meg az ország középső része felé. A bosnyák rendtartomány (ebből jött létre 1757-ben Magyarország egyik legjelentősebb, Kapisztrán Szent Jánosról elnevezett tartománya) a Duna mentén 12, a ladiszlaita Dél-Magyarországon 8, a mariánus rendtartomány északnyugaton pedig 9 új kolostort alapított a század folyamán. Számukról fogalmat alkothatunk az alapján, hogy csak a későbbi kapisztránus rendtartománynak az 1720-as években 674 tagja élt magyarországi kolostorokban.46 (Egy rendházban tehát hozzávetőlegesen mintegy 50 ferences - felszentelt rendtag, laikus és újonc - élt, 1846-ban ennek a számnak alig egyharmada jutott egy átlagos rendházra.) A minoriták az Eger-Nagybánya vonaltól Szegeden át a Lugos-Arad-Pancsova vonalig 10 zárdát hoztak létre, szinte minden esetben városokban. Jelentős számú új kolostort alapítottak a domonkosok (5) és a karmeliták (4) is, és szintén a városokba telepedtek a - II. József feloszlató rendelete után sem újjáalakult - pálosok is. (Pest, Pécs, Nagyvárad, 1773 után pedig ők vettek át számos városi jezsuita gimnáziumot.) A XVIII. században a monasztikus rendek azonban kevésbé tudták a középkori állapotaikat restaurálni az előbbieknél, a bencések, ciszterciek és premontreiek elsősorban a rendházak külföldi függés alóli mentesítésével voltak elfoglalva. Ugyancsak a XVIII. században telepedtek meg az apácarendek is, az Erzsébet-rendiek 1744-ben Pozsonyban, majd később Budán, az orsolyiták 1724-ben először Nagyszombaton, majd Sopronban stb.47 II. József összesen 134 férfi és 6 női rendházat záratott be, melyekben 1544 férfi (1269 szerzetes, 275 laikus) illetve 191 női ( 152 apáca, 39 laika) szerzetes élt.48
A jozefinizmus viharait át- és túlélő katolikus egyháznak tulajdonképp nem kisebb feladata adódott, minthogy egyszerre restaurálja az említett első és második szakasz szerzetesi központjait (legalábbis a fontosabbakat), ráadásul megváltozott szerepkörrel. A szemlélődő, elsősorban kolostorában imádkozással szolgáló szerzetes típusát gyorsan - mint említettük, a hitélet jelentékeny veszteségeivel - kellett a társadalom szolgálatát közvetlenül végző ideálnak felváltania. 1846-os statisztikánk és következtetései tehát minden szempontból ezt a kettősséget hordozzák: a hazai szerzetesség kiútkeresését, a funkció- és életmódváltás okozta töprengést. Egyszerre érvényesülnek benne a középkori eredet egyes jellemzői, és a modern kihívásoknak való megfelelés (például az “urbanizálódás”) igénye.

VI. A szerzetesek létszámának alakulása a XIX. század második felében
Mindehhez hozzá kell még tenni, hogy ez a kiútkeresés a szerzetesség számára sokáig elhúzódott, és a XIX. század második felében - különösebb adminisztratív korlátozás nélkül - a szerzetesség válsága elmélyült. (Lányi Károly, a reformkor kitűnő egyháztörténésze éles szemmel vette észre ezt: “Béke korában ráér az ember intézeteket nem csak felállítani, hanem a fennállók működését és hasznait kérdés alá vonni. Az utolsó, legalább honunkra nézve békés másfél században a polgárzati és egyházi viszonyokon oly módosításokat, változatokat veszünk észre, melyek többnyire nem rögtönzött ötletnek vagy valamely hadi ember katonai önkénye, hanem sokszor az érett gondolat és érdekfontolás következménye.”49) Majd csak a XX. század első felének megváltozott társadalmi és politikai viszonyai teszik lehetővé a szerzetesség számára a modern világba való teljes beilleszkedést, a megváltozott viszonyokhoz való alkalmazkodást és egyben a látványos megerősödést is, amikor lehetővé vált az új típusú társadalmi szerepvállalás összehangolása az elmélyült hitélet követelményeivel. Ami a szerzetesség válságát illeti, érdemes az 1846-os statisztikából kiindulva néhány összehasonlító megállapítást tenni. 1878-ra például gyökeres változásoknak lehetünk tanúi. (Ld. 10. sz. táblázat.50) A férfi szerzetesek összes száma több, mint (15 %-kal) csökkent, pedig az 1850-es évek elején visszatelepített jezsuiták tovább javították az 1878-as adatokat. Látványosan csökkent a ferencesek létszáma (szintén több, mint 400 fővel51), de érzékeny veszteségeket könyvelhettek el a minoriták, a irgalmasok és a kapucinusok is, melyeket a tanítórendek megerősödése (különösen a ciszterciták önmagukhoz képest látványos fellendülése) sem tudott ellensúlyozni. A ferencesek számának drasztikus megfogyatkozására egyelőre csak azt a hipotézisszerű választ adhatjuk, hogy ezt a nagyon jelentős rendet csak kevéssé érintették a felvilágosult abszolutizmus drasztikus korlátozó intézkedései, és a XIX. század közepétől a polgári társadalom viszonyai között sokk-szerűen kellett azt a funkcióvesztést átélniük, melyet a monasztikus (és a majdani tanító) rendek már a kényszerű betiltás-újraindulás nyomán korábban már átvészeltek.
Az, hogy a szerzetesrendek összességében mégis pozitív mérleggel zárhattak, elsősorban a különféle apácarendek 1850-1870-es években tapasztalt rendkívüli megerősödésének köszönhető. A rendházak száma mintegy hétszeresére, az apácák száma mintegy háromszorosára nőtt, valamivel több, mint három évtized alatt. A szerzetesség eme “elnőiesedésének” okát részben a külföldi apácarendek gyors térhódításában, részben pedig e közösségeknek a polgári viszonyok közötti lehetőségei (betegápolás, szociális gondozás, alsófokú iskolai oktatás stb.) kiszélesedésében jelölhetjük meg. A rekrutáció oldaláról nézve ugyanis a polgári társadalomban a nők számára a szerzetesség vállalása korábban ismeretlen méretű lehetőséget jelentett az elhelyezkedésre.
A századfordulóra a tendencia tovább folytatódott, a férfi szerzetesrendek 1846-hoz képest már 600 fős veszteséget, az apácák majdnem 6000 fős nyereséget (!) könyvelhettek el. (Ld. 11. sz. táblázat.52) A szerzetesek egyházmegyénkénti megoszlásáról hasonló tendenciák mondhatók el, mint az 1846-os adatsor elemzésekor. Az apácáknál valamennyi egyházmegyében növekedés következett be, ennek mértéke a néhány tucat főstől (Besztercebánya, Rozsnyó, Szepes, Diakovár) a több mint 500 főn (Kalocsa, Csanád, Szatmár) keresztül az esztergomi főegyházmegye 1451 fős gyarapodásáig terjed. A férfiak száma szinte minden egyházmegyében csökkent, ugyanakkor az esztergomi jelentős, 200 fős többletet mutat fel. Emellett még a győri püspökségben, illetve a kalocsai érsekségben növekedett a férfi szerzetesek száma (utóbbiban minden bizonnyal a jezsuita rendházzal összefüggésben). Ez a tendencia pedig megerősíti azt a korábbi megállapításunkat, miszerint a hagyományos egyházi központokkal rendelkező térségek jóval nagyobb vonzerőt gyakoroltak a szerzetességre, a rendházak alapítására, mint az inkább “missziós” területnek számító egyházmegyék.

Jegyzetek
1. Míg a középkor rendszerint hosszadalmasabb elemzéseket, addig a reformkor gyakran csak egy-egy bekezdést kap a rendtörténetekben. Ld. erre például legutóbb: Hervay F. Levente O.Cist.: A ciszterci rend története Magyarországon. In: Lékai Lajos O.Cist.: A ciszterciek. Eszmény és valóság. Bp., Szent István Társulat, 1991. 470-492. o. stb.
2. A katolikus restauráció és a szerzetesség kapcsolatairól többek között: Karácsonyi János: Magyarország egyháztörténete főbb vonásaiban 970-től 1900-ig. Veszprém, Egyházmegyei nyomda, 1929. (reprint: Tudománytár. Bp., Könyvértékesítő Vállalat, 1985.) 301-317. o.; Hermann Egyed: A katolikus egyház története Magyarországon 1914-ig. München, Aurora Könyvek, 1973. (Dissertationes Hungaricae ex Historia Ecclesiae, I.) (2. kiadás) 315-323. o. A konkrét tanulmányokból a teljesség igénye nélkül: Békefi Remig: Hogyan lettek a czisztercziták tanítórenddé Magyarországon? Bp., Szent István Társulat, 1902. (A Szent-István-Társulat Tudományos és Irodalmi Osztályának felolvasó üléseiből, 45.); Meszlényi Antal: A tanító szerzetesrendek visszaállítása. In: A Gróf Klebelsberg Kunó Magyar Történetkutató Intézet Évkönyve. III. Bp., 1933. 303-329. o.; Katus László: A rend iskolái a 19-20. században. In: Mons Sacer, 996-1996. Pannonhalma 1000 éve. Szerk.: Takács Imre. II. köt. Pannonhalma, Pannonhalmi Bencés Rendtartomány, 1996. 255-263. o.; Kovács Imre Endre: A csornai premontrei prépostság 1802. évi visszaállításának története. In: Hermann Egyed Emlékkönyv. Szerk.: Sümegi József - Zombori István. Bp., Magyar Egyháztörténeti Enciklopédia Munkaközösség, 1998. (METEM könyvek, 20.) 195-201. o. stb. Sok vonatkozó adatot tartalmaznak a témára vonatkozóan az egyes rendtörténeti összefoglalások: Békefi Remig: A zirczi, pilisi, pásztói és szent-gotthárdi cziszterczi apátságok története. I-V. köt. Pécs-Bp., Taizs nyomda, Hornyánszky nyomda, 1891-1902.; Uő: Emlékkönyv, melyet Magyarország ezeréves fennállásának ünnepén közrebocsát a hazai cziszterczi rend. H.n., é.n. [Bp., 1896.]; A Jászóvári Premontrei Kanonokrend jubileumi névtára történeti bevezetéssel, 1802-1902. Bp., 1902.; Sörös Pongrác: A pannonhalmi főapátság története. Hatodik korszak. A rend új kora, új munkaköre. 1802-től napjainkig. Bp., Stephaneum Nyomda R.T., 1916. (A pannonhalmi Szent-Benedek-rend története. VI.A.); Balanyi György: Az elindulástól Trianonig. In: A magyar piarista rendtartomány története. Bp., Kegyes Tanítórend, 1943. 13-257. o. stb. További bibliográfiát ld. pl.: Karácsonyi, i.m. 411-413. o.; Balogh Margit - Gergely Jenő: Egyházak az újkori Magyarországon, 1790-1992. Adattár. Bp., História, MTA Történettudományi Intézete, 1996. (História könyvtár. Kronológiák, adattárak, 4.) 354-363. o.
3. A szerzetesrendek közéleti tevékenységének politikatörténeti vonatkozásait összefoglaltuk: A szerzetesrendek közéleti szerepének megítélése a reformkorban, különös tekintettel a jezsuitákra. In: Fiatal egyháztörténészek írásai. Szerk.: Fazekas Csaba. Miskolc, ME BTK Újkori Magyar Történeti Tanszék, 1999. 76-113. o. Egyes forrásokat közzétettünk: A szerzetesrendek reformkori megítélése a “rendszeres bizottsági munkálatok” dokumentumai tükrében. In: Egyház és Művelődés. Pannonhalma, 996-1996. Szerk.: Hajdú Ákos - Kokas Zsuzsanna. Bp., Magyar Történészhallgatók Egyesülete, 1997. 141-158. o.
4. A szerzetesség múlt századi statisztikusának egyik magyarázkodását jellemzőnek véltük jelen elemzésünkre is: “Honnan kapják a magyar szerzetes rendek növendékeiket? E kérdés amilyen szokatlan, épp annyiban érdekes is. Kinek is jutott volna eszébe ilyesmi után kutatni. Régi dolog különben, hogy mindenre jut ember. Így voltam én is a föltett kérdéssel.” Szöllősy Károly: Statisztikai csevegés a magyar szerzetesekről. Aradon, Gyulai István nyomdája, 1883. 3. o.
5. Számos megnyilatkozásra ld. a 3. sz. jegyzetben idézett irodalmat, illetve egy-egy további röpiratot: Schlettwein János Ágoston: Törvényes megvizsgálás alá vétetett a köztársaságot illető kérdés. Vallyon lehet-é a klastromokat tsupán politikai okokból törvényesen eltörleni. Miskolcz, 1815.; Gyarmathy János: A szerzetes rendek az egyház díszei s az emberiség jótevői. Pápa, Református Főiskola, 1851. A “másik oldalról”: Hamar Dani [Hamary Dániel]: Nem kell szerzetes rend. Pesten, Beimel, é.n. [1848]
6. A korszak általános egyházpolitikai légkörének összefoglalására ld. pl.: Katus László: A magyar katolicizmus a XVIII-XIX. században. (Jozefinizmus, liberalizmus és katolikus megújulás). In: A katolikus egyház Magyarországon. Szerk.: Somorjai Ádám - Zombori István. Bp., Magyar Katolikus Püspöki Kar Egyháztörténeti Bizottsága, 1991. 59-74. o.; a régebbi egyházi irodalomból: Karácsonyi, i.m. 253-263. o.; Meszlényi Antal: A jozefinizmus kora Magyarországon (1786-1846). Bp., Stephaneum Nyomda R.T., 1934.; Hermann, i.m. 384-427. o.
7. Püspöki jelentések a magyar szent korona országainak egyházmegyéiről, 1600-1850. Szerk.: Vanyó Tihamér Aladár OSB. Pannonhalma, MTA, Szerző, 1933. (Olaszországi magyar oklevéltár II.) 47-53. o.; idézett hely: 50. o. Ld. még: Vanyó Tihamér Aladár: A szerzetesi életforma válsága hazánkban a 18. század második felében. In: Történelmi Szemle, 1982. 2. sz. 211-228. o. Hermann Egyed ugyanakkor azt állapította meg, hogy a XVIII. század elején, a barokk kibontakozásakor “a szerzetesi fegyelem lényege, a hármas fogadalom, rendi szabályok lelkiismeretes megtartása még érintetlen”. Hermann, i.m. 323. o.
8. Szekfű Gyula: Magyar történet. V. köt. Bp., Királyi Magyar Egyetemi Nyomda, 1936. 164. o.
9. Szeghy Ernő visszaemlékezéseit idézi: Katus, i.m. (1991) 65-66. o.
10. Sólymos László Szilveszter OSB: Ezer év 100 bencése. Pannonhalma, METEM, 1997. 211. o. Ld. még uő: A szerzetesség és tanítás feszültsége a 19. század első felében. Magyar bencés élet a 19. században. Rendtörténeti tanulmányok. Pannonhalma, 1993. (Kézirat), idézi: Katus, i.m. (1996) 262. o.
11. P.Boros Fortunát OFM: Az erdélyi ferencrendiek. Cluj-Kolozsvár, Szent Bonaventura Könyvnyomda, 1927. 161. o.
12. Ld. erről pl.: Felhő Ibolya - Vörös Antal: A helytartótanácsi levéltár. Bp., Akadémiai Kiadó, 1961. (A Magyar Országos Levéltár kiadványai I. Levéltári leltárak 3.) 290. o.
13. Minderről ld. pl. az említett ügyosztály rendeleteit: Magyar Országos Levéltár. C 71. (Departamentum ecclesiasticum cleri saecularis et regularis.) Normalia ecclesiastica, Nr. 26142/1835., Nr. 4804/1837. stb.
14. “Öszves kimutatása mind a két nemű szerzetes rend személyzetének, mely az 1846 év végével Magyarország zárdáiban létezett.” - Magyar Országos Levéltár. H 56. (1848-49. évi Vallás- és Közoktatásügyi Minisztérium, Katolikus Egyházi Osztály iratai.) 28. kútfő. 3. tétel.
15. T.Mérey Klára: Templomok, zsinagógák és szerzetesrendek a Dél-Dunántúlon, 1830-1866. In: Egyházak a változó világban. A nemzetközi egyháztörténeti konferencia előadásai. Esztergom, 1991. május 29-31. Szerk.: Bárdos István - Beke Margit. Tatabánya-Esztergom, Komárom-Esztergom Megye Önkormányzata, József Attila Megyei Könyvtár, “Egyházak a változó világban” konferencia szervezőbizottsága, é.n. [1991.] 351-356. o. (A szerző alapos munkájához Fényes Elek honismereti statisztikáját használta forrásként, annak általános pontatlanságaira azonban nem hívta fel a figyelmet. Ld. alább.)
16. A témáról - többek között - ld.: Tatai Zoltán: A vallásföldrajzi kutatások szükségessége. In: A Földrajz Tanítása, 1999. március, 28-32. o.; a szakirodalomból: Beresztóczy Miklós: Egyházi földrajz. Az új világtérkép és az Egyház. Bp., Ecclesia, 1961.; Hunyadi László: A világ vallásföldrajza. Bp., Végeken Kiadó, 1993.
17. Koppy, Josephus: Tabella III et IV exhibens alphabetico ordine Conspectum Generalem Domicioliorum Religiosorum Ordinum utriusque sexus in regno Hungariae. In: Fasciculi Ecclesiastico-Litterarii, 1841. I. Fasc. III. 356-357. o. 1841-1846 között a monostorok száma állandónak tekinthető, csupán az egy-két újabb alapítást kellett figyelembe venni, pl. az éppen 1846-ban létrehozott máriagyüdi ferences vagy a nagybecskereki piarista rendházat.
18. Fényes Elek: Magyar Országnak, s a hozzá kapcsolt tartományoknak mostani állapotja statistikai és geographiai tekintetben. I-VI. köt. Pesten, Trattner-Károlyi, 1843-1844. (2. kiadás) Településenkénti bontásban jórészt ennek adatait majd’ egy évtizeddel később is közölte: Fényes Elek: Magyarország geographiai szótára, mellyben minden város, falu és puszta betűrendben körülményesen leíratik. I-IV. köt. Pesten, Kozma Vazul, 1851. (reprint: Állami Könyvterjesztő Vállalat, Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülete, 1984.)
19. Például a kitűnően szerkesztett, méltán alapműnek számító legutóbbi egyháztörténeti adattár épp a szerzetesrendek vonatkozásában feltűnően pontatlannak bizonyul Fényes Elek adatainak összesítésekor: Balogh-Gergely, i.m. 172-173. o.
Fényes hat kötetes munkájának feldolgozásait megnehezíti, hogy az egyes vármegyék általános leírásakor a “Lakosság” c. fejezetek vallási viszonyokat tárgyaló részében gyakran megnevezi az ott található szerzetes rendházakat, gyakran viszont nem, s csak a településenkénti ismertetőkben közli, hogy ott rendház működött. (Vagy rosszabb - de ritkább - esetben ott sem.) Ilyen például Zólyom, Sáros stb. megyék leírásai. Fényes közöl pontatlan adatokat, például piaristákat említ Körmöcbányán, de nem ír az egri szervitákról, Borsod megyéről azt állapítja meg, hogy szerzetesrendek a megyében nincsenek, pedig léteztek, Szepes megye leírásakor 8, a településeknél összesen 5 rendházat szerepeltet stb. Ezen hiányosságok mellett Fényes könyvének említett legutóbbi (Balogh-Gergely-féle), 1996-os feldolgozása újabbakat is tartalmaz: Félreérthetők például egyes névátírási hibák (a ferenceseknél a horvátországi Zamobart [Samobar] összekeverték a Bács-Bodrog megyei Zomborral; a Moson megyei Boldogasszony helyett Boldogasszonyfa községet említenek; a Pozsega megyei Csernek helyett Cseszneket stb.) Fényes könyvének egyes fejezeteit nem dolgozták fel (teljes egészében kimaradt Vas megye, emiatt nagyon feltűnő, hogy négy domonkosrendi kolostor helyett csak kettőt említenek stb.), de egyébként is hiányoznak a felsorolásból nagy jelentőségű monostorok, például a máriapócsi baziliták, a miskolci minoriták stb. A görög katolikus bazilitáknál különben is feltűnő, hogy csak 3 rendházat írnak, melyek közül az egyik ráadásul (a Tolna megyei) Grabóc, ahol valójában nem görög katolikus, hanem ortodox monostor működött stb. Az egyes rendházak - helyenként pontatlan, inkább néhány évtizeddel korábbi állapotot tükröző - kortárs felsorolását felleltük még: Lányi Károly: Magyar föld egyháztörténetei. Austria-házi korszak. III. köt. 1711től 1840ig. Pesten, Landerer-Heckenast, 1844. 180-200. o.
A szerzetes rendházak helyére, elterjedésére, tartalmi kérdésekre vonatkozóan részleteiben használtuk az alábbi műveket, további aprólékos idézésüktől eltekintettünk: Szöllősy Károly: Az Osztrák-Magyar Monarchia öszszes szerzetes rendjeinek történeti és statisztikai rajza, különös tekintettel azok irodalmi és tanügyi működésére. I-II. köt. Arad, Szerző, Gyulai István nyomdája, 1878.; Puskely Mária: Kétezer év szerzetessége. Szerzetesség- és művelődéstörténeti enciklopédia. I-II. köt. Bp., Dinasztia Kiadó, 1998. Ezek mellett - alaposságuk ellenére - jelen céljainkhoz csak érintőlegesen használhattuk: Karcsu Antal Arzén: A szerzetes rendek egyetemes történelme, különös tekintettel a magyar- s erdélyországi szerzetesség jelen létállapotára. I-V. köt. Pest, Bartalits nyomda, 1867.; Tóth Mike S.J.: Szerzetes rendek és társulatok Magyarországon. Kalocsa, Jurcsó Antal nyomda, 1904.; Vanyó: Püspöki jelentések, i.m.; Puskely Mária: Szerzetesek. A megszentelt élet 99 intézménye. Bp., Zrínyi Nyomda, 1990. (2. kiadás) Fontosnak bizonyultak a sajtótermékek (a Religio és Nevelés 1844-1848 közötti számai, ld. még 29. sz. jegyzet), valamint az egyes rendtartományok név- és címtárai. Az Országos Széchenyi Könyvtárban az alábbiakat vehettük kézbe az 1844-1848 közötti évekből: ferencesek (a bulgaritát kivéve mind az öt rendtartomány), minoriták, kapucinusok, pannonhalmi bencések, jászói premontreiek, piaristák, zirci ciszterciták, irgalmasok, baziliták. (Megjegyezzük, a schematizmusokat az egyes rendházak személyi állományát részleteiben tisztázó elemzéshez kívánjuk majd a későbbiekben használni.) Különösen sok gondot okozott a görög katolikus bazilita rendházak viszonyainak tisztázása, ehhez használtuk még: Dudás Bertalan - Legeza László - Szacsvay Péter: Baziliták. Bp., Mikes Kiadó, 1993. (Szerzetesrendek a Kárpát-medencében); Brenzovics László: Szerzetesrendek Kárpátalján. In: “Hét kereszt alatt felkelek”. Kárpátaljai néprajzi és honismereti dolgozatok. Bp.-Beregszász, Hatodik Síp Alapítvány - Mandátum Kiadó, 1997. 73-79. o. (Például utóbbi szerint a máramarosi Huszt-Baranya monostorát II. József bezáratta, és Szöllősy Károly adattára szerint is azt Miszticéhez csatolták a Zemplén megyei Alsókaraszló rendházával együtt. Az említett schematizmus alapján ugyanakkor világos, hogy utóbbi helységben ekkor már nem éltek baziliták, ellentétben Huszt-Baranyával stb.) Több adat pontosítását (például az ortodox szerzetesek - kalugyerek - Fényesnél nem szereplő helységneveinek azonosítását) lehetővé tette: Weininger Vince - Konek Sándor - Hunfalvy János - Tormay Károly: Az egyházmegyék népességi statistikája, 1861. 1-3. r. In: Statistikai Közlemények, 1861. I. köt. 64-88., II. köt. 159-183., 1862. III. köt. 50-64. o. A térképek készítéséhez és a helységek meghatározásához használtuk: Balogh-Gergely, i.m. 266., 272-273. o.; illetve: Történelmi Világatlasz. Főszerk.: Dudar István. Bp., Kartográfiai Vállalat, 1991. A helységnevekhez: Magyar helységnév-azonosító szótár. Szerk.: Lelkes György. Baja, Talma Könyvkiadó, 1998. (2. kiadás)
20. Ehhez kitűnő és megbízhatónak bizonyult adatokat találtunk: Kőváry László: Erdélyország statistikája. Első kötet. Kolozsvártt, Tilsch János, 1847. 206. o. Fényes Elekéhez hasonló pontatlanságok találhatók az erdélyi rendházak egykorú felsorolásában: Benkő, Josephus: Transsilvania, sive Magnus Transsilvaniae Principatus. Tom. II. Claudiopoli, Lycei Regii, 1833. 167-169. o. (Működőnek tüntette fel például az 1789-ben megszűnt medgyesi piarista rendházat stb.) A balázsfalvi bazilita és az erzsébetvárosi örmény kolostor azonosításához segített: Szekfű, i.m. 131., 134. o. (Ld. még az előző jegyzetekben idézetteket.)
21. Ez esetenként egyedi elbírálást is igényelt. Fényes Elek például hangsúlyozta a komáromi ferencesek szervezett munkálkodásának fontosságát, ugyanakkor azt is, hogy tulajdonképpeni rendházuk a városban nincs, mégis érdemes volt arra, hogy adattárunkba felvegyük. A 18. sz. jegyzetben idézetteken kívül: Fényes Elek: A magyar birodalom statisticai, geographiai és történeti tekintetben. Részletes és kimerítő leírása Magyar és Erdélyországnak. […] Első kötet. Komárom vármegye. Pesten, Beimelnél, 1848. (reprint: Forráskiadványok. Kultsár István Társadalomtudományi és Kiadói Alapítvány, é.n.) 74. o.
22. Ugyanakkor az arányok érzékeltetésére közöljük Fényes Elek 1840. évre, és az Erdély nélküli országterületre vonatkozó, megbízhatónak tekinthető adatait:
	Felszentelt pap	Növendék és novícius	Fráterd)	Összesen	
Birtokos szerzetesrendek összesena)	307c)	                76	383	
Birtoktalan szerzetesrendek összesenb)	1383	335	567	2285	
Görög katolikus baziliták	35	                 48	83	
Összesen	1725	                 1026	2751	

a) Bencések, ciszterciek, premontreiek.
b) Piaristák, ferencesek, kapucinusok, minoriták, irgalmasok, domonkosok, szerviták, karmeliták.
c) Ebből 7 apát és 2 prelátus.
d) A birtoktalan szerzetesrendek kivételével a növendékek és fráterek létszáma egy összegben szerepelt.
Forrás: Fényes Elek: Magyarország statistikája. I. köt. Pesten, Trattner-Károlyi, 1842. 100., 102. o.
23. A táblázatokban erre “n.a.” (nincs adat) rövidítéssel utaltunk. A 2 mechitarista rendházat és néhány szerzetest (az erdélyi egyházmegyében mindössze 3 főt) a bencéseknél soroltuk fel, mivel kis létszámúak, illetve alap-összeírásunk külön rovatot nekik nem szentelt.
24. Egy 1826-os adat hozzávetőlegesen 1500 szerzetesről ír Magyarországon, melyet még akkor is kevésnek kell ítélnünk, ha a szerző (bár ezt nem tüntette fel) csak a férfiakat vette figyelembe és eltekintett Erdélytől, illetve Horvátországtól. A szűken vett Magyarországon 1846-ban kimutatott 2300 férfi szerzetes jóval több annál, amekkora növekedésük 20 év alatt bekövetkezhetett. Horváth Elek: Egyházi Rendek Intézete. In: Tudományos Gyűjtemény, 1826. I. 10-27. o.
25. Fényes Elek 1847-ben megjelent statisztikája ugyanebben az időszakban (természetesen Erdély nélkül) 3029 férfi és 461 női latin szertartású katolikus szerzetesről ír, pedig külön tüntette fel a 47 görög katolikus bazilitát, és teljesen “megfeledkezett” a kapucinusok számáról. Utóbbiak nélkül is adata majdnem 400-zal több az általunk megállapított összes férfi szerzetesnél, 55-tel az apácáknál, az egyes rendeken belül hullámzó további eltérésekre ezúttal nem térhetünk ki, adatait részleteiben és összességében eltúlzottaknak véljük. Fényes Elek: Magyarország leírása. 1. rész. Magyarország átalánosan. Pesten, Beimelnél, 1847. 43. o. Táblázatát változatlan formában közli: Balogh-Gergely, i.m. 176. o.
Érdekes, hogy Fényesnek az 1840. évre vonatkozó, az újabb szakirodalomban nem idézett adatsora jóval közelebb jár az általunk elemzett statisztikához. Eszerint Magyarországon (Erdély nélkül) összesen 2751 férfi és 323 női, összesen 3074 szerzetes élt. (A mi 1846-ra vonatkozó 3.a. sz. táblázatunkban ugyanezek: 2642 + 410 = 3052.) Ebben a munkájában Fényes csak két esetben közölte konkrétan az egyes rendek tagjainak számát, eszerint Magyarországon és Erdélyben együttesen 393 piarista tevékenykedett (1846-ban 408), viszont a baziliták esetén a fogarasi egyházmegyében egyet sem említett, a munkácsiban viszont 70 szerzetesről írt, mely - ha pontosnak tekinthetjük - 1846-ra 19 fős csökkenést jelent. (Az eperjesi egyházmegyében éppen megegyeztek az adatok: 13 fő). Fényesnek ezen kimutatása szerint 1846-ra számottevően nőtt továbbá az apácák létszáma is, nyilván összefüggésben például a szatmári irgalmas nővérek stb. tevékenységének megkezdésével. Fényes, i.m. 100-103. o.
26. Egyetlen adalék arról, hogy mennyire fontos a szerzetesekről a jelenlegi szakirodalmon túl pontos adatokat közölni: az erdélyi (stefanita) ferences rendtartományról még a rendtörténet is azt írja, hogy 1846-ban 19 kolostorában 145-en éltek (a mi statisztikánkban 23 rendház szerepel), a barátok száma még elfogadható is lenne, de épp egy - a “rend jelen állását legközelebbről ismerő” - kortárs állítása szerint csak 105 szerzetes tevékenykedett soraikban. (Nyilván a novíciusokat nem vette figyelembe.) P.Boros Fortunát OFM: A franciskánusok működése Erdélyben. In: Az erdélyi katholiczizmus múltja és jelene. Dicsőszentmárton, Erzsébet Könyvnyomda Rt., 1925. 477-497.; 492. o.; Gy.A.: A’ szerzetesek. II. r. In: Religio és Nevelés, 1848. II. 15. sz. 114. o. Vagy: a pannonhalmi bencések létszámát különösebb körülírás nélkül 1852-ben 171 főre teszik, a mi 1846-os statisztikánk szerint összlétszámuk csak mintegy 140 fő lehetett, és aligha hihető a néhány év alatt 30 fős gyarapodás, ha az 1880-as évek elejére is 190 fő körül volt a számuk. Schermann Egyed: Belső élet. In: Sörös, i.m. 890-1062. o.; 891. o. Stb.
27. Fényes Elek az 1847. évi “Magyarország leírásá”-ban az Erdély nélküli területre vonatkoztatva 225 férfi és 13 női rendházról írt, de ebbe nem foglalta bele a (szerinte) 8 bazilita rendházat, illetve teljes egészében megfeledkezett a kapucinusokról. A hivatkozásokat ld. a 25. sz. jegyzetben. A többször idézett 1996-os adattár más helyen (Fényes korábbi munkája alapján) még ezzel is ellentétesen 150 férfi és 10 női rendházról beszélt. Idézett helyet ld. a 19. sz. jegyzetben.
28. Megjegyezzük persze, hogy az egyes rendházak befogadóképessége, jellege már eleve meghatározta a falai között élő szerzetesek létszámát, egymással való összehasonlításuk azonban mindenképp tanulságosnak tűnik.
29. A’ Szerzetes Rendek az austriai Birodalomban. In: Szion, 1838. II. 9. sz. 33-34. o. Megjegyezzük, az anonim szerző érdekes módon épp a magyarországi adatokat elemezte a legkevésbé, lényegében pontosan közölte viszont szerzetesrendenként az egyes rendházak számát. Ld. még a 17. sz. jegyzetben idézettet.
30. A római és görög katolikus világi (lelkészkedő) papság, illetve a római katolikus lakosság püspökségenkénti számarányát Magyarország esetében: Fényes, i.m. (1847) 33., 41-42. o. (Balogh-Gergely, i.m. 175-176. o.); Erdélynél: Kőváry, i.m. 203-205. o.; ill.: Szász Zoltán: Gazdaság és társadalom a kapitalista átalakulás korában. In: Erdély története. Harmadik kötet. 1830-tól napjainkig. Szerk.: Uő. Bp., Akadémiai Kiadó, 1986. 1508-1622. o.; 1572. o.
31. Ld. 27. sz. jegyzet.
32. Fényes Elek 25 rendházban 218 szerzetesről ír. Fényes, i.m. (1847) 44. o.; Balogh-Gergely, i.m. 177. o. Utóbbi kötet Fényes 1843-44-es munkája alapján máshol 19 rendházról tesz említést. Uo. 173. o. A XVIII. századhoz képest egyébként a szerzetesség térvesztése nemcsak a római katolikus rendek, hanem a kalugyerek esetében is megfigyelhető, egy 1793 körüli összeírás ugyanis 26 görögkeleti rendházat és abban 233 szerzetest említ Magyarországon. Lányi, i.m. 206. o.
33. Kőváry, i.m. 206. o.
34. A helységek jogállására és lélekszámára, valamint a népességük felekezeti megoszlására vonatkozóan Magyarország esetében Fényes Elek 1843-44-ben megjelent községsoros adatközléseit használtuk (ld. 18. sz. jegyzet), Erdélyre vonatkozóan pedig: Az 1850. évi erdélyi népszámlálás. Szerk.: Dávid Zoltán. Bp., KSH Levéltára, 1994. (2. kiadás) A kiemelt jogállású városokra vonatkozó összefoglaló táblázatokat ld. még: Fényes, i.m. (1847) 39. o.; Kőváry, i.m. 194-195. o.; Szász, i.m. 1571. o. stb. Mivel jelen elemzésünkben nem a helységek pontos lélekszám-adataira voltunk kíváncsiak, hanem az azokból hozzávetőlegesen kirajzolható trendekre, illetve egymáshoz viszonyított belső arányokra, ezért eltekinthettünk a Fényes Elek lélekszám-adatait illető egyes kritikáktól, illetve az alkalmazott magyarországi és az erdélyi adatok felvétele közötti mintegy évtizedes eltéréstől.
35. Ld. erről többek között: Bácskai Vera - Nagy Lajos: Piackörzetek, piacközpontok és városok Magyarországon 1828-ban. Bp., Akadémiai Kiadó, 1984. 45-61. o. stb.
36. Vanyó: Püspöki jelentések, i.m. 99. o.
37. Fényes, i.m. (1843-44) V. köt. 39-40., 50. o.
38. Patay József: A piarista-rend Erdélyben. In: Az erdélyi katholiczizmus, i.m. 498-511. o.; 504. o.
39. Szöllősy, i.m. (1883) 9-10. o.
40. Bácskai Vera: Városok és városi társadalom Magyarországon a XIX. század elején. Bp., Akadémiai Kiadó, 1988. 197. o. Ld. még 35. jegyzetben idézett irodalmat.
41. Fügedi Erik: Koldulórendek és városfejlődés Magyarországon. In: Uő: Kolduló barátok, polgárok, nemesek. Tanulmányok a magyar középkorról. Bp., Magvető, 1981. 57-88. o.
42. Uo. 71. o.
43. Hermann, i.m. 315. o. A szerzetesség általános XVIII. századi történetét (a vonatkozó törvényeket, a felvilágosult abszolutizmus törekvéseit stb.) összefoglalta: Lányi, 172-180. o.
44. Megjegyzés: Egy helységben a közigazgatási, gazdasági illetve kulturális intézmények meglétére, mint a városi jelleget meghatározó illetve befolyásoló tényezőkre, valamint a városfogalommal kapcsolatos vitákra részletesen nem térhetünk ki. Ld. erről: Bácskai-Nagy, i.m. 11-28. o.; illetve: Gyimesi Sándor: A városok a feudalizmusból a kapitalizmusba való átmenet korában. Bp., Akadémiai, 1975.
45. Hermann, i.m. 316. o.
46. Viszonyításként megjegyezzük, hogy Mária Terézia 1770 októberében elrendelte a magyarországi szerzetesek összeírását. A Horvát-Szlavonországra igen, de Erdélyre nem kiterjedő összeírás (pontosabban annak múlt századi közlése) csak a birtoktalan rendek adatait közli, a monasztikusokat nem. Főbb eredményei:
	1.	2.	3.	4.	5.	6.	7.	8.	9.	10.	11.	12.	13.	14.	
Rendházak száma	12	86	15	6	5	1	8	5	2	5	1	146			
Szerzetesek száma	312	2409	395	71	91	10	143	83	25	62	9	3610	191	25	

(1. - minoriták, 2. - ferencesek, 3. - kapucinusok, 4. - domonkosok, 5. - karmeliták, 6. - pálosok, 7. - trinitáriusok, 8. - irgalmasok, 9. - karmeliták, 10. - szerviták, 11. - ágostonosok, 12. - összesen, 13. - remeték, 14. - nazarénok.)
Forrás: Lányi, i.m. 174-175. o. (A szerző egyházmegyénként közölte az adatokat - ennek ismertetésétől eltekintettünk - összesítése azonban pontatlan.) Az összeírásról ld. még: Karácsonyi, i.m. 301-302. o.
47. Az adatok forrásaira ld.: Hermann, i.m. 315-322. o. A szerzetesrendek városokba településére rámutatott még: Kosáry Domokos: Művelődés a XVIII. századi Magyarországon. Bp., Akadémiai Kiadó, 1996. (3. kiadás) 76. o. stb.
48. Lányi, i.m. 180. o.
49. Uo. 172. o.
50. Az 1878-as adatok: Szöllősy, i.m. (1878) 50-55. o.
51. Ez egyébként világméretű tendenciának tekinthető, és a magyar ferencesek még szerencsésebbeknek mondhatók, mint a húsz év alatt több ezer fővel lemorzsolódott spanyolországiak. P.Boros, i.m. (1927) 163. o.
52. Az 1900. évi adatok: Balogh-Gergely, i.m. 186-187. o. Az összesítésre: Katus, i.m. (1991) 62. o.

TÉRKÉPEK

1. sz. térkép
Az egy szerzetesre jutó világi papok száma egyházmegyénként

2. sz. térkép
Az egy szerzetesre jutó római katolikus lakosok száma egyházmegyénként

TÁBLÁZATOK
1. sz. táblázat
A szerzetesek és apácák száma egyházmegyénként
Egyház-	Férfi szerzetesrendek	Női szerzetesrendek		
megyék	1.	2.	3.	4.	5.	6.	7.	8.	9.	10.	11.	12.	13.	14.	15.	16.	17.	18.	19.	
Római katolikus	
Besztercebánya								33	39										72	
Csanád						41		49	35			9							134	
Diakovár			11					68											79	
Eger					8	42		88			7	15							160	
Erdély		3				36		161	27							15			242	
Esztergom		38	75					285	78		11	75	18	39	83	78			780	
Győr		54	19	13			4	39	21	11	5	8				51			225	
Kalocsa		n.a.						70	9										79	
Kassa						10	5	61	18	16						23			133	
Nagyvárad			9			4			8	17		9				21			68	
Nyitra								73	53										126	
Pécs					11			100				13							124	
Rozsnyó								19		36									55	
Szatmár						12		13	27			8						29	89	
Székesfehérvár			12		14			19											45	
Szepes						16		17	16	7		11							67	
Szombathely		13			7		13	34		7									74	
Vác			10					66	61	n.a.		7							144	
Veszprém		35			21			110	16	11		10							203	
Zágráb			18					183				13				33		15	262	
Zengg			25					24									20		69	
Görög katolikus	
Eperjes	13																		13	
Fogaras	4																		4	
Körös																			-	
Munkács	51																		51	
Nagyvárad																			-	
Összesen	68	143	179	13	61	161	22	1512	408	105	23	178	18	39	83	221	20	44	3298	
A táblázat függőleges oszlopainak fejlécén alkalmazott sorszámok jelentése:
1. - baziliták; 2. - bencések; 3. - kapucinusok; 4. - karmeliták; 5. - ciszterciták; 6. - minoriták; 7. - domonkosok; 8. - ferencesek (valamennyi rendtartomány együttvéve); 9. - piaristák; 10. - premontreiek; 11. - szerviták; 12. - irgalmasok; 13. - angolkisasszonyok; 14. - Miasszonyunkról elnevezett női kanonokrend; 15. - Erzsébet-rendi apácák; 16. - orsolyiták; 17. - bencés nővérek; 18. - irgalmas nővérek; 19. - összesen.

2. sz. táblázat
Szerzetes rendházak (zárdák) száma egyházmegyénként
Egyház-	Férfi szerzetesrendek	Női szerzetesrendek		
megyék	1.	2.	3.	4.	5.	6.	7.	8.	9.	10.	11.	12.	13.	14.	15.	16.	17.	18.	19.	
Római katolikus	
Besztercebánya								1	3										4	
Csanád						4		4	3			1							12	
Diakovár			1					6											7	
Eger					2	3		3			1	1							10	
Erdély		1				5		25	2							1			34	
Esztergom		5	3					12	5		1	3	1	1	2	2			35	
Győr		2	1	1			1	2	2	1	1	1				2			14	
Kalocsa		1						3	1										5	
Kassa						1	1	4	2	2						1			11	
Nagyvárad			1			1			1	1		1				1			6	
Nyitra								4	2										6	
Pécs					1			7				1							9	
Rozsnyó								2		3									5	
Szatmár						1		2	2			1						1	7	
Székesfehérvár			1		1			1											3	
Szepes						2		2	3	1		1							9	
Szombathely		2			1		2	2		1									8	
Vác			1					3	2	1		1							8	
Veszprém		3			1			8	2	2		1							17	
Zágráb			1					15				1				1		1	19	
Zengg			2					1									1		4	
Görög katolikus	
Eperjes	2																		2	
Fogaras	1																		1	
Körös																			-	
Munkács	7																		7	
Nagyvárad																			-	
Összesen	10	14	11	1	6	17	4	107	30	12	3	13	1	1	2	8	1	2	243	

Megjegyzés: A táblázat függőleges oszlopaihoz a sorszámokat ld. 1. sz. táblázat.

3. sz. táblázat
A szerzetesrendek áttekintő statisztikája országrészenként

a) szerzetesek száma
	Magyarország	Erdély	Horvátország*	Összesen	
Férfi	2300	231	342	2873	
Női	342	15	68	425	
Összesen	2642	246	410	3298	

b) rendházak száma
	Magyarország	Erdély	Horvátország*	Összesen	
Férfi	167	34	27	228	
Női	11	1	3	15	
Összesen	178	35	30	243	

c) egy rendházra jutó szerzetesek száma
	Magyarország	Erdély	Horvátország*	Összesen	
Férfi	13,86	6,79	12,67	12,66	
Női	31,09	15,00	22,67	28,33	
Összesen	14,93	7,03	13,67	13,57	

* Megjegyzés: Horvátország alatt értjük ezúttal értelemszerűen Szlavóniát, valamint ide számítottuk a katonai határőrvidéket és a tengerparti területeket is.

4. sz. táblázat
A Magyarországon lévő görögkeleti szerzetesek (kalugyerek) száma egyházmegyénként

Egyházmegye	Monostorok száma	Szerzetesek (kalugyerek) száma	
Arad	1	8	
Bács	1	5	
Buda	1	4	
Karlóca	12	80	
Károlyváros	1	7	
Pakrac	3	25	
Temesvár	3	23	
Versec	1	4	
Összesen	23	156	

5. sz. táblázat
Települések az ott található szerzetes rendházak száma szerint

Rendházak száma	Városok	
a településen	száma	megnevezése	
1	143	(ld. a Mellékletben)	
2	21	Arad, Beszterce, Eszék, Esztergom, Fiume, Kecskemét, Kismarton, Komárom, Lőcse, Marosvásárhely, Nagyszeben, Nyitra, Pápa, Rozsnyó, Sopron, Szakolca, Szatmárnémeti, Székesfehérvár, Tata, Temesvár, Veszprém	
3	11	Győr, Kassa, Kolozsvár, Nagykanizsa, Nagyszombat, Pécs, Szeged, Szombathely, Vác, Varasd, Zágráb	
4	2	Pest, Nagyvárad	
5	2	Buda, Eger	
7	1	Pozsony	
összesen	180		

6. sz. táblázat
A szerzetes rendházak száma az otthont adó település jogállása szerint

A település jogállása	Rendházak	
	szám	%	
kiemelt jogállású település (szabad királyi, bányaváros, püspöki város, szepesi város, szabad katonai város)	
125	
51,44	
mezőváros	92	37,86	
község	26	10,70	
összesen	243	100,00	

7. sz. táblázat
A szerzetes rendházak száma az otthont adó település lélekszáma szerint

A település lélekszáma	Rendházak	
	szám	%	
1000 fő alatt	34	13,99	
1001 - 3000 fő	52	21,40	
3001 - 5000 fő	33	13,58	
5001 - 10000 fő	33	13,58	
10001 - 15000 fő	40	16,46	
15001 - 20000 fő	21	8,64	
20001 - 30000 fő	7	2,88	
30001 felett	23	9,47	
összesen	243	100,00	

8. sz. táblázat
A szerzetes rendházak száma az otthont adó település
katolikus lakosságának aránya szerint

A katolikus lakosság aránya	Rendházak	
	szám	%	
10 % alatt	8	3,29	
10-20 % között	14	5,76	
20-30 % között	16	6,58	
30-40 % között	13	5,35	
40-50 % között	8	3,29	
50-60 % között	12	4,94	
60-70 % között	14	5,76	
70-80 % között	28	11,52	
80-90 % között	35	14,41	
90-100 % között	93	38,27	
nincs adat	2	0,83	
összesen	243	100,00	

Megjegyzés: A római katolikus szerzetesrendeknél a római katolikus lakosság, a görög katolikus bazilitáknál a görög katolikus lakosság arányszámával számoltunk.

9. sz. táblázat
A szerzetes rendházak száma az otthont adó település 
piacközponti funkciójának erőssége szerint

A település minősítése piac-	Rendházak	
központi funkciója szerint	szám	%	
nagyon erős piacközponti funkciót betöltő település	36	20,00	
erős piacközponti funkciót betöltő település	47	26,11	
közepes erősségű piacközponti funkciót betöltő település	22	12,22	
gyenge piacközponti funkciót betöltő település	10	5,56	
piacközponti funkcióval nem jellemezhető település	65	36,11	
összesen	180	100,00	

Megjegyzés: A piacközponti funkcióknál csak a szorosan vett Magyarország településeivel számolhattunk, az erdélyi, horvátországi, szlavóniai, határőrvidéki, tengermelléki településekkel nem.

10. táblázat
A szerzetesek számának változása az egyes szerzetesrendek szerint, 1846-1878

a) Férfi szerzetesrendek
Szerzetes-	Rendházak száma	Szerzetesek száma	
rendek	1846	1878	1846	1878	
baziliták	10	9	68	47	
bencések	14	12	143	198	
ciszterciták	6	5	61	105	
domonkosok	4	4	22	24	
ferencesek	107	107	1512	1053	
irgalmasok	13	14	178	155	
jezsuiták	-	5	-	133	
kapucinusok	11	11	179	145	
karmeliták	1	1	13	16	
minoriták	17	17	161	128	
piaristák	30	27	408	307	
premontrei	12	11	105	134	
szerviták	3	3	23	16	
összesen	227	226	2873	2461	

b) Női szerzetesrendek
Szerzetes-	Rendházak száma	Szerzetesek száma	
rendek	1846	1878	1846	1878	
Angolkisasszonyok	1	4	18	38	
Bencés apácák	1	1	20	23	
Borromei Károlyról címzett nővérek		1		2	
Dmonkosrendi apácák		1		22	
Erzsébet apácák	2	2	83	61	
Ferences III. rendi apácák		1		7	
Irgalmas nővérek	2	10	44	83	
Iskolanővérek		11		145	
Miasszonyunk kanonokrend	1	2	39	65	
Orsolyiták	8	8	221	248	
Paulai Szent Vince Leányai		56		524	
Salvator nővérek		4		44	
Szent Kereszt nénikék		2		7	
Szeretet Leányai		1		15	
Összesen	15	104	425	1284	

11. táblázat
A latin szertartású (római katolikus) szerzetesek számának növekedése/csökkenése
egyházmegyénként, 1846-1900

	A szerzetesek száma	Növekedés/	
Egyház-	1846	1900	csökkenés	
megyék	férfi	női	összesen	férfi	női	összesen	férfi	női	összesen	
Besztercebánya	72	-	72	7	33	40	-65	33	-32	
Csanád	134	-	134	85	510	595	-49	510	461	
Diakovár	79	-	79	24	20	44	-55	20	-35	
Eger	160	-	160	91	150	241	-69	150	81	
Erdély	231	15	246	101	233	334	-130	218	88	
Esztergom	562	218	780	768	1669	2437	206	1451	1657	
Győr	174	51	225	295	798	1093	121	747	868	
Kalocsa	79	-	79	143	535	678	64	535	599	
Kassa	110	23	133	67	173	240	-43	150	107	
Nagyvárad	47	21	68	50	204	254	3	183	186	
Nyitra	126	-	126	26	103	129	-100	103	3	
Pécs	124	-	124	39	222	261	-85	222	137	
Rozsnyó	55	-	55	20	40	60	-35	40	5	
Szatmár	60	29	89	42	620	662	-18	591	573	
Székesfehérvár	45	-	45	32	160	192	-13	160	147	
Szepes	67	-	67	50	37	87	-17	37	20	
Szombathely	74	-	74	63	234	297	-11	234	223	
Vác	144	-	144	60	120	180	-84	120	36	
Veszprém	203	-	203	139	193	332	-64	193	129	
Zágráb	214	48	262	87	400	487	-127	352	225	
Zengg	49	20	69	22	200	222	-27	180	153	
Összesen	2809	425	3234	2211	6654	8865	-598	6229	5631	

MELLÉKLET

Szerzetes rendházak Magyarországon és Erdélyben (1846)
(Zárójelben a vármegye illetve egyéb közigazgatási egység neve)

a) Római és görög katolikusok:
Angolkisasszonyok:
Pest (Pest-Pilis-Solt)
Baziliták (görög katolikusok):
Balázsfalva (Alsó-Fehér); Bikszád (Szatmár); Bukóc (Sáros); Huszt-Baranya (Husztboronya; Máramaros); Kisberezna (Ung); Krasznibrod (Krasznobrod; Zemplén); Majszin (Mojszén; Máramaros); Máriapócs (Szabolcs); Mistice (Bereg); Munkács (Csernek-hegy; Bereg)
Bencések:
Bakonybél (Veszprém); Dömölk (Pór-Dömölk; Vas); Esztergom (Esztergom); Győr (Győr); Komárom (Komárom); Kőszeg (Vas); Nagyszombat (Pozsony); Pozsony (Pozsony); Szentmárton (Győr); Tihany (Zala); Telki (Pest-Pilis-Solt); Zalavár (Zala)
Bencés apácák:
Fiume (Magyar tengerpart)
Ciszterciták:
Eger (Heves-Külső-Szolnok); Pásztó (Heves-Külső-Szolnok); Pécs (Baranya); Szentgotthárd (Vas); Székesfehérvár (Fejér); Zirc (Veszprém)
Domonkosok:
Kassa (Abaúj); Sopron (Sopron); Szombathely (Vas); Vasvár (Vas)
Erzsébet nővérek:
Buda (Pest-Pilis-Solt); Pozsony (Pozsony)
Ferencesek:
Bulgarita rendtartomány (Prov. Bulgaritae):
Alvinc (Alsó-Fehér); Déva (Hunyad); Körösbánya (Zaránd)
Szent István apostoli királyról nev. Provincia (Prov. S.Stephani):
Brassó (Brassó vid.); Csíksomlyó (Várdótfalva; Csíkszék); Dés (Belső-Szolnok); Esztelnek (Háromszék); Fogaras (Fogaras vid.); Gyulafehérvár (Alsó-Fehér); Hátszeg (Hunyad); Kolozsvár (Kolozs); Kőhalom (Kőhalom szék); Marosvásárhely (Maros); Medgyes (Medgyes szék); Mikháza (Mikeháza, Belső-Szolnok); Nagyszeben (Szeben); Segesvár (Segesvár szék); Szamosújvár (Belső-Szolnok); Szárhegy (Csíkszék); Szászsebes (Szászsebes szék); Szászváros (Szászváros szék); Szék (Belső-Szolnok); Székelyudvarhely (Udvarhelyszék); Torda (Torda); Torockószentgyörgy (Kolozs); Vajdahunyad (Hunyad)
Szent Keresztről címzett Obszerváns Provincia (Prov. S. Crucis):
Jászka (Jaska; Zágráb); Klanjec (Klanec; Varasd); Samobor (Szamobar, Zamobar; Zágráb); Tersacte (Tersactum; Magyar tengerpart); Károlyváros (Zágráb)
Kapisztrán Szent Jánosról címzett Obszerváns Provincia (Prov. S. Joannis Capistranus):
Bács (Bács-Bodrog); Baja (Bács-Bodrog); Brod (Határőrvidék); Buda (Pest-Pilis-Solt); Csernek (Pozsega); Dunaföldvár (Tolna); Eszék (Verőce); Ilok (Illok; Szerém); Mohács (Baranya); Nasic (Nassic; Verőce)Pozsega (Pozsega); Radna (Máriaradna; Arad); Sarengrad (Szerém); Vinga (Temes); Vukovár (Szerém); Zimony (Határőrvidék)
Szent Lászlóról címzett Obszerváns Provincia (Prov. S. Ladislai):
Csáktornya (Zala); Ivanics (Határőrvidék); Kapronca (Körös); Kostanjica (Határőrvidék); Krapina (Varasd); Máriagyüd (Baranya); Nagyatád (Somogy); Nagykanizsa (Zala); Pécs (Baranya); Siklós (Baranya); Segesd (Següsd, Felső-Segesd; Somogy); Szigetvár (Somogy); Varasd (Varasd); Verőce (Verőce); Zágráb (Zágráb)
Szűz Máriáról címzett Reformata Provincia (Prov. S. Mariae):
Esztergom (Esztergom); Székesfehérvár (Fejér); Komárom (Komárom); Boldogasszony (Moson); Érsekújvár (Nyitra); Nyitra (Nyitra); Pest (Pest-Pilis-Solt); Malacka (Pozsony); Nagyszombat (Pozsony); Pozsony (Pozsony); Szentantal (Pozsony); Andocs (Somogy); Kismarton (Sopron); Szentlászló (Szentlászló-Egyháza; Zala); Simontornya (Tolna); Németújvár (Vas); Szombathely (Vas); Pápa (Veszprém); Veszprém (Veszprém); Sümeg (Zala)
Üdvözítőről nevezett Obszerváns Provincia (Prov. S.S. Salvatoris):
Arad (Arad); Bártfa (Sáros); Beckó (Trencsén); Eger (Heves-Külső-Szolnok); Eperjes (Sáros); Fülek (Nógrád); Galgóc (Nyitra); Gyöngyös (Heves-Külső-Szolnok); Jászberény (Jászkun kerület); Kaplyon (Kaplony; Szatmár); Kecskemét (Pest-Pilis-Solt); Körmöcbánya (Bars); Nagyszőllős (Ugocsa); Okolicsna (Okolicsány; Liptó); Pruszka (Trencsén); Rozsnyó (Gömör-Kishont); Szabadka (Bács-Bodrog); Szakolca (Nyitra); Szécsény (Nógrád); Szeged (Csongrád); Szolnok (Heves-Külső-Szolnok); Sztropkó (Zemplén); Trsztena (Árva); Vác (Pest-Pilis-Solt); Zsolna (Trencsén)
Irgalmas rendiek:
Buda (Pest-Pilis-Solt); Eger (Heves-Külső-Szolnok); Kismarton (Sopron); Nagyvárad (Bihar); Pápa (Veszprém); Pécs (Baranya); Pozsony (Pozsony); Szakolca (Nyitra); Szatmárnémeti (Szatmár); Szepesváralja (Szepes); Temesvár (Temes); Vác (Pest-Pilis-Solt); Zágráb (Zágráb)
Irgalmas nővérek:
Szatmárnémeti (Szatmár); Zágráb (Zágráb)
Kapucinusok:
Szent István királyról nev. Provincia:
Fiume (Magyar tengerpart); Varasd (Varasd)
Szent Lipót őrgrófról nev. Provincia:
Bazin (Pozsony); Besnyő (Máriabesnyő; Pest-Pilis-Solt); Buda (Pest-Pilis-Solt); Eszék (Verőce); Mór (Fejér); Nagykanizsa (Zala); Nagyvárad (Bihar); Pozsony (Pozsony); Tata (Komárom)
Karmeliták:
Győr (Győr)
Miasszonyunkról nev. Női Kanonokrend:
Pozsony (Pozsony)
Mechitaristák (örmény bencések):
Erzsébetváros (Ebesfalva; Küküllő); Újvidék (Bács-Bodrog)
Minoriták:
Arad (Arad); Beszterce (Beszterce); Csütörtökhely (Szepes); Eger (Heves-Külső-Szolnok); Imreg (Zemplén); Kanta (Háromszék); Kolozsvár (Kolozs); Lőcse (Szepes); Lugos (Krassó); Marosvásárhely (Maros); Miskolc (Borsod); Nagybánya (Szatmár); Nagyenyed (Alsó-Fehér)Nyírbátor (Szabolcs); Pancsova (Határőrvidék); Szeged (Csongrád); Szilágysomlyó (Kraszna)
Orsolyiták:
Győr (Győr); Kassa (Abaúj); Nagyszeben (Szeben); Nagyszombat (Pozsony); Nagyvárad (Bihar); Pozsony (Pozsony); Sopron (Sopron); Varasd (Varasd)
Piaristák (Kegyes Tanítórend):
Beszterce (Beszterce); Buda (Pest-Pilis-Solt); Debrecen (Bihar); Kalocsa (Pest-Pilis-Solt); Kecskemét (Pest-Pilis-Solt); Kisszeben (Sáros); Kolozsvár (Kolozs); Léva (Bars); Máramarossziget (Máramaros); Nagybecskerek (Torontál); Nagykanizsa (Zala); Nagykároly (Szatmár); Nyitra (Nyitra); Óvár (Moson); Pest (Pest-Pilis-Solt); Podolin (Szepes); Privigye (Nyitra); Rózsahegy (Liptó); Sátoraljaújhely (Zemplén); Selmecbánya (Hont); Szeged (Csongrád); Szentgyörgy (Pozsony); Tata (Komárom); Temesvár (Temes); Trencsén (Trencsén); Vác (Pest-Pilis-Solt); Veszprém (Veszprém)
Premontrei kanonokrend:
Csorna (Sopron); Horpács (Nógrád); Jánoshida (Pest-Pilis-Solt); Jászó (Abaúj); Kassa (Abaúj); Keszthely (Zala); Lelesz (Zemplén); Lőcse (Szepes); Nagyvárad (Bihar); Rozsnyó (Gömör-Kishont); Szombathely (Vas); Türje (Zala)
Szerviták:
Eger (Heves-Külső-Szolnok); Fraknó (Sopron); Pest (Pest-Pilis-Solt)

b) Görög keletiek:
Görög keleti baziliták (kalugyerek):
Beocsan (Beocsin; Szerém); Besenovo (Szerém); Bezdin (Fönlak; Temes); Hodos (Hodos-Bodrog; Arad); Gergeteg (Szerém); Grabóc (Tolna); Jazak (Szerém); Krusedol (Szerém); Kuvesdin (Kövesd, Kövesdin-Glava Pernjavor; Szerém); Ljepavina (Határőrvidék); Messic (Mesic, Meszesfalu; Temes); Pakrany (Pakrani; Pozsega); Pribina-Glava (Privina-Glava Pernjavor; Szerém); Rakovac (Rakovac-Pernjavor; Szerém); Ravenica (Verdnicke, Verdnik; Szerém); Remeta (Nagy-Remeta; Szerém); Obradovce (Shumegye, Suhopolje; Verőce); Opatovac (Apáti, Opov, Hopov; Szerém); Orahovica (Pozsega); Sisatovac (Schishatovác; Szerém); Szentgyörgy (Szentgyörgy Klastrom; Temes); Újvidék (Bács-Bodrog); Vojlovica (Határőrvidék)

Veres László - Viga Gyula (szerk.): A miskolci Herman Ottó Múzeum Évkönyve, XXXIX.
Miskolc, 2000. 165-188. p.

A katolikus egyház lemondása a tizedről 1848. március 18-án*
A neves jogtörténész, Csizmadia Andor írta, hogy az 1848-ban felszámolt feudális járadékszolgáltatások közül kétségtelenül az egyházi tizedet (decima ecclesiastica) tekintették a legterhesebbnek “mind a jobbágyok, mind a városi polgárok […] különösen azért, mert nagyobb részét olyan egyházi szerveknek (püspök, káptalan) fizették, akiket nem vagy alig ismertek, s akik teljesen idegenek voltak az ő mindennapi életüktől”. Tanulmányában részletesen ismertette a tized magyarországi történetét, és röviden kitért az 1848-ban bekövetkezett megszüntetésére is. A tized, mint a valóban egyik legalapvetőbb feudális járadékszolgáltatás megszüntetése (a jobbágyságnak az úrbéri terhek alól történő felszabadításával, és a közteherviseléssel együtt) az áprilisi törvényekben testet öltött új Magyarország alkotmányának, a polgári átalakulásnak egyik sarkköve lett. Mégpedig azon intézkedések között, melyek nemcsak konkrét intézkedésekben vetettek véget a feudalizmusnak, hanem “elvileg és további jogszabályalkotást inspirálóan a polgári átalakulás véghezvitelének irányába [is] mutattak”.
Az 1848. március 18-án, a magyar polgári átalakulás egyik legmozgalmasabb, jelentőségében kiemelkedő napján történt eseményről a forradalom és szabadságharc történetével (különösen egyházi vonatkozásaival foglalkozó) szakirodalom számos helyen megemlékezik. Azonban a tized megszüntetésével kapcsolatos történéseket nagyon is eltérő részletességgel illetve hangsúlyokkal tárják az olvasó elé, elsősorban attól függően, hogy a katolikus egyház társadalmi-politikai szerepvállalását milyennek akarták látni illetve láttatni. (Emellett az is gyakori eset, hogy nem a tized-ügyet állítva elemzésük középpontjába csak röviden említik a kérdést, az egyház magatartását különböző hangvétellel méltató megfogalmazásoknak csak egyik vagy másik oldalát villantva fel.) Az 1848-as egyháztörténeti kutatásokat a Horthy-korszakban, majd 1945 után is beárnyékoló pártosság meghatározta a Pozsonyban tanácskozó egyházi rend március 18-i tevékenységének megítélését is. Az eltérő szemléletű méltatások, továbbá az 1848-as püspöki kar tevékenységét átfogóan feldolgozni kívánó tanulmányok hiánya indokolttá teszi, hogy felhívjuk a figyelmet a tized-lemondással kapcsolatban három, eddig alig használt forrásra, továbbá a teljesség igénye nélkül megpróbáljuk a címben jelzett témakört röviden összefoglalni.
A március 18-i történések középpontjában az az eltérő interpretációkat leginkább kiváltó momentum áll, hogy miután a polgári átalakulásról március 14-15-én hozott határozatok - ellentétben a közteherviseléssel és az úrbéri viszonyok megszüntetésével - nem tartalmaztak utalást a papi tized megszüntetéséről, az alsó tábla izgatott hangulatú ülésén a káptalanok követei bejelentették, hogy lemondanak a tizedről. A megszövegezett javaslatot átküldték a főrendekhez, ahol a jelenlévő egyháziak (három püspök és a pannonhalmi főapát) szintén lemondtak arról, s ez lehetővé tette a később 1848/13. tc.-ként az áprilisi törvények közé került paragrafusok - viharos ünneplésekkel kísért - elfogadtatását. Az egyház lemondásának körülményei elsősorban azért jelentősek, mert a tized nyilvánvaló megszüntetéséhez fűződő viszony egyben az egyháznak a polgári átalakulás egészével kapcsolatos magatartásának kifejezésére illetve tükrözésére is alkalmas. A méltatások kimondva vagy kimondatlanul, többé vagy kevésbé állást foglalnak egyrészt abban a kérdésben, hogy
1. az egyháziak (az alsó táblán a káptalanok követei, a felső táblán a püspökök) érdemének tekinthető-e a tized eltörléséről szóló határozat (ők tekinthetők-e a lemondás első számú kezdeményezőinek),
2. továbbá abban, hogy bejelentésük teljesen önként történt-e vagy valamilyen kényszer hatására. Az ismertetéseknek még további jellemző adalékai lehetnek, hogy
- a papság lemondását a haza érdekében meghozott “áldozatnak” minősíthetik, miszerint bejelentésüket lelkesen, odaadással tették,
- lemondásukkor semmilyen kárpótlást nem követeltek,
- örök időkre mondtak le, illetve
- a tized-törvény elfogadása után milyen nehéz helyzetbe kerültek, hiszen sokak kizárólagos megélhetését jelentette.
Az 1848-as egyháztörténetírásban eddig született két átfogó igényű kötet valamennyi részletkérdésben ellenkező előjellel minősítette az eseményeket. Meszlényi Antalnak a Horthy-korszak egyházpolitikai “lenyomatait” viselő művében valamennyi eseménnyel (így a tizedről való lemondással) kapcsolatban az egyházi magatartás igazolására, a papság valamennyi rétegének a polgárosodás és a nemzeti ügy iránti elkötelezettségére próbált rámutatni. A tizedről való lemondást - nyilvánvaló elfogultsággal - úgy értékeli, hogy az egyház nemcsak szívvel-lélekkel azonosult a polgári átalakulással, hanem abban élenjáró, példaadó szerepet is játszott, amikor tetemes javakat hozott a nemzetnek áldozatul. A lemondás Európában példátlan önkéntességét és örömteli voltát nyomatékosítja mind a káptalani követek, mind a felső táblán helyet foglaló püspökök vonatkozásában, erőteljesen hangsúlyozza ugyanakkor a papság ennek nyomán támadt megélhetési nehézségeit, és a “nemes gesztusért” hálátlannak, határozottan egyházellenesnek ítéli meg a hatalomra került liberális kormányzatot. (Meszlényi álláspontja olyannyira meghatározó lett a katolikus történetírásban, hogy például az egyik, a forradalom centenáriumára megjelent kötet szemelvényekben közölte munkáját, annak igazolására, hogy az egyház üdvözölte a reformokat, a jelen volt püspöki kar tagjaiban pedig - “méltóságos gesztussal” kimutatott hazafias áldozatvállalásukra tekintettel - “Tomori Pál méltó utódait” tisztelhetjük.) A kommunista hatalomátvételt követő ötvenes évek hivatalos történésze, meghatározó ideológusa, Andics Erzsébet éppen ellenkezőleg, mindenből a klérus, mint “a feudális reakció »kompattáns élcsapata«” aknamunkáját igyekezett kimutatni. Számos adatot felsorakoztat, de értékelését lehetetlenné teszi leginkább politikai röpiratokra emlékeztető stílusa, illetve az, hogy az adatgyűjtéskor már érezhetően kész volt a koncepciója is, miszerint “a magyar katolikus főpapok nagy része hierarchikus érdekeit ingadozás nélkül a nemzet nagy életérdekei fölé helyezte”.
A március 18-i eseményeket érintő tanulmányokról elmondhatjuk, hogy az általános egyháztörténeti illetve a forradalom és szabadságharc történetével foglalkozó monográfiák jellegükből fakadóan csak egy-két mondatban ismertetik a tized-törvény megszületését, szóhasználatuk, hangsúlyaik azonban nagyon is eltérőek és jellemzőek. Hermann Egyed ismert monográfiája például egyértelműen Meszlényi felfogását követte, amikor a tizedről való lemondás dicsőségét - egyéb körülmények említése nélkül - határozottan az egyháziaktól induló önkéntes kezdeményezésnek, örömmel meghozott áldozatnak minősítette, és a végrehajtatlan kárpótlás miatti megélhetési nehézségeket emelte ki. Más szerző a tized-törvényről egyetlen - az egyházra nézve valamennyi pozitívumot sűrítő - mondattal emlékezett meg, melyhez hasonló ismertetések az újabb irodalomban is felbukkannak. A Meszlényit megelőző egyházi méltatások egyike - a tizedből származó jövedelemkiesés okozta megélhetési gondok mellett - a hangsúlyt arra helyezte, hogy a törvényalkotók elfogadták a “főpapság által hozott hazafias áldozatot”, vagyis inkább a püspöki kar központi szerepét sugallta a káptalani követekkel szemben. Érdekes módon nem emlékezett meg korábban az alsó tábla szerepéről az egyszerre kortárs és történetíró, Horváth Mihály sem, bár az ő szóhasználatában jelentős különbség, hogy a püspökök önkéntes lemondását “tőlük igényelt áldozatnak” nevezte, illetve az, hogy a kárpótlás kapcsán nem az alsópapság megélhetési nehézségeit ecsetelte, hanem azt, hogy a liberális törvényhozók méltányolták az egyház igényeit és a paragrafus szövegébe építették az állam gondoskodását továbbá az érintettek méltányos kártalanítását. A történeti munkák közül többen csak a tized-törvény elfogadásának száraz tényét állapították meg, és a legutóbbi szakirodalomban is felmerül a minősítéseket kerülő, minél tényszerűbb rögzítés igénye. Az eddig említettektől eltérő szemléletű ismertetés található a “tízkötetes” monográfia - Spira György által írt - vonatkozó fejezetében, amikor a szerző nem a törvény megszületésének egyházi oldalára helyezi a hangsúlyt, kiemeli viszont, hogy az úrbéres szolgáltatásokkal azonos természetű tizednek logikusan kellett megszűnnie, s hogy pont az egyházi tized kérdése volt az, amellyel az alsó tábla jelentősen túllépett a korábbi (március 15. reggelén megfogalmazott) jobbágyfelszabadító követelésein.
Március 18-án az alsó táblán - miután döntés született a közteherviselésről, valamint “az úrbér és azt pótló szerződések alapján eddig gyakorlatban volt szolgálatok (robot), dézma és pénzbeli fizetések megszüntetéséről” - bizonyosra vehető, hogy Schneé László Heves megyei követ hívta fel először a figyelmet, miszerint következetlenség lenne a magánföldesúri terhek megszüntetése után az azokhoz hasonló jogi természetű tized fenntartása. (A fennmaradt egykorú tudósításokban Schneé óvatos szóhasználata - “a papi tized iránt is egyúttal intézkedni kellene” - arra enged következtetni, hogy nem formulázott indítványt nyújtott be, hanem csak szóba hozott egy tisztázandó kérdést. Mivel a liberálisok részéről nyilvánvaló volt a feudális terhek megszüntetésének terve, ez a momentum az egyháziakhoz intézett burkolt felszólításként is értelmezhető.) Daróczy Zsigmond, a pécsi káptalan küldötte ezt követően szólalt fel, és káptalana nevében “a haza s a nép javára egészen, s minden kárpótlás nélkül” megtette lemondó nyilatkozatát, mire “az egész termet majd összeroskasztó »éljen«, taps és dörömbölés” következett. A követek felállva tapsolták meg a többi káptalan (esztergomi, nagyváradi, váci, nyitrai, szepesi, pozsonyi illetve a bencés rend) követének hasonló bejelentését, továbbá a többi káptalan közfelkiáltással kinyilvánított hasonló lemondó nyilatkozatát. Szentkirályi Móric a lemondó nyilatkozatokhoz hasonló patetikus köszönetnyilvánítása mellett gyakorlatiasabb lépésre is elszánta magát, a tized megszüntetését rögzítő törvényjavaslat illetve a felső táblának szóló üzenet megszövegezésébe kezdett, melyben a főrendek között helyet foglaló egyháziakat hasonló lépések megtételére kérték. A felirat megfogalmazásakor kért szót Vagyon István nyitrai kanonok, aki a kizárólag a tizedből (pontosabban annak 1/16-ából, az ún. sedecimából) ellátott papok sorsáról való gondoskodást szorgalmazta. Erre Kossuth szükségesnek vélte a törvényben leszögezni, “miként a kisebbrendű papság gondtólment ellátásáról gondoskodni szent kötelességüknek ismerik”, a majdani felelős kormánynak pedig tegyék kötelességévé az alsópapság ellátásáról intézkedő törvény elkészítését.
A lemondás ügyét sokan összekapcsolják azzal a tényezővel, mely időben megelőzte az ominózus bejelentéseket. Arról van szó, hogy Kossuth indítványára - miszerint “annak ideje lejárt, hogy egy osztály képviselői a haza fölött még soká intézkedhessenek” - döntöttek a permanens ülésezésről (vagyis arról, hogy nem oszlanak szét, amíg a polgári átalakulás alapjait lerakó törvényeket meg nem alkották), továbbá arról, hogy az alsó tábla ülésén egyenlő (fejenkénti) szavazatjogot biztosítottak valamennyi követnek. Ezáltal lényegében a rendi országgyűlés átalakult alkotmányozó nemzetgyűléssé (constituante-tá), hasonlóan ahhoz a szituációhoz, amely 1789 júniusában a francia rendi gyűléssel történt a “labdaházi esküt” követően. (Lónyay Menyhért így kommentálta a határozatot: “Eltöröltük a szavazatok törvényes arányát, nincs megyei követ, minden egyes külön szavazattal bír. Nincs tehát utasítás. Nem vagyunk többé rendek.”) Már a kortárs katolikus interpretáció is igyekezett a két dolog között közvetlen kapcsolatot teremteni, vagyis az egyháziaknak a tizedről való lemondását még nagyobbnak láttatni azáltal, hogy a bejelentést a fejenkénti szavazatok megadása miatti hálának tulajdonította. (Erre alapot adhattak a káptalanok követeinek bejelentése utáni felszólalások szóhasználatai is.) Például a katolikus sajtó a szavazat-ügy rendezése után így folytatja az országgyűlés tárgyalásáról való beszámolóját: “Mely bizodalmat az egyházi rend nem késett a haza iránti lángoló szeretet sugallta legnagyobb, mert az egész honra kiterjedt áldozatával viszonozni.” Rá kell mutatni azonban, hogy a szavazatok kiterjesztéséről hozott döntés, illetve a tized-ügy előkerülése között - még a nyilván nem a teljesség igényével készült jegyzőkönyvek tanúsága szerint is - további számos esemény történt (például az úrbéri törvényjavaslat, s abban a sokakat érdeklő kárpótlás vitája), mire Schneé a dolgok közepébe vágva a tizedre irányította a figyelmet. A szavazat-ügy kapcsán még egy dologra érdemes felhívni a figyelmet. Forgách Miklós pozsonyi kanonok a hevesi követ bejelentését követően rövid időre eltávozott az ülésteremből, hogy a káptalana véleményét kikérje, amire - éppen a nemzetgyűléssé alakulás kimondása következtében - ekkor már csak a kánonjog és nem a “küldők” utasításának kikérése miatt lehetett volna szükség. (Persze aligha volt elvárható, hogy a követek a rendi országgyűlés rendjén ilyen hamar túllépjenek, viszont tudjuk, hogy Forgách ekkor értesítette a Hám János vezette püspököket a tized ügyének előkerüléséről.)
Mielőtt követnénk az üzenet útját a főrendekhez, érdemes már itt felvetni a kérdést, hogy tulajdonítható-e valakinek az érdem az alsó táblán történt tizedlemondás kezdeményezéséért. Számos, elsősorban a katolikus történetírásban született interpretáció a Religio és Nevelés említett tudósításához hasonlóan meg sem említi Schneé bejelentését, valamint egyéb ennek ellentmondó körülményeket, s egyértelműen a káptalani követek önkéntes, mintegy kizárólag hirtelen és maguktól jött ötleteként ismertetik a lemondás aktusát. Mindenekelőtt arra kell rámutatni, hogy Schneé felvetése és a Daróczy kanonok által kezdeményezett gesztus közötti mozzanatoknak döntő szerepe lehetett. A szempontunkból most lényeges kérdést illetően - tudniillik önként jelentette-e be lemondását az egyházi rend - nincs okunk kételkedni abban, hogy Kossuth az 1848/13. tc. geneziséről írt visszaemlékezéseit tényekre alapozta: “A jobbágyság felszabadítása meg lévén már szavazva, szép csendesen odasompolyogtam az emelvény elé, melyen a káptalanok követei ültek és szép csendesen azt mondám nekik: Urak, a földesúri dézsma megszűnt, természetes dolog, hogy a papi dézsmának is meg kell szűnni, szerezzék meg önök a magyar katolikus klérusnak azt a dicsőséget, hogy maga mond le róla; ne várják, hogy én tegyem meg az indítványt, tegyék meg önök; erre egyik közülük ennyit felelt: köszönöm a figyelmeztetést, mindjárt megteszem. Még most is nevethetném, amint visszaemlékezem, hogy egypár tisztelendő szomszédja miként rángatta a reverendáját, hogy ‘per amorem Dei’ ne izéljen, de a derék ember bizony csak izélt. Megmondta, hogy káptalanja nevében örökre lemond a nép javára minden kárpótlás nélkül a dézsmáról; példáját több lelkes kollégái lelkes nyilatkozatokkal követték, ellene természetesen senki nem szólt, még a reverendarángatók sem.” A körülmények további elemzése alapján (ld. alább) megfogalmazhatjuk, hogy a tizedről való lemondás kezdeményezése nem a káptalani követektől, hanem az alsó tábla liberálisaitól származik, akkor is, ha az úrbéri viszonyok megszüntetése folytán már a papoknak csak a kész helyzet tudomásul vételének lehetősége maradhatott, s azzal éltek is. A történeti munkákban azonban több helyen is felbukkan olyan megfogalmazás, hogy a tized megszüntetéséről szóló törvényt a “pécsi káptalan követének indítványára” fogadta el az alsó tábla. Ezzel szemben az igazán precíz megfogalmazások kiemelik, hogy itt egy világi követ - felszólításként is értelmezhető - indítványára döntött Daróczy, majd a többi káptalani követ a lemondás bejelentése mellett.
Az este 8-kor kezdődött, hevenyészve összehívott és ezért kevesebb, mint “félházzal” működő főrendi ülésen az alsó tábla üzenetének ismeretében az egyháziak közül elsőként Scitovszky püspök kért szót, és “tulajdon személyére nézve” bejelentette lemondását a tizedről. “De le nem mondhatok azokra nézve - folytatta -, kiknek ahhoz […] törvényes joguk van.” Felhívta a figyelmet, hogy a dézsmával más tényezők (például az uralkodó jogai, káptalanbeli hivatalnokok, plébániák javadalmazása stb.) is összeköttetésben vannak. Hogy mennyire szerette volna e döntést elodázni vagy tompítani, jelzi, hogy érvként még a protestánsoknak jelentendő nehézségekre is hajlandó volt felhívni a figyelmet. Batthyány Lajos (ekkor már kinevezett miniszterelnök) igyekezett megnyugtatni a főrendeket, hogy a különböző jogállásokból fakadó tizedügyeket (pl. bérletek, ellátatlanul maradó alsópapság stb.) a következő országgyűlés mindenképpen elintézi, de annak hatáskörét még nem jelölték ki. Majd a kitűnő szónok Lonovics József csanádi püspök kért szót, és hosszú beszédben ismertette a tized (“az egyház birtokjogainak legrégebbike s egyszersmind legfontosabbika”) magyarországi történelmét, kimutatva, hogy “a klérus[nak] a tizedet illető joga számtalan törvényeinken, királyi okleveleken, szerződéseken s királyi eskün alapszik”. Remek szónoki fordulattal azonban - bár hangoztatta a papságnak az eltörlésből fakadó megélhetési nehézségeit - az egyház hazafias elkötelezettsége jeleként a maga nevében (“riadó tetszéstől” kísérve) megtette a dézsmát illető lemondó nyilatkozatát, ezen áldozatnak is a haza oltárára történő helyezését. Bejelentette röviden lemondását Rudnyánszky József besztercebányai püspök is, aki egyébként - mint a kancellária állandó informátora - a viharos főrendi ülésről másnap jelentést is készített az udvari szerveknek. Végül Rimely Mihály pannonhalmi főapát szólalt fel és rövid beszédében szintén bejelentette, hogy nemcsak a maga, hanem a bencés rend nevében a tizedből fakadó jövedelmét “édes hazámnak egész készségül áldozatul” hozza. Rimelynek a Lonovicséhoz hasonlóan hazafias hangvételű beszédében nagyobb teret kaptak fenntartásai. Először is kételkedett abban, hogy egyáltalán lemondhat-e ő a tizedről, hiszen csak haszonélvezőként és nem tulajdonosként gazdálkodik a decimából befolyó jövedelmekkel. A főpapok dilemmája (miszerint óvatosan kételkedtek abban, hogy egyáltalán joguk van a tizedről lemondani) végül a főrendi válaszüzenetben is tükröződött (“[a püspökök] készek a papi tizedről - amennyiben az ezen főpásztorokat illeti - lemondani”), mely a világi főrendek követelésének megfelelően tartalmazta még a tizedet bérlő vagy adomány útján bíró birtokosok kártalanításának igényét. Hosszas vita után Perényi Zsigmond kompromisszumos javaslatához (a következő országgyűlésre a kormány terjesszen be vonatkozó javaslatot) a tized-kárpótlást elvben ellenző Kossuth és az alsó tábla is hozzájárult. A törvény elfogadását a március 19-én reggel tartott “elegyes ülésen” hirdették ki.
Visszatérve a főrendek ülésére, itt is érdemes feltenni a kérdést a lemondás motivációjával és önkéntességével kapcsolatban. Számos körülmény alapján úgy ítéljük meg, hogy a püspökök valójában ellenezték a tizedről való lemondást, és a fűtött hangulatú március 18-i ülésen nem a valódi véleményüknek adtak hangot. Nemcsak azért mondhatjuk ezt, mert a szemtanú - sokat idézett - szavai szerint a püspökök lemondása nem éppen a lelkesedés, hanem a “rezignáció ólomhangján” ment végbe. A Hám János vezette püspöki értekezlet 18-án este kapott hírt az alsó tábla tizeddel kapcsolatos terveiről, s mivel - az események fordulatosságára jellemzően - többségében nem értesültek a főrendi ülés kései összehívásáról, a követendő egyházi stratégia kidolgozását másnapra (vasárnapra) az ünnepélyes szentmise utáni megbeszélésre halasztották. A későbbiek ismeretében nyugodtan feltételezhetjük, hogy ez a stratégia nem a tizedről való általános és önkéntes lemondás deklarálását jelentette volna, sokkal inkább a megakadályozására teendő lépéseket, vagy legalábbis a kárpótlás kérdésében előnyösebb szövegezés elérését illetőleg a fenntartásaik nyomatékosítását. 18-án tehát a feszült hírek hatására nem fejthettek ki semmilyen ellenállást, nem sokkal később azonban a püspökök ezt egyértelműen megpróbálták. Az sem mondható, hogy a felső klérus az országgyűlés nyilvánossága előtt egységesen állt volna ki önkéntes lemondásával. Érdemes felidézni például Ocskay Antal kassai püspök március 21-én tett nyilatkozatát. A hitelintézeti törvény tárgyalásakor tiltakozott, hogy a forrásként megjelölt alapítványok egy része a római katolikus egyházat is érintette volna, majd így folytatta: “Egyébiránt el nem mulaszthatom ez alkalommal kijelenteni, hogy a múlt napokban gyengélkedő egészségem miatt e teremben meg nem jelenhetvén, a köztanácskozásokban részt nem vehettem, mely ha lehetséges lett volna, az úrbér- és azt pótló szerződések alapján eddig gyakorlatban volt szolgálatok (robot), dézsma és pénzbeli fizetések s papi tized megszüntetése tárgyában felterjesztett törvényjavaslatokhoz szavazatommal nem járultam volna.”
Érdemes ezek után - mintegy az alábbi dokumentumközléseket bevezetve - az egyház véleményét röviden összefoglalni, vagyis azt, hogy hogyan és miért mondtak le a tizedről, illetve hogyan értékelték saját március 18-i cselekedetüket. Álláspontunk szerint a tized-törvény vitájában tanúsított egyházi álláspont értékelésekor meg kell különböztetni az egyháziak által a nyilvánosság előtt (beszédekben illetve sajtótermékekben) illetve az attól elzárt fórumokon (pl. hivatali használatra vagy magánfeljegyzésként) megfogalmazott argumentumokat. Előbbiekben ugyanis - érthetően - előtérbe kerülnek az önkéntes lemondással illetve az áldozathozatallal kapcsolatos elemek, utóbbiakban ezeket jószerével egyáltalán nem említették. A március 18-i beszédeikben a kanonokok nem fukarkodtak a hazafias szónoki fogásokkal. A már említett Forgách Antal azért szavazott a dézsma elengedésére, mert ezzel “elnyomott milliók könnyeit törli le”, Mericzay Antal váci kanonok pedig “a hon boldogságáról és milliók javáról” lévén szó, kötelességének nevezte, hogy lemondjon. Az egyházi sajtóban is 1848 őszéig mindenképp a tizedről való önkéntes lemondás, hazafias áldozatvállalás a meghatározó elemek. Az egyik legalapvetőbb forrásként gyakran hivatkoznak a tavaszi püspökkari konferenciák tárgyalásainak Fogarassy Mihály c. püspök által formába öntött emlékiratának megfogalmazásaira. Említettük már, hogy az alsó tábla káptalani követei nem maguktól készültek a lemondásra, hanem felszólításra tették azt. E tényt Fogarassy is elismerte, továbbá érvelése középpontjába azt állította, hogy a tizedet mindenképp eltörölték volna, s “az események parancsoló hatalmának engedni kellett”, s az “akkori ingerültség közepette” amúgy sem pártolta volna senki esetleges ellenvéleményüket. Ezt az álláspontot egészítette ki a “hazafias készség”, az “önkénytes áldozathozatal” hangsúlyozásával. Megítélésünk szerint a kétféle felfogás logikailag nem összeegyeztethető. (Gondoljunk csak a “lemondtunk róla” és az “elvették tőlünk” típusú minősítések közötti stiláris különbségre.) Legfeljebb úgy, ha az egyház valóban - “megértve az idők jeleit” - akkor és ott hirtelen meggyőződött a lemondás hasznosságáról és fontosságáról egyaránt.
Ennek azonban a nem nyilvánosság számára szánt dokumentumokban alig találni nyomát. A márciusi fordulattal szemben amúgy is mélyen bizalmatlan Hám János szatmári püspök (a későbbi esztergomi érsek) emlékirataiban például csak egy helyen említi a “papság nagylelkű lemondását” a tizedről, de egyből hozzáteszi, hogy erre nem is lett volna joga, illetve “a valóságban le nem mondott róluk” (!). Megemlíti viszont, hogy amikor a püspökök hírét vették az alsó táblán történteknek (de a főrendek összehívásának nem), először nem a lemondáshoz való azonnali csatlakozásra, hanem a követendő főpapi magatartás egyeztetésére készültek. Ezt végül - immár a tized megszűntének tudatában - március 20-án tartott tanácskozáson tették meg, s ennek nyilván komoly hatása volt a későbbi papi magatartásra ebben a kérdésben. Ocskay Antal említett március 21-i bejelentése mellett elsősorban Hám Jánosnak ugyanazon a napon kelt, a püspöki kar nevében az uralkodóhoz intézett feliratát kell kiemelnünk, melyet többen idéztek, illetve ismertettek már, szövege magyarul viszont nem hozzáférhető. (I. sz. dokumentumként alábbiakban közöljük.) Rá kell mutatnunk, hogy a püspöki kar itt kinyilvánította a megváltozott viszonyok elfogadása iránti készségét (március 18-a után nem is volt más lehetősége), ugyanakkor a királyhoz, mint főkegyúrhoz fordult az egyház javainak, illetve a Vallás- és Tanulmányi Alapnak a védelméért. Érvelésének középpontjába az 1791/23. tc.-et állította, mely az alapítványoknak az alapítók szándékaival ellentétes célú felhasználását tiltja és megőrzésüket az uralkodó kötelességévé teszi. A felelős kormánytól, illetve annak esetleges szekularizációs terveitől való félelmük miatt kérték a király főkegyúri jogait és felügyeleti jogát gyakorló helytartótanács egyházi bizottságának (Commissio Ecclesiastica) fenntartását, mely biztosította az egyház tulajdon- és jogvédelmének változatlan gyakorlati fennmaradását. A tizedről való lemondással kapcsolatban nem említették a nemzet oltárára tett ünnepélyes gesztust, sőt az elfogadott törvényt az egyház anyagi ügyeibe való beavatkozásként értékelték, mellyel szemben védelmet csak az uralkodótól remélhettek. (Bécsben egyébként az udvari kancellária lényegében úgy értékelte a dolgot, hogy a magyar katolikus egyház kész helyzet elé állította: 18-án lemondtak a tizedről, három nap múlva pedig már panaszkodnak, pedig előre nem is értesítették a királyt arról, hogy le akarnak mondani a decimáról! A kész helyzet tudomásul vételét javasolta, ugyanakkor a plébániák finanszírozásának sürgős rendezésére figyelmeztetett egyébként a bécsi pápai nuncius is.)
Az itt megfogalmazott gondolatok azután a forradalom és szabadságharc változatos hatalmi viszonyokat eredményező másfél esztendeje folyamán, majd azt követően keletkezett további főpapi dokumentumok is leszögezik. Hám Jánosnak a Windischgrätz bevonulása után, 1849. január 11-én kelt beadványában - amellett, hogy sérelmezte a magyar kormányzat 1848 folyamán foganatosított egyházpolitikai intézkedéseit - a Commissio Ecclesiastica restaurálását remélte a cs.kir. közigazgatástól. Utóbbi vezetőjéhez, Szőgyény Lászlóhoz 1849. március 17-én intézett újabb levele nagyon hasonló érvelést tartalmaz. Jogforrásként ekkor is az 1791/23. tc.-re, valamint a tulajdonjog szentségének biztosítására hivatkozott, szót emelt az egyháznak az úrbériség elvesztése miatti kárairól és kárpótlásáról stb. De hasonló gondolatok fogalmazódtak meg Hám utódában, Scitovszky Jánosban is már a szabadságharc bukása után a pápához írott levelében, illetve az 1850 késő nyarán tartott püspökkari értekezlet tizeddel kapcsolatos állásfoglalásában, jóllehet utóbbiak középpontjában az egyház 1848. március 18-i magatartásának megmagyarázása és értelmezése állt. (Ld. II-III. sz. dokumentumok.)
Ezek tartalmának részletesebb értelmezésétől - önmagukért beszélő megfogalmazásaikra tekintettel - eltekintünk. A tizedről való lemondás középpontjába egyértelműen az egyháziakra nehezedő kényszert állították, melynek hatása alatt a papoknak két lehetősége maradt: vagy az ünnepélyes ellentmondás és ezzel az egyház elleni nyílt támadások (pl. szekularizáció) provokálása, vagy az “előre menekülés”, a “szükségből erény” kovácsolása. Ez azonban nem jelenti, hogy lemondásuk valóban örömteli és önkéntes lett volna, különösen azért nem, mert 1849-50-ben határozottan semmisnek minősítették az 1848. március 18-i határozatokhoz való hozzájárulásukat. Ebben az esetben még az az érvelés is nehezen elfogadható, hogy a szabadságharc bukása után megnyilvánuló másfajta politikai kényszer hatása alatt tették ezt, egyrészt azért, mert - mint láttuk - 1849 augusztusa előtt is így gondolkoztak, másrészt azért, mert épp az uralkodó által is szentesített áprilisi törvények esetén az ennyire határozott elhatárolódásra kevésbé lett volna szükség. (Itt említjük meg, hogy a liberális törvényhozók az 1848/13. tc. bevezetésében törvénybe is iktatták az egyház kárpótlás nélküli lemondását és “a haza oltárára letett áldozatot örök emlékezetnek okáért”.) Az azonban kétségtelen, hogy a lemondásukat bejelentő egyháziakat tettükért elszámoltatták és önvizsgálatra késztették az egyház illetékes fórumai előtt.
Összességében az egyháziaknak a tizedről való lemondásának kiváltó okai között kizárólagos jelleggel a körülmények nyomasztó súlyát kell kiemelnünk. Ilyen körülménynek kell tekintenünk mindenekelőtt a bécsi, majd a pesti forradalom kitörése után Pozsonyban uralkodó hangulatot, melyet alapjaiban határozott meg a parasztfelkeléstől való, sokak által dokumentált félelem, így a zavargások gyors megelőzésének politikai szándéka is. (Ezt Kossuth és Deák is világosan fogalmazta meg például március 25-én, amikor arra mutattak rá, hogy az engedmények csak egy részének visszavonása is lángba boríthatják az országot.) Amennyire a világi birtokosokat a birtokaik jövedelmével kapcsolatos félelem, úgy az egyházat a szekularizációtól való félelem nyomasztotta. Ezt, mint második fontos körülményt azért is kell kiemelnünk, mert a kortársak tudósításai szerint az egyházi birtokok kisajátításának lehetősége “benne volt a levegőben”, ezért az “előre menekülés”, a “kisebbik rossz” választása nemcsak logikusnak, de egyedül lehetséges útnak is látszott. (Így az egyháznak jó lehetősége adódott, hogy a további társadalmi-politikai szerepvállalásához erkölcsi érveket szerezzen.) Hihetően hangzik például a tizedről lemondó püspökökre vonatkozó szemtanú megjegyzés, miszerint látszott rajtuk a fájdalom “a jövedelmök nagy részétől való megválás miatt, melyet a rémület a forradalom szellemétől csikart ki”. Nemcsak egyháziak, hanem világiak is bizonyosak voltak a robot és dézsma megszüntetése miatt várható káoszban, és az egyházi birtokok előbb-utóbb bekövetkező elvételében, ami pedig a püspököket illeti, az 1848 márciusi - egyébként alaptalan - félelmük az év folyamán tovább erősödött. A harmadik fontos körülményt pedig abban jelölhetjük meg, hogy felszólításra cselekedtek, s az alsó tábla liberálisainak alkotmányos és politikai eszközökkel, de mindenképp nyomást kellett gyakorolnia a papságra a lemondás bejelentéséhez, mégpedig az egyháznak nagyobb bajtól való megóvása szándékával. Szentkirályi Móric, Kossuth követtársa például a köszönetnyilvánítás mellett rámutatott, hogy az egyházat csak a kiváltságairól való lemondás mentheti meg, “hogy a mozgalom alá ne sodortasson”, Bónis Sámuel szabolcsi követ szerint pedig a kanonokok tette alkalmas lehet “már veszni indult tekintélyük s befolyásuk” visszaszerzésére. Ezzel kapcsolatban kell megemlíteni, hogy a liberálisok is érezhették, hogy március 18. lélektani szempontból a legalkalmasabb számukra és egy csapásra többet érhettek el, mint korábban bármikor szerettek volna. “Rendes” körülmények között a mérsékelteket és a konzervatívokat aligha lehetett volna “e forradalmi atmoszféra nélkül […] olyan mértékű kompromisszumra bírni, amely az új törvényekben testet öltött”. Ugyanis március 18-án nem pusztán felgyorsult a liberális törvényalkotás folyamata, hanem alapvetően új irányt is vett illetve új tartalommal telítődött.
Hogy miért nem tekinthető kizárólag önkéntes áldozathozatalnak az egyháziak részéről a lemondás bejelentése, eddig is több ponton érintettük, de egy fontos tényezőt még hozzá kell vennünk. A reformkorban ugyanúgy, mint 1848-ban március 18-a délutánjáig nincs nyoma annak, hogy egyházi körökben komolyabban készültek volna a tizedről lemondani. A decima részét képezte azon feudális járadékszolgáltatások rendszerének, melynek teljes felszámolásáért a reformellenzék ekkor már több éves politikai harcot folytatott. Az egyház részéről nem fogalmazódott meg egyszer sem markánsan olyan vélemény, mely ennek össztársadalmi hasznosságát vagy szükségességét belátta volna. Sőt, a reformkor utolsó szakaszában az egyházi rend inkább az úrbéri viszonyokat legfeljebb látszatreformokkal módosító, alapjaiban azonban kiváltságőrző konzervatívok támogatóinak számított. A tized eltörlésének indítványa a korábbi országgyűléseken liberális vezérszónokoktól származott, 1847-ben is az ellenzék vezérmegyéi vették fel utasításukba, hogy az úrbéri viszonyok tervbe vett megszüntetése esetén a decimát “nemzeti botrány nélkül nem lehet” megtartani, ezért váltság mellett meg kell szüntetni. Azt természetesen március 18. vonatkozásában nem lehet elvárni, hogy őszinte lelkesedés söpörjön végig az egyháziakon a tized megszűnése miatt, az azonban joggal felvethető, hogy az évek óta a liberálisok körében folyó ilyen irányú - gazdaság- illetve társadalompolitikai természetű - munkálatok nem eredményezte köreikben az ország iránt hozott áldozat közérdek-voltának elterjedését. 1848. március 6-án Kossuth hangot adott a robot és a tized megváltásával kapcsolatos konkrét terveinek, de még ekkor sincs nyoma a 18‑i eseményeket előre vetítő momentumoknak. Konkrétan például a lemondást elsőként megtevő pécsi káptalanról is tudjuk, hogy nemhogy korábban, de még március 18. után sem kommentálta érdemben e feudális járadékszolgáltatás megszűnését, a tizedről szintén “hazafias indulatokkal” lemondó nagyváradi kanonok ugyancsak a kényszerről és a decima megóvásának lehetetlenségéről írt.
Rövid kitérőként érdemes felidézni a francia forradalom vonatkozó szakaszának (1789. augusztus 4. éjszakája) nagyon is kézenfekvő párhuzamát a magyarországi 1848. március 18‑cal. Ott ugyanis a zavargásoktól való megrettenés légkörében szintén egy nemesi küldött felszólítására tette meg az első lemondó nyilatkozatot - “miután egyes kollégáival konzultált”(!) - La Fare, Nancy püspöke, példáját nagyon sokan követték, meglehetősen patetikus hangvételű hazafias beszédekkel. Különbség a magyarországi 48-as helyzethez képest, hogy itt nem szövegezték meg azonnal a lemondás nyomán keletkezett törvényjavaslatokat, így mire azokat a következő egy hét folyamán végső formába öntötték, az egyháznak volt lehetősége tompítani a határozaton. Hasonlóság viszont, hogy “az augusztus 4-i áldozatokat inkább a pillanat hatására tett engedménynek kell tekintenünk, mintsem a paraszti követelések önkéntes kielégítésének.”
Összességében tehát az egyháziak tizedről történt lemondását nem önkéntes gesztusként vagy reális helyzet- és érdekfelismerésen alapuló kompromisszumként értékeljük. (Amennyiben persze a legfőbb társadalmi érdeknek az úrbéri viszonyoktól való megszabadulást tekintjük - az egyház saját érdeke ugyanis egyértelműen az volt, hogy minél zökkenőmentesebben kerüljön ki a forradalmi átalakulásból.) Elismerjük ugyanakkor, hogy az egyház március 18-i magatartása “történeti vagy politikai szempontból erényül vagy bűnül egyaránt kevéssé róható fel”. A káptalani követek illetve a néhány püspök másik politikai oldallal való megegyezési hajlandósága aligha ítélhető meg, elsősorban azért, mert kompromisszumkészségüket e politikai kérdésben elemezni egyszerűen nem lehet. Elsősorban azért, mert az egyház nem volt abban a helyzetben, hogy kompromisszumot kössön, egy olyan kérdés eldöntéséhez adta hozzájárulását, melynek lényegét befolyásolni nem állt módjában. A lemondás megtörténtében a központi szerepet az aktuális események nyomasztó súlyának, illetve az egyházat egy súlyosabb helyzettől való megóvás szándékának tulajdoníthatjuk. Ami a lemondás önkéntességét illeti: formailag az egyháziak önként tették lemondó nyilatkozatukat, tartalmilag azonban egyértelmű, hogy külső tényezők befolyására cselekedtek. Előbbi szempontból tehát helytelen volna az a megfogalmazás, hogy az egyházat megfosztották a dézsmától (hiszen a lemondás nyilvánosan történt), utóbbi szempontból pedig az, hogy a papok az alsó és felső táblán lemondtak arról (hiszen tartalmilag nyilván nem értettek vele egyet). Így, ha már röviden kell definiálnunk a kérdést, azt mondhatjuk, hogy az egyházat inkább lemondatták tizeddel kapcsolatos jogainak gyakorlásáról. (Csak a stiláris példa kedvéért: mondjuk Hám János is pro forma önként mondott le esztergomi érsekségéről 1849-ben, de ezt nyilvánvalóan erőteljes bécsi presszió hatására tette.)
Tény, hogy 1848. március 18. után - a népszerűségvesztésből fakadó nyilvánvaló politikai okokból - a magyar püspöki karnak eszébe sem jutott, hogy a tized-törvény revíziójára törekedjen. (Legfeljebb szórványos, helyi kísérletek történhettek, melyek nem voltak túl meggyőzőek és nem is vezetek sikerre.) Azt azonban megváltozhatatlan tényként hirdették ki vármegyék és a földesurak, megtartásáról biztosították a lakosságot a Windischgrätzcel, majd Haynauval érkező császári biztosok, sőt, még a nagyon is aulikus Haulik György zágrábi püspök sem kívánta, hogy megcsappant jövedelmeiről a dézsma visszaállításával próbáljon gondoskodni. Az 1848/13. tc. utóéletéhez tartozik még, hogy Ferenc Józsefnek az 1853. évi úrbéri pátenssel összefüggő jogi szabályozása az elvesztett jövedelmekért kártalanítást írt elő a tizedvesztett papság részére.

DOKUMENTUMOK

I.
A püspöki kar 1848. március 21-i felirata az uralkodóhoz

Amely dolgok a napokban Magyarország országgyűlésén előkerültek, nagy aggodalmakkal töltöttek el minket, püspököket, mivel előre látjuk, hogy a mi lelkipásztori őrizetünkre bízott egyházaknak saját jelenlegi állapotuk óriási felfordulásától kell tartaniuk, s látjuk, hogy ezek a dolgok sok mindentől megfosztják egyházainkat, ami számos helyen a szent szolgálat fenntartását, ha nem is lehetetleníti el, de legalábbis nagyon megnehezíti. E hónap 18. napján tárgyaltak - a jobbágytelek utáni úrbéri fizetésekhez hasonlóan - a papság és az egyházak minden tizedéről, melyek sok helyen fő, de néhány helyen majdnem egyedüli forrását alkották az egyházi jövedelmeknek. A világi birtokosoknak a kárpótlás valamiféle reményét ígérték, a papságot azonban, amennyire sejteni lehet, még ettől is megfosztják. Ehhez járul még, hogy a törvénytervezetben, ahol egy közös hitelpénztár felállítását ígérik, a Vallás- és Tanulmányi Alapot, valamint egyéb alapítványi alapokat - melyek a magyarországi katolikus egyház kegyes alapítványi és magánvagyonát képezik - országos ellenőrzés alá helyezték, kizárólag azon a címen, hogy Felséged Isten egyházainak legfőbb kegyura és védelmezője. Önmagukban egyébként üdvös célokra akarják kijelölni azokat, de a fizetések és a biztonság jelentős kisebbítésével.
Lelkipásztori aggodalmunkra tekintettel kívánjuk az emiatt a magyarországi katolikus vallás, az egyházak és a papság jelenlegi helyzetére kiáradt veszedelmes dolgokat Felséged előtt az Isten és a katolikus ügy iránti kegyes indulattal bemutatni, majd pedig kérésünket Felségednek a legalázatosabban esdve előadni. 1. Némely püspökségek, káptalanok, apátságok és prépostságok fenntartása - a tizedek és a jobbágytelkekhez kapcsolódó javadalmak elengedése miatt - annyira lecsökkent, hogy alig elegendő az asztaltartásukra és egyéb szükségleteikre. 2. Igen sok plébánia, amelynek egyházi fenntartása jelenleg a teljes tizedre vagy a tized egy részére alapszik, a tized eltörlésével nemcsak a kongruától, hanem több plébánia minden további fenntartástól is elesik. 3. Az egyházak kegyurai már nem kegyurak többé, sőt készülnek a kegyuraságról végleg lemondani az úrbéri jövedelmek ily nagy mértékű megnyirbálása miatt, továbbá azért, mert elszakadt a közöttük mint földesurak és jobbágyaik között mindig is meglévő kötelék. Ez a kötelék együtt járt a Felségedtől nekik adományozott terhes joggal és az ezzel összefüggő kötelezettségekkel - úgymint szolgáltatások és szolgálatok -, melyekkel eddig a háznép gondját viselték. Ezért nem minden alap nélkül előre látjuk, hogy a legtöbb plébánia sorsa és maguknak a lelkipásztoroknak az eddigi törvényes eltartása a bizonytalanságnak lesz kitéve. 4. Úgy tűnik nekünk, hogy az eltörölt kolostorok javaiból és a kegyes hagyatékokból befolyt Vallás- és Tanulmányi Alap (mely mostanáig az 1791/23. tc. értelmében a kormányszék irányítása mellett Felséged, mint apostoli király és a katolikus egyháznak ebben az országban legfőbb kegyura és védelmezője gondoskodása és oltalma alatt állt) a körülmények alakulása illetve a politikai igazgatás rendszerének megváltozása következtében nincs biztonságban. Kivéve, ha Szent Felséged annak biztonságáról bölcsen és törvényesen méltóztatik majd gondoskodni, nehogy más célokra fordítsák azok, akikre a kormányzás gyeplője rábízatott. Mindez, legkegyelmesebb úr, nekünk, alulírott püspököknek állandóan szemünk előtt lebeg azóta, mióta az események a legutóbbi időben ilyen fordulatot vettek, amely fordulat a kormányzás és a törvényhozás eddigi rendszerében lényeges, továbbá a katolikus ügy állapotát mindenekelőtt érintő változásokat eredményez. Amikor ügyeinknek ezen szorító körülményei közepette segítség után kutatunk, nem is gondoltunk arra, hogy a papság jogai és kiváltságai közül - melyeket oly sok törvény, oklevél, sőt szerződés szentsége is megerősített, most pedig immár hanyatlásba dőltek - melyikre is legyünk tekintettel. Leginkább azoknak az intézményeknek a sorsát siratjuk és fájlaljuk, amelyeket elődeink a katolikus hitnek az országban való megőrzésére illetve fenntartására, a nép és az ifjúság vallásos nevelésére, továbbá a katolikus egyház szent kötelessége és isteni szolgálata további oltalmazására állítottak fel, valamint gyarapítottak, azért, hogy ezekben ne uralkodjék el teljesen a romlás, és a katolikus egyház évszázadok kegyessége által emelt nagyszerű épülete Máriának és az Apostoloknak ezen országában össze ne omoljon.
Ezért, amíg van idő arra, hogy ügyeink teljes hajótörését megelőzzük, Felséged legmagasabb trónjához és az Isten iránti legnagyobb kegyességéhez folyamodunk, a legalázatosabban könyörögve: 1. Mivel az általunk már korábban hivatkozott 1791. évi törvény, jelesül a 23. tc. így rendelkezik: “a Szent Felség mint legfőbb kegyúr Isten egyházait meg fogja jogaikban őrizni, és bármely cím alatti alapítványaikat az alapítók szándéka szerint intézteti”, Felséged méltóztassék ezt mint a legfelsőbb kegyúr és oltalmazó az egyházakban gyakorolt, kizárólag Felséged személyére vonatkozó jogát a miniszteri igazgatástól elvenni, illetve elidegeníthetetlenül magánál tartani, valamint a Magyarország prímásának vagy egyik püspökének elnökletével felállítandó Katolikus Bizottság révén elkülönítve intézni, továbbá ezen meggondolással Isten egyházait, püspökségeit, káptalanjait, apátságait, prépostságait, monostorait és bármely egyházi testületét jogaiknak és javaiknak birtokában megőrizni, minden alapítványnak - akár a katolikus iskolákat, akár a vallás gyakorlását illetik - biztonságát helyreállítani. 2. Mivel az 1791/26. tc., jelesül a 10. §. az evangélikusok bármely cím alatti alapítványairól úgy rendelkezik, hogy ezek adminisztrációja és igazgatása az ő kezüknél maradjon, és onnan soha ne lehessen kivenni; a 12. §. pedig a katolikusokat óvatosságra inti, miszerint a birtoklás aktuális helyzete mindkét fél számára zsinórmértékéül szolgáljon, így a katolikusok alapítványai a katolikusok, az evangélikusoké az evangélikusok javára fordítandók; amennyiben Szent Felségednek a katolikusokat illető javak és alapítványok biztonságának és megőrzésének figyelemmel kísérésére más megfelelőbb eszköz nem áll rendelkezésére, méltóztassék Felséged ebben a tekintetben az ország katolikusait legalább azokkal a jogokkal felruházni, melyeket az evangélikusok jelenleg is bírnak. Valamint méltóztassék a katolikusoknak egyházaikat, iskoláikat és bármely vallási vagy tudományos céllal felállított intézményüket illető javait és összes alapítványát a közös országos igazgatás alól kivenni - amely igazgatásnak egyedüli alapja Felséged legfelső kegyuraságában és védelmezői kötelezettségi jogában áll - és ezek intézésének és megőrzésének jogát magára a katolikus egyházra átruházni. Úgy, hogy az egyház neve alatt egy Felséged által - azon céllal, ahogy fent érintettük - részint papi, részint világi rendű katolikus személyekből kegyelmesen felállítandó bizottság kezelje a katolikus egyház minden vagyonát, egyébként Felséged legfőbb felügyeleti jogának illetékessége okán. Méltóztassék minden esetben kegyelmesen gondoskodni arról, hogy ezeket a javakat és alapítványokat kizárólag az alapítók kegyes elhatározásának megfelelően vagy annak szellemével összeegyeztethető célokra fordítsák. 3. Mivel továbbá ezekben az egyházra nézve kedvezőtlen időkben a prímási és az egri érseki szék mellett további négy püspöki szék is betöltetlen, félő, hogy mind egyházi, mind politikai szempontból nem csekély rossz származhat abból, ha a székek üresedése miatt a nyájat pásztorok nem őrizhetik. Ezért bátorkodunk Felségedhez a legalázatosabban könyörögni, hogy méltóztassék ezekre a székekre ordinárius lelkipásztorokat kegyelmesen kinevezni, s így a magyarországi egyház főpapságát, melyre ezen változások közepette óriási erőfeszítések várnak, a legkegyelmesebben eredeti épségébe visszahelyezni. Ugyanakkor a legalázatosabban esedezünk, méltóztassék a püspökségekre és más nagyobb javadalmakra való kinevezésekben a királyi főkegyúri jogot az eddigi szokásjog szerint saját legfenségesebb személyében továbbra is gyakorolni.
Nem kívánjuk, legkegyelmesebb úr, a politikai ügyek jelenlegi folyamatát megállítani, vagy azok elé akadályokat gördíteni akkor, amikor az egyház megőrzése, a hívek békéje és nyugalma miatti aggodalmunkban Felséged kegyelmességéhez valamint az Isten iránti legnagyobb kegyességéhez folyamodunk. Sőt bizakodva az isteni gondviselésben, amely szentegyházát soha nem hagyja el, kijelentjük: felismertük, hogy a mi feladatunk nem más, mint a magasabb hatalomnak magunkat készséggel alávetve, méltányosan fogadjuk a politikai ügyek minden olyan változását, amely Szent Felséged jóváhagyásával vezettetik be, a ránk bízott híveket pedig buzdítsuk azoknak tiszteletére, akik Felséged nevében és hatalmában az ország közügyeit akár most intézik, akár a jövőben intézni fogják, továbbá Felséged és az ő üdvükért, valamint az ország békéjéért és nyugalmáért az Istenhez imádkozzunk.
Mi azonban - ősi alkotmányunkra támaszkodva, melyet oly sok apostoli király, s így Felséged is esküjével erősített meg - a már elszenvedett károk érzésétől lesújtottan, többért könyörgünk erősen és állandóan Felséged igen erős vallásos kegyességénél, mint az események jövőbeli kimenetelének puszta elfogadása. Mégpedig azért, hogy méltóztassék a Felséged legkegyesebb elődei által előmozdított katolikus ügyet saját különleges oltalma alatt megtartani.
Akik stb.

Pozsonyban, 1848. március 21-én.

Hám János szatmári püspök,
mint rangidős püspök az országgyűlésen megjelent
többi püspök nevében

II.
Scitovszky János 1849. szeptember 8-i levele IX. Pius pápához 
a tizedről való lemondás ügyében

Legszentségesebb stb. A fenséges császár kedvezésével Magyarország esztergomi érsekségére választottként, a ragaszkodás azon kedves szándékához mérten, amelyről köztudott, hogy mindig a legkészebb gyermeki áhítattal kötötte össze a Szentszék érsekeit, papjait, a teljes katolikus papságot és Magyarország népét, mielőtt az én megválasztásomról a Szentszéknél kánoni rendelet született volna, meggyőződtem arról, hogy a mi ügyeink súlyosan nyomasztó körülményei között hivatalomnak az a feladata, hogy Szentségednek az itteni provinciák egyházának helyzetéről jelentést tegyek. Keserves dolgok azok, legszentségesebb Atya, amelyek a mostani kétéves időszak lefolyása alatt a magyarországi katolikus egyházat szorították. A politikai mozgalmak szerencsétlensége Franciaország, Itália és Németország vidékei felől terjedt el, betörve a fenséges Ausztriai Ház uralma alatti területekre és elárasztva Magyarországot is, amely pedig nevezetes a világiak vallásos buzgóságáról. Láthattuk a népek sajátosságát, miszerint a trón illetve az ősi törvény méltósága és szentsége mellett leginkább a katolikus egyház tekintélye ellen intéztek támadást. A minapi felkelések és mozgalmak idején nyilvánosan, mindenki szeme láttára sértették meg és ásták alá ezt a tekintélyt, amint ez Magyarországon is végbement. A fenséges Ferdinánd császár és király által 1847 végén Pozsonyba, nádorválasztásra összehívott, 1848-ban is folytatódott majd bezárt országgyűlésről a magyarországi Karok és Rendek által - melyek között az ország ősi szokásjoga szerint a főrendi táblán a püspökök, apátok, míg a prépostok és a káptalanok küldöttei a közrendi táblán foglaltak helyet - s a pártoskodók nagy befolyást gyakorló mesterkedései folytán olyan törvénytervezeteket ajánlottak a cs. k. Fenségnek, amelyek az egyházi és birtokjoggal szemben nyílt és csaknem orvosolhatatlan ellentétben álltak. Ugyanis a papságnak már nemcsak az országgyűlési szavazati jogát csorbították, hanem az egyházi tizedekről való lemondást is kikényszerítették, anélkül, hogy világos törvényben biztosították volna az egyházi rend javára a földesúri jogon szedett jövedelmek elvesztése miatti jogos kárpótlást, amelyről különben a polgári rend irányában rendelkeztek, jóllehet, ugyanaz az osztályrész és feltétel illette őket, miközben a jobbágyok mindenhol szétszéledtek. El kell hinnünk, hogy a legkegyesebb Császár és Király, jól ismerve igazságosságát, méltányosságát, a katolikus vallás iránti elkötelezettségét, a királyi akarat üdvös szabadságában sohasem járult volna hozzá ezekhez az ellenséges indulatú követelésekhez, s amikor mégis megtette, úgy egyezett bele, hogy azon idő alatt Bécsben és a birodalomnak azon részeiben a közügyek nagy felfordulása uralkodott el. A káptalanok bizonyos követei, az egyházi rend, vagyis a megbízóik felhatalmazása nélkül, a rendek múlt év március 18-i ülésén a saját nevükben és az egyházi rend nevében örökre és teljesen lemondtak a tizedről. Megtették, legszentségesebb Atya, a fenti állásfoglalást, amelyről jól tudták, hogy ellentmond a kánonok rendelkezéseinek, a megelőző zavartól és az ország nagyjaitól való jogos és valós félelmüktől, valamint az állandó megfélemlítéstől lesújtva. A vége felé közeledő országgyűlésen ugyanis az idő előrehaladtával a pártoskodók erői annyira felülkerekedtek, hogy a viták során eltűnt minden tisztesség, rend és mérsékeltség, sőt veszélybe került a személyek biztonsága, végül a király és a törvény tisztelete is. A főrendi táblán tömegjelenetekre került sor, éjszaka pedig ellenséges hangulatú tanácskozást tartottak. Igen kevés, legfeljebb 20-30 főnemes részvételével, csak a legutolsó percben összehívott rövid ülés nyilvánította ki a szent ügyről való lemondást. Hiába szónokoltam én és még néhány püspöktársam az egyház jogai mellett, hiába hoztuk fel, hogy a tizedekről való lemondás nem tőlünk, az éppen akkor élőktől függ, s az egyházak, káptalanok, plébániák, a számtalan kegyes intézmény és alapítvány a tizedek elvételével a legnehezebb helyzetbe fog kerülni, csak azt az egyet tudtuk az igazságosságra ártalmas gyorsaság miatt elérni, hogy betétettük a törvénytervezetbe a tizedek elvesztését eltűrni kénytelen plébániáknak valamiféle kompenzációját. Ami pedig az egyházi javak úrbéri jövedelmeit illette, ezeket ezután ugyanolyan módszerrel engedték el a jobbágynak, mint ahogyan az ország egész nemessége a jövedelmeiről csak a teljes kártérítés reményében illetve feltétele mellett meghozott törvény fejében mondott le. Senki sem volt, aki az egyházi rendnek, egyébként az ország első rendjének érdekei mellett azon az országgyűlésen kiállt volna, függetlenül attól, hogy a többi földesúr állapota hogyan alakult az úrbéri jövedelmek tekintetében. Nem tudjuk, miféle ügyeskedés vagy miféle tévedés következtében történhetett, hogy nyilvánvaló: a cs. és k. Felség által szentesített és kihirdetett, az elveszített úrbériségek kárpótlására vonatkozó törvény a magyar egyház papságára nézve sokkal kétértelműbb és homályosabb, mint amennyire az igazságosság, az ügy jelentősége, vagy a többi osztrák tartomány példája megengedné, vagy pedig mint az e tárgyban az országgyűlési tárgyalásokról készült eredeti és autentikus jegyzőkönyvből kitűnik. (Egyébként a kompenzáció az egész osztrák monarchiában az egyháziaknak rendelkezésére állt.) Ügyeinknek a fent elősoroltak szerinti állása miatt igen szomorúan sínylődünk, szentséges Atya, akár a múltba, akár a jövőbe nézünk. A szent kánonok szankcióit áttanulmányozva rádöbbentünk, hogy az egyház vagyonáról az Apostoli Szék ítélete nélkül nem lett volna szabad döntést hozni. Szentséged lábainál alázatos és esendő szívvel leborulva én és Magyarország minden püspöke gyermeki odaadással esdeklünk Szentséged előtt, hogy azokat a dolgokat, amelyek elmúltak, ne nekünk tulajdonítsa, hanem a bűneinket és őseink bűneit bennünk felfedő Isten jogos és kiismerhetetlen ítéletének, valamint méltóztassék atyai kegyességéhez és kegyelmességéhez mérten gyarlóságunknak bocsánatát adni. A másik dolog, ami aggódással tölt el minket, hogy az egyház szükségleteiről való gondoskodáshoz - ha a tizedek és úrbériségek jogos kártérítését nem kapjuk meg - mi aligha leszünk elégségesek. A szemináriumok, kegyes intézetek, a sok egyház, plébánia híjával lesz a szükséges fenntartási alapnak. Már attól kell félnünk, hogy ha éheznie kell a népünknek, elhagyja helyét, és a polgári törvény által kijelentett hitehagyás lehetőségének útja megnyílik előtte, hiszen ebben a polgárháborúban a papok erkölcsei is elvadultak és meglazultak. Nem feledkezve meg kötelességemről, kérelmező könyörgéseimmel alázatosan a fenséges uralkodó trónjához járultam, és tiszteletteljesen meggyőződtem róla, hogy a Felséget szentséges elődeinek az Isten és egyház iránti ritka kegyessége vezérli. A császár titkos tanácsosai is a legjobb reményekre jogosítanak. Mivel azonban ez az ügy az egyház mai helyzetéhez képest oly óriási jelentőségű, s az Apostoli Szék ítélete nélkül nem lehet határozni, Szentségedet a legalázatosabban kérni merészeljük, hogy azon atyai kegyességhez mérten, melyet az Apostoli Szék Magyarország alapításától fogva ezen részek tekintélyes egyházai iránt méltóztatott tanúsítani, most is ezen részek sorsát kegyes védelmébe vegye, és méltóztassék hivatalával a fenséges uralkodónál, Ausztria császáránál és Magyarország királyánál az elveszítettek jogos kárpótlásának megadása céljából közben járni. Hogy az egyetemes egyház boldog és hosszan tartó kormányzásáért a halhatatlan Istennek állandó könyörgésekkel esedezhessem, és az apostolok áldásának kegyelmét kérhessem, a lábainál leborulva örökös hittel és hűséggel halálomig maradok.
Bécsben, a Boldogságos Szűz Mária születésének ünnepén az 1849. évben.

III.
A püspöki kar 1850. augusztus 25. - szeptember 1-i értekezletén 
a tized ügyében született állásfoglalás

Magyarország püspökeit mind az egyház jogait és jövedelmeit elidegeníteni tiltó legszentebb kánonok, mind saját közösségük tisztelete ünnepélyes esküvéssel kötelezik, hogy számot adjanak azokról az erőszakos időkről, amikor a trónusok összeroppanása miatti recsegés-ropogás közepette, valamint mind a szentséges, mind a világi hatalmasságok összeomlásának romjai között néhány (azóta is az egyházi rendhez tartozó) klerikust az 1848. évi országgyűlésen - részben személy szerint közvetlenül, részben a felső tábla követeinek szóló üzenetben közvetett módon - nyíltan, kifejezett fenyegetésekkel és megfélemlítésekkel rávettek arra, hogy elhiggyék: az egész egyházi rendre és az összes egyházi birtokra leselkedő veszélyt elháríthatják, ha gyorsan, bár akaratuk ellenére lemondanak azokról a tizedekről, amelyeket még első szent királyunk engedett át részükre és ettől fogva számtalan törvény, nyilvános egyezmény, ünnepélyes békeszerződés erősített meg. Úgy látszott, erre a cselekedetre csak a megelőzhetetlen vészes szükség, továbbá az a szomorú sors vehette rá őket, melyet Franciaország, Németország, Spanyolország, Portugália, sőt Itália egyes tartományai egyházainak kellett átélnie, ahová a forradalmak ellenséges támadása a katolikus egyházra káros támadással tört be, s csak a békésebb idők orvosolták a bajokat. A diétán jelen lévő egyházi személyek a forradalom lecsendesíthetetlen gyűlölete miatt erőfeszítést tettek arra, hogy az egyházi jövedelmek egy részének feláldozásával az egyház másik, jelentősebb fenntartási alapját a szent célokra őrizhessék meg. Ez az egyház nyilvánvaló szükségének és hasznának figyelembe vételében megmutatkozó szándék azonban csak azokat mentesíti az egyházi fenyíték alól, akik ellenállást fejtettek ki; nemkülönben az egyházi dolgok azon elidegenítőit, akik képesek voltak az egyház javát támogatni, de magáról az elidegenítésnek erőszakkal és félelemmel kikényszerített aktusáról a jog minden ünnepélyességével az érvénytelenség büntetésének terhe alatt kinyilvánítják, hogy az a törvény előírásai alapján semmisnek minősül, és semmiképpen sem nem érvényes, sem nem hatályos. Tudniillik az egyházatyák törvényeiben megjelenő többször említett legszentebb kánonok, és az 1553/8. tc. előírják, hogy a püspökök a tizedek elidegenítésekor előzetes tárgyalást folytassanak és az egész káptalant értesítsék az egyházi javak elidegenítéséről, a cselekmény érvénytelenségének terhe alatt. De ezúttal minden efféle tárgyalást éppen azok tettek lehetetlenné, akik az ügy elfogult kezelésével a tizedről való lemondást az általános rettegés közepette kikényszerítették. Azután a királyi jog is, valamint maga a méltányosság is azt követeli, hogy - mivel mindenkit érint - mindenkinek jóvá kell hagynia; ezen felül a törvény kimondja: a főpaptól az egyházi javak lényeges elidegenítésében okvetlenül megkövetelik nemcsak az alapos és ünnepélyes tárgyalást, hanem az együttes elismerést és aláírást is, legalább a káptalan nagyobb részéről; ha pedig az egyházi személyek nem adnak időt a káptalannal való alaposabb megtárgyalásra, lemondásra kényszerítve eltiltják őket hivataluktól, s tettük elveszti minden jogszerű érvényét és hatályát. Ezen felül a Kollonics-féle egyezség szövege és történeti része, valamint a papi gyűlésről, továbbá a tized és az egyházi adó ügyében teljhatalommal felruházott küldöttekről szóló nyilvános iratok nyíltan bizonyítják, hogy az egész magyarországi egyház jogai és javai felett nem hogy egyesek nem rendelkezhettek volna, hanem arról csak a papság teljhatalommal megbízott egyházi emberei hozhattak volna döntést. Így a tizedekről akaratuk ellen és félelemmel kicsikart lemondatás értelmi szerzői a tárgyalás viharos meggyorsításával a diétán jelenlévő egyháziaktól elvették a lehetőséget, hogy a püspökökhöz, valamint a világi és regula-szerint szabályozott káptalanokhoz járuljanak jóváhagyás kérésének céljával, de az egyház jogaival szembeni nyílt cselekményre nem merték rászánni magukat. Végül az apostoli királyok példája, miszerint a tizedek tizedeinek és az egyházi hadiadóknak - amelyek az állandó háborúk súlyos költségeit fedezik - a törvényes birtoklásához újra és újra ki kell kérni a legfelsőbb pontifikális hozzájárulást, arra enged következtetni, hogy a Szentszéknek az egyházi jogok és jövedelmek elidegenítéséhez való hozzájárulása országunkban is szükséges. Ezért a tizedekről a legszentebb Atya tudtán és beleegyezésén kívül kezdeményezett lemondás - anélkül, hogy ezt a római leiratok is kinyilatkoztatnák - már jelenleg sem tekinthetők érvényesnek, azért, mert a cselekmény ellentmond a kánonoknak, azok hatályos értelmezése szerint. 
Mindezek következtében a magyarországi püspökök - nem azért, mert fájdalommal fogadták jövedelmük elvesztését, melyet különben is mindig a nép jólétére, valamint a haza dicsőségére költöttek, hanem egyedül a legszentebb kánonoknak Isten előtti feltétlen tiszteletétől vezéreltetve, melyekhez lelkiismeretüket és tetteiket mindig igazítaniuk kell -ünnepélyesen tiltakoznak és kinyilvánítják az Ő legszentebb földi Helytartója, továbbá az apostoli király, végül jelenlegi és jövőbeli polgártársaik előtt a következőket: A tizedekről való lemondás aktusát a sokkal nagyobb károktól való félelem miatt, mintegy az egyházi rend üdvének egyedüli eszközeként kényszerítették ki tőlük, mely a jognak a szent kánonok tekintélyével a cselekedetek érvényességére vonatkozóan elrendelt minden formai követelményével a lemondó egyháziak bűnén túl önmagában is, továbbá a jog minden ereje által semmis. Egyébként a püspökök maguk igazolására, valamint a nép iránti szeretettől és elkötelezettségtől vezéreltetve (amelynek szükségeiben mindig készek segítségükre sietni), illetve a király és a haza tekintélyével és egyetértésével megerősített törvények iránti őszinte tiszteletükből fakadóan, végül pedig azért, mert tartanak az ügyben felmerült minden - mint a tömegek bőséges forrásából fakadó - balvéleménytől, nyíltan és világosan kihirdetik: Jelen nyilatkozatuk és tiltakozásuk egyedüli és egyetlen célja, hogy eleget tegyenek a szent kánonok előírásának, melyek tiltják az egyházi javak megfelelő formai követelmények nélküli elidegenítésének megkezdését, nem pedig az, hogy a tizedeknek a törvény szerinti, a nép javára tett elengedését újratárgyalják vagy megtámadják. Mindkét tábla egyházi személyei egyaránt jól emlékeznek arra, hogy bár egyrészt a lelkészkedő papságot illető tizedekből levonták a saját tekintélyes részüket mint papi illetéket (kongruát), másrészt ezekből sok más egyházi intézetre is költöttek; az országgyűlésen a tomboló forradalom legnagyobb viharai közepette nyíltan fogalmazva hívták fel az ország két táblához tartozó rendjeit, hogy a tizedek eltörlése miatt felmerült szükségletekre méltányos és elegendő támogatással legyenek segítségükre. Így most az összegyűlt püspökök ő szent császári Felsége és magas minisztériumának igazságosságától és a nemzet nemes alattvalói hajlandóságától tisztelettel és teljes bizodalommal kérik és várják, hogy (miután a papság - az Isten tiszteletének és az egyház szolgái táplálásának biztosítását hangsúlyozva - oly nagy áldozatot hozott, továbbá a szükséges nyilvános dicsérő beszédek között az 1848/13. tc.-ben - annak ellenére, hogy az egyházi intézetek hanyatlásnak indultak - elfogadta az országnak közös kötelező érvényű hitvallását) méltó és korunk körülményeihez szabott ellátással késedelem nélkül elsősorban a lelkészkedő papságnak nyújtsanak segítséget, mindazoknak a jogos figyelembe vételével, amelyeket ez a papság a tizedekkel és tizenhatodokkal elveszített.

Egyháztörténeti Szemle, 2000. 2. sz. 98-109. p.

Rimely Mihály pannonhalmi főapát a 
Batthyány-kormány oktatáspolitikájáról*
Alábbi dokumentum az Eötvös József által 1848-ban kidolgozott oktatáspolitikai koncepcióhoz, az általa készített, és az első népképviseleti országgyűlésben 1848 augusztusában - szeptemberében vitákat kiváltó törvénytervezethez kapcsolódik. Az Eötvös-féle népiskolai törvényjavaslat vitájával és annak lényegével már többen foglalkoztak, mégis kevés adat látott arról napvilágot, hogy hogyan is viszonyult mindehhez az oktatásban elfoglalt pozíciói miatt az egyik leginkább érintett, a katolikus főpapság. A vonatkozó legutóbbi feldolgozásból is kitűnik, hogy a püspöki kar tagjai nem nagyon léptek a nyilvánosság elé véleményükkel, illetve kevesen is vették közülük a fáradtságot, hogy a Batthyány-kormány oktatás- illetve egyházpolitikájával teoretikus igénnyel foglalkozzanak.
Éppen ezért érdemes felidézni Rimely Mihály (1793-1865) pannonhalmi főapát 1848 végén (valamikor szeptember közepe és karácsony közötti időszakban) papírra vetett “eszmélkedéseit”, melyben a katolikus egyház álláspontját igyekezett összefoglalni a tervezett reformokat, különösen az elemi oktatással kapcsolatos “közös iskola”-programot illetően. Rimely meglehetősen konzervatív nézeteket vallott, az 1848. évi eseményekkel kapcsolatban keletkezett országgyűlési feljegyzései is sokkal inkább bizalmatlanságot tükröznek a polgári átalakulással kapcsolatban. 1848 tavaszán-nyarán, valamint a népképviseleti országgyűlés tárgyalásai következtében egyre jobban megerősödött benne az a meggyőződés, hogy a változások nemcsak megingatták egyházának a “magyar alkotmánnyal összeforrott” évszázados kiváltságait, hanem azok teljes megsemmisítése irányába is mutatnak. Rimelyre amúgy is jellemző volt, hogy a kezébe került törvényjavaslatok példányain, esetleg különálló lapokon papírra vetette első benyomásait, véleményét a szóban forgó kérdéskörről. Ezeket némely esetben “eszmélkedés”-eknek nevezett önálló tanulmány- vagy beszédvázlatokká is szerkesztette, többségüket azonban nem publikálta illetve mondta el nyilvánosan.
Az Eötvös József-féle népiskolai törvény tervezete különösen foglalkoztatta, nagyon sok vonatkozó feljegyzést készített. Az új polgári állam iskolarendszerének kialakításában a miniszter (a Batthyány-kormány egészéhez hasonlóan) megpróbált az elvi liberalizmus illetve az aktuálpolitikai kihívások közötti középúton egyensúlyozni - úgy tűnt, kevés sikerrel. (Előbbi az egyházak iskolafenntartói monopóliumának következetes felszámolását, utóbbi - az éleződő bel- és külpolitikai helyzetben, önvédelmi háború küszöbén - a társadalmi békesség fenntartását, így az egyházak bizalmának megnyerését jelentette.) Az országgyűlési képviselők többsége túlzott engedékenységgel vádolta Eötvös iskolai tervezetét az egyházi (elsősorban katolikus egyházi) befolyás felszámolásában, míg a főpapok az oktatási rendszer legapróbb reformját vagy módosítási kísérletét is frontális támadásként, üldözésként, vagy legalábbis az egyházi belügyekbe való durva állami beavatkozásként értékeltek. A képviselőházban 1848 augusztus elején több mint egy hétig heves vitatkozások tárgyát képezte az ún. “közös iskolák” kérdése. A felvilágosult abszolutizmus rendszerében gyökerező oktatáspolitikai modell lényege az volt, hogy megszüntetik az iskolák felekezeti jellegét, egy-egy településen pedig a különböző egyházi közösségek közös intézményeket hoznak létre, mivel a tantárgyak túlnyomó többsége nem felekezeti jellegű. (A hittant természetesen mindenki felekezete lelkészétől tanulhatja.) A közös iskolák rendszerének, mint célnak a megvalósításában a képviselők lényegében nem is hangoztattak eltérő meggyőződéseket, abban a kérdésben azonban, hogy a közös iskolákat kötelező vagy megengedő jelleggel vezessék-e be (vagyis az állam finanszírozza-e az egyházi iskolák működését), már nagyon is megoszlottak a vélemények. A képviselőház először leszavazta Eötvöst, és a radikálisabb változatot fogadta el, majd a kormányzat presztízsvesztését azzal küszöbölték ki, hogy nem kis politikai manőverekkel (újra szavaztatással, Eötvös és több miniszter lemondási szándékának “lebegtetésével” stb.) mégis az eredeti változat mellé állították a többséget. A felsőház azonban - nem kis részben a püspöki kar merev tiltakozása hatására - levetette napirendről a kérdést, így nem is lett belőle törvény.
Eötvös József ugyan a közös iskolák rendszerének fokozatos bevezetése mellett érvelt (elvi és gyakorlati okokból), de az egyházi intézmények közös iskolákkal történő felváltásának szükségességét nagyon is következetesen képviselte. Augusztus 24-én adta ki például a középiskolai oktatással kapcsolatos rendeletét, mely már bevezetésében is “gyökeres reform” bevezetésének szükségességéről ejtett szót, szaktárgyi rendszer kialakítását és egyértelműen a közös iskola rendszerét preferálta. Szeptember mozgalmas eseményei közepette a reform nem került újra szóba, csak november elején jelent meg Szász Károlynak, az Eötvös szeptember végi távozását követően a vallás- és közoktatás ügyeit átvevő államtitkárnak egy rendelete. Ebben közölte, hogy “a haza háborús körülményeire tekintettel” átmenetileg felfüggesztik az említett rendeletben tervezett középiskolai reformot, azonban két pest-budai középiskolában bevezetik azt, méghozzá a piaristák közreműködésével, a tanári állásokat pedig nem az egyház, hanem nyílt pályázat útján a minisztérium töltötte volna be. A rendelet kihangsúlyozta továbbá, hogy a vallásoktatást kiveszik a tanrendből (“ezen oktatás kiszabott rendes közleckék idején kívüli órában kell lennie”), s azt mindenki saját felekezete lelkészétől kapja, a vasár- és ünnepnapokat leszámítva templomba menetelre senki nem kényszeríthető. A püspöki kar augusztusban az elemi oktatással - különösen a nyilvánosság előtt - nem foglalkozott, a polgári átalakulásnak az iskolarendszerre gyakorolt hatását azonban egységesen és élesen ítélte el a középiskolák tervezett átalakításával kapcsolatban. Leszögezték például, hogy március óta a kormányzat valamennyi intézkedése nemhogy védte volna az egyházi iskolákat, “hanem inkább azon nyílt célzat vala észrevehető, hogy reformok tervezete mellett azok katolikus egyházi s vallásfelekezeti jellemöktől megfosztatván neutrális vagyis státus iskolákká átalakíttassanak”, továbbá kemény szavakkal ítélték el a kormányzat törvényellenesnek, diszkriminatívnak, nemcsak az egyház- és a vallás, hanem valamennyi tisztes honpolgár elleni támadásnak minősített lépését. Szász Károly államtitkár december 9-én kelt válaszában hasonló határozottsággal utasította vissza a püspöki kar vádjait. Levelében szembehelyezkedett - az állam-egyház elválasztás jelszava mögé hamisan bújó - egyházi kiváltság- és pozícióvédés stratégiájával, valamint elkötelezte magát a hatályos törvények és országgyűlési határozatok illetve az Eötvös-féle rendelkezések következetes megvalósítása mellett. Például így írt: “akármelyik minisztériumnak teendőiben iránytűje nem más lehet, mint a törvény, s nemzetnek az országgyűlésében nyilatkozó akarata. Ezt igyekezte s fogja ezután is folyvást követni igyekezni a kultuszminisztérium is, és ha meg lesz győződve, hogy intézkedései az országgyűlésének nézeteivel egybehangzanak, könnyen és örömest nélkülözi a magyarhoni püspöki kar egyébiránt nagyra becsült helybenhagyását. Márpedig kétségtelennek tartja ezen minisztérium, hogy az országgyűlésének az oskolák valláshozi viszonyairól nyilvánított nézetei még többre is jogosították volna annál, amivel a magyarhoni püspöki karnak visszatetszését magára vonta.”
A püspöki kar tagjának számító Rimely Mihály “eszmélkedései”-n pontosan tükröződik a főpapok novemberi nyilatkozatának gondolatmenete. Ugyanakkor a középiskolai reform kérdésébe egyrészt újra tudatosan bekapcsolja az elemi iskolák ügyét, felidézve a “közös iskolák” augusztusi képviselőházi vitájában elhangzott liberális érveket, másrészt pedig az egész problémakört magasabb, elméleti síkra emelte. Gondolatai összességükben a katolikus egyház oktatási (“ideológiai”) monopóliumát védeni hivatott konzervatív felfogásának kristálytiszta formába öntése. Mindennek érdekességét az adja, hogy éppen világos megfogalmazásai mutatják meg az 1848 tavaszán hatalomra került liberálisok értelmezésével szemben mutatkozó alapvető és lényegében össze nem egyeztethető ellentmondásait. Például abban a tekintetben, hogy Rimely szerint is az államnak gondoskodnia kell polgárai vallásosságáról (szemben a polgári felfogással, mely az emberek magánügyének tekinti az Isten-hittel kapcsolatos magatartását), katolikus értelmezés szerint az oktatásban a vallásos nevelés az elsődleges, minden más csak ezt követheti (ellentétben a liberális értelmezéssel, mely az iskolában elsajátítandó elméleti és gyakorlati ismeret-anyagra, nem pedig annak felekezeti vonatkozásaira helyezi a hangsúlyt) stb. Rimely ki is mondta, hogy szerinte a népnevelés alapvető feladata nem a világi tudományok, hanem a vallásosság elsajátíttatása. Ebből következett nála, hogy a tanárok kiválasztásában sem a szaktudományos jártasságot, hanem a felekezeti elkötelezettséget állította első helyre. Bizonyos kijelentései meghökkentőek (például amikor a kormány és a törvényhozás közös iskolák iránti erőfeszítéseit azért utasította el, mert - mint mondta - a katolikus iskolák mindig is nyitottak voltak mindenki előtt, vagyis “közös”-nek számítottak), és a szöveg mellé utóbb iktatott széljegyzetekkel együtt azt tükrözik, hogy Rimely készült a nyilvánosság elé lépni ünnepélyes tiltakozásával, az “eszmélkedéseket” bizonyára saját szerzetesrendje tiltakozó nyilatkozata egyik alapszövegének is szánta. A közvélemény meggyőzését, megnyerését szolgálták a liberálisoknak tulajdonított következetlenségek (például hogy szembeállította az eötvösi rendeletet az állam és egyház viszonyát új alapokra helyező 1848/20. tc.-kel), a vallásos szülők igényein semmibevételével kapcsolatos vád stb.
A szöveg konkrétabb megfogalmazásra és nyilvánosságra hozására egykorúan bizonyára azért nem került sor, mert 1848 végétől a politikai és katonai helyzet alakulása egyszer sem tette újra lehetővé az iskolai reform életbe léptetését, az azzal kapcsolatos nézetek ütköztetését.

Dokumentum
[Rimely Mihály:] Eszmélkedés a közös oskolák felállításáról 
Magyarországban és a miniszteriális eljárása felett
Mujszer képviselő (pap) nyilatkozott az országos ülésben, midőn az elemi tanodákról folyt a tanácskozás: véleményem s meggyőződésem az, hogy legyen közös oskola s legyenek közös tanodák, az oskola költségek közadóval fizettessenek.
A Közlöny hivatalos vagyis miniszteriális lapban, 77. számban, augusztus 25. napján, 1848. évben közzé tétetik egy miniszteriális rendelet 605/k/1848. [szám alatt], a középtanodák (gimnáziumok) rendszerének és a tanítói személyzete körüli gyökeres reform eszközöltetésére, és e rendeletben kimondatik, hogy a tanárok bármely bevett vallás követői közül egyedül képességük ajánlatára fognak alkalmaztatni, tehát a középtanodák is közös oskolákra fognak átalakít[tat]ni.
Hogy a közoktatási minisztériumnak terve, óhajtása: a közoskolák az elemi tanodáktól kezdve a legfőbb oskoláig, azt e jelen rendelete mutatja, és az országos ülésben az elemi tanodákról folyván a tanácskozás, tett nyilatkozata tanúsítja, hol mondá, hogy legbensőbb meggyőződése, hogy a közös oskolák legcélszerűbbek és legüdvesebbek.
Legitten tehát a kérdés, mi értetik a közös oskolák alatt Magyarországban, vagyis inkább mit értenek a képviselők, a minisztérium a közös oskolák alatt? Mely kérdéssel, ha tisztában leszünk, és a közös oskolák eszméje határozott, megállapított leend, könnyebben, helyesben ítélhetendünk a közös oskolák akár korszerűsége, akár haszna felett, következőleg azoknak életbe léptetéséről.
A közös oskolák, legyenek azok elemiek vagy felsőbbek, két értelemben lehetnek közösök: vagy a tanítványokra nézve vagy az oktatókra, tanárokra nézve. A tanítványokra nézve közösök a tanodák, ha ezek minden hitkülönbség, felekezetek nélkül látogattatnak; a tanárokra nézve közösek, ha az oskolában és a tanítandó tárgyakra nézve semmi tekintet nem vetetik a vallásra, hanem csak az tekintetik, mely személy legalkalmasabb, gyakorlottabb a tanítandó tárgyra, tudományra nézve, és ez alkalmaztatik, rendeltetik tanítónak.
Hogy Magyarországban az elemi oskolákra nézve a vitatkozás a közös oskolák felett nem fordul e sarok körül, vajon a vallásfelekezeti gyermekek járjanak, járhatnak-e ugyanazon oskolába - úgy hisszük, hogy kiki tudja: hogy ily értelemben vagynak és voltak Magyarországban közös oskolák, mert a katolikusok oskoláik nyitva állottak minden vallásbeli tanuló ifjúnak, keresztény és nem keresztény ifjak látogatták, látogathatták a katolikus oskolákat és úgy ezek közösök valának. Amennyire penig a katolikus ifjú a más vallású oskolákba nem járhatott, és úgy a más vallású oskolák felekezetiek valának a katolikus ifjúságra, segített e megszorításon az 1848. évi 20. törv. cikk, kimondván, hogy a bevett vallásfelekezetek oskoláiba járhatás valláskülönbség nélkül mindenkinek kölcsönösen megengedtetik, mely időtől a külön vallásfelekezetek iskoláik is közösek lettek a tanítványokra nézve, mert a katolikus gyermekét járathatja a protestáns tanodákba, úgy mint a katolikuséba; és így a tanulókra és oskolákra nézve nem látunk szükséget, hogy még törvény által is kimondattassék: hogy legyenek, lehetnek közös oskolák, mert részint a gyakorlat, részint a törvény már életre hozta a közös oskolákat a tanítványokra nézve.
Így tehát hitünk szerint a kérdés, a vita a közös oskolákról inkább a tanítókra vonatkozik és kerestetik, vajon jó, üdvös, hasznos, tanácsos és jogszerű-é oly oskolákat felállítani, melyekben vallástekintet nélkül a tanárok alkalmaztatnak. E kérdést két részre felosztjuk, kerestetik először, vajon jó s üdvös-é e rendszert alkalmazni az elemi, másodszor a felsőbb tanodákra.
Mujszer képviselő és vele mások sokan a véleményben, meggyőződésben vagynak, hogy igenis célszerű a polgári társaságba ha az elemi oskolák közösök, sőt b.[áró] Eötvös József vallási, közoktatási miniszter a képviselők nyilvános és országos ülésükben kimondta, hogy ez a belső meggyőződése: hogy a közös oskolák csak üdvös eredménnyel lehetnek a nemzetre, és azért szívéből szólott Palóczy László képviselő, midőn ezek felállítását sürgette a szószékből!
E kérdés több oldalról tekintethetik és megfejtethetik. Úgy ha az állam vállalja magára a terhet, hogy az oskolákat fizetni akarja, természetesen jutányosabbak a közös oskolák, mint a felekezetiek, mert a helységben, hol vallásos felekezetek léteznek, könnyebb egy közös oskolát felállítni s tartani, mint kettőt vagy hármat. De ha az elemi tanodák, a népnevelés a vallásos oldalról tekintetik, akkor hogy a kérdés a közös oskolákra megfejtethessék, gondoljuk, hogy azt sem az evangélikus, református, katolikus és bármely vallásfelekezet nem fogja kívánni - de még az álladalom sem.
Feltévén, hogy a polgárok vallásosságuk és a vallás minden polgári társaságok és állományok nélkülözhetetlen alapja, mint Chabot nyilatkozott 1848[-ban] a francia nemzeti gyűlésen és mit minden időbeli státusférfiak megismertek és bevallottak, mert a vallástalan polgárok szörnyetegek, kik társaságban nem élhetnek, mivel a kültörvény nem elegendő az együttélhetésre. Ha az emberi gonoszság, szenvedély és a rosszra, a megbántásrai hajlamok, ösztönök nem belső törvény által fékeztetnek, a kül- vagy polgári törvény nem képes magának a tekintélyt, megsértetlenséget, szentséget megszerezni, nem képes a polgárokat együtt tartani, nincs biztosság, bátorság, nincs engedelmesség, és a társaság feloszlik, a vallás nélkülözhetetlen alapja és feltétele a polgári álladalomnak, életnek, és azért:
Fő feladata a polgári álladalomnak, hogy polgárai vallásosak legyenek, mit a népnevelés által eszközöl, és azért a népnevelésnek alapja, sőt célja a vallásos nevelés, evégre kell az álladalomnak különösen felállítni a néposkolákat, melyekben osztán a többi tudományokba is - melyek a népnek körülállásaihoz szükségesek, hasznosak - bevezettessenek, beavattassanak, hogy boldogabb napokat éljenek.
De mondják, kik gondolják, hogy a népnevelésnek inkább más tudományokkal kell foglalatoskodni, mint a vallással: igaz, hogy a vallásosság az álladalom nélkülözhetetlen alapja, legyenek a polgárok vallásosak, de tanulják a vallást a templomban a lelkipásztoroktól, az oskola világi tanulmányok székhelye, nincs az oskolának köze a vallással. Kik így gondolkodnak, felforgatják az álladalom fő kötelességét az alább rendelt kötelességével, mert az álladalom meg fog állani vallásos, de nem művelt polgárokkal, de nem fog megállhatni művelt, nevelt de vallástalan polgárokkal, és azért kettő között lesz a választása. Az polgári társaság azért egy[es]ült álladalomba, hogy együtt élvén, boldoguljon, ezért az álladalomnak első és legfőbb gondja, kötelessége a népet vallásban nevelni. A népnevelésnek a valláson kell bazírozni, és miután vallásos a polgár, második kötelessége a státusnak gondoskodni, hogy népe művelt is legyen, mert így fog virágozni és boldog lenni a státus. Ez a népnevelés természetes rendszere, nem veheti a polgár hasznát a műveltségének a polgári társaságban vallásos nevelés nélkül, mert enélkül fenn nem állhat a polgári társulat.
Mindezekből látható, hogy Magyarországban a miniszter a törvényjavaslatában felcserélte a népnevelési főcélt az alárendelt céllal, midőn ő a népnevelést a világi tudományok, nem pedig a vallás oktatására, gyakorlására bazírozta, kiszorította majdnem a vallásos oktatást, és az oskolából a templomra utasította; ahol oda kellett volna neki törekedni, miután a vallás az álladalom fenntartója és a népnevelés főcélja, hogy a vallási oktatást, mi terjedelmes alapokra fektette volna, hogy a vallás mi[nél] erősebb gyökeret verjen a polgárok szíveikben.
A polgárok vallásossága eleme, alapja lévén az állam erősségének, maradandóságának; és úgy nézetünk szerint a népnevelésnek vallásos nevelésnek kelletvén lenni, kezdjük [azon, hogy] lehetséges-e a közös oskola, akár [abban] az értelemben, hogy abba minden hitfelekezetű gyermekek járjanak, akár [abban] az értelemben, hogy bármi hitfelekezetű oktató, tanító tanítsa a gyermekeket. Mi végre hallgassa a más vallású gyermek a más vallású oktatást és melyik vallás taníttassék, ha ez mondatik, hogy kiki tulajdon vallása szerint oktattassék? Úgy nem leend közös oskola, hát mi[lyen] felekezetű oktató tanítsa a gyermekeket? Ez csak saját vallását fogja előterjeszteni melyet a más felekezetű gyermek és szüle nem akar.
Fogalmunk szerint a népnevelésről nem lehetnek közös oskolák, és az álladalom célját tévesztené, erőszakot követne le, ha közös néposkolákat állítna fel.
De még az értelemben is, hogy a néposkolák nem vallásnevelői, hanem tudományos intézetek, sem állíthat fel az álladalom közös oskolákat [abban] a hiszemben, hogy a világi tudományoknak nincs köze a vallásokkal, hogy kötelezze a szülőket ily nemű oskolák látogatására. Elhallgatván azt, hogy ez értelmű néposkolák a valóságos népnevelési oskolákkal ellentétben vagynak, hibásnak tartjuk azt, hogy a világi tudományok nincsen[ek] egybeköttetésben a vallással, mert az embernek legfőbb kötelessége az Isten bővebb ismeretére jutni, mire minden tudományt kell felhasználni, és azért rosszul cselekednék a tanító, ki a tudományok minden ágait fel nem használná arra, hogy növendékét az Istenre ne figyelmeztesse és Szent Pállal a láthatókból ismertekből a láthatatlanra, ismeretlenre fel nem emelné! A buzgó tanító ezt el nem mulasztandja, és hogyan, mi joggal kötelezhetné az álladalom a szülőket, hogy gyermekeiket közös oskolákba küldjék, hogy a tanítóktól vallásuk elleni elveket beszívjanak, megtanuljanak? Feladata a státusnak csak ide terjed: hogy felügyeljen, hogy a nevendékek oktatást nyerjenek, de joga, kötelessége oda nem terjed, hogy azok közös oskolákba járjanak.
Érezte ez oknak súlyát a miniszter úr is, és azért - noha szíve lángol a közös oskolákért - mégis törvényjavaslatában felállította az elvet, hogy a hitfelekezetek felekezeti oskolákat állíthatnak, mert érezte, hogy lakonikus törvénye gyakorlatban kivihetetlen, és hogy a szülőknek parancsolni nem szabad, nem lehet, [hogy] micsoda oskolába járassák gyermekeiket. Igen is parancsolni lehet a státusnak, hogy gyermekeiket neveljék. A közös oskolák, ha a tanítók valláskülönbség nélkül választatnak, tétetnek, vagy az indiferentizmusnak vagy a prozelitizmusnak ajtót nyitnak. Mert ha a tanító hideg a vallása iránt, a gyenge szíveket hidegséggel, közömbösséggel tölti el a vallásuk iránt; ha buzgó és lelkes vallása iránt, úgy a más vallások kisebbítésével magáét magasztalván megingatja apródait hitükben.
Mit Palóczy László felhozott a közös oskolák mellett, hogy az elszigeteltség, idegenkedés a vallások között megszüntetik, a testvériség a külön vallású ifjak közt megfogamzik, és úgy a polgári életben az egyetértés mi inkább megerősödik és honol, tapasztalta ő azt gyermekkorában, midőn József császár a német nyelv terjesztésére a közös oskolákat felállította. Egy az, hogy József császár oly értelmű közös oskolákat fel nem állított, melyekben a tanítók közösek lettek volna, hanem sürgette, hogy a tanítók németek legyenek, de egy confessióból. Bizonyos az, hogy önnön József császár közös oskolái elporlódtak és megszüntettettek, kérdjük: miért? Ha oly hasznosak, célirányosak lettek volna, ha a vallásos felekezeteknek kedvesek, nem hogy megszüntettek, de fenntartottak, elterjesztettek volna. Azonban a felekezeti oskolákban sem csepegtet[tet]ik a gyermek szívébe a más vallás iránti hidegség, gyűlölség; sőt a keresztény oskolákban taníttatik, hogy szeressük felebarátunkat, mint önmagunkat és hogy minden ember felebarátunk, tudja kiki, legalább [is] a katolikus oskolákban így vagyon, mint az oskolakönyvek mutatják. Szorgoltatik a valláshozi ragaszkodás, a vallás tisztelete, becsülete minden keresztény vallásban, de nem gyűlölség a más hitűek, vallásúak irányában. Mi a felekezeti oskolában így történvén, eszközöltetik a testvériség, egyetértés, úgy a kis polgárokban, mint a közös oskolákban és az ifjak lelki veszedelemnek és szülői nyugtalanságnak, aggodalomnak nincsenek kitéve.

[Rimely utólagos széljegyzetei:]
N. B. vid. Rel.[igio és] Nevelés 72 szám 1848. Pesti 74 polgárnak tiltakozása. Ily értelemben kell írni a szerzetnek és protestálni, ha valaha oskolái elszedendők volnának, vagy ha az új rendszer behozattatnék, vagy közös oskolák volnának felállítandók.
15 Mart. újság 155. számban, 12. szeptemberről 1848. - kerekesen kimondja, hogy az evangélikus tanácskozmánynak Pesten nem kellettek a közös oskolák és ellenszegült.)

Dobrossy István (szerk.): Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Levéltári Évkönyv, X. 
Miskolc, 2000. 207-242. p.

Borsod vármegye állásfoglalásai a vegyes 
házasságok ügyében, 1840-1841.*
A vegyes házasságok megáldásával kapcsolatos egyházpolitikai vita a magyar polgári átalakulás egyik leginkább szerteágazó, leginkább fordulatos eseménysorozata volt, mégis átfogó igényű feldolgozás a témában kevés született, a források jelentős része feltáratlan illetve kiadatlan. Jelen munka egyelőre ez utóbbin kíván enyhíteni egy vármegye vegyes házasságokkal kapcsolatos fontosabb határozatainak átfogó jellegű közzétételével.
1836 után a két országgyűlés közötti időszakot - az ellenzékkel szembeni kormányterror, a Lovassy-, Wesselényi- és Kossuth-perek következtében - rendkívül feszült belpolitikai hangulat jellemezte. A vármegyék ellenzékiségét csak újabb elemmel gazdagította Lajcsák Ferenc nagyváradi megyéspüspök 1839. márciusi pásztorlevele, melyben papjai számára megtiltotta, hogy a szokott módon megáldják a vegyes házasságokat olyan esetben, ha a protestáns fél nem hajlandó gyermekeinek katolikus hitben való neveltetéséről kötelezvényt (reverzálist) adni. Ez utóbbi esetre csak az ún. passiva assistentiát engedélyezte, vagyis azt, hogy a plébánosok vagy megbízottaik a templomon kívül, stóla és karing nélkül nem megáldják, hanem egyszerűen csak tudomásul veszik a házasságkötés megtörténtét. (Nem sokkal korábban Poroszországban került sor heves állam és egyház közötti konfliktusra épp a vegyes házasságok megáldását a reverzális kizárólagosságához kötő főpapi magatartás miatt.) A Lajcsák-féle pásztorlevél és a papjaihoz küldött utasítás óriási felzúdulást váltott ki nemcsak a leginkább érintett - és a liberális egyházpolitikai elveket képviselő Beöthy Ödön által fémjelzett - Bihar megyében, hanem az egész országban. Az 1839-40. évi országgyűlésen már-már sikerült a rendkívül terjengős valláspolitikai vitákat méltányos törvénnyel lezárni (1840 májusára megszületett az alsó és felső tábla megegyezése a törvény szövegében), V. Ferdinánd azonban nem szentesítette a törvényt - elsősorban a püspöki kar merev ellenzése és Kopácsy József esztergomi érsek nyilvánosan bejelentett óvása miatt.
Az udvar és a rendek látványos kompromisszumával (az uralkodói kérések figyelembe vételével, ugyanakkor számos reformtörvény elfogadásával, és a politikai perek elítéltjeinek szabadon bocsátásával) zárult országgyűlésben tehát épp a vallásügyet nem sikerült megnyugtató módon rendezni. A konzervatív egyházi vezetés a mégoly óvatos liberális egyházpolitikai reformoktól is félt, és mereven elzárkózott az állam-egyház viszonyát, a felekezeti kiváltságok rendszerét új alapokra helyező kezdeményezésektől. A vallásügyi kompromisszum törvényes rögzítésének elmaradásának lett a következménye, hogy amint 1840. május 13-án bezárult a diéta, a püspöki kar magáévá tette a Lajcsák Ferenc (illetve Scitovszky János korábban rozsnyói, ekkor már pécsi püspök) pásztorlevelében foglaltakat, és ezt 1840. július 2-án közös püspökkari körlevélben hozták nyilvánosságra. Szintén az országgyűlés után a főpapok - érezve, hogy még a rendi Magyarország intézményrendszere sem teszi lehetővé hatalmi-politikai érdekeik érvényesítését - úgy döntöttek, hogy Rómához fordulnak, és a pápai tekintély segítségével juttatják győzelemre az egyházi álláspontot a vegyes házasságok ügyében. Szeptemberben indult Rómába Lonovics József csanádi püspök XVI. Gergely pápa állásfoglalásának kikérésére. “A fáradtságnak bizonyos neme látszott a nemzeten elömleni” - írta Kossuth Lajos az országgyűlés végének hangulatára utalva. Ebből a tespedtségből pedig épp a vegyes házasságok ügye ébresztette fel a vármegyék közvéleményét, s adott újabb lehetőséget az ellenzék számára egységes és a liberális jogkiterjesztés programja melletti fellépésre. Borsod megyében már az országgyűlés végén érzékelték ezt a vallásüggyel kapcsolatos helyzetet, legalábbis Palóczy László és Vay Lajos követjelentése erről tanúskodik. A vallásügyi törvény elhalasztásával, a Lajcsák püspököt felelősségre vonni akaró kezdeményezésekkel kapcsolatos értékelés egyértelműen Palóczy László munkája, aki az ellenzék egyik népszerű vezérszónokaként az országgyűlés üléstermében is gyakran hívta fel magára a figyelmet a felekezeti jogegyenlőség gyakorlati megvalósítása mellett kardoskodó beszédeivel.
Az 1840. év második fele illetve az 1841. esztendő rendkívül mozgalmas közéletet talált az országban. Elég ha csak arra utalunk, hogy 1841 elején elindult Kossuth szerkesztésében a Pesti Hírlap, új eszközt és irányt adva a reformmozgalomnak, a Széchenyivel folytatott “Kelet népe”-polémia a közvélemény egészét megmozgató programvitát eredményezett, Szatmárban 12 pontba sűrítve megszülettek (majd ugyanott meg is buktak) a polgári átalakulás átfogó politikai programpontjai stb. A vegyes házasságok ügye ebbe a mozgalmas közéletben különös hangsúlyt kapott.
Csak a véletlen hozta úgy, hogy a vegyes házasságok áldásmegtagadásával kapcsolatos egyházi álláspont egyik legelső protestáns kárvallottja épp az ellenzék egyik legnépszerűbb személyisége, Kossuth Lajos lett. Az általa felkeresett pesti plébános ugyanis reverzálishoz akarta kötni a katolikus Meszlényi Teréziával kötendő házassága megáldását. Az 1840. augusztus 27-én tartott Pest megyei közgyűlés felkarolta Kossuth ügyét és megyei sérelemnek minősítette az esetet, az egyház eljárását törvénytelennek minősítette, s a passiva assistentiát gyakorló papokkal szemben peres eljárást és büntetést helyezett kilátásba. Kossuth szenvedélyes hangvételű szónoklatban mutatott rá arra, hogy az egyház éppen akkor, “midőn hegedni kezdének a viszálkodás sebei” nemcsak durván beavatkozik az emberek magánéletébe, saját felekezeti érdekei miatt (vagyis azért, hogy a születendő gyermekek katolikus nevelésének biztosításával növelje befolyását a protestánsok rovására) visszaél a házaspárok érzelmeivel, megalázó helyzetbe hozza őket stb., hanem törvénytelenséget is elkövet. A sok vitára okot adó, állandó hivatkozási alapnak használt hatályos 1791/26. tc. 15. §-a ugyanis kimondta, hogy vegyes házasságot ugyan csak katolikus pap előtt szabad kötni, az elé azonban a pap semmilyen módon akadályt nem gördíthet, s ha az apa protestáns, a gyermekek “követhetik” apjuk vallását. A közgyűlés végül az uralkodóhoz intézett feliratot fogadott el, melyben az egyház törvénytelen gyakorlatának megszüntetését követelte, a mégis előforduló esetekre az 1647/14. tc.-et alkalmazva törvényszék felállítását, a papok beidézését és megbüntetését helyezett kilátásba. Kimondták továbbá, hogy az egyházi magatartást keményen megbélyegző megyei határozatot nemcsak - haladéktalan intézkedést kérve - az uralkodónak és az illetékes megyéspüspököknek küldik meg, hanem pártolást és együttműködést kérve valamennyi vármegyének is.
Ezen a ponton érdemes felvenni a vegyes házassági ügyek Borsod megyei eseménytörténetének fonalát is. A protestáns ellenzékiség tradícióit hordozó, viszont ekkorra már a polgári jogegyenlőség programját magáévá tevő helyi közvéleményben ugyan termékeny talajra hullottak a pesti határozatnak a “törvénytelenségek törvényes megbosszulását” szorgalmazó érvei, az első állásfoglalások nem pusztán annak hatására, hanem azzal párhuzamosan fogalmazódtak meg. (Megjegyezzük, 1840 elején a vármegye sokkal precízebben hajtotta végre a helytartótanács megszokott utasításait is, melyek valamely megyei lakos áttérési szándékának kinyomozására vonatkoztak. A boldvai Honth Zsuzsanna esetében például májusban a megyei küldöttség arról referált, hogy “a római katolikus hitnek végképpeni elhagyása eránt továbbra is változhatatlanul eltökéllett szándékát előttünk újabban is nyilvánítá”, s reformátusnak áttérni “csupán lelki meggyőződésénél fogva” szeretne.) A vármegye augusztus 18-i közgyűlésén már elhangzott, hogy az egyik miskolci templomban “valamely kihirdetés történt”, mire a jelen lévő Thassy Miklós plébános elmondta, hogy Pyrker László egri érseknek az említett püspökkari pásztorlevelet helyben kihirdető határozatát ismertette. (Ld. 1. sz. dokumentum.) A közgyűlés az 1791/26. tc.-be ütközőnek valamint a társadalmi nyugalom felforgatásának minősítette az érseki levelet és az ügy kivizsgálására utasított.
Az ősszel esedékes újabb “évnegyedes” közgyűlésen a kiküldött választmány be is mutatta jelentését, melynek megvitatása nyomán 1840. november 9-én a pesti végzéssel sokban összecsengő felirat szövegének elfogadása mellett döntöttek. (Ld. 2. sz. dokumentum.) A határozat nem lehetett ugyanakkor egyszerű átvétele a Kossuth közreműködésével született, említett pesti határozatnak, annak ugyanis csak a híre érkezett meg ekkor Borsodba, maga az átirat nem. Az ellenzéki hangvételű nyilatkozatokat feltűnően gyakran sújtó “postai rendetlenségről” ezúttal is megállapították, hogy “az ebből eredő sérelmet hallgatással elmellőzni nem lehet”, ugyanakkor nem is akarták túldimenzionálni a dolgot, kérték, hogy Pest vizsgálja meg, mi történhetett. Abban, hogy Borsod rendei pontosan informálódtak a pesti eseményekről, szerepe lehetett az utóbbin személyesen résztvevő miskolci Szűcs Miklósnak. Naplójában pontosan leírta az eseményeket, felfigyelve arra, hogy szónoklat tekintetében “Kossuthtal senki sem mérkőzhetik”. A borsodi nézetekkel leginkább Balogh János Bars megye ellenzéki vezéralakja mutatott hasonlóságot, amikor szorgalmazta, hogy “a setétséget űzzük vissza Rómába, ahonnan jött hozzánk”, kijelentve, hogy ha már a papok magok nem nevelnek törvényes gyermekeket a státusnak, legalább ne gátoljanak másokat olyanok nevelésében” stb.
Borsod szintén megküldte pártolás végett a feliratot a többi vármegyéhez. A fogalmazvány írásképe, valamint a szöveg tartalmi elemei kétségtelenné teszik, hogy az a helyi ellenzék prominens alakja, Palóczy László tollából született. A rá jellemző történelmi utalások és párhuzamok mellett érvelése gyakran tartalmaz protestáns eredetű elemeket, például amikor a házasságkötés megáldásával kapcsolatos szertartás formai kellékeit “érdemileg véve gyakran nem sokat jelentő szokások”-nak nevezte stb. Körültekintően, de határozottan ítélte el, hogy a katolikus püspöki kar saját felekezeti céljaihoz jobban ragaszkodott, mint a nemzet egészének szolgálatához (“önmaga szabályokat osztogat, másoktól semmi korlátozó szabályokat el nem fogad”), illetve azt, hogy az egyház dogmatikai kérdésnek minősítve a házassági ügyeket, abba semmilyen beleszólást nem tűr (“a hierarchia a világi törvényhozástóli függést, amikor csak teheti, magától elhárítani törekszik”) stb. Kérték az uralkodót, hogy tiltsa el a szóban forgó pásztorlevél alkalmazásától a püspököket, továbbá leleplezve Lonovics József római útját, leszögezték, hogy az egyház már megint Magyarország törvényes fórumainak megkerülésével akarja itthoni kiváltságait megőrizni illetve megteremteni. (Lonovics útját a megyék többsége szintén nem nézte jó szemmel, még ha Borsodon kívül azt csak kevesen nyilvánították törvénytelennek.)
Borsod körlevele is sokat számított abból a szempontból, hogy 1840 végén - 1841 elején számos vármegye a vegyes házasságok ügyében ugyanebben a szellemben nyilatkozott meg. Zala megye 1841. január 11-i hasonló, illetve annál talán még nagyobb hatású feliratának elfogadásában például egy ottani áldásmegtagadási ügyben felszólaló Deák Ferenc játszotta a főszerepet. Ezzel ellentétes véleményt legnagyobb hatásfokkal Esztergom vármegye képviselt, mely a papság eljárásának jogosságát, a törvényhatóságok “beavatkozásának” jogtalanságát ecsetelte. Borsod következő közgyűlésén mindezeket fel is olvasták, ám az újabb határozatokat nem emiatt, hanem egy konkrét ügy miatt fogadtak el. Január 18-án ugyanis az edelényi plébános, Illés Ferenc nem volt hajlandó egy reverzális-adást megtagadó protestáns-katolikus házasságkötést megáldani, hanem csak a kántort küldte, hogy a paplakban - a passiva assistentiát gyakorolva - vegye tudomásul a frigyet. A házaspár és a paplakból kizavart násznép mellett a megyei közgyűlés február 16-i ülésének résztvevőit is felháborította az eset, amit csak fokozott, hogy az illető plébános kijelentette: a megyei közgyűlés hatáskörét a “lelki ügyekben” el nem ismeri. Palóczy László ekkor aratta élete egyik legnagyobb szónoki sikerét, szuggesztív, irodalmi-stilisztikai elemeket, jogi, történelmi és bibliai utalásokat is bőven felsorakoztató beszédének híre ugyanis a megye határain túl is elterjedt, kisebb röpirat-vitát is kiváltott. Illés Ferencet a vármegye hatóságán elkövetett széksértés miatt pénzbírságra ítélték, ő azonban arra hivatkozva, hogy “elveinél fogva” került meghurcolásra, tiltakozott és az 1729/28. tc. 22. §-ra hivatkozva a királyi táblához fellebbezett a vármegye ítélete ellen. A három elfogadott határozat közül az első egy, a vonatkozó ügyeket kivizsgálni hivatott paritásos alapú törvényszék felállításáról, a második a megyében lakos vegyes házasságot kötők számára annak kinyilatkoztatása, hogy a reverzálisokra vonatkozó egyházi rendelet törvénytelen, és annak nem kell engedelmeskedniük, a harmadik pedig, hogy minderről a megye valamennyi települését minél előbb hivatalosan értesíteni kell. Másnap, február 18-án a megyegyűlésen elnöklő Szathmáry Király József alispán intésben részesítette az edelényi plébánost, a vegyes házassági ügyekben már szintén érintette Thassy Miklós miskolci plébános pedig a megye eljárása ellen - azonnal elutasított - óvást jelentett be. Mindezt már Pyrker egri érsek nem hagyhatta szó nélkül. Megkereste a helytartótanácsot, hogy Borsodot határozatai visszavonására kényszerítse (ld. 5. sz. dokumentumot), a megye azonban ellenállt.
A megye komolyan gondolta, hogy felállított törvényszéke útján kivizsgáltatja a vegyes házasságok áldásmegtagadási ügyeit, legalábbis erre utal még, hogy Palóczy László másodalispán szabályos idézést juttatott el Illés Ferenchez, május elején pedig a vármegye, mint “szándékos törvénysértőt” el is ítélte. Utóbbi alkalommal úgy ítélték meg, hogy az egyház a felelős azért, mert az “ingerültség magvai nemcsak elhintettek, hanem már ki is csíráztak”. Május 10-én továbbá - Zólyom megye példája nyomán - olyan határozatot is elfogadtak, hogy a vármegye a protestáns lelkész előtt megkötött vegyes házasságot is érvényesnek ismeri el, jóllehet ez elvben ellentétes az 1791/26. tc.-kel, a katolikus egyház magatartása azonban erre kényszeríti a vármegyét. (Ld. 6. sz. dokumentum.) 1841 tavaszán úgy tűnik, az egyház is azon kísérletezett, meddig feszítheti a húrt (újabb áldásmegtagadások is történtek, ld. pl. 7. és 9. sz. dokumentumot), a vármegye pedig újabb, pontosabb, ugyanakkor erélyesebb uralkodónak intézett feliratokat fogadott el, hogy a központi hatalommal kimondathassa a törvénytelenül eljáró s azt védelmező egyháziakkal szemben. (Ld. 8. sz. dokumentum.) A májusi közgyűlésen a vármegye kijelentette ragaszkodását ahhoz, hogy törvényes intésben részesítse az áldásmegtagadó papokat, ekkor azonban kiderült, hogy a jövőben ezt sokkal nehezebb lesz alkalmazni, hiszen hiába jut tudomására a törvényszéken elnöklő alispánnak, például Palóczynak, hogy egy pap törvénytelen eljárásra készül, mire az intést egy esküdt kiküldése útján az érintett tudomására hozza, hogy ha mire odaér, már meg is történik a házasságkötés.
A nyári forró hangulatú közgyűlések napjait a vegyes házasságok ügyében az időközben Bécsben is megfordult egri érsek által a vármegye ellen benyújtott panasz ügye foglalta el. (Ld. 10. sz. dokumentum.) A vármegye nemcsak pontról pontra visszautasította Pyrker panaszát, miszerint azonnal függesszék fel a plébánosok elleni eljárásokat, hanem egyértelműen megbélyegezték a katolikus egyház kirekesztő, a polgári átalakulás szorgalmazásával homlokegyenest ellenkező politikai állásfoglalását is. Már azt is kifogásolták, hogy Borsod megye törvényhatóságát kívánta alárendeltetni az egri főegyházmegyének a vegyes házassággal kapcsolatos állásfoglalás kapcsán (“nem az ország van a vallásban, hanem a vallás van az országban”), továbbá rámutattak a püspöki kar vallási türelmetlenségére, arra, hogy a tanításai évezredes jellegét hangoztató egyház mindig is aktuálpolitikai érdekeinek megfelelően alakítja állásfoglalásait stb. A végén pedig egyértelműen kérték az uralkodót, hogy “a közboldogságot a hierarchiának már semmi korlátokat sem ösmérni törekvő túlzásai ellen” védelmezze. Az augusztusi borsodi gyűlések azonban sokkal inkább azért váltak jelentőssé, mert ekkor nyitottak a vármegye liberálisai (Palóczy László mellett Szemere Bertalan is) újabb, sajátosan borsodi “frontot” az egyházpolitikában: indítványozták a számos polémiát, sajtócikket és országgyűlési vitát eredményező szekularizáció (az egyházi vagyon feleslegének közcélokra fordítása) életbe léptetését.
Bár a vegyes házassági ügy sokat veszített “lendületéből”, a vonatkozó pereket felfüggeszteni akaró helytartótanácsi leirat nyomán még novemberben is újabb feliratot intéztek a királyhoz. (Ld. 11. sz. dokumentum.) Ezúttal Gömör megye kéréséhez csatlakozva figyelmeztettek, hogy az egyház nemcsak az áldásmegtagadásban, hanem a magánélet egyéb területén is kész arra, hogy az emberek magánéletébe, sőt a törvényes rendbe is beavatkozzon, ha érdekei kívánják. Lényegében megismételték az egyházzal - konkrétan az egri érsekkel - szembeni korábbi három lépcsős kérésüket: a főpappal vonassa vissza az egész viszályt kiváltó egyházmegyei rendeletét, ha ezt vonakodik megtenni, fenyítse meg, továbbá gondoskodjon arról, hogy ne magyarázhassák félre az egyháziak az uralkodói rendeleteket. Hogy ez mennyire fontos lett volna a megyének, mutatja egyrészt, hogy így sürgették a királyt állásfoglalásra: “a legfelsőbb válasz ki nem adását az egyházi személyek tetteik helybenhagyásának nézik”, másrészt maguk is kimondták az egri érsek törvénytelen rendelete miatti megfenyítését. (Ld. 12. sz. dokumentum.) Ez utóbbi fenyítés ügyét azután újra kellett volna indítani, mert a hamarosan lemondani kényszerült egri járási főszolgabíró, Palóczy Tamás (Palóczy László fia), Szemere Bertalan politikai ellenlábasa Egerben (vagyis nem Borsod megyében) keltezte az egri érseknek szóló idézőlevelet. Érdemi tárgyalásra azonban már nem kerülhetett sor, mert a kancellária adminisztratív úton beszüntettette a plébánosok ellen folyó pereket, az aktákat a megyék (köztük Borsod) tiltakozása ellenére magához rendelte és “elfektette”, a megyei tiltakozásokat, feliratokat (Borsodét is) válasz nélkül hagyta.
A vegyes házassági ügyek 1842-től sokkal kevésbé bírnak fontossággal, majd az 1844/3. (liberális szempontú egyházpolitikai törvény) egy időre legalábbis elnapolta az áldásmegtagadással kapcsolatos konfliktusokat.

DOKUMENTUMOK
1. Borsod vármegye közgyűlési határozata, 1840. augusztus 18.
Előterjesztetvén továbbá az is, hogy a vegyes házasságok ezután miként leendő kötése eránt a miskolci alsó parókia templomában valamely kihirdetés történt, mi az 1790/1. [évi] 26. tc. rendeletével meg nem egyezvén, ezáltal a vegyes házasságok megtörténhetésének akadályok tétetnek. Miután az efelett folytatott tanácskozások közben közöttünk jelen volt miskolci alesperes és plébános, címzett egri kanonok Thassy Miklós polgárilag lett felszólítása után aszerint nyilatkozott, hogy a nagyméltóságú pátriárka egri püspök őexcellenciájától pásztori oly levelet vett, melynek tartalmát meghagyott kötelessége szerint egyházi beszédében aszerint hirdette ki, hogy oly esetekben, midőn a vőlegény evangélika egyik-másik vallást követi, a menyasszony pedig katolika, a háromszori kihirdetés előre bocsátása után, hacsak a házasulandó felek magukról, hogy születendő mindkét nemen levő gyermekeiknek a katolika vallásbani neveléséről térítvényt (reverzálist) nem adnak, a házassági kötés a templomban nem történik, s a házasságra az egyházi áldás nem adatik, hanem a paplakban megjelenendő házasulandó személyek a katolikus illető plébános előtt és két tanúk jelenlétében házasságra lépni kívánó szándékukat kijelentvén, ez a házasságnak e szerint lett kötését az illető anyakönyvébe beírja. Az ily módon kötött házasságot azonban mind polgári, mind egyházi tekintetben erőteljesnek, törvényesnek és semmi kifogás alá nem eshetőnek kijelenté, hozzátéve egyszersmind azt is, hogy ezen pontoni levél tartalma alesperességében kihirdettetett. A megye közönsége előtt tett ezen innepélyes kijelentés után a megye rendei érzékeny megilletődéssel tapasztalván azt, hogy ámbár a közelébb múlt ország gyűlése alatt a nagyváradi püspök őexcellenciájának hasonló tartalmú pásztori levele tanácskozás alá tett terjesztése alkalmával folyó évi Boldogasszony hava 13-án tartott közgyűlésünkben költ, s az ország több törvényhatóságaival egyező utasításunk folytában a Karok és rendek több rendbeli izenetében bőven kifejtve azt, hogy a fent érdeklett egyházi intézkedés által az 1790/1. [évi] tc. azon rendeletének foganata, miszerint a vegyes házasság megtörténhetését gátló minden akadályok tétele tilalmaztatik, nemcsak kigyengíttetni céloztatik, sőt az abban kifejtett elvek szerint a katolikusok és evangélikusok közt, a most érdeklett törvény által helyre állíttatni kívánt barátságos egyezség elenyésztetni, a rokon érzetek elszaggattatni, a házaspárok közt a békétlenség magvai elvettetni s ezáltal a szeretetlenség, majd gyűlölség felébresztetni, s a törvényekkel, úgy a vallásszabadsággal össze nem férkezhető térítvények feleleveníttetni céloztatnak. Ennélfogva az ezen, mint országunkat, úgy Európa több részeit századokig rongált véres háborúkat is okozott viszálkodás megújítását okozható pásztori levél szerzőjének megfenyítése felséges urunktól kérettetett, mindamellett az ország gyűlése eloszlatása után a magyarországi főpapság nem tekintvén az ország rendeinek ez érdemben tett kinyilatkoztatásait, azok által törvény ellenieknek kijelentetett újabb elveket közhírré tétetvén, ezáltal a békétlenség, visszavonás és gyűlölség bő gyümölcseit nevelő magvait elvettetik. Miután tehát a fentebbi innepélyes kinyilatkoztatásból, úgyszinte némely tagainknak ezúttal tett kijelentéseiből meggyőződtek a megye rendei, hogy a vegyes házasságok tárgyában a fent érdeklett módon valósággal megtörtént a kihirdetés, másod alispánunk, Palóczy László elnöksége alatt báró Vay Lajos, idősb. Ragályi Zsigmond, ifj. Bük Zsigmond, Mailáth Sándor, Máriássy István táblabíráink, mindkét főjegyzőink, Gombos Miksa főszolgabírónk és tiszti főügyészünkből összeszerkesztetett küldöttségre bízatik, hogy utasításunk és az országgyűlési iratok egybevetésével s az azokban kijelentett elvek és okok előterjesztése mellett s a nagyváradi püspök őexcellenciája pásztori levelére költ udvari kegyelmes végzet megtekintésével e tárgy körülményeit, úgy annak jövendőbeni kihatása gondos figyelembeni vételével felséges urunkhoz intézendő felírás javallata készíttessék el, s azt megvizsgálás végett jövő évnegyedes közgyűlésünk eleibe terjesszék.

2. Borsod vármegye felirata az uralkodóhoz, 1840. november 9.
A legfőbb valóságot nem azon egy szertartással imádóknak párt-szellemi gyűlölése s ennek veszélyteljes szülöttjei, a vallásbeli türelmetlenség és térítésbeli buzgólkodás, az érdemileg véve gyakran nem sokat jelentő szokásoknak és szertartásoknak, hitágazati fontosságra célzott emelése s a mindazokról többnyire földi mellékes nézetekből támasztott szenteskedő vitatkozások, a lelkiösméret és minden világi dolgok feletti uralkodásra törekedő büszke vágy - ezek a keresztény vallás s annak felséges alkotója által nemcsak nem tanított, hanem nyilván kárhoztatott tettek és indulatok - az ínségeknek és nyomorúságoknak, mely feneketlen örvényeiben sodrották hajdan óta a miattuk százados sebekkel vérzett s nyomasztó súlyuk alatt meg is jajdult emberiséget, elég bőven tanúsítják azon irtózatos szenyvedések és jajok, melyeket az egymást viszonosan üldözött pártok által oly kíméletlenül fecsérlett emberi vérben s keserű könnyekben mártott tollal maga írt be a történetek évkönyveiben - az Idő.
Egyedül az isteni örök bölcsességben és igazságban vetett bizodalom gátolja annak hívését, hogy a vallásból és a vallás miatt támadott viszálkodások s ebből eredett üldözések eredményeik örökös átok s le nem mosható szenny gyanánt vagynak, a különben is sok viszontagságokkal küszködő földi rövid élethez ragasztva, maga a tettlegi tapasztalás, mint eddig azt az állítást igazolni látszik el annyira, hogy itt valamely jótékony befolyását, amaz intésnek sem lehetne mindekkoráig tapasztalni, hogy tudniillik, “amik ártanak, tanítani is szoktak”.
Ugyanis többek között a 16. században kitört reformációnak zúgó szélvészei, a 30. évi háborúnak iszonyatosságai a hierarchia terjesztésében remeklett jezsuitáknak - éppen a r. katolikus fejedelmek és országok sürgetéseikre - pápai hatalommal lett eltörlésük, 2. József császárnak setétséget oszlató, de a vallásnak fényt adó újító rendelkezései, végre azon végveszéllyel fenyegetőző csapások, melyek a hierarchiát a francia forradalom kiütésekor és után megrázták, azon hierarchiát vajon tanították vagy legalább elveit és vágyait mérsékeltebbekké tették-e? Erre a tapasztalás “nemmel” felel.
Annak, hogy a hierarchia minden rajta történt s tanúságul szolgálhatott csapások után is semmit sem tanult, s semmit el nem felejtett, s mind csak fel nem hágy ama kedvenc elveivel és céljaival, miszerint önmaga szabályokat osztogat, másoktól semmi korlátozó szabályokat el nem fogad, s elővett eszközeit a cél által eléggé meg nem szentelteknek tartva, és így benenk nem válogatva, trónját minden világi felsőségek feletti állásokban tartani, és ha onnan legördült, a szédítő kedves magasságra ismét és ismét felemelni minduntalan törekszik, a külföldet nem említve, békés polgárai nyugalmának felzavarásával hazánkban is történtek az újabb időkben kedvetlen példái, s ezek azok, miket felségednek jelenleg megsebhedt szívvel bejelenteni s sietős orvoslásukat szorgalmazni kényteleníttetünk.
Ugyanis elébb szerencsétlenséget jövendölő lassú ingással, majd zúgó morajjal futá meg a múlt 1839. év elsőbb hónapjaiban az egész országot ama hír, miszerint a nagyváradi deák szertartású püspök híveihez kibocsátott körlevelében őket arra oktatta, hogy a r. katolika vallás a vegyes házasságokat a lélekre nézve veszedelmeseknek tartja, hogy azoktól mindég idegenkedett, s fog is idegenkedni, továbbá, hogy a r. katolikus papnak a vegyes házasságokat, hol a nő katolika, megáldani nem szabad, ha csak a születendő mindkét nemű gyermeknek r. katolika vallásbani nevelésükről reverzálist nem adatnak, s hogy az ily reverzálisok nélkül eddig történt megáldások is egyenesen visszaélések valának. Majd ugyanazon püspök egyházi megyéjében lévő lelkipásztorokhoz oly egyházi rendeletet bocsájtott, hogy a fent érintett vegyes házasságokat meg ne áldják, s a házasulandók hűségi esküjét, nem úgy, mint egyházi személyek, hanem csak mint tanúk, s nem is az egyházban, hanem a paplakban minden egyházi szertartások nélkül pusztán s szenvedőleg fogadják el.
Ezen egy csendes időben véletlen megdördült villámsújtáshoz hasonló merény, mely nagy figyelmet és aggodalmat okozott az egész országban, [ezt] mutatják az akkoriban csakhamar megnyitott ország gyűlésének iratai, s a törvényhatóságoknak követeikhez e részben küldött utasításaik, melyek (csekély kivétellel) a fent említett püspök intézkedéseit rosszallották, néhányan pedig (vélünk együtt) ugyanazon püspök megbüntetését is szorgalmazák.
A két táblák közötti vitatkozások teljes bé nem fejezhetésük s az idő lefolyása miatt a dolog határozottan be nem végeztetett ugyan, hinni lehetett mindazáltal, hogy a nemzetnek képviselői által innepélyesen kijelentett gondolkozása elég béhatással leend egy túlságos buzgólkodású püspökben is arra, hogy nemzet kijelentett akaratát tisztelve, a törvény által is kijelelt korlátok közé térjen vissza. Azonban másképp ütött ki a dolog, bokrosodtak a bajok, s újabb bajok rázák meg az ország lakosai csendességét.
Mert az utóbbi ország gyűlése berekesztése után csakhamar (mint hitelesen értesítve vagyunk) a nagyváradi püspöknek feljebb elősorolt egyházi rendeletei már megyénkben, sőt mint a senki által meg nem cáfolt s meg nem tagadott közönséges lapok tanúsítják, az egyházi több megyékben is kihirdettetvén, Magyarország egyházi méltóságai elfogadván a nagyváradi püspök véleményét, annak pártkövetőivé lettek.
Legkegyelmesebb Urunk! Midőn az ország rendei a múlt 1832/6. és 1839/40-i két utóbbi országgyűléseken a vallás dolga felett hosszasabban tanácskoztak, s annak eredményeit törvényjavaslati alakban foglalva felségednek királyi megerősítése alá is terjesztették, azon békét szerető s azt is eszközleni törekedő nézetből indulának ki, hogy az egymástól bár különböző vallású, de ugyanazon Istent imádó, s egy fejedelmet, egy hazát, egy törvényt tisztelő hazabeli polgárok szíveik mennél szorosabb kapcsolatba hozatván, hazánk minden vidékein a barátságos egyetértés s békesség elterjedjék. Úgy hisszük tehát, hogy midőn Magyarországnak egyházi méltóságai nem tekintvén az ország rendeinek békeszerető indulatára, s nem várván be felségednek a vallás dolgában felterjesztett országos felírásra kelendő kegyelmes válaszát is, a vegyes házasságok meg nem áldását szabályul tűzték ki a r. katolikus papoknak, ellenére jártak és dolgoztak az ország rendei (tőlök, kivált mint a békesség fejedelme papjaitól és szolgáitól tiszteletet és követést méltán kívánt) célzataiknak, s újabb példáját adák annak, hogy a hierarchia a világi törvényhozástóli függést, amikor csak teheti, magától elhárítani törekszik.
Ha elmellőznénk azt, hogy a fent említett egyházi rendeletek a katolicizmus azon elveivel, miszerint a hit dolgában változást vagy módosítást el nem fogad, egyenesen ellenkeznek, ha meg nem említenénk is azt, hogy a magyarországi püspökök a vegyes házasságok eránti 50. évi gyakorlatot helyben nem hagyván, elébbeni tetteik rosszallásával önmagukat kárhoztatják, annak hosszasabb megmutogatásában is, hogy Magyarország püspökeinek a vegyes házasságok eránti újabb rendelkezéseik törvénytelenek, s ennek egyes polgárjaira nézve pedig veszélyesek, egyedül annál fogva nem bocsájtkozhatunk, mivel az okokat oly terjedelmesen, s részvétünk s meggyőződésünk szerint oly igazán s kimerítőleg fejtette ki az utóbbi ország gyűlésén a nemzeti képviselők táblája, hogy e részben az országgyűlési iratokra oly nyilvánítássali hivatkozást, miszerint a nemzeti képviselői felírási javaslatában foglalt okokat és nézeteket mint egyszersmind polgári önnön hitvallásunkat is jelen fölírásunkban általánosan beiktattatottaknak kérjük, elegendőnek még annál fogva is tartjuk, mivel ennek, hogy maga felséged is a nagyváradi püspöknek a vegyes házasságok dolgában kiadott egyházi rendeleteit legfőbb bölcsessége és törvényszeretete szerint rosszallotta, s az 1790/1. [évi] 26. tc. 15. ágazata rendeletében ütközőnek tekintette, az 1839. évi Szent György hava 27-én a királyi helytartótanács útján a magyarországi érsekek és püspökökhöz az ország köztudomására elbocsájtott azon kegyelmes végzete, mely szerint tudtokra adatott, hogy felséged az 1790/1-i 26. tc.-nek meg nem tartását nehezteléssel vette, annak megtartását királyi hatalmával parancsolja, sőt a magyarországi főpapoknak felséges személyéhezi ragaszkodásukat is azon törvénynek általuki teljesítésében kitüntetendő pontosságoktól fogja mérsékleni, felségedre nézve az egész haza előtt hálás és fényes emlékezetben maradand.
Azért is felségednek előttünk örök tiszteletben álló kötelességét, trónjának és hív népeinek válhatatlan kapcsolatban álló boldogságokért hatalmas karral őrködő gondoskodását jobbágyi alázattal s fiúi hű szeretettel még azon egy körülményre is fordítani kérvén, vajon tudniillik, most midőn újra forrásban látszik a fél világ, most midőn keleten és nyugaton a politikai láthatárok felett, részint már meg is dördült terhes fellegek tornyozódnak rakásra, s remegve nézi a jelenkor, hogy a barlangjaikból vajha ki nem törhető veszélyes orkánok több oldalakról Európa felett, újra kizúdulni mint készülnek, ily teológiai s papi finomságok feltalálgatásának szőnyegre hozatásának s vélök a haza polgárjai házi és családi nyugalmuk háborgatásának, s egymással ily gyújtó üszköknek közükbe való szórásukkali össze veszítésüknek, s nem inkább annak van-e most - s éppen most - legszorgosabb ideje, szüksége és helye, hogy gondosan elháríttatván mindazok, mik a haza polgárai között szeretetlenséget s gyűlölködést szülhetnének, egymás eránti viszonos szeretetök és bizodalmuk ama legszentebb kötelességének, úgymint a trón és a közös haza védésének teljesítésére még erősebben forrjon össze, felségedet alázatosan arra kérjük, méltóztassék a törvényeknek a vegyes házasságokról szóló rendeletét teljes kiterjedésében szorosan megtartani, s azoknak fenntartására ügyelő fejedelmi legfőbb hatalmánál fogva úgy is, mint apostoli király a fentebb érdeklett törvénytelen egyházi rendeleteket megsemmisíteni. Az azokat kiadott főpapokat pedig szigorúan odautasítani, hogy a törvénynek és törvény eránti tiszteletnek sérelmével kiadott körleveleiket vegyék vissza, s ezáltal a polgárok megzavart lelki nyugalmát is visszaadva jövendőre a törvénynek minden efféle új, helytelen és egyoldalú tettleges magyarázgatásától óvakodjanak, mindenesetre hazafiúi egyenességgel kinyilatkoztatván egyszersmind azt is, hogy részünkről e kérdéses, s a jövő országgyűlésre által hagyott tárgyat, ott és akkor újra elmúlhatatlanul felvétetni törekvéndünk. Az alatt pedig nem kerülvén el visszaemlékezésünket az is, hogy a törvényhozás felsőségével s a törvénynek kötelező erejével ellenkezni merészlő főpapok és mindenki ellen az 1507. évi 8. tc. is szabott büntetést, alkotmányos kötelességünk és hatóságunk gyakorlatával, a törvények szentségének bárki által is teljes tiszteletbeni tartására nézve alkotmány- és törvényszerű minden módokat és eszközöket elővenni és használni el nem mulasztándjuk.
Ezekben határozván azok, miket e tárgyban fenségednek alázatosan felterjeszteni kívántunk, őszinte egyenességgel megvalljuk, hogy miután kivált az egyházi méltóságok ily ellen helyhezetben tevék magukat, az ország rendeivel nem kerülhette el figyelmünket a közönség eleibe jutott s senki által szinte meg nem tagadott azon körülmény, miszerint a vallás és jelesen a vegyes házasságok dolgábani valamely bejelentések és intézkedések végett a csanádi püspök Rómában utazik vagy utazni szándékozik.
Hogy áll a dolog valósággal? S mi fekszik vagy fekhetik alatta? Diplomatikai adatokból voltaképpen ugyan nem tudjuk, minthogy azonban a nemzet jogai épségükrőli gondoskodás sohasem idő előtt, se nem felesleges, ezennel innepélyesen és előlegesen kinyilatkoztatjuk, hogy mivel a magában is szabad és független Magyarországnak apostoli fenséges királya, koronája és törvényhozása Rómától nem függ, s a magyar király és nemzet Rómátóli függetlensége még a reformációt megelőző időkben is, mint Nagy Lajosnak s a két Hunyadiaknak dicső példájából is kitündöklik, nemcsak sértetlenül feltartotta, hanem az 1471. [évi] 19. tc.-ben a Szent István király idejétől divatozó szabadságra hivatkozva Rómába panaszkodás végetti járást is, úgy az egyházi, mint világi személyeknek kemény büntetés alatt megtiltotta, s ezen tilalmát az 1486. [évi] 45., 1492. [évi] 46. és több tc.-kben még bővebben is kimagyarázta. A csanádi püspököt Magyarországtól küldött és így ennek nevében és képében jelentéseket tehető, egyezkedhető vagy végezhető személynek soha meg nem ösmerjük, s római útjának bármely eredményeit, a magyar nemzet alkotmányos jogai, szabadságai s törvényei ellenökre és sérelmökre, legkisebb következést sem szülhetőnek előre kimondjuk.

3. Az edelényi plébános ügyének tárgyalása Borsod megye közgyűlésén, 1841. február 16.
Ezek után feladatott ügye tiszti ügyvédi hivatalunknak, mint felperesnek, Illés Ferenc edelényi plébános, mint a megye színe előtt, annak polgári hatóságát magára nézve meg nem ösmérő, s azáltal annak tekintetét lealacsonyító személy és alperes ellen, ki is személyesen jelen lévén, miután arra szólíttatott fel, hogy védelmét élőszóban vagy írásban adja elő, az előbbit választván, állítása szerint elmondatott szavait úgy ismétlette, hogy az főjegyzőnk által rögtön e következő szavakban az alesperes előadása után felíratott, aszerint, amint következik:
“Miután csupán egyházi körömben tett foglalatosságom reménytelenül szőnyegre jött, a tekintetes karok és rendek engedelmével alázatosan nyilatkozni magam és egyházam eránt tartozó szent kötelességemnek tartom, előre ünnepélyesen kijelentvén a rendeknek, hogy én a tekintetes karokat és rendeket sem átaljában, sem egyenként távolról sem akarom sérteni, ösmérem én és mélyen érzem hazafiúi és polgári szent kötelességemet, melynél fogva tisztelem a tekintetes nemes vármegye törvényhatóságát, s ezen alapított s gyökeresített minden végzeményeit, mert ösmérem a polgári felsőbbség rendeleteit és szükséges voltát is, s azért minden törvényen alapult rendeleteinek engedelmeskedni - ebben lelem legnagyobb örömömet. De vagynak nékem nemcsak polgári kötelességeim, hanem egyházam eránti viszonyaim és szent kötelességeim, melyeket szintúgy, mint polgári kötelességeimet, ha szent egyházam eránt hív akarok lenni, szigorúan teljesíteni tartozom. Éppen ilyen a kérdésben forgó dolog, mely csupa szertartási és lelki lévén, egyedül az anyaszentegyház rendelkezése alá tartozik, az ilyenekbe rendelkezni tehát a katolika anyaszentegyház elvei szerint egyedül püsökjeinknek gondja, kiknek a parancsolatját teljesítettem, midőn a felforgó kérdésben papi hivatalomban eljártam, s e tekintetben is a polgári törvényt tiszteletben tartva, tettemről csak egyházi elöljáróimnak tartozom felelettel. Ugyanazért méltóztassanak megengedni a tekintetes karok és rendek, hogy mostani állásomban oda nyilatkozok, hogy e tekintetben a tekintetes nemes vármegye bíróságát el nem ösmérhetem s el sem is ösmérem.”
Mely nyilatkozat felolvasása után azon észrevétel tétetvén, hogy alperes Illés Ferenc első kimondása ezen szavait, “miután a tekintetes nemes vármegye ellenem vegyes küldöttséget rendelni kívánt, mostani állásomban oda nyilatkozom, hogy e tekintetben a tekintetes nemes vármegye bíróságát el nem ösmérem” más szavakkal cseréli fel, s ezen észrevétel a közönség helybenhagyó hangos felkiáltása által helyesnek ösmértetett, miután az alperes védelmét tovább nem folytatta, a fent érdeklett perben e következő ítélet hozatott:
Ítélet: Alperes Illés Ferenc edelényi plébános azon kijelentés által, hogy a megye bíróságát meg nem ösméri, a széksértésben annál fogva marasztatik el, minthogy nyilatkozása utóbbi sorait más szavakkal terjesztvén elő, első kimondása alkalmával előadott ezen szavait “miután a tekintetes nemes vármegye ellenem vegyes küldöttséget rendelni kívánt, mostani állásomban oda nyilatkozom, hogy e tekintetben a tekintetes nemes vármegye bíróságát el nem ösmérem” fentebb olvasható más előzvényekkel cserélvén, most érdeklett szavainak értelme által a megye közönsége szentségét s hatóságát sértvén meg, az 1723/57. tc. szerint egy-egy forintot tevő 25 könnyű terhű márka büntetéspénz lefizetésében elmarasztatik, s ellene a rögtöni végrehajtás meghatároztatik.
Mely ítélet nyomon kihirdettetvén, az alperes felszólíttatott, hogy a megítélt büntetéspénzt vagy fizesse le, vagy a szokás szerint zálogot adjon, ki is nyomban erre semmit sem szólván, Gombos Miksa szendrei járásbeli főszolgabíránknak meghagyatott, hogy a végrehajtást vigye véghez, ki is a terem ajtajánál megállván, az alperestől a 25 forint büntetéspénzt általvette, s azt főjegyzőnk kezéhez adta, nyomban az ezúttal tett előterjesztés egyértelműleg lett elfogadásával meghatároztatott, hogy ezen 25 forintot ezüstpénzben lévő büntetéspénz a pesti vakok intézete gyarapítására ajándékoztassék, ennek következésében az érdeklett 25 forintok Lossonczy Károly hadi pénztárnokunknak oly meghagyással adattak által, hogy azt a miskolci kir. sóháznál lefizetvén, az onnan nyerendő nyugtatványt tekintetes Pest vármegyének leendő által küldés végett még ezen közgyűlés folyamata alatt nyújtsa be.

4. Borsod határozata Esztergom vármegye vegyes házasságokkal kapcsolatos körleveléről, 1841. február 17.
Törvényeinkben gyökerezett s múlt 1840. évi Szent András hava 9-én tartatott közgyűlésünk 3639. sz. a. költ felírásunkban kifejtett alapos okaink tisztelt Esztergom vármegye levelében előterjesztetett, de a szomorú tapasztalás szerint gyakorlatilag - fájdalom! - éppen ellenkező hatást szült véleménye által távolról sem gyengíttetvén ki, előbbeni felírásunkban előterjesztetett elveinkhez még annál inkább ragaszkodunk, minthogy az ország különböző részeiből érkezett s most felolvasott barátságos levelek csalhatatlanul azt tanúsítják, hogy a közösnek kijelentett sérelem orvoslása egyhangúlag kívántatik.
Egyébiránt minthogy fent érdeklett felírásunk kelése idejéig oly eset, mely törvényhatósági intézkedésünket rögtön kívánta volna, előnkbe nem terjesztetett, a kérdésben forgó egyházi rendeletek gyakorlatban vételéből származható sérelmek orvoslását felséges urunktól fiúi bizodalommal vártuk és reménylettük. Azomban hazánk láthatárát elborított terhes fellegek megyénk felett is megdördülvén, hazafiúi méltó fájdalommal és megilletődéssel azt tapasztaljuk, hogy az előnkbe terjesztett panasz szerint a békés polgárok nyugalma, csendessége felzavartatott, ennélfogva törvényhatósági elmulaszthatatlan kötelességünknek ösmérjük, hogy addig is míg a fentforgó sérelem gyökeres orvoslását a közelébbi ország gyűlésére küldendő követeink által sürgetőleg szorgalmaztatnának; a megzavart családi viszonyok kiegyenlítésére, a házi élet felbomlott csendessége helyrehozására tüstént és halaszthatatlanul azon törvényszerű módokat vegyük elő, melyeknek foganatban vételét törvényeink, mint ősi alkotásunk őrjei hűséges kezeinkre bízták, ennek folytában következő határozásokat teszünk, úgymint:
Először a már feljelentett s nyomozandó, úgyszinte a feljelentendő s nyomozandó vádak elítélésére az 1647. évi 14. tc. 2. ágazata rendeléséhez képest mind a két, úgymint a katolika és evangélika vallásbeli felekezetűekből első alispánunk, vagy ennek akadályoztatása esetében második alispánunk elnöksége alatt báró Vay Lajos, id. Ragályi Zsigmond, ifj. Bük Zsigmond, Okolicsányi Ferenc, Gombos György, Csomós Mihály, Szemere Bertalan táblabíráinkból, Okolicsányi János és Rácz János főjegyzőinkből, Nagy Gedeon, Gombos Miksa főszolgabíráinkból, Bakó János fő- és Paulikovits Pál tiszti alügyészeinkből, Kissely József és Várnay Ferenc rendszerinti esküdteinkből alakított, egy oly állandó törvényszéket nevezünk ki, mely nemcsak e jelen panaszos vád eránt, hanem más hasonló esetekben is a törvényben megszabott módon bíráskodni fog, hogy pedig egyik vagy másik tagnak megakadályoztatása esetében a bírák száma ki nem telése miatt bíráskodásában meg ne akadályoztassék, Mailáth Sándor, Szűts Sámuel, Márjásy István, Miklós Ferenc, Berzeviczy Lajos, Szalay Antal, Majthényi Antal és Csépányi Ágoston táblabíráink, Okolicsányi Emánuel és Vadnay Miksa aljegyzőink, Sebe József és Debrecenyi Pál alszolgabíráink, Bay Bertalan és Török Alajos tiszti alügyészeink, Vadnay Bertalan és Göböl András rendszerinti esküdteink helyetteseknek oly módon neveztessenek ki, hogy elnök alispánaink a törvényszék rendszeres tagai hiányát a helyettesekből úgy egészítsék ki, hogy a tartandó törvényszékben mind a két vallásbeli felekezetűekből egyenlő számú tagok legyenek jelen, egyébiránt a fent idézett törvény világosan megszabván az eljárási módot és rendet, alispánaink s egyéb tisztviselőink magokat ahhoz mindenekben pontosan alkalmaztassák.
Másodszor köztudomásra lévén a megye rendei előtt az, hogy az egyházmegyei - törvény elleni - rendelet szerint azon esetben, ha a házasulandó férfi az evangélika, a nő pedig a katolika vallást követi, egyházi áldás csak azon esetben adatik, ha leendő mindkét nemű gyermekeiknek a katolika vallásbani neveltetése eránt térítvény vagyis kötelezvény adatik, minthogy ezen egyházi - törvény elleni - rendelet foganatosítása által a vegyes házasságoknak nemcsak akadályok tétetnek, sőt a megyei lakosok azon gyanakodásban lennének, mintha az egyházi áldás megtagadásával kötött és kötendő házasságok törvényes erejűek nem lennének. Hogy ezen hibás vélemény elenyésztessék, közhírré tétetni rendeltetik, hogy a közelebbi országgyűlésen egyben gyűlt rendek a most érdeklett egyházmegyei rendeleteket a törvénnyel, s az azt nyomban követett 50 évi törvény[es] gyakorlattal ellenkezőnek ösmervén, mi is ezen tettet törvénysértésnek ösmerjük, s az azt elkövető papi személyeket a törvény szerint megbüntetni rendeltük. Azért, mert a vegyes házasságokat a törvény szavai szerint megakadályoztatni semmi módon nem szabad, azért is a katolikus papoknak azon kívánságát, hogy [a házaspárok] leendő gyermekeik jövendőben a katolika vallásbani nevelésökről térítvényt vagy kötelezvényt adjanak, teljesíteni egyáltaljában nem tartoznak. Egyébiránt ámbár a fentebbiek szerint a vegyes házasságokat a gyakorlatban venni kezdett mód szerint meg nem áldott vagy áldó s ezáltal azoknak akadályt tenni kívánt s kívánó katolikus papokat törvény szerint megbüntetni rendeltük is, mindamellett mindazoknak megnyugtatására, kik az érdeklett egyházi rendelet következésében netalán eddig áldás nélkül adattak össze, ezennel kinyilatkoztatjuk, hogy az ilyetén házasságok mind polgárilag, mind törvényesen és egyházi tekintetben is teljesen érvényesek s teljes erejűek.
Harmadszor, hogy ezen határozatunk közhírré tétele mentül ünnepélyesebben s minden balmagyarázat eltávoztatásával történjék meg, szükségesnek látjuk, hogy azon küldöttség, mely a nemesi személyek és javak öszveírására közelébb tartatott évnegyedes közgyűlésünkből kirendelve volt, minden helységben jelenjen meg, s ott a helybeli elöljárókat és lakosokat egybegyűjtvén fent érdeklett határozatunkat szóról szóra hirdesse ki, s azt minden megyénkbeli községnél írásban foglalva hagyja is. Az elöljáróknak tudtára adván s őket arra kötelezvén, hogy ha evangélika valláson lévő férfi és katolika nő közötti jegyváltásról értesíttetnek, azonnal a feleknek fent érdeklett határozatunkat anélkül azonban, hogy annak magyarázatában bocsátkozzanak, olvastassák fel, s őket eszerint annak tartalmáról értesítsék.

5. A helytartótanács leirata Borsod vármegyéhez, 1841. április 20.
Az egri érsek pátriárkának legfőbb helyre nyújtott folyamodó levele, mely szerint folyó esztendei február 17-én tartott közgyűlésük alkalmával a vegyes házasságok dolgában hozott határozatjukat megsemmisíttetni, s ennek megyéjükben közhírül adását megtiltatni vagy amennyiben valóban már megtörtént volna, visszahívattatni könyörög. Tisztelt uraságtoknak legfőbb meghagyásnál fogva visszazárólag oly utasítással tétetik által, hogy ezen határozatjuk alapokai eránt kimerítő jelentésöket minél előbb felterjesszék, egyébiránt pedig annak folyamatba vételével mindaddig, míglen e részben legfőbb határozat nem következend, felhagyjanak.

6. Borsod vármegye közgyűlési határozata, 1841. május 10.
Egyébiránt a megye rendei ezennel újra kijelentvén azt, hogy az eddigi gyakorlat ellenére az egyházi szokott szertartások elmellőzésével s az áldás megtagadásávali házassági egyben köttetésen jelen leendő egyházi férfiaknak megfenyítését esetről esetre előbbeni e tárgyban hozott határozatuk szerint elrendelendik, mindezek felett polgártársaik lehető megnyugtatását hazafiúi szíveiken viselvén, közhírré tétetni rendelik, hogy az áldás megtagadásával és a szokott egyházi szertartások elmellőzésével különben érvényesen egybekötött és netalán kötendő házaspárok - ha csakugyan házassági egybenkeléseket megáldatni kívánják - szabadságukban áll egybenköttetésük után az áldást a vőlegény vallásán lévő egyházi személytől kívánni. Továbbá minthogy a házassági egybenköttetésen jelenlevő tanúknak megszabott fizetésük vagy díjuk nincs, ezennel közhírré tétetni rendeltetik, hogy a római katolikus papok szenvedőlegi jelenlétük (passiva assistentia) mellett köttetett egybenkelésen jelenlévő plébánosoknak vagy káplánoknak semminemű fizetéssel nem tartoznak. Hogy ily alkalommal a katolikus papság semminémű fizetést nem is kíván, főtisztelendő Thassy Miklós egri címzett kanonok miskolci alesperes és plébános, mint egri egyházi megyei küldött előttünk ünnepélyesen is nyilvánítá.

7. Borsod vármegye közgyűlési határozata, 1841. május 12.
Farkas András, mint a putnoki Dubicsánnyal egyesült reformált egyház ez idő szerinti rendes prédikátora hozzánk intézett folyamodásában azt jelentvén be, hogy folyó évi Böjtelő hava 23-án sajó-galgóci plébános, Ladányi Antal dubicsányi lakos s helvét hitvallású Tökös Andrást Galambosi Terézia római katolikával a szokott egyházi szertartások mellett a templomban úgy eskette meg, hogy elébb a nevezett ifjútól leendő fiúgyermekeinek katolika vallásbani neveltetésük eránt szép sima szavak használatával reverzálist vett. Hogy tehát ezen reverzálisnak a már vegyes házasságban élő személyek születendő gyermekeire nézve kedvetlen következései jó előre elháríttassanak, azt kéri, hogy ezen, bár szelíd módon kivett reverzálist, mint törvény ellenit kötelező erővel sohasem bírónak vagy bírhatónak jelentsük ki, eziránt jegyzőkönyvünkbe ünnepélyes óvást tétetvén, határozatunkat másolatban folyamodónak adnók ki.
Minthogy ez alkalommal főtisztelendő Thassy Miklós egri címzett kanonok azt jelenté, hogy ő úgy értesíttetett, mintha ez érdeklett reverzális Tökös Andrásnak időközben kijelentetett ellenzése következésében a szendrei egyházi kerület alesperese által megsemmisíttetett, mielőtt e tárgyban további szükségesnek látandó intézeteket tennénk, ezen folyamodás kiadásával kerületi szolgabíránknak meghagyatik, hogy a helyszínén az illető felek kihallgatásával az előadás mibenlétét kinyomozván, tudósítását a jövő évnegyedes közgyűlésre adja be.

8. A vegyes házasságok ügyében kiküldött választmány ülésének tárgyalásai és határozatai, 1841. május 17.
[…] Addig is, míg e tárgyban kimerítő tudósításunkat felséges urunk atyai kegyelmes színe eleiben felterjeszthetnénk, alattvalói hív tiszteletünktől vezéreltetve, felséges urunknak a nagyméltóságú m. kir. helytartótanács útján alázatos és mély tisztelettel bejelentetni rendeltetett, hogy ámbár felséges urunknak a kormányszékek útján tudásunkra juttatott mindazon kegyelmes végzetei pontos és haladék nélküli betöltését, melyek törvényeinkben gyökereznek, alattvalói hív kötelességünknek ösmervén, az ilyenek végrehajtásábani buzgóságunkat minden időben ki is mutatni törekedünk - s ámbár mély tisztelettel megösmérjük azt is, hogy a törvények végrehajtása és hajtatása a királyi jogok közé tartozik - miután azonban a végrehajtó hatalom sarkalatos törvényeink, jelesül az 1791. [évi] 12. és 14. tc.-ek szerint egyedül a törvények értelmében gyakoroltathatván, a fennállt törvények kötelező erejének bár ideigleni felfüggesztésére soha ki nem terjesztethetik, éppen fennálló törvényeinken gyökerezett s éppen azoknak sikeresítése végett hozatott határozatainkhoz, továbbá és még annálfogva is ragaszkodunk, mivel még távolról sem akarjuk gyanúsítani, annyival inkább elhinni azt, hogy a fennálló törvények, épp azoknak végrehajtása - úgyszinte hajtatása - felfüggesztése a végrehajtó hatalom szándéka lenne. Ennélfogva felséges urunk és a törvény szentsége eránti tisztelettől mélyen általhatva törvényszerűleg hozott s már megyénk nagyobb részében ki is hirdetett azon határozatunk teljesítésének felfüggesztésében, melynek okait és elveit további felírásunkban kimerítőleg igenis előadni és felterjeszteni fogjuk őfelségének (mint semmit sem kétljük) majdani felírásunkra kelendő s ügyünk igazságának megösmerésével a nagyméltóságú egri érsek pátriárka kívánatát semmi részben nem helyeslendő további válasza megérkezéséig nem bocsátkozhatunk. Nem bocsátkozhatunk pedig, sőt a kegyelmesen parancsolt kimerítő jelentésünket is ezúttal még annálfogva sem terjeszthetjük fel, mivel mindazon helyes és igazságos szabály, miszerint királyi kegyelmes helybenhagyás nélkül mindennemű pápai bulláknak vagy rendeleteknek hazánkbani kihirdetése s teljesedésbeni hozatala tilalmaztatik. Úgyszinte felséges urunknak azon törvényszerű kijelentése is tudva lévén előttünk, miszerint felséges urunk a nagyváradi püspöknek a vegyes házasságok dolgában az utóbbi ország gyűlése megnyitása előtt kiadott pásztori levelét, az 1839. évi Szent György hava 27-én az ország főkancellárja által a magyarországi minden püspökökhöz elbocsájtott elnöki levél szerint, mint az 1791. évi 26. tc.-ben ütközőt nemcsak rosszallotta, sőt a magyar főpapoknak felséges személyéhezi ragaszkodásukat, az idézett törvénynek általuk leendő teljesítésében kimutatandó pontosságoktól mérséklendőnek kegyelmesen kijelenteni méltóztatván, méltán kétségbe hozhattuk, s valósággal kételkedünk is azon vajon a vegyes házasságok ezutáni kötése módját a félszázados gyakorlattal ellenkezőleg elrendelő s az utóbbi ország gyűlése berekesztése után a magyarországi minden érsekek és püspökök által egyházi megyéjökben kihirdetett pásztori levelek azon tartalmához, mely a békés polgárok nyugalmát felzavarta, azoknak házi csendjét s leggyengédebb viszonyait is felháborítva, az ország minden lakosai szívében tűnődést és nyugtalanságot idézett elő, a királyi kegyelmes megegyezés hozzá járult-e, s azoknak kihirdetése ezeknek folytában történt-e. S miután mi erről hivatalos úton értesítve mindeddig nem vagyunk, e tárgyban az 1840. évi Szent András hava 9-én tartatott közgyűlésünk 3638. sz. a. felterjesztett felírásunkra (melyben törvényes és általános nézeteinket e tárgyra nézve kifejtettük, s a törvényt netalán átalhágó egyházi személyekre nézve alkotmányi tehetőségünkbeli életünket eleve feljelentettük), szinte mindeddig legfelső választ nem vettünk, őfelségét mély tisztelettel arra is kérni kényteleníttetünk, hogy a kérdésben forgó pásztori körlevelek érdemére nézve apostoli királyi kegyelmes határozatának miben sarkallásáról s e részben a dolog tettlegi miben állásáról bennünket annyival inkább értesíteni méltóztassék, mivel az érdeklett pásztori levelek törvény elleni tartalmának foganatban vétele a káros visszavonás, idegenkedés és egyenetlenség buján nevekedő magvait már - fájdalom! - elvetvén, az ezáltal csendes nyugalmokból felrázkódtatott, s a jövendő kétes bizonytalansága miatt lecsillapodhatni nem tudható indulatok felizgattatván, a közigazgatás minden ágai pontos elővitele s a közjó előmozdítása is gátoltatik. Hazafiúi szíves bizodalommal és alázatosan a nagyméltóságú m. kir. helytartótanácsot arra kérvén, hogy ezen felette nyomós okainkat a törvényeken alapult észrevételeinket és igazságos kívánatainkat alkotmányos állása s ebből eredő lényeges kötelességei szerint előterjeszteni, s kegyelmesen leendő teljesítésüket kieszközleni méltóztassék.

9. Borsod vármegye törvényszékének tárgyalása az áldásmegtagadó lelkészek ügyében, 1841. június 21.
[…] Diósgyőri lakos, ágostai vallást követő Munkácsi György folyó hónap 1. napján hozzá benyújtott folyamodásába[n] orvoslást kérve azt panaszolta, hogy egri címzetes kanonok és miskolci plébános Thassy Miklós római katolika valláson lévő mátkája, Kacsmár Zsuzsanna által azt adatá tudtára, hogy hanem ha magáról térítvényt ad arról, hogy mindkét nemen lévő gyermekeit a római katolika hitben nevelendi, őtet fent említett mátkájával csak egyházon kívül a szokott szertartások nélkül, s az egyházi áldás megtagadásával fogja egybe esketni. Ezen panaszt [az elnöklő alispán] a felhívott megyei határozatok s az 1647-i 14., 1791-i 26. törvény szabályai alá esőnek tartván, panaszt szenvedő Thassy Miklós plébánost megszabott kötelessége szerint a kérdésben lévő házasság eleibe tenni célzott akadályok elhárítására és a házas feleknek az eddig gyakorlott egyházi szertartásokkal és áldással leendő öszve eskettetésére törvényesen kiadatott intő levél által megintette. Mely intésre tőle olyan feleletet kapván, melybe annak világos kijelentése nélkül, hogy a házas felek az egyházi ünnepélyes szertartások és papi áldás megadásáról vagy anélkül eskedtettek össze, azt jelenti be, hogy a felek az intő levél kézhez vétele előtt néhány órákkal a legnagyobb illendőséggel s maguk megelégedésével Beller József káplánja által már össze eskedtettek, a tárgyat [az elnöklő alispán] a kirendelt törvényszéki intézkedés alá tartozónak tekintvén, azt a panaszos folyamodás intő és annak kiadásáról költ bizonyság levél és a panaszt szenyvedő fél arra adott felelete bemutatásával az e végett általa egybehívott törvényszék rendelkezése alá terjeszti.
Mellőzve a római katolika anyaszentegyháznak a panaszt szenyvedő plébános és címzetes kanonok Thassy Miklós által az intésre adott feleleteiben fejtegetett elveit  s a megyének a vegyes házasságok tekintetében költ határozataira tett észrevételeit, minekutána többször említett plébános úr adott feleletében a panaszolkodónak azon kitételét, mintha ő azt térítvény adásra akár személyesen, akár mátkája által valaha csak egy szóval is kényszerítette volna, rágalomnak mondva tagadja. De a jelen esetben még az a különös körülmény is fordul elő, hogy a házas felek az intő levélnek kézhez vétele előtt már nem is a megintetett fél, hanem annak káplánja által csak ugyan öszve is eskedtettek. De beadott feleletnek azon szavaiból [nem lehet megtudni], hogy az öszve esketés a legnagyobb illendőséggel és mindenek megelégedésére ment végbe, sem azt, hogy az egyházban vagy azon kívül és a szokott ünnepélyes egyházi szertartásokkal és áldás megadásával történt-e vagy anélkül, sem azt, hogy ha azzal történt, a férj adott-e előbb a gyermekeinek a katolika vallásban leendő neveltetésekről magáról térítvényt. […] Annak megtudásáig a panaszról is határozatilag intézkedni nem lehet, középponti szolgabíráinknak és Vadnay Bertalan fő esküdtünknek meghagyatott, hogy az előadott körülmények tekintetében, valamint arra nézve is, hogy amennyiben az intő levél kiadása az esketéssel egy napon történt, az esketés a nap melyik órájába esett, és melyben az intő levél kézhez adása, a kihallgatandók kihallgatásaival tegyenek nyomozást s azt alispáni hivatalunknak adják be.

10. Borsod megye felirata a helytartótanácson keresztül az uralkodónak, 1841. augusztus 12.
[…] Az egri érsek pátriárkának legfelsőbb helyre nyújtott […] folyamodásában előfordult kitételek azok által átalánosan megcáfoltatnak. […] Mindamellett az abban előfordult némely pontokat érintetlen nem hagyhatván, azon kitételre, mintha “megyénk az egri érseki megyében lenne helyezve”, el nem hallgathatjuk azt, hogy mivel (több egyéb tekinteteket ezúttal elhallgatva) valamint kérdésbe nem vehető általános igazság az, hogy nem az ország van a vallásban, hanem a vallás van az országban, úgy kétségtelenül áll az is, hogy nem megyénk van az egri egyházi megyében, hanem az egri egyházi megyének egy része van Borsodban békebelezve.
Azon kitétel valóságát továbbá, mintha “a lelkiösméret a s a római katolika vallás szabadsága azokban, mik a szellemiekhez tartoznak, fentebb említett határozatunk által meg lenne sértve”, egy átaljában azért nem ösmérhetjük el, minthogy törvényeink, de a mindennapi tapasztalás szerint is a vallás külső alakját illető tárgyak elintézése eránt a világi törvényhozás valamint eddig tett, úgy ezután is a tisztán szellemiekbeni avatkozása nélkül teend intézeteket, sőt ha a szellemieket is a polgári státus felállításával vagy ennek boldogságával ellenkezésben lenni látja, azok eránti intézkedés senki által kétségbe nem hozott jussai közé tartozik.
Az 1647. évi 14. tc. szabályainak állított erőszakos elmagyarázására elég leend felhozni azt, hogy a törvényszerűleg kinevezett bíráknak hites kötelességük a törvénynek az esetre illeszthetése vagy nem illeszthetése lévén, azok mit és miként ítélendenek, előre tudni és meghatározni nem lehet, de a feljebb vitel módja és útja is törvény által lévén kijelelve, a meg nem elégedett fél vélt sérelmét azon úton orvosolhatja is.
Azon vád továbbá, mintha “a felséges koronás fejedelmet és az ország rendeit együtt véve illető törvény magyarázata határozatunk által a törvényhatóságoknak tulajdoníttatnék”, korántsem minket, hanem egyenesen a folyamodó érsek pátriárkát és püspöktársait azért terheli, mert az 1791. évi 26. tc. kihirdetése után a vegyes házasságok kötésében nyomban gyakorlatban vett, s ötven évig folytatott mód önkéntes változtatásával, s nem tudhatjuk hol sarkalló s kitől kölcsönözhetett hatalommal, sőt az elvei és szertartásai változatlan állandóságát fénypontjának tekintő r. katolika hit szelleme ellen is való járással éppen ők magyarázák a törvényt s annak gyakorlatát, midőn mi a törvény rendelete betöltését, s ennek gyakorlata folytatását szorgalmazzuk.
De azon állítást is, mintha mi a nemzet képviselői táblája végzeteit törvényesen kötelező erejűnek tartanánk, valónak el nem ösmérjük és ösmérhetjük, mivel a nemzet képviselői táblája végzeteit, mint a nemzet akarata kijelentését mindenkor tekintetet érdemlőnek nézzük ugyan, de törvényesen kötelező erejűnek nem mondottuk. S habár arra a nemzetnek képviselői által kijelentett akaratát tisztelve és tisztelni tartozva példa és indító ok gyanánt ottan-ottan hivatkoztunk s hivatkozni fogunk is, valóságos törvénynek csak azt tartjuk, mit a nemzet és fejedelem akaratának egyesülése tett törvénynek.
Végre a fent érdeklett határozatunk kihirdetéséből támadható állítólag káros következmények elősorolását nézve azt jegyezzük meg, hogy a vegyes házasságok ezutáni kötése módja eránt költ egyházi rendeletek a templomi szónok-székből hirdettetvén ki, s a házasságok különböző kötése módjai meghallása kétséget és aggodalmat támasztván a nép között az eránt, hogy vajon a törvényhezi szoros ragaszkodás s a térítvények nem adása miatt a templomon kívül kötött, s meg nem áldott házasságok érvényesek-e? És vajon az ezek elmulasztásával kötött házasságban születendő gyermekeiket a törvénytelenség bélyege nem fenyegeti-e? Ezekkel a családi leggyengédebb viszonyok és a házaspárok, kivált a gyengébb értelmű s aggodalomra még inkább hajlandó anyák lelki nyugalma felháboríttatott. De a hirdetések különben is csak a római katolikusok templomaikban történvén, az evangélika mindkét vallást követők ezen kihirdetés voltaképpi mibenlétéről nem értesíttettek, törvényhatósági elmulaszthatatlan kötelességünknek ösmértük, hogy a megzavart családi viszonyok kiegyenlítése, s a házi élet felbomlott csendje helyrehozása tekintetéből fent érdeklett határozatunknak közhírré tételükkel a már-már békétlenkedni kezdő népet nyugtassuk meg. És ezt tennünk nemcsak lehetett, de kelletett is, mivel ha a katolikus papok a vegyes házasságok ezutáni kötése módját elrendelő törvény[nyel] és törvény elleni gyakorlattal ellenkező hirdetést tehettek - aminthogy valósággal tettek is - tökéletesen meg voltunk és meg vagyunk győződve az eránt, hogy mi, kik a nép csendességét feltartani, arra felügyelni, s minden történhető zsibongásait jó előre megelőzni, még felelet terhe alatt is tartozunk, éppen ezen törvényhatósági kötelességünk tartozó teljesítését mulasztandjuk el, ha fent érdeklett törvényszerű határozatunk kihirdetését el nem rendeljük.
Fenséges cs. kir. főherceg, nagyméltóságú m. kir. helytartótanács! A vallásbeli villongás által élesztett szenvedély türelmetlenség által neveltetett, s kedves hazánkat is mély gyászban borított viszálkodásokat az 1791. évi 26. tc.-nek békét és egyetértést buzgón eszközleni óhajtó rendelete megszüntetni kívánván, időjártával csillapulni kezdettek a szenvedélyek. A bár különböző vallású, de a koronás fejedelem határtalan tiszteletében, a haza forró szeretetében, s annak virágzása előmozdításában egymást örömmel feltaláló, s testvérileg ölelő hazafiúi kölcsönös érzelmek egybeolvadni s a polgári pályán közremunkálni törekvének, a béke boldogító ölében összesimulának az egymástól idegenkedő keblek, porlani s hullni indulának azon közfalak, melyek a szellemieken kezdett - de a világiakra is egyaránt terjesztett - uralkodás- és hatalomvágy által emelve, a rokon keblű és érzelmű hazafi szíveket egymástól [el]választák. Mind az[oknak], mind ezeknek szemlélésére a virító jövendő közelléte boldogító reménnyel biztatja a különböző érdekek összeforradását óhajtva váró nemzetet, [s ekkor] megdördülnek a setét fellegek, a házi és családi nyugalmat felháborító villámszikra meggyújtá a visszavonás lobogó szövétnekét, mely a kedvesen mosolygó reménynek közelgető teljesülését ha hamuba nem dönteni, de azt - a fájdalmas tapasztalás szerint - bizonyosan távolítani, s a békés egyetértés megzavarni képes volt.
Hol állhatnak meg a felizgatott s lavinaként nevekedni szokott szenvedélyek kitörései? Mely irányt veendenek a felzaklatott indulatok rohanó árjai? Ha azoknak jó eleve gát és akadály nem vettetik, azt az emberi elme ki nem számíthatja.
Ugyanazért kegyelmes koronás királyaink bölcsességében, igazság- és törvény-szeretetében helyheztetvén rendíthetetlen bizodalmukat, az előterjesztett körülményekhez alkalmazott, fennálló törvényeinkben gyökerezett, s éppen azoknak sikerítése végett hozatott, s e folyó évi Pünkösd hava 17-én költ felírásunkban kifejtett elvek szerint fel sem is függeszthető határozatainkhoz a törvényszerű ragaszkodásunk alázatos kijelentésével fenséges cs. kir. főhercegségedet és a nagyméltóságú m. kir. helytartótanácsot hazafiúi teljes bizodalommal arra kérjük, hogy az 1840. évi Szent András hava 9-én felséges urunkhoz intézett alázatos felírásunkban előadott, s folyó évi Pünkösd hava 17-én 2009. sz. a. felterjesztésünkben ismételt s ez alkalommal is megújított azon kérésünket, miszerint azért esedezünk, hogy felséges urunk a törvényeknek a vegyes házasságoknál szokott, s azt nyomban követett ötven évi gyakorlat által is megerősített rendeletét teljes kiterjedésében szorosan megtartani, azoknak épségbeni fenntartására ügyelő királyi legfőbb hatalmánál fogva, úgy is, mint apostoli király a fentebb érdeklett törvénytelen rendeleteket megfenyíteni, az azokat a törvény és törvény eránti tisztelet sérelmével kiadott főpapokat továbbá körleveleik visszavételére utasítani, s nékik kegyelmesen meghagyni méltóztassék, hogy a törvénynek minden efféle új, helytelen és egyoldalú magyarázgatásától óvakodjanak. Maga hathatós s alkotmányos rendeltetéseiből eredő szép kötelességénél fogva is a királyi felség előtt is meleg részvéttel pártolni jelen egész felírásunkat csatolmányaival együtt legfelsőbb helyre terjesztve, s hajdani őseink dicső példáit is követve önrészéről is a nemzet függetlenségét, s a haza békés polgárainak csendességét és közboldogságát a hierarchiának már semmi korlátokat sem ösmérni törekvő túlzásai ellen szívvel és lélekkel védeni méltóztassék.

11. Borsod megye felirata az uralkodóhoz, 1841. november 16.
Midőn a vegyes házasságok ezutáni kötése módját elrendelő megyei körlevelek foganatbani vételéből eredett, s cs. kir. felséged atyai kegyelmes tekintete eleiben terjesztett méltó és súlyos aggodalmaink törvényszerű elenyésztetését óhajtva vártuk, szomszéd Gömör vármegye levele, melyben megyéjökben az avatási áldás megtagadásából a vegyes házasságok akadályozása egy új nemének keletkezését értésünkre juttatja, az orvoslás reményére vidulni kezdő kebleinket a fájdalom újabb érzeteivel annyival inkább eltölté, minthogy érzékeny megindulással kénytelenek vagyunk látni és tapasztalni, miképpen a fent érdeklett egyházi körleveleknek hazánk polgárai békéjét és csendet felháborító rendelete már meg sem elégedve a házassági kötésekre lépendő személyek nyugalma háborgatásával, a házassági boldogító egyesülésnek legédesebb zálogaival megáldott házaspárokra kikeserített alakban lett teljesítése által kiterjesztetik. S a szeretetlenség ezen tettei által a szelíd keresztyénségnek, annak felséges alkotója által a viszont szeretetben letett alapja éppen azok által céloztatik felforgattatni, kiknek a tiszta felebaráti szeretet hirdetése, sőt annak példakénti teljesítése első kötelességük. S ezt tapasztalván, miután - fájdalom - már megyénkben is volt (amint azt feljelenténk) példa arra, hogy a vegyes házasságra lépni kívánó nőtől más szentségek kiszolgáltatása is megtagadtatott, naponkint súlyosodó aggodalom tölté el kebleinket, annak meggondolására, hogy eleinte csak a vegyes házasságoktóli áldást megtagadó egyházi körlevelek rendeletei teljesítésében a határt ösmérni nem szokott türelmetlenségből származott vakbuzgóság a folytonos haladás útján a kikeserítés azon lépcsőjére emelkedhetik fel, miszerint a vegyes házasságban a törvény oltalma alatt minden háborítás nélkül élhető katolika nő minden vallási szertartásainak, szentségei kiszolgáltatásának, sőt tisztességes eltemetésének megtagadásától remegne. S lelki nyugalmának kikeresett utakon és módokon minduntalan történendő felzaklatásaiból eredő gyötrelmei eloszlatására vallása vigasztalásától is - a törvény ereje mesterséges kijátszása által - megfosztatva, a kétségbeesés borzasztó kínjait gyengéded lelkiösmeretét meg nem nyugtathatva szenvedni kénytelen leend. Minthogy pedig békés polgártársaink felkavart, s az újabb kikeserítések módjai által zaklatni meg nem szűnt nyugalma helyreállítását törvényhatósági egyik fő kötelességünknek ösmerjük, az 1840. évi Szent András hava 9-én egyenesen cs. kir. felséged atyai kegyelmes tekintete eleiben, valamint folyó évi Pünkösd hava 17-én és Kisasszony hava 12. napjain a cs. kir. felséged helytartótanácsához intézett alázatos felírásunkban kijelentett fontos okainkhozi ragaszkodásunk - mely[nek újbóli] tisztelettel lett nyilvánítása mellett - cs. kir. felségedet jobbágyi hódolattal arra kérjük, hogy addig is, míg a dolog érdemének orvoslása, s azon biztosítások tétele, hogy jövendőben ily törvény elleni események elő ne állhassanak (amint ezt a felhívott felírásainkban is kijelenténk) az országgyűlésen megtörténhetnék, ismételve kijelentett azon alázatos és törvényszerű kérésünkre, miszerint a vegyes házasságokról szóló s azt nyomban követő 50 éves gyakorlat által megerősített rendeletét teljes kiterjedésében szorosan megtartatni, azoknak épségbeni fenntartásukra ügyelő királyi legfőbb végrehajtó hatalmánál fogva - úgy is, mint apostoli király - a fentebb érdeklett, s naponként kikeserítve teljesedésbe vett s törvény ellenére költ egyházi rendeleteket megsemmisíttetni, az azokat kiadott főpapokat továbbá a törvény és törvény iránti tisztelet megsértésével kiadott körlevelek visszavételére szigorúan utasítani, s nekik kegyelmesen meghagyni méltóztassék, hogy a törvénynek minden efféle új, helytelen, egyoldalú sőt ennek kijátszására célzó magyarázgatásától óvakodjanak. Egyszersmind a már régen óhajtva várt megnyugtató és a felingerült kedélyeket lecsillapítandó kegyelmes válaszát annyival inkább hova hamarabb kiadni méltóztassék, mivel a körülmények oda mutatnak, hogy a legfelsőbb válasz ki nem adását az egyházi személyek tetteik helybenhagyásának nézvén, a sokszor, de mindenkor hazafiúi fájdalommal említett egyházi körlevelek rendeleteinek naponkénti kiterjesztésével s annak a kikeserítés újabb és a szenvedélyeket mindinkább felizgató s mesterileg kitalált módjai foganatban vételével, mindamellett, hogy mi törvényhatósági kötelességünk pontos teljesítésével a nép csendességét fenntartani s annak minden lehető zsibongásait erőnk, tehetségünk szerint megelőzni igyekezzünk, az emberi ész kiszámításait meghaladó oly események történhetnek, melyeknek káros következéseit gyanítanunk alig és alig lehet.

12. Borsod megye közgyűlési határozata, 1841. november 17.
Első alispánunk Szathmáry Király József az egri pátriárka érsek őexcellenciájának a vegyes házasságok tárgyában elbocsátott főpásztori körlevele visszavétele eránt közelébb múlt Kisasszony hava 12-én tartott megyei közgyűlés határozata értelmében általa miképp lett megintetését magába foglaló intő levél eredetijét, annak kiadásáról költ s hátára írt bizonyítvánnyal és tisztelt őexcellenciájának ez érdemben a megye közönségéhez intézett levelével együtt bemutatván,
melynek felolvasása közben az a törvényes eljárási hiba tapasztaltatván, miképp az intő levelet kiadó tisztviselőink azt bírói hatóságok körébe nem tartozó tekintetes nemes Heves vármegyében fekvő Eger városában adták ki, minthogy pedig a felforgó esetbe a megintés az azt követhető perreli eljárásnak lényeges előzménye, a megye közönsége az intő levél hibás kiadása miatt lehető kifogások kérdését, nem akarván a keletkezhető per kétes útjára bocsájtani, s azzal az ügynek hátráltatására tágasabb kaput nyitni, de másrészről a megye közönségének méltóságával megférhetőnek sem látván, egy előre hibásnak ösmért oklevelet határozata alapjául használni, jelentést tevő alispánunknak meghagyatott, hogy az intést az ismételés okainak a kiadandó intő levélben történendő beszövésével újabba tegye meg, s az intéstől számítandó törvényes napok eltelése után az e folyó évi Böjtmás hava 17. napján tartatott közgyűlésből e tárgyban kirendelt törvényszéket egybehíván, a fent említett napon hozott szabályok értelmében teendő további intézkedés végett a közbejött iratok előterjesztésével tegyen jelentést, a most beadott iratok jelentést tévő alispánunknak visszaadatni [rendeltettük].

LEVÉLTÁRI FORRÁSOK

B.-A.-Z.m.Lt. IV. 501/a.
Borsod-Abaúj-Zemplén megyei Levéltár, Borsod vármegye levéltára. Közgyűlési jegyzőkönyvek.
B.-A.-Z.m.Lt. IV. 501/e.
Borsod-Abaúj-Zemplén megyei Levéltár, Borsod vármegye levéltára. Közgyűlési iratok.
B.-A.-Z.m.Lt. IV. 501/h.
Borsod-Abaúj-Zemplén megyei Levéltár, Borsod vármegye levéltára. Országgyűlési iratok.

FLE. AN.
Főegyházmegyei Levéltár (Eger) Archivum Novum.

OSzKKt.
Az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára.

IRODALOM

BALOGH Margit - GERGELY Jenő
1993 Egyházak az újkori Magyarországon, 1790-1992. Kronológia. Budapest. (História könyvtár. Kronológiák, adattárak, 1.)
CSIZMADIA Andor
1976 Deák Ferenc egyházpolitikája. In: Tanulmányok Deák Ferencről. Zalaegerszeg. (Zalai Gyűjtemény, 5.) 11-60. p.
DEÁK Ferenc - HERTELENDY Károly
1842 Követ jelentés az 1839-40-ki országgyűlésről. Pesten.
FAZEKAS Csaba
1998 Válogatott források és irodalom a vegyes házasságokkal kapcsolatos belpolitikai vita történetéhez a reformkori Magyarországon. In: Gesta. 1. sz. 86-101. p.
2001 Fegyverei a rózsaszín elméncségnek, mennykövei a lélekrázó szónoklatnak… (Esettanulmány irodalmi-stilisztikai eszközök használatára a vegyes házasságok 1841. évi politikai vitájában) In: Szerelem és házasság a reformkorban. Veszprém. (megjelenés alatt)
HERMANN Egyed
1934 Lonovics József római küldetésének (1840-41) belpolitikai és diplomáciai előkészítése. Budapest. (A Pázmány Péter Tudományegyetem Egyháztörténelmi szemináriumának kiadványa 1.)
1973 A katolikus egyház története Magyarországon 1914-ig. München. (Dissertationes Hungaricae ex Historia Ecclesiae, I.) (2. kiad.)
HORVÁTH Mihály
1986 Huszonöt év Magyarország történetéből 1823-tól 1848-ig. (1886) In: Pál Lajos (szerk.): Horváth Mihály: Polgárosodás, liberalizmus, függetlenségi harc. Válogatott írások. Budapest. (Történetírók tára) 139-208. p. 
JOÓ Vencel
1973 A római katolikus egyház és iskola. In: Sápi Vilmos (szerk.): Edelény múltjából. Edelény. 301-340. p.
KLÖM VII.
1989 Kossuth Lajos iratai. 1837. május - 1840. december. Hűtlenségi per, fogság, kiútkeresés. Sajtó alá rend.: Pajkossy Gábor. Budapest. (Magyarország újabb kori történetének forrásai. Kossuth Lajos Összes Munkái, VII.)
KOSSUTH Lajos
1925 Felelet gróf Széchenyi Istvánnak Kossuth Lajostól. [1841] In: Ferenczi Zoltán (szerk.): Gróf Széchenyi István: A Kelet népe. Budapest. (Gróf Széchenyi István összes művei 5.) (Magyarország újabbkori történetének forrásai.) 411-524. p.
MAILÁTH János
1844 Vallás-mozgalmak Magyarországon. I. köt. Pest.
MARCZALI Henrik
1890 Lonovics küldetése Rómába. Adalék a vegyes házasságok történetéhez. In: Budapesti Szemle, 64. köt. CLXVI. sz. 1-26. p.
MESZLÉNYI Antal
1934 A jozefinizmus kora Magyarországon (1786-1846). Budapest.
MT. 1000-1526.
1896 Márkus Dezső (szerk.): Magyar Törvénytár. 1000-1526. évi törvényczikkek. Budapest.
MT. 1608-1657.
1899 Márkus Dezső (szerk.): Magyar Törvénytár. 1608-1657. évi törvényczikkek. Budapest.
MT. 1657-1740.
1899 Márkus Dezső (szerk.): Magyar Törvénytár. 1657-1740. évi törvényczikkek. Budapest.
MT. 1740-1836.
1900 Márkus Dezső (szerk.): Magyar Törvénytár. 1740-1836. évi törvényczikkek. Budapest.
PAJKOSSY Gábor
1998 A reformkor (1830-1848) In: Gergely András (szerk.): 19. századi magyar történelem, 1790-1918. Budapest. 197-245. p.
RÉTAY Kálmán (szerk.)
1928 Jubileumi emlékkönyv a Miskolc Szent Anna Egyházközség száz éves fennállásának alkalmából. 1828-1928. Miskolc.
RUSZOLY József
1991 Szemere megyéje, Borsod Szemeréje. In: Ruszoly József (szerk.): Szemere Bertalan és kora. 1. köt. Miskolc. (Borsod-Abaúj-Zempléni Történelmi Évkönyv, 7/1.) 70-135. p.
SERESNÉ SZEGŐFI Anna
1987 Borsod vármegye képviselete a reformországgyűléseken. Követutasítások és követi végjelentések. Miskolc. (Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Levéltári Füzetek, 21.)
SZENDREI János
1911 Miskolcz város története. 1800-1910. Miskolcz. (Miskolcz város története és egyetemes helyirata. Negyedik kötet.)
SZŰCS Miklós
1981 Szűcs Miklós naplója, 1839-1849. Sajtó alá rend.: Kilián István. Miskolc. (Borsod-Miskolci Füzetek. Irodalomtörténet. Dokumentáció Borsodiensis III.)
VARGA János
1980 Megye és haladás a reformkor derekán (1840-1843). I. rész. In: Kanyar József (szerk.): Somogy megye múltjából. Levéltári évkönyv, 11. Kaposvár. 177-243. p.
VÁRADY L. Árpád
1924 Lonovics József római küldetése. Függelék: Lonovics római naplója. Esztergom.
VELKEY Ferenc
1999 A magyar liberalizmus születése. In: Veliky János (szerk.): Polgárosodás és szabadság. (Magyarország a XIX. században.) Budapest. 61-89. p.

Századok, 2001. 1. sz. 163-170. p.

Dokumentumok Haynald Lajos 1849. júniusi 
hivatalvesztésének történetéhez*
Haynald Lajos (1816-1891) erdélyi püspök, majd kalocsai érsek “kétségkívül a XIX. században Magyarország legjelentősebb egyházi személyisége” volt. Különösen az 1860-as évektől fejtett ki jelentős munkásságot nemcsak egyházpolitikai és egyháztársadalmi téren, hanem a magyar közéletben és a tudományosságban is. Számos életrajza, tevékenységét méltató leírás született, melyek rendszerint ez utóbbi korszakára koncentrálnak, 1848-49-es működését egy-két mondatban intézik el. A szabadságharc kései szakaszában azért is érdekes az esztergomi főegyházmegye irodaigazgatói (kancellári) tisztét ellátó Haynald tevékenységének felidézése, mert rávilágít az egyházi személyek magatartásának bizonyos mozgatóira a jelzett időszakban.
Az 1848 tavaszi fordulatot a magyar katolikus főpapság, ha nem is teljesen zökkenőmentesen, de tudomásul vette és kereste a lehetőséget az új viszonyok közé történő beilleszkedésre. Érdekelt volt a békés kibontakozásban, a polgári állam konszolidációjában, ugyanakkor támadtak konfliktusai a Batthyány-kabinettel, például a papság nemzetőri szolgálata vagy az iskolarendszer tervezett reformja miatt. 1848 őszétől a nemzeti önvédelemre történő berendezkedést és az udvarral elmérgesedő viszonyt már egyre bizalmatlanabbul szemlélte, október végén még próbált közvetíteni a nemzet és uralkodója között. Bár számos pap csatlakozott a honvédsereg nemzeti céljaihoz, a főpapság néhány kivételtől eltekintve gyakorlatilag szembefordult a szabadságharccal, illetve apolitikussá vált. Debrecenben először csak két püspök (Horváth Mihály és Bémer László) jelent meg, és később is csak négy püspök tette a kormánnyal és a nemzetgyűléssel “magát egyenes érintkezésbe”, ami azt jelentette, hogy egyáltalán valamiféle hivatali kapcsolatban álltak a Szemere-kormánnyal, részben csak a magyar csapatok előrenyomulása következtében. 1849 elejétől a püspöki kar inkább az uralkodóháztól remélte a konszolidációt, illetve a katolikus egyház helyzetének stabilitását. Ennek több alkalommal feliratokban, emlékiratokban is hangot adtak, amiért az Országos Honvédelmi Bizottmány többüket honárulónak nyilvánította, javaikat elkoboztatta. Különösen foglalkoztatta a magyar kormány ellenőrzése alá került területeken élő főpapokat illetve az egyházi személyeket a Függetlenségi Nyilatkozat kihirdetése illetve a kormánynak az ahhoz való hódolatra történt felszólítása. Voltak, akik őszinte hódolatukról biztosították a kormányzatot, de a főpapság inkább elodázni igyekezett a csatlakozás kihirdetését.
Ugyane dilemma elé került Haynald Lajos is, akit az 1847 szeptemberében elhunyt Kopácsy József esztergomi érsek helyét káptalani helynökként ideiglenesen betöltő Kunszt József nevezett ki főegyházmegyei irodaigazgatónak. Ez a megbízatás az 1848-ban amúgy is forró légkörben felértékelődött, hiszen a Batthyány-kormány által esztergomi érsekké kinevezett Hám János szatmári püspök ténylegesen nem vette át a főegyházmegye kormányzatát. Az érsekség területén élő papság jó része konzervatív politikai nézeteket vallott, bár egyesek - különösen a pesti papság soraiban - az “új eszmék” hívei lettek. Kunszt káptalani helyettesnek nem volt könnyű már 1848 őszén sem megtalálni a kompromisszumot az egyházi érdekek védelme és a változtatásokat (például demokratikus egyházreformot) követelők között. Kiemelkedőek ebből a szempontból a szeptember 5-6-i pesti papi gyűlés határozatai illetve Kunszt azokra adott válaszai. Haynald egyébként az értekezleten - betegsége miatt - nem vett részt. Simor János, ekkor a prímási iroda titkára (később győri püspök, majd esztergomi érsek) hosszú levelekben számolt be Haynaldnak a főegyházmegye rendezetlen állapotairól, sérelmezte, hogy a kormány plébánosokat nevezett ki, illetve azt, hogy 1848 végétől az esztergomi prímási palota is gyakran katonai szállásra emlékeztetett.
1849-ben a tavaszi hadjárat következtében újra magyar fennhatóság alá került esztergomi főegyházmegye mozgalmas napokat élt át. Kunszt József káptalani helynök (Prybila és Krautmann kanonokokkal, az említett Simor titkárral és több más egyházi személlyel együtt) nem várta be a magyarok bevonulását, hanem a cs.kir. csapatokkal együtt eltávozott. Kunszt helyét “helyettesített káptalani helynökként” Jaross Vince kanonok foglalta el. A magyar uralom néhány hete nem kevés megpróbáltatást hozott az Esztergomban maradt egyháziakra. Ezeket röviden felidézni - a Haynald felfüggesztésének hátterét adó események megrajzolásán kívül - már csak a szabadságharc e szakaszának általánosságai, az egyház és a formálódó új, független állam közötti helyi kapcsolatok alakulása miatt is indokoltnak látjuk. E néhány hét alatt ugyanis Jaross Vincének több ügyben kellett megtapasztalnia, hogy az új viszonyok az egyház befolyásának, pozícióinak gyors átalakulását hozhatják. Az ismét magyar oldalra álló vármegyei és városi hatóságok, továbbá Palkovics Károly megyei kormánybiztos nemcsak a cs.kir. oldalra állt egyháziak tevékenységének megtorlásával, a többiek Függetlenségi Nyilatkozat iránti hűségre való felesketésével (vagyis politikai szerepvállalásuk megítélésével) foglalkoztak, hanem egy-egy esetben beavatkoztak az egyház és az állam közötti viszonyokba is.
Nevezetessé vált például Lakner István Sándor esztergomi főegyházmegyés áldozópap ügye. A hazafias magatartása miatt még február elején áthelyezett Laknert számos bonyodalom után Esztergom város tanácsa június 11-én kinevezte városi segédlelkésszé. Jaross Vince erélyesen tiltakozott a káptalani helynök kizárólagos kinevezési jogait semmibe vevő döntés ellen, ráadásul Laknerral szemben mélységesen bizalmatlan is volt. A városi hatóság valóban a közvélemény nyomására állította a népszerű és radikális papot a segédlelkészi állásba, arra hivatkozva, hogy a vallásos lakosság érdekei előbbre valók lelkészük megválasztásakor az egyházi főhatóság szempontjainak védelménél. Hasonlóan érvelt Justh József Bars megyei főispán-kormánybiztos is, aki egy elmenekült császárpárti plébános helyét töltötte be saját elhatározásából. Jaross az eljárás miatt felháborodottan tiltakozott a kormánybiztosnál és a minisztériumnál egyaránt: “ezen kormánybiztosi rendelet túlhágott azon korlátokon, melyek a katolika anyaszentegyházban a világi hatalomnak beavatkozását meghatározzák, bevágott az egyházi elöljáróság jogaiba s megzavarta azon természetes és törvényes viszonyt, mely a világi és egyházi joghatóságok közt létezik.” Buda város tanácsa (mely kegyúri jogot is gyakorolt) három császárpárti lelkész illetve egy segédlelkész iránt fejezte ki bizalmatlanságát. A Horváth Mihály vezette minisztérium méltányolta a budaiak hazafias buzgalmát, miszerint “nemzetellenies szellemükről ismert lelkészeket körükben tűrni, fizetéssel ellátni s az Isten igéinek hirdetését ezeknek szájukból hallgatni nem kívánják”, ugyanakkor alapelvként leszögezte, hogy az illetékes egyházi elöljáróság tudta és beleegyezése nélkül lelkészeket elmozdítani nem lehet, ezért az ügy kivizsgálására utasított. E döntést Jaross is kedvezően, az együttműködés hangján fogadta és június végén meg is nevezte a közös vizsgáló bizottságba általa küldendő papokat. Vagyis e néhány esetből is azt állapíthatjuk meg, hogy az 1849-es magyar kormányzatnak az egyház belső autonómiájával kapcsolatos intézkedései kétarcúak voltak. Több adat utal arra, hogy a minisztériumban komolyan kívánták venni a főpapok (és törvényes helyetteseik) egyházkormányzati jogkörét, vagyis azt, hogy - Horváth Mihály szavaival - “a polgári hatalomnak nem feladata s nincs is szándokában beavatkozni az egyházkormányzatba”. Ugyanakkor gyakran előfordult, hogy - amikor a szóban forgó személy kompromittálódott a szabadságharc ellenségeinek oldalán - a nemzet egészének politikai érdekeit a magyar kormány egyes közegei (például a kormánybiztosok) fontosabbnak vélték az egyházi főhatóságok jogainak védelménél, és nem is haboztak ennek megfelelően cselekedni.
Haynald Lajos tevékenységére visszatérve, a főegyházmegyei kancellárt élénken foglalkoztathatták a politikai események, hiszen Szécsényben élő szüleihez írott leveleiben beszámolt az április 17-i nagysallói csatáról, illetve Kmety tábornok esztergomi bevonulásáról is. Haynald ekkor már (Kunszt távozása következtében) lényegében felelős lett a főegyházmegye legfőbb döntéseiért. A vármegyeházán felolvasták a Függetlenségi Nyilatkozatot, melynek kihirdetését - arra való hivatkozással, hogy az egyházi kormányzatba ütközik - Haynald megtagadta. Ennek hírére “a papi osztály ellen felizgatott nép”, az egyházi kormányzattal szemben amúgy is bizalmatlan tömeg mintegy ostrom alá vette az érseki palotát, ablakait beverték, Haynaldnak később az utcán sem volt szabad mutatkoznia. Jaross már június 15-én szomorúan panaszkodott a minisztériumnál arra, hogy a bizalmatlanság “helynöki hivatalom első hivatalnoka ellen a reá gonoszul költött politikai gyanú ürügye alatt éjjeli garázdálkodások és nyugtalanításokban mutatkozott”. (Ugyanakkor Esztergomban is voltak egyházi intézmények, melyek kinyilvánították hódolatukat a Szemere-kormány irányában. A helyi bencés középiskola tanítói kara például május 20-án intézett ilyen értelmű feliratot Horváth Mihály kultuszminiszterhez.)
A magyar csapatokkal érkező Palkovics Károly Esztergom megyei kormánybiztosnak már kezdettől feltűnt a konzervatív elveket valló irodaigazgató, mint az első jelentéseiből is kitűnik. (Ld. 1-2. sz. dokumentumok.) (A kormánybiztos egyébként beszámolt arról, hogy több alkalommal is “jellem-jegyzékeket” vezetett a főegyházmegye papságáról, ezek jó része azonban sajnos nem ismeretes. Június végéről ld. a 7. sz. dokumentumot.) Palkovics jelentései alapján a kultuszminisztérium - Debrecenből Pestre történt visszaköltözését követően - június 18-án hozott határozatot Haynald elmozdításáról, a “clerusra gyakorolt rossz hatásra” hivatkozva. (3. sz. dokumentum) Jaross Vince kanonok, káptalani helynök megpróbálta a minisztériumnál elérni a határozat visszavonását (4. sz. dokumentum), érvelésének középpontjába állítva, hogy Haynald nem folytat politikai tevékenységet (ez különösen a későbbi élettörténete ismeretében érdekes), illetve bizonygatta a jó szellemű és elkötelezett irodaigazgató nélkülözhetetlenségét, burkoltan meg is vádolta a kormányzatot azzal, hogy az illető megkérdezése, vagyis részletes kivizsgálás nélkül döntött. A határozat alapját valóban Palkovics kormánybiztos jelentéseire építették, bár az is igaz, hogy ahhoz elegendő jogalapot jelentett a Függetlenségi Nyilatkozattal valamint a megalakult új kormánnyal való szembehelyezkedése. Jaross továbbá tipikusan egyházi érveléssel azt hozta fel, hogy a minisztérium maga hangoztatta a felekezetek ügyeibe való be nem avatkozást, s ehhez képest vezető egyházi személyek elmozdításáról intézkedett. A minisztérium szűkszavú válaszában (5. sz. dokumentum) fenntartotta korábbi álláspontját és kifejezte Haynald felfüggesztéséhez való ragaszkodását. Hozzátette ugyanakkor, hogy az intézkedést maga az érintett személyes érdekei is kívánják, továbbá a katolikus egyházé általában, hiszen ezáltal meggátolhatják a “clerus irányában különben is eléggé nagyra nőtt ingerültség további fejlődését”. Érdemes még megemlíteni a határozatot fogalmazó Nyisztor József kultuszminisztériumi államtitkár megjegyzését, miszerint nem Haynald személyével van problémájuk, csupán “komolyabb helyzetbe juttatását” szeretné a kormány elkerülni. Ezt követően Jaross sem halogathatta tovább Haynald eltávolítását, melyre 26-án került sor. (Ld. 6. sz. dokumentum.) A káptalani helyettes helynök fenntartotta véleményét, miszerint Haynald ártatlan és jó tulajdonságokkal bíró személy, ugyanakkor - nyilván a minisztérium elvárásaival összhangban - kifejezte készségét, hogy éber figyelemmel kíséri az eltávolított irodaigazgató politikai tevékenységét.
Haynaldot bántotta, hogy első politikai természetű döntése nyomán hazaárulónak bélyegezték, és (Jaross utóbb említett levele szerint) 27-én hazautazott Szécsénybe, ott várta meg a harcok végét. Világos után Simor János Bécsben kultuszminisztériumi osztálytanácsos lett, s nyilván ez is szerepet játszott abban, hogy a fegyverzaj elültével a lemondatott Hám helyére július 21-én kinevezett, császárhű Scitovszky János esztergomi érsek újra Haynaldot nevezte ki Esztergom főegyházmegyei irodaigazgatónak. Ugyanakkor Haynald is igyekezett élni a visszakapott pozícióval. Vallomása nyomán szüntette meg a pesti haditörvényszék az eljárást Jaross Vince ellen, utóbbi kanonoki stallumát is megtarthatta. A szabadságharc bukását követő egyházpolitikai helyzetben - mint egy méltatója írja - valósággal “predesztinálva” volt arra, hogy püspöki széket kapjon, hiszen a bécsi udvar érdekei megbízható főpapok kitüntetését követelték meg. S mivel az erdélyi püspökről, Kovács Miklósról úgy tartották, hogy bár maga konzervatív, mégis magyarbarát környezete által könnyen befolyásolható, ezért Kovács 1852-ben bekövetkezett halálakor Haynaldnak ítélték a püspöki széket.

DOKUMENTUMOK
1. A kormányzóelnöki iroda átirata Horváth Mihály vallás- és közoktatási miniszterhez az esztergomi főkáptalan tevékenységével kapcsolatban
Palkovics Károly esztergomi kormánybiztos f.[olyó] e.[sztendei] május 8áról a kormányzó úrhoz tett jelentésében az esztergomi főkáptalan szellemére vonatkozólag így ír: “Az esztergomi főkáptalan szelleme, melly az ./. alatt mellékelt, általam régi tudomásomnál s mindenhol szerzett adatoknál fogva lelkiismeretesen szerkesztett jellemjegyzésekből bővebben kiismerhető, nemigen dicséretes. Miután azonban az egyházmegye kormányzatába az összes káptalan be nem folyik, az ellenségnek pedig pénzbeli vagy egyéb jóakaratból segélyt nem adott, nyugtatói pedig bizonyítanák, miként a magyar álladalomnak múlt évben önkéntes ajándékot nyújtott, Hám János árulásábani nyilvános részesnek a káptalant nem bélyegezhetem.” - Mindezekről a kormányzó úr meghagyásából a vallásügyi ministerium általam értesíttetik.
Debrecen, Május 13. 1849.
a kormányzó úr meghagyásából:
Stuller Ferenc kormányzóelnöki titkár

2. Palkovics Károly Esztergom megyei kormánybiztos átirata a vallás- és közoktatásügyi minisztériumnak
Kunszt József Esztergam főmegyei egyházi helynök az osztrák sereggeli megszöktével, honellenes zsarnokságátúl ugyan némileg fel van mentve az egyházi megye, de a megszököttnek jobbkeze, Haynald Lajos kancellár az osztrák uralom legszolgaibb híve jelenleg is bitorolván a kormányt, a szellemi felüdülés tere folytonosan elzároltatik. Jaross Vince kanonok Kunszt József által megszökésekor ideiglenesen helyettesített helynök jó szellemű hazafi ugyan, de bizonytalan, hatálytalan, s ideiglenes állásánál fogva Haynald Lajos folytonos ármánykodásának kitéve, az egyházmegyét nem képes akként kormányozni, mint a jelen idők viszonyai kívánnák - minélfogva kötelességemnek tartom a tisztelt ministeriumot figyelmeztetni: mikint az esztergomi káptalant egy rendes egyházi helynök választására utasítani - az egyházi kancellár elmozdítása iránt pedig intézkedni méltóztatnék.
Ha a tisztelt ministeriumnak tájékozási adatokra e részben netalán szüksége volna, méltóztassék velem rendelkezni.

Esztergom, 1849. június 20.
Palkovics Károly
Esztergom megyei kormánybiztos

3. A vallás- és közoktatásügyi minisztérium leirata Haynald Lajos felfüggesztéséről (fogalmazvány)
Az esztergomi főkáptalani helyettesnek
Haynald Lajos kancellár magyar nemzetellenies szelleme s az egyházi kormány melletti működése által a megyei clerusra gyakorolt rossz hatása miatt Önnek helynöki hivatalában továbbra is megszenvedhető nem lévén, Önnek ezennel meghagyom, hogy a nevezett egyént e rendelet vételétől számítandó 3. nap alatt mostani hivatalától okvetlenül elmozdítani, és őt az egyházi kormány székhelyétől távol eső bármelly javadalomba áthelyezve, ezentúli magaviseletét őrszemmel kísérni, s nekem e rendelet mikénti foganatosításáról szinte 3. nap alatt jelentését bemutatni el ne mulassza.
Budapest, Június hó 18án 1849.
Nyisztor

4. Az esztergomi főkáptalani helynök tiltakozása és kérelme Haynald felfüggesztése ellen
Az esztergomi főkáptalani helynöktől
A vallás és közoktatás tisztelt Ministeriumának
Legnagyobb megilletődéssel olvastam tisztelt Ministerium folyó hó 18án 1011/m. sz. a. kelt leiratát, mellyben Haynald Lajos kancellárnak mostani hivatalától három nap alatti okvetlen elmozdítását nekem meghagyni méltóztatik.
Megilletődve olvastam részént az olly szigorún sújtott egyén, részént fő megyei hivatalomnak körülményei miatt.
Egy olly egyén ellen vagyon ezen rendelés kibocsátva, ki eddigi hivatalos működésében, mint magán életében kifogásra okot nem szolgáltatott, sőt kötelességei pontos teljesítése által mindenkor elöljáróinak tökéletes megelégedését vívta ki magának, ki a hon fővárosában viselt lelkipásztori hivatalai után az esztergomi papnöveldében négy évekig elöljárói s hittudományi tanítói tisztet viselvén, a megyei növendék papság nevelésében kitűnő sikerrel fáradozott, később mint boldogult hercegprímás titoknoka, [annak] holta után mint helynök hivatali titoknok s utóbb kancellár, egyházi szellemének, hazája iránti csalhatatlan jeleit adta, ki ellen csak aljas rágalom költhetett ollyakat, miknek következtében ki sem hallgattatván, illy szigorúan büntettetik. Ő, ki soha politikai pályára hivatást nem érezvén, sem nyilvánosan, sem nagyobb körökben nem nyilatkozott, ki önálló működéssel ezen főmegyei kormánynál soha sem bírt; ő, ki a megyei clerussal soha egyéb, mint hivatalos összeköttetésben - visszavonult s önművelődésre szentelt élete módjánál fogva - nem ereszkedett, ő gyakorolt volna a megyei clerusra nemzetellenes szelleme által rossz hatást? Ez, tisztelt Ministerium, olly vád, mellyet bebizonyítani soha senki képes nem lesz.
De másrészről ezen főmegyei helynök hivatal is szenvedne az említett egyén elmozdítása által, mert tekintvén ennek erényes tudományos ügyviseleti kiképzettségét, tekéntvén becsületességét, tekéntvén azt, hogy e hivatalra alkalmas és teljes bizodalmamat bíró egyént nem találhatnék, az ő eltávolítása a megyei hivatali teendők kellő végzésére nézve káros befolyással lenne.
Mindezeknél, de leginkább azon rendíthetetlen hitemnél fogva, mikép a magyar katholika Egyház a tisztelt Ministeriumnak azon magasztos nyilatkozatait, hogy a polgári hatalomnak nem feladata s nincs is szándékában beavatkozni az egyházi kormányzatba, mint valóságot üdvözölhetendi, bátor vagyok a tisztelt Ministeriumot hivatalosan megkérni, hogy a szóban forgó egyén ellen, kinek tisztán egyházi állása és működése vagyon, s ki ezen túl soha sem lépett, [a] kiadott rendelettől, mint az egyházi kormányzatba vágótúl elállani, s bennem, ki az ő utóbbi magaviseletéért is egész kiterjedésében jót állok, az iránt is megbízni méltóztassék, hogy helynök hivatalom egyéneiben legkevésbé sem tűrném a nemzetellenies szellemnek akár szóval, akár tettel való nyilvánítását. A leirat mai nap jutott kezembe.
Esztergom, Június hó 22kén 1849.
helyettesétett esztergomi Főkáptalani helynök,
Jaross Vincze m.k.

5. A minisztérium válasza a főkáptalani helynök tiltakozására (fogalmazvány)
Az esztergomi főkáptalani helyettesnek
Haynald Lajos kancellárnak mostani hivatalában Ön által kért megtartása iránt e hó 22kéről hozzám küldött felírására Önnek ezennel válaszolom: miszerint Haynald Lajos ellen eddig kezeimhez juttatott adatok ollyanok, mellyek mostani hivatalától leendő megválását elkerülhetetlenül szükségessé teszik, s midőn ezen adatok nyomán mostani hivatalátóli rögtöni eltávolítását rendelém meg, semmit sem kívántam mást elérni, mint Haynald Lajosnak komolyabb helyzetbe juttatását kikerülni, s ezáltal becsületét és személlyét egyaránt a további veszélytől megóvni, másrészt pedig egy, a megyei kormány ellen nyilvánulandott közingerültség s botránynak elejét venni.
Ennélfogva Haynald Lajosnak mostani hivatalából eszközlendő rögtöni eltávolítását saját érdeke is kívánván, mindamellett, hogy a kormány az egyházi belügyek intézésébe beavatkozni nem kíván, e hó 18káról 1011. sz. a. kiadott rendeletemtől elállanom csak ezért sem lehet, mivel ebbéli intézkedésemet leginkább a clerus irányában különben is eléggé nagyra nőtt ingerültség további fejlődésének meggátlása tette e rendkívüli időkben szükségessé.
Budapest, Június hó 25kén. 1849.
Nyisztor

6. Jaross Vince értesítése Haynald felfüggesztésének végrehajtásáról a Vallás- és Közoktatási Minisztériumhoz
E hó 18án kelt és 22kén hozzám címzett 1011. szám alatti rendeletének következtében - mely által Haynald Lajos kancellár a rendelet vételétől számított 3 nap alatt hivatalától okvetetlenül elmozdíttatni parancsoltatik - hivatalosan jelentem az említett egyénnek ugyanazon idő alatti hivatalátóli elmozdítását és holnap Esztergomból eltávozását, kinek egyszersmind magaviseletét őrszemmel kísérni kötelességemnek tartandom. Őtet ártatlanságáért, és kitűnő tulajdoniért Minister úrnak kegyeibe, pártfogásába ajánlván
Esztergom, Június hó 26kán 1849.

helyettesétett esztergomi főkáptalani helynök,
Jaross Vincze

7. Palkovics Károly kormánybiztos jelentése az esztergomi főegyházmegye helyzetéről
Meggyőződve lévén arról, miszerint a kormány provinciális orgánumjainak egyéb teendőink közt fő feladatuk figyelmeztető jelentést tenni mindenről, mi hazánk ügyére nézve befolyást gyakorol, bátor vagyok a tisztelt Ministeriumot az esztergomi egyházmegyére s káptalanra figyelmeztetni.
Működésem kezdete óta a kormány tendenciáját szem előtt tartva - habár néhol szigorral, de mindég méltányossággal jártam el - jóllehet talán a sokszor a keménység lett volna a helyén, e részben közönségem tanúbizonyságára bátran hivatkozhatom, s azért hiszem: miszerint a tisztelt Ministerium ezen jelentésemet úgy fogja venni, mint oly egyénét, ki lelkiismeretével számolva csak hazája érdekét tartja szem előtt.
Hogy ügyünk nem olly hévvel karoltatik fel sok helyen, mint azt a haza kívánhatná, legnagyobb részt a lelkipásztorok egykedvűségében, részvétlenségében vagy eléggé sajnos, hogy van: ellenszenvében alapszik - ahol nem lelkesedés, nem kötelességérzet működik, ott silány marad az eredmény, számoland a lelkész, ki sedecimájának vesztét vagy birkatartásának megszorítását gyászolva, a néphez szóló proclamatiokat egyszerien elolvassa, de egyszersmind elmondja: mikint ez neki megparancsoltatott s ezáltal nemcsak hogy szolgálatot nem tesz, sőt inkább kárt, mi itt a provinciában legjobban látjuk a különbséget azon eredmények közt, melyeket a lelkészek lelkesedve [tettek] s melyet a parancsolt működés idézett elő.
A káptalan azon testület, melyből az egész egyházi megyére kiindul az impulzus, hazámnak szolgálok, midőn kijelentem: miszerint az esztergomi káptalan a hon ügye iránt - kevés kivétellel - rokonszenvvel nem viseltetik, kitűnő egyéniség egy sem találtatik, a revolutiot jelenlegi kedélyes alakzatjában fogja fel egy is, és azért beléolvadni egy sem képes, és e szellem, mely ha ellenkező volna, vajmi üdvös hatást gyakorolhatna a megyére kiterjedve, mily befolyású, könnyen meggondolhatni. Hiszem, ezen testület meg fog tenni mindent a hazáért, ha megparancsoltatik, de talán ellenkezőt is, ha megparancsoltatik.
Sokkal csekélyebbnek érzem magamat, semhogy a tisztelt Ministeriumnak tanácsot adni bátorkodhatnám, de érzem, miszerint tartozó kötelességemet rovom le, midőn szerény véleményemet nyilvánítom: miszerint becsületes, tiszta jellemű hazafiak behelyezésével reorganizálni, és abban uralkodó semleges (nem akarom másnak bélyegezni) szellemet igaz honfiak befolyása által paralizálva, az egyházmegyére is üdvösen hatni szükséges, mert a főtől árad ki a példa!
Az egész káptalanban csak három egyén van, kiknek becsületes hazafiságukat garantírozhatom, ú.[gy] m.[int] Jaross Vincze, jelenleg az egyházi helyettes helyettese, Tóth Imre és Bakay János, valamint ezt kormányzói rendelet nyomán felterjesztett jellem-jegyzékben is megpendítém, a helyettes helyzete korlátolt, és Haynald kancellár, ki ellen a közönség már demonstratioval is fellépett, illiberális, jesuiticus befolyással bilincsezett, e részben azonban történt üdvös intézkedésről épen most értesültem; itt semmi sem történik a haladás érdekében, itt tesped minden, vicarialis dolgokban még e percig használtatik a deák nyelv, szóval itt csak minsteriális határozott parancs s rendelet használhat. Nekem az egyházi kormányzathoz közöm nincs, de figyelnem kell a nép szellemére, mely ezen helyzet s általában a kor igényeivel ellentétben álló állapot iránt antipátiával viseltetik, a nép szava pedig a democraticus kormányzat alatt és időben, valamint tekintélyes, úgy tekintetbe veendő.
Ez rövid vázlata az esztergomi egyházmegyei állapotnak.
E főmegyében legkülönfélébb emberek, Lipovniczky István apát s komáromi plébános elhatározott jellemű, becsületes, tántoríthatatlan hazafi, ésszel s jó akarattal, alkalmam volt tapasztalni, mikint a komáromi nép valláskülönbség nélkül becsüli a jelen körülményekben, valamint mindenkor kitűnő jellem.
Kollár István esztergomi plébános tiszta becsületes ember, minden körülmények között tanúsított szilárd hazafiságáért a haza figyelmét érdemli.
Csima István Mocs helység plébánosa, határozott hazafi, ki az ellenségtől környezve, parancsra sem olvasá fel az ellenséges proclamatiokat, becsületes, érdemes ember.
Balázsi Gergely, szentszéki jegyző, osztrákok által üldözött, tántoríthatatlan határozott hazafi, oly férfi, kire a haza veszélyben is támaszkodhatik, méltánylatra érdemes.
Somogyi Alajos káptalani könyvtárnok eszes, igen jó hazafi, Rendek József és Máger István képezdei tanárok szinte derék, becsületes, eszes hazafiak.
Ezek a legjobb egyéniségek, kiknek a neveit tisztelt Ministeriumnak a fennforgó körülmények közti használatul felterjesztem, oly tiszteletteljes megjegyzéssel, miszerint a haza iránt magukat érdemesíttetett ilyetén egyéneknek a kormány általi kitüntetése mind önmaguknak serkentésül szolgál, mind pedig az egész egyházmegyére, midőn a haza iránti érdem jutalmazva láttatik, ügyünkhöz vonzó, üdvös befolyást gyakorol.
Esztergomban, 849. Június hó 25én.
Palkovics Károly
kormánybiztos

Sarnyai Csaba Máté (szerk.): Állam és egyház a polgári átalakulás korában 
Magyarországon, 1848-1918. Bp., 2001. (METEM könyvek, 29.) 29-45. p.

A katolikus egyház közéleti tevékenységének reformkori történetéhez
Esettanulmány: katolikus politikai program 1846-ból
Már-már közhelyszámba menő megállapítás, hogy a XIX. század első felének változásai (elsősorban az állam-egyház viszonyt érintő - a kortársak által is “korszellemnek” nevezett - politikai ideológiák, mint a liberalizmus, nacionalizmus stb. elterjedése) Európa-szerte konfliktusokhoz vezetett a polgári átalakulás hívei és a katolikus egyház között. A polgárosodás számos ponton érzékenyen érintette és sorozatos válaszadásra késztette az egyházat. (Ilyen érzékeny pontnak számítottak például az állam és az egyház szétválasztásának, a felekezeti egyenjogúság megvalósításának, az egyház nagybirtokaihoz kapcsolódó feudális előjogok eltörlésének követelése stb.) Tény, hogy a katolikus egyház távolról sem reagált egységesen a polgári átalakulás kihívásaira, az azonban bizonyos, hogy egyik legmarkánsabb válaszadási módját politikai katolicizmusnak nevezi a szakirodalom. Politikai katolicizmuson általában egyszerre nevezünk egy ideológiai felfogást (mely elfogadja a polgári - vagy éppen a polgárosodás útját kereső - társadalom realitásait, és ezen új keretek között igyekszik az egyház társadalmi és hatalmi befolyását változatlanul megőrizni), illetve egy konkrét szervezkedésben megnyilvánuló közéleti tevékenységet, mely a politika - más irányú csoportosulások számára is adott - eszközeinek sikeres alkalmazásával igyekezett a katolikus egyház érdekeit megvalósítani. Utóbbit a gyakorlatban rendszerint egy katolikus politikai párt alapjainak lerakásával szokták azonosítani, és Magyarországon ennek megfelelően a történeti irodalom a politikai katolicizmust többnyire a dualizmus korában kiéleződő egyházpolitikai vitához és a Katolikus Néppárt létrehozásához (1895) köti.
Nem vitatva ennek a következtetésnek a történeti megalapozottságát, hosszas levéltári és egyéb kutatómunka alapján arra a következtetésre jutottunk, hogy a polgárosodás kihívásaira adott katolikus egyházi válaszok között a századfordulón kibontakozó politikai katolicizmushoz a legtöbb elemében feltűnően hasonló (bár az eltérő társadalmi-politikai szituáció miatt értelemszerűen távolról sem azonos) folyamatnak lehetünk tanúi már a reformkor utolsó éveiben, hozzávetőlegesen 1844-1848 között is. Alábbi írásunkban először röviden, mintegy tézisszerűen próbáljuk igazolni ezt a tételt, továbbá összefoglaljuk a katolikus egyház politikai szervezkedésének főbb állomásait illetve jellemzőit a jelzett periódusban. Majd egy 1846-ban keletkezett jegyzőkönyv (túlzás nélkül: katolikus politikai nyilatkozat) tömör, szókimondó fordulataival próbáljuk meg a politizáló egyháziak mozgalmának célkitűzéseit részleteiben is megvilágítani.
I. A reformkorban kimutatható politikai katolicizmus nyitányának mindenképpen az 1843-44. évi országgyűlésen tartott egyházi tanácskozásokat kell tekintenünk, különös tekintettel az alsó tábla káptalani követeinek 1844. október 27-i értekezletére. Ezen az országgyűlésen nyilvánvaló lett, hogy az új vallásügyi törvény (mely 1844/3. tc-ként került a Corpus Jurisba) elfogadását nem lehet tovább halogatni. Egyértelműen látszott az is, hogy a vegyes házasságokkal kapcsolatos belpolitikai vihart - legalábbis részlegesen, egy időre - lezáró törvény a liberális ellenzék sikerének számított az egyházzal szemben. Mindez az alsó tábla káptalani követeiben és a felső táblán helyet foglaló püspöki kar néhány prominens képviselőjében megérlelte a felismerést, hogy a polgári átalakulás folyamata nem pusztán a fennálló gazdasági-társadalmi struktúra vagy a politikai intézményrendszer alapvető reformját eredményezheti, hanem mindennek következményeképpen érinteni fogja a katolikus egyház jogait, társadalmi szerepvállalását, pozícióját, illetve általában állam és egyház addigi kapcsolatrendszerét is. Rájöttek, hogy az egyháznak új típusú válaszokat kell adnia a polgárosodás kihívásaira, különben az 1843-44. évi országgyűlésben tapasztalt (és nap, mint nap átélt) tekintélyvesztésük fokozódni, a katolikus egyház társadalmi befolyása pedig csökkenni fog. Nemcsak a szabadelvű szemléletű vallásügyi törvény vitáját kellett elszenvedniük, hanem többek között azt is, hogy számos megyei követ részéről komolyan felvetődött az egyházi javak szekularizációja, a papság intézményes országgyűlési képviseletének megszüntetése, az állam és egyház elválasztása, sőt annak is tanúi kellett, hogy legyenek, amikor még 1843 júniusában Wurda Károly győri kanonok (vagyis szintén az egyházi rend egyik képviselője) tett hitet a “szabad egyház a szabad államban” elve mellett, annak jeleként, hogy a liberális eszmék már a papságot sem hagyták érintetlenül. A diéta káptalani küldöttei és a püspökök többsége úgy vélte, minden jel az 1844-ben megindult politikai folyamatok folytatódására utal; összességében vereségként és ezért szervezkedésre mozgósító figyelmeztetésként értékelték a Pozsonyban történteket.
Mindezt szenvedélyes hangulatú, egyértelmű sorokban is megfogalmazták, ld. pl.: “Mik ez Ország gyűlésén szőnyegre hozattak, és az ellenzék által pártoltattak, ha csakugyan Ország gyűlési határozatokká válnak, mit mi jelen politikai állásunkat tekintve, nem tartunk éppen lehetetlennek, a Klerusra veszélyt hozandnak, s a Katholika Egyház politikai jogait le fogják rombolni, mostani állását épen úgy alásüllyeszteni, mint ez már más Katholika Országokban […] megtörtént. Úgy van, - az idő komoly intése hívott fel minket e lépésre, gondolatink sajgó szívünk érzéséből emelkedtek. Az Egyházi Rendnek, ha a köz hiedelem szerént voltak e Honban valaha kényelmes napjai; azok már elmúltak, a vihar fejünk felett zuhog, a Philosophia, mint Francz Honban, már itt is tárogatja diadalit. Nem közönséges időszakban élünk, rendkívüli ez, mert nem a béke ideje. El kell tehát mindent követnünk, hogy magunktól és utódainktól, a fenyegető veszedelmet elháríthassuk.” A jegyzőkönyv pontokba szedett határozatai egy összefüggő és rendszerezett politikai nyilatkozat elemei, továbbá - mint Sörös Pongrác bencés történetíró egy rövid utalásában korábban már rámutatott - lényegében egy új típusú “katolikus társadalmi program” csírái is voltak. Ez az 1844. október 27-i értekezlet tulajdonképpen megfelelt az 1839-től gr.Dessewffy Aurél vezetésével és szellemi irányításával szerveződő újkonzervatív (magát “fontolva haladónak” nevező) politikai program “egyházi” változatának. Vagyis a káptalani követek úgy vélték: az egyház társadalmi befolyásának, pozíciójának biztosítása, a liberalizmus ellensúlyozása érdekében nem elegendő egyfelől a kiváltságrendszer fenntartását célzó, merev tagadása mindazon eszméknek, amit a reformellenzék képviselt, másfelől pedig kategorikus elutasítása azon eszközöknek, melyeket alkalmaznak. Az “idő intése” azt jelentette számukra, hogy megítélésük szerint bizonyos változásokat, reformokat az egyháznak is tudomásul kell vennie és gyorsan (mintegy a 24. órában) kidolgoznia annak stratégiáját, hogy a megváltozott viszonyok között hogyan maradhat változatlan a katolikus egyház társadalmi szerepvállalása. (Mint ahogy Dessewffy Aurél és követői is bizonyos reformok szükségességét, a haladás fontosságát hangsúlyozták - azért, hogy a feudális kiváltságrendszer alappilléreit csorbítatlan formában fenntarthassák.)
Az 1844 októberében megfogalmazott programpontok 1848 tavaszáig végigkísérték az egyházi renden belül egyre inkább önálló arculatú politizáló csoporttá váló káptalani követek értekezleteit, politikai lépéseket egyeztető levélváltásait. Önmagában is érdekes, hogy miért pont az egyházi rendnek ez a “középrétege” (vagyis elsősorban az alsó tábla káptalani követei) érezték meg leginkább egy erőteljes politikai szerepvállalás illetve irányváltás szükségességét. A magyarázatot nyilván abban lelhetjük, hogy - szemben a kényelmes kormánytöbbség részét alkotó püspöki karral, illetve az országos politikában kevésbé aktív és tájékozott alsópapsággal - ők szembesültek leginkább a liberalizmus társadalomformáló programjának erejével és megvalósulási lehetőségeivel. (Kissé talán párhuzamosan azzal, hogy a másik oldalon a polgárosodás erői is zömmel a középnemesség soraiból szerveződtek, s nem az arisztokráciából illetve a kisnemesi rétegekből, lévén ők értették meg először a feudális társadalmi-politikai rendszer reformjának hasznosságát és szükséges irányvonalát.) Ugyanakkor természetesen a püspöki kar egyes tagjai (elsősorban Scitovszky János pécsi püspök, 1849-ben esztergomi érsek) felkarolták a kanonokok részéről érkező kezdeményezést és nagy fontosságot tulajdonítottak annak. A politizáló egyháziak csoportjában leginkább aktív szerepet többek között Fogarassy Mihály korábbi nagyváradi kanonok, később c. püspök, Körmöczy Imre, Lipthay Antal, Lipthay Endre, Bezerédy Miklós kanonokok illetve Sárkány Miklós későbbi bakonybéli apát vállalták. Fontos, hogy nem egy nagy létszámú rétegről van szó, legfeljebb két-három tucatnyira tehetjük azon egyháziak számát, akik minden pontjában megértették és magukévá tették az új típusú katolikus politizálás alapelveit, azonban Fogarassyék törekvéseit az egyházi rend széles körei helyeselték és támogatták, sikerességük mellett szól, hogy rövid idő alatt, 1847-re valós közélet-formáló szerepet sikerült kivívniuk maguknak. Érdemes megjegyezni, hogy e jelzett csoport a katolikus egyház befolyásának helyreállítását és a liberalizmus visszaszorítását kevésbé a társadalmi, sokkal inkább a politikai szerepvállalásnak tulajdonították. Ugyanakkor előbbivel kapcsolatban is rámutattak, hogy a nemkívánatos politikai eszmék (elsősorban a sajtó-, lelkiismereti és vallásszabadság stb.) terjedését az iskolai oktatás katolikus jellegének fokozásától és erősítésétől várják.
Hogyan körvonalazhatjuk ennek a politizáló egyházi csoportnak a fő közéleti célkitűzéseit és stratégiai elképzeléseit? A liberális ellenzék egyre inkább népszerű közéleti tevékenységének sikereit az aktivitásban és az információcserében jelölték meg, mely eszközöket a kor követelményei által diktált szükségszerűségnek véltek, ezért elsajátításukat az egyházi politizálás halasztást nem tűrő feladatának tekintettek. Mindenképp a politikai katolicizmusra utaló jel, hogy a reformkori káptalani követek ismerték fel elsőként az információáramlásban rejlő politikai erő fontosságát. A liberalizmus előretörését - nem is alaptalanul - annak tulajdonították, hogy az ellenzék élt elsőként a sajtó közvéleményformáló és teremtő erejének alkalmazásával (elsősorban Kossuth Pesti Hírlapja révén). Nemcsak arra törekedtek, hogy az egyház által közvetlenül befolyásolt és pénzelt lapok (a kifejezetten teológiai jellegű Religio és Nevelés illetve a Nemzeti Újság) példányszámát emeljék illetve az egyháziak irodalmi-publicisztikai tevékenységét fokozzák. Hanem legalább ennyire fontosnak tartották (s ez mindenképp új elem), hogy megnyerjenek világi tollforgatókat az egyház álláspontjának felkarolására és népszerűsítésére. Nemcsak sajtócikkekben, hanem önálló röpiratok formájában is meg kívánták jeleníteni az egyház politikai álláspontját. Az információban rejlő politikai erőt nemcsak a sajtó útján kívánták kiaknázni, hanem elsajátították a reformkor-végi politizálás egyik legjellemzőbb eszközét, a viszonylagos rendszerességgel tartott országos értekezletek tartását is. Talán kevéssé ismert, hogy nemcsak a liberális ellenzék illetve a konzervatív kormánypárt tartott (rendszerint negyedévente, országos vásárokhoz igazítva) általános politikai gyűléseket, hanem a politizáló egyháziak csoportja is, 1845 őszétől egészen az 1847-48. évi országgyűlés megnyitásáig. (Jelenlegi adataink alapján, a kisebb munkamegbeszéléseket nem számítva, legalább hét ilyen, megfelelő alapossággal előkészített, megszervezett, jegyzőkönyvileg rögzített értekezletről van tudomásunk.) További fontos jellemzője ezeknek az összejöveteleknek, hogy 1845-től Pesten (vagyis a politikai élet valódi centrumában, és nem valamely egyházi központban, például Esztergomban!) egy országos koordináló központot is felállítottak Fogarassy Mihály irányításával, a politizáló egyházi csoport tevékenységének összehangolására és szervezésére.
Fenti elemeket kiegészítették annak az igénynek a megfogalmazásával, hogy az egyháziak aktívan vegyék ki részüket a közéletből, mégpedig a kor lehetőségeinek megfelelően elsősorban a megyegyűlések aktív látogatásával és az ott születő határozatok befolyásolásával, illetve ennek megfelelően a következő országgyűlés alsó tábláján a káptalani követek, a felső táblán a püspöki kar korábbinál jelentősebb politikai tevékenysége révén. Újszerűnek számít az az elem, hogy a liberalizmus ellensúlyozását nem pusztán egyházpolitikai téren tartották fontosnak, hanem kijelentették: az egyház nem pusztán a társadalom egy része, hanem lényegében azonos azzal, így az egyházi rendnek valamennyi közéleti kérdésben állást kell foglalnia, például a gazdaságpolitikával, a jobbágyviszonyok vagy a politikai intézményrendszer reformjával stb. kapcsolatos részletkérdésekben egyaránt. Erőteljes hangot adtak továbbá annak az elvárásuknak, hogy az egyháziak építsenek ki jó kapcsolatokat a világi nemesekkel és gyakoroljanak befolyást rájuk. Rájöttek ugyanis, hogy az egyház majdhogynem egyedül maradt a politikai porondon saját szempontjainak hangoztatásával, és számukra sokkal előnyösebb, ha nézeteiket nem pusztán az egyházi rend követei visszhangozzák, hanem a világi közvélemény is magáévá teszi azokat a liberális álláspontokkal ellentétben.
További részletek ismertetése helyett összegzően megjegyezhetjük, hogy a fent vázolt politikai állásfoglalás alapján a politizáló egyháziak csoportja könnyen talált utat az 1844 után szerveződő Konzervatív Párt világi nemeseihez. Alapállásuk, mint jeleztük, teljesen azonos volt: a liberalizmus ellensúlyozása nem a merev elutasítás vagy híveinek adminisztratív visszaszorítása által, hanem bizonyos reformok szükségességének elismerésével, a politikai szervezkedés igénybevételével, kormánypárti közvélemény és többség megteremtésével, az ellenzék megosztásával, illetve mindehhez a liberálisok eszköztárának kisajátításával és sikeres alkalmazásával stb. Csak a hangsúlyokat helyezték máshová: a Dessewffy Emil, Szécsen Antal, Babarczy Antal, Apponyi György stb. által irányított “fontolva haladó” mozgalom értelemszerűen gazdaság- és társadalompolitikai, míg a Fogarassyék által vezetett egyháziak egyházpolitikai kérdéseket helyeztek előtérbe. A Konzervatív Párt szervezői kezdettől fogva számítottak a katolikus egyháziak (mint a kiváltságrendszer fenntartásában érdekelt hagyományos tényezők) aktív támogatására politikai csoportjuk megszervezésével kapcsolatban, s utóbbiak készséggel vállalták is az ebben való részvételt. Fontos leszögezni azonban, hogy míg a világi nemesek az egyháziakat, mint a Konzervatív Párt egyszerű “párttagjait” kezelték, utóbbiak önálló arculatú és részben önállóan szerveződő politikai csoportként, szövetségesként kívánták a konzervatív ügyet szolgálni. Talán kevéssé volt ismert eddig történetírásunkban, hogy a liberálisok és a konzervatívok mellett már a reformkorban is felléptek az egyháziak egy önálló, katolikus politizálás igényével, és bár különálló pártalakulat létrehozására nem került sor (a pártszerveződés 1848-ig éppen csak megindulhatott hazánkban), a Fogarassyék vezette szerveződés egyenrangú és önálló félként csatlakozott a Konzervatív Párthoz. Elismerték az utóbbiakkal kötött szövetség fontosságát, de végig igényt tartottak az egyház sajátos érdekeinek képviseletére. Modern kifejezésekkel úgy is fogalmazhatunk, hogy még feudális keretek között, de rohamosan polgárosodó hazai közéletben már az 1848 előtti politikai térben megjelentek a platformosodás és a természetes szövetség jelenségei. Az egyháziak a modern politikaelméletnek megfelelően valódi platformot képviseltek a párton belül, önálló értekezleteket tartottak, önálló stratégiát dolgoztak ki, azonban kezdettől mindezt a közös konzervatív ügy előmozdítása érdekében, a világi konzervatívokkal szövetségben tették.
1844-ben megfogalmazták továbbá legfontosabb célkitűzésüket is, mely a politizáló egyháziak tevékenységének 1848-ig a középpontjában állott. Az 1825-27. évi országgyűlésen megfosztották a szabad királyi városokat és a káptalani küldötteket az alsó táblán a fejenkénti szavazatjoguktól és lényegében csak tanácskozási joggal, valamint egy egységes szavazattal rendelkezhettek. (Az alsó tábla nemesi többsége így nyilván a vármegyék súlyát akarta kizárólagossá tenni a törvényhozásban.) A városok több országgyűlésen előhozták sérelmüket megvont szavazatjoguk visszaállítása érdekében, a vármegyei követek túlnyomó többsége azonban egységes volt ennek elutasításában, hiszen ha a városok fejenként szavazhatnak, a nemesi renddel szemben a kormányzat nyomasztó túlsúllyal bíró szövetségest találhatott volna bennük. A liberálisok pedig nem pusztán taktikai megfontolásból vetették el az igényt, hanem azért is, mert a városok országgyűlési képviseletét össze kívánták kapcsolni általában azok önkormányzatának reformjával, az országgyűlés népképviseleti alapra helyezésével stb. A káptalani követek 1843-44-ig, néhány szórványos tiltakozástól eltekintve nem mutattak különösebb érdeklődést elvett szavazatjoguk iránt. 1844-től azonban minden követ megmozgattak a káptalanok, apátok, prépostok követeit illető fejenkénti szavazatjog visszaállítása vagy legalábbis növelése érdekében. Nyilvánvalóan azt remélték, hogy ezáltal az egyház politikai súlyát növelve nem pusztán a konzervatív tábort gyarapítják, hanem ellensúlyozhatják az ellenzék előretörését, további liberális szemléletű egyházpolitikai indítványok napirendre kerülését, amit - mint említettünk - az országgyűlés üléstermeiben elhangzottak alapján jó okkal feltételeztek. A mintegy hirtelen fontossá váló szavazatjog-kérdés felvetése persze kissé anakronisztikusan hatott a népképviselet irányában megfogalmazódó politikai törekvések korában, kétségtelenül alkalmas volt azonban arra, hogy erősítse a katolikus egyháziak politikai táborát, egységes célt adjon a katolikus társadalmi programot megvalósítani akaró, új típusú egyházi szerepvállalásban gondolkozó kanonokoknak. Alkalmas volt továbbá arra is, hogy megfelelő ellensúlyt képezzen a katolikus egyháziak részéről a konzervatív nemesek szervezkedésében nyújtott egyházi részvételért, valódi platformmá alakítsa Fogarassyék egyre gyakoribb értekezleteit.
II. Hosszas előkészületek után 1846. november 12-én került sor a Konzervatív Párt alakuló gyűlésére és programjának elfogadására, melyre az egyháziak nem éppen készületlenül érkeztek. 1845 őszén elhatározták az egy évvel korábban Pozsonyban megkezdett értekezletek újraindítását, és szervezett keretek között (elsősorban Fogarassy aktív koordinációját követően) részt vettek a konzervatív pártszerveződés megalapozásából is. 1846. június 26-án terjedelmes memorandumot készítettek, melyben hosszas történeti és politikai érvrendszert állítottak fel a káptalanok fejenkénti szavazatjogának igazolására. A Konzervatív Párt alakuló és programadó összejövetelén Dessewffy Emil és társai számítottak az egyház aktív részvételére és a pártnak nyújtandó támogatására. Várakozásukban nem is csalódtak és számos gesztust tettek az egyháziak irányában: például külön felkérő levelet szerkesztettek a püspöki kar tagjai számára, vagy, ami ennél is jelentősebb, Fogarassyt beválasztották a párt programját kidolgozó 9 tagú elnökségbe, az ún. “conservatív comité” tagjai sorába. A pártalakító értekezleten Szécsen Antal indítványa nyomán elfogadták a konzervatívok programját, melynek 11. pontja felsorolta a konkrét teendőket. Történetírásunk több irányú értékelése kimutatta, hogy a konzervatív program lényegében a kiváltságrendszer érintetlenül hagyására, sőt helyenként a figyelmet elterelő látszat-reformokkal történő biztosítására törekedett. A programpontok közül azonban - az egyháziak őszinte felháborodására - éppen a számukra legfontosabb káptalani szavazat-ügy maradt ki, melyet Dessewffyék részben nem tartottak fontosnak vagy megalapozottnak, részben pedig jobban tartottak attól, hogy az egyháziak követelésének nyílt felvállalása nagyobb népszerűségvesztést eredményez, mint amennyi támogatót hoz az országgyűlési többség megszerzésére törekvő pártnak. (A káptalani követek már ekkor hangot adtak őszinte felháborodásuknak, alighogy véget ért a pártalakító értekezlet, Körmöczy Imre Széchenyi Istvánhoz sietett, és tiltakozott a papság - úgymond - “disgustálása” ellen.) Csalódottságukat fokozta az az általános tény, hogy a reformkori konzervatívok, jóllehet általánosságban hangsúlyozták a “trón és az oltár” szövetségének fontosságát, távolról sem fogalmaztak meg egyházias, vagy éppen katolikus ideológiát (a magyar konzervativizmusnak 1848 előtt - ellentétben a későbbiekkel - csupán járulékos s nem központi eleme volt a “kereszténységvédő” attitűd); továbbá az a konkrétum, hogy a szabad királyi városok szavazatjoggal kapcsolatos sérelmének orvoslását Szécsen Antalék rendkívül fontosnak tartották, a káptalanokét pedig egyáltalán nem. (Az alább részletezendő egyházi értekezleten mindezt nyíltan meg is fogalmazták: “elmellőztetését az egyházi rend annál kevesebbé várta volna, mennél őszintébben csatlakozott ő mindenkor, s csatlakozék kivált a közelebb lefolyt politicai mozgalmak alatt a conservatív ügybarátok soraihoz”.)
Ez a konkrét szituáció vezetett ahhoz, hogy a közéletbe bekapcsolódni akaró, 1844 óta a “fontolva haladás” egyházi útját járó csoport nem rezignált elfordulással, hanem ellenkezőleg: fokozott aktivitással reagáljon a történtekre. Másnap, vagyis 1846. november 13-án az egyháziak külön értekezletet tartottak, melyen részletes jegyzőkönyv is készült. E jegyzőkönyv közlését nem csupán az indokolja, hogy - tudomásunk szerint - történetírásunkban eddig teljességgel ismeretlen volt, hanem az is, hogy a résztvevők szókimondó határozottsággal illetve részletességgel fogalmaztak meg egy kiforrott katolikus politikai programot, mely nemcsak az érintett politizáló egyházi csoport történetéhez, hanem reformkori politikatörténetünkhöz is új adalékokat nyújthat. (Ld. 2. sz. dokumentum.) Túlzás nélkül tekinthetjük ezt a jegyzőkönyvet “katolikus nyilatkozatnak”, ugyanis kivétel nélkül kimutathatók benne azok a lényeges formai és tartalmi elemek, melyek az 1848 előestéjén keletkezett politikai pártprogramoknak (elsősorban az 1846-os Konzervatív Programnak és az 1847-es Ellenzéki Nyilatkozatnak) egyaránt meghatározó vonásait alkotják.
Fogarassyék politikai éleslátását, tökéletes helyzetfelismerését bizonyítja, hogy felismerték: a “politikai pártmozgalmak elhatározó időszakában” éltek, és a pártstruktúra kialakulásának e kezdeti szakaszában is bejelentették igényüket az egyház érdekeit a politika porondján önállóan megjelenítő csoport működtetésére. (Megjegyzés: magunk részéről ebben annak bizonyítékát is látjuk, hogy a reformkor utolsó éveiben erőteljesen polgárosodó, s ennek megfelelően pluralizálódó közéletről beszélhetünk, mely kezdetben sokkal tagoltabb lehetett az amúgy valóban meghatározó konzervatív-liberális ellentétpárnál. A sokszínűséghez a leginkább Széchenyi nevével fémjelezhető középpárti törekvések mellett a politizáló katolikusok is hozzájárultak.) 1846-1847 pártprogramjaiból ezúttal három olyan meghatározó vonást emelnénk ki, melyek lényeges tartalmi és formai ismertetőjegyei a Konzervatív Programnak, az Ellenzéki Nyilatkozatnak, és Széchenyi Politikai programm-töredékeinek egyaránt:
1. A legfontosabb, hogy valamennyi politikai csoportban nagyon erősen megfogalmazódott az önmeghatározás igénye, sőt kényszere, vagyis az, hogy saját magukat határozott körvonalakkal írják körül, nyíltan megfogalmazzák azokat az ideológiai alapelveket, melyek mentén szerveződni kívánnak.
2. Tartalmazzák továbbá azokat a konkrét célkitűzéseket, melyek megvalósulását a legfontosabbnak tartják, melyek érdekében szerveződni kívánnak, melyektől a leginkább várják az ország sikeres felemelkedését. (Az Ellenzéki Nyilatkozat esetében ezek közismertek: közteherviselés, parlamentnek felelős kormány, kötelező örökváltság, ősiség eltörlése, népképviselet stb.)
3. Igyekeztek továbbá saját pártjuk létrehozására vonatkozó szervezési stratégiát is kidolgozni, mely a konzervatívok és a liberálisok esetén egyaránt elsősorban az országos pártstruktúra létrehozását jelentette, továbbá a megyegyűléseken való befolyás megszerzését, konkrétan pedig az 1847. évi országgyűlési követválasztásokra, a pártszerű keretekben zajló kampányra való felkészülést. (Mindkét nagy párt egyik közvetlen politikai célkitűzésének az alsó tábla többségének megszerzését tekintette.)
Az 1846. novemberi “katolikus nyilatkozat”-ban az önmeghatározás először is azt jelenti, hogy a politizáló egyháziak egyértelműen magukévá tették a liberálisokkal szembehelyezkedő “fontolva haladók” politikai programját, melyért fellépni a jövőben is készek; továbbá azt, hogy semmiképpen nem a konzervativizmustól különváltan, hanem ahhoz szorosan kapcsolódva, de önálló katolikus politizálást kívánnak megvalósítani, mely a Konzervatív Párt és a kormányzat irányvonalát lényeges módon meghatározza. (Nagyon fontos például - Dessewffyék szóhasználatára jellemző módon - a reformok szükségességének elismerése, ugyanakkor azok korlátainak rögzítése is, például a központi hatalom kizárólagosságának, valamint a kiváltságoltak előjogainak érintetlenül hagyásával, sőt bebetonozásával, ld. pl. az 1. pontban: “a conservatív többség[ről] föltehetni, hogy a Reformok között azokat állítandja elöl, mellyek keresztül vitele által a Királyi Thrón, alkotmányos jogok, és magok a föntartó országos elemek szilárdulni fognak.” Vagy a jegyzőkönyv bevezetőjében, amikor hangoztatták, hogy az egyházi rend mindent elkövet, hogy “a thrón, alkotmány és nemzetiség szilárdítása mellett e hon szellemi és anyagi továbbhaladását békés alkotmányszerű úton előmozdíthassa” stb.) Mindehhez hozzátették még, hogy észrevételük szerint a katolikus egyháznak nemcsak fokozott politikai szerepvállalásra kell törekednie, hanem a kor kényszerítő követelményei hatására kifejezetten politikai erőként kell a közélet szereplői előtt megjelennie. Ld. pl. a jegyzőkönyv 2.b. pontjában: “a jelen politikai körülmények közt a Clerusnak magát oly politikai tényezővé szükség alakítani, mely a conservatív ügy elővitelében sokat nyomjon, s így őtet mind a kormány, mind a conservatív párt nélkülözhetlen alkrésznek tekintse, ez pedig úgy fog megtörténni, ha a Papság a politikai mezőről, hol alkotmány-adta jogánál fogva széke és szava van, magát elijeszteni nem engedvén, […] bebizonyítja azt, hogy kezénél politikai hatalom van, mellyel élni tud, mellyet alá nézni nem lehet, megvetni nem tanácsos”. A jegyzőkönyv bevezetésében pedig tömör pártprogramnak felel meg a Konzervatív Párthoz és azon keresztül a közélethez való viszony tisztázása: “elhatározott szándoka lévén az egyházi rendnek az alkotmányos többségre vergődő conservatív pártot mind alakulásában, mind pedig egyébb alkotmányszerű működéseiben minden törvényadta jogainak használatával erélyesen támogatni: ugyanezen conservatív párttól ő is méltán követelheti, hogy az Egyházi renddel kezetfogva ezt megsértett jogainak visszaállításában hatályosan, és hasonló erélyességgel gyámolítsa”. A meghatározásban feltűnő a - konzervatív és liberális programra amúgy egyaránt jellemző - “alkotmányosság” és “törvényszerűség” erőteljes hangsúlyozása, mint olyan tényezőké, melyek egyszerre jelentik az adott politizáló csoport működésének alapját és kijelölik annak korlátait.
Fenti meghatározás továbbá hangot ad a “természetes szövetség” (egy másik hasonló egyházi dokumentum szóhasználatával: “természetadta frigy”) politikai gyakorlatba való átültetése iránti igénynek, vagyis annak, hogy az egyháziak a Konzervatív Párton belüli “platformként” képzelték el működésüket. Erre elsősorban nem az késztette őket, hogy egy teljesen önálló katolikus párt a reformkor utolsó éveiben igen kevés támogatottságra számíthatott volna, hanem az, hogy a világi konzervatívokkal közös volt a legyőzendő politikai ellenfél, vagyis a liberális reformellenzék. A jegyzőkönyvben világosan ki is mondják: a politikai szerepvállalásra az késztette őket, hogy megítélésük szerint az 1844/3. tc.-ben illetve az ellenzék által szorgalmazott további egyházpolitikai reformokban kifejeződő polgári program a katolikus hierarchia szerepvállalásának, tekintélyének csökkenése, valamint a katolikus hit “elvei félre tétele” nélkül nem ültethető át a gyakorlatba. (8. pont) A politizáló egyháziak platform-jellegű működéséből következik az egyik legfontosabb különbség az említett korabeli pártprogramokkal: utóbbiak a nyilvánosság számára készültek, Dessewffy Emilék és Deák Ferencék egyaránt arra törekedtek, hogy minél tágabbra nyissák szerveződő pártjuk kapuit az ingadozók illetve a közvélemény előtt, a katolikus egyháziak programjukat ugyanakkor belső használatra szánták, hiszen a látszatát is kerülni akarták annak, hogy mozgalmuk a konzervatív tábor megosztására törekedne.
A fenti politikai ideológia önmeghatározás-, vagyis kristálytiszta pártprogram-jellegével maguk az értekezlet résztvevői is tisztában voltak, hiszen hangsúlyozták, hogy konkrét döntéseiket “ezen előadott eszmeirány” kinyilatkoztatása alapján hozták. A katolikus egyháziak csoportjának szerveződése is mutat specifikumokat a világi pártszervezetekhez képest. Nagyon fontosnak tartották ugyanis, hogy törekvéseik lényegét és jelentőségét megértessék saját főpapjaikkal, akiktől azt várták, hogy az országos főméltóságok, a kormányzat meghatározó személyiségei előtt tekintélyük súlyával képviselik a káptalanok szavazatjogával kapcsolatos igényeket. (Ld. 2.a. pont, 9. pont, 1. sz. dokumentum alatti kísérőlevél stb.) Ezzel párhuzamosan legalább ekkora fontosságot tulajdonítottak annak, hogy a világi konzervatív közvéleményt meg tudják nyerni törekvéseiknek. A politikai mozgalom kiépítésének egyik legfontosabb eleme, mint másoknál, az egyháziaknál is a “pártközpont” megszervezésével kapcsolatos. Fogarassyék jó politikai érzékét tanúsítja, hogy a pesti központnak nem csupán azt a szerepet szánták, hogy koordinálja a vidéki egyháziak tevékenységét, begyűjtse és továbbítsa azok információit, hanem azt is, hogy megfigyeljék és értékeljék a közélet valamennyi fontosabb eseményét, azokra azonnal reagáljanak stb. (Ld. 5. pont) A reformkori politikai élet adta keretek kihasználására utal a rendszeres “pártértekezletek” fontosságának felismerése és magukra nézve a jövőben megfelelő előkészítéssel történt lebonyolítása. Ld. erről pl.: “Minden párt, s minden alkotmányos osztály a tevékenység mozgalmaiban keresi jogainak védelmét, s terveinek létesítésére köz tanácskozásokban fejti ki az erőt, ott alapítja meg a közszellemet, nem lehet tehát a Clerusnak és az erők öszpontosításának ezen hatalmas emeltyűjét egykedvűleg elmellőzni.” Az egyházi rend “testületi erőhatásának” ilyetén kinyilvánítása mellett meg kívánták előzni az 1846. novemberi csalódást, ezért elhatározták, hogy a jövőben (konkrétan az 1847. márciusára összehívott értekezlettel kapcsolatban) a konzervatív konferenciákat megelőzően “saját ügyeikben előleges tanácskozmányt” tartanak a várhatóan nagy számban megjelenő egyháziak által követendő stratégiát illetően. (Ld. 4. pont.)
Ami pedig a megvalósítandó feladatokat illeti, elsők között említették az egyháziak, hogy ki kell venniük részüket közös pártjuk, a konzervatívok legfontosabb törekvéséből, a következő országgyűlés alsó tábláján (“hol a kezdeményi jog leginkább van gyakorlatban”) a többség megszerzése, ennek érdekében a megyegyűlések befolyásolása. Erről meglehetősen szókimondóan így ír a jegyzőkönyv 2.b. pontja: “igyekezzenek ezen fő tekintélyű egyházi testületek [vagyis a káptalanok] alkotmányos állásukat nem csak személyes befolyásuk, hanem az alsóbb rendű Papság, mint szinte világi ügy-barátok által kiemeltebbé tenni, főképen pedig tisztújítások, utasítások kidolgozása, követválasztások által oda hatni, hogy a mutatkozó conservatív többség a megyékben szilárd alapzatot nyerjen s a jövő országgyűlés üdvös kivitelére kellő befolyást kifejteni képes legyen”. A katolikus közéleti szerepvállalás legfőbb célkitűzése, mint fentebb említettük, a káptalanok megfelelő országgyűlési szavazatjogának biztosításában fejeződött ki, alábbi jegyzőkönyvnek a középpontjában is az ezzel kapcsolatos feladatok meghatározása állt, ennek rendelték alá konkrét stratégiai lépéseiket is. (A szavazat-ügy fontosságát jelzi, hogy valóssággal az egyház társadalmi tekintélyét kapcsolták a kérdéshez, ld. erről pl. a 2. pont bevezetőjét.) A jegyzőkönyv 1. pontjában hangot adtak azon nézetüknek, miszerint követelésük aktualitását nemcsak a (szabad királyi városokhoz hasonlóan) “megsértett” szavazatjoguk alkotmányos “helyreállításának” szükségessége adja, hanem egy sokkal egyszerűbb taktikai megfontolás is, vagyis az, hogy Dessewffyék “a conservatív ügyállapot” érdekében az egyházra, mint megbízható szövetségesre számíthatnak a közeljövő megyei és országgyűlési csatározásaiban.
Ilyen fontos stratégiai lépésnek tekintették szavazatjogukkal kapcsolatos követelésük népszerűsítését, mind a tudományos igényű jogi-történelmi értekezések, mind pedig a napisajtó publicisztikai írásainak készíttetése és anyagi támogatása révén. (Ld. 3. pont.) Ekkor is megtörtént az a valóban jelentős méreteket öltött tevékenység, mely egyrészt a magyar alkotmányosság és a törvények sérelmére nézve követelte az egyházi rend jogainak helyreállítását, másfelől pedig aktuálpolitikai szükséglettel (a felforgatóként aposztrofált liberálisok ellensúlyozásával) indokolta azt. Számos konkrét észrevételt fogalmaztak meg az agitációs munkával kapcsolatban, szorgalmazták például, hogy taktikai okokból ne a fejenkénti, hanem bizonyos számú voks megadásával is érjék be, és a kieső befolyást a világiak megnyerésével pótolják, sőt növeljék. (Ld. 6. pont) Az egyházi rendet felszólították az országgyűlési részvétel megfelelő előkészítésére, a politikai szerepvállalásra alkalmas személyek előtérbe helyezésére a “rang, karszéki fokozat s idősbségi sorrend” által meghatározott követküldés helyett, ami mögött egy új típusú politikai szerepvállalásban érdekelt generáció fellépése iránti burkolt igényt sejthetünk. (Ld. 7. pont) Az ellenzék által sikeresen alkalmazott agitáció egyik további elemének eltanulását bizonyítja a 8. pont, mely sérelemként (vagyis a törvényes rend sérelmeként) kívánta követeléseit az országgyűlés elé terjeszteni.
Jelen ismertetésünket a politikai katolicizmus reformkori előjeleinek számbavételével kezdtük, végezetül meg kellene próbálni kijelölni a Fogarassy Mihály és kanonok-társai által kezdeményezett mozgalom helyét az egyházon belül is pluralizálódó felfogások sorában. Kétségtelen, hogy a konzervatív egyházi körökkel ellentétben róluk elmondható, hogy megértették a “kor szellemének” változásait és a polgári társadalom realitásainak elfogadásában, a megváltozott vagy pontosabban: hamarosan gyökeresen megváltozó viszonyok tudomásulvételében látták a megújulás forrását. Ugyanakkor azonban nem lettek liberális katolikusok, nem ugyanazt a következtetést vonták le a változó szellemi-politikai miliőből, mint Lamennais vagy mások. Taktikai jellegűnek tekinthető felismerésüket éppen az egyház feudális társadalmi-politikai pozíciót változatlanul hagyó, a liberalizmust minden téren ellensúlyozni akaró követelés szolgálatába állították, érzésünk szerint tehát joggal tekinthetők a politikai katolicizmus előfutárainak.
A káptalani követek politikai mozgalmával, a szavazat-ügyben folytatott küzdelmük 1847-48-as fejleményeivel, valamint annak jelentőségével a későbbiekben részletesen (különálló dolgozatban) kívánunk foglalkozni.

DOKUMENTUMOK
1. A püspöki kar tagjai részére a jegyzőkönyvhöz mellékelt kísérőlevél
Az egyházi függésnek szent kapcsolatánál fogva fiúi teljes bizodalommal kívánták a múlt országgyűlés alatt és azon kívül cselekvőleg fellépő káptalani tagok és Apátok mindazon mozgalmakról tudósítani a Nagyméltóságú Érsek s Püspököket, mellyek tettleg elnyomott országos szavazati joguk visszanyerhetése végett körükben időszakonként előfordultak, hasonló tiszteletteljes érzettel bátorkodunk a múlt évi November 13án, itt Pesten néhány érdeklettek egyesületében tartott tanácskozmányok jegyzőkönyvét Méltóságodnak felmutatni, egyszersmind kegyes jóváhagyása alá bocsátani, kérvén pedig Méltóságodat, hogy ügyöket hatályos pártolásával támogatni s lépéseiket bölcs útmutatásával kormányozni méltóztassék.
Ki midőn nevökben a függése szent kötelességét teljesíteni szerencsés vagyok Méltóságod kegyeibe ajánlottan mély tisztelettel maradok
Méltóságodnak
Pesten Február hó 17én 1847.
alázatos szolgája
Fogarassy Mihály
választott püspök
mint a tanácskozmány megbízottja

2. A káptalanok képviselőinek 1846. november 13-i értekezletén készült jegyzőkönyv
Jegyzőkönyv
Azon barátságos tanácskozmányról, mellyet Pesten, 1846 sz[ent] Andráshó 13kán Fogarasy Mihály vál.[asztott] szkodári Püspök lakán több mélt.[óságos] és főtiszt.[elendő] helybenlakó, és vidéki káptalani tagok tartottak.
Jelenlévők Bezerédy Miklós, Fogarasy Mihály cz. Püspökök. Lipthay Antal, Korizmics Antal Kir.[ályi] táblai főpapok, Lipthay Endre esztergami, Lévay Sándor Egri, Ranolder János pécsi, Körmöczy Imre n.[agy]Wáradi, Csajághy Sándor Kalocsai Káptalanok tagjai. Sárkány Miklós bakonybéli Apát. Major János palotai Plébános és Alesperes, mint ezen megye részéről kiküldött tag.
Miután a hazai conservatív párt e folyó évi November 12én Budán, Tárnok Ő Excellentiája szállásán tartott nagy tanácskozmányában, melyben a föllyebb nevezett egyháziakon kívül a Kalocsai Érsek, Veszprémi és Fehérvári Megyés Püspökök s más egyházi méltóságok is részt vettek, egy e hon alkotmányos életére, és ennek békés kifejlődésére nézve igen jelentékeny kísérlet által választmányilag előre kidolgozott programmját, melyben a conservatív többség alakításában és politikai működésében követendő irány és vezérelvek kitűzetvék, nyilvánossá tette, részletes megvitatás alá bocsátotta, és közbeszőtt igen csekély változtatással megállapította, s magáénak bevallotta volna: az egyházi rend jelenvolt tagjaira kellemetlen hatású volt azon fenforgó körülmény: hogy ezen különben igen jeles, mély tárgyavatottsággal és ildomos politikai tapintattal készült programm 11dik pontjában, hol a teendők sora tüzetesen előszámláltatik, a Káptalanok, Apátok s Prépostok tettlegesen meggátolt országgyűlési szavazatának helyreállításáról, vagy legalább elrendezéséről említés sem tétetett, jóllehet a Királyi Városoknak szavazatuk, és elrendezésök mint a jövő országgyűlésnek a conservatív párt által is fölfogott föladata, nyíltan a teendők közé besoroztatott. És ezen aggodalmas érzetük a nagy tanácskozmány folytán sem lőn tellyesen megszüntettve, mint hogy azon indítványok, mellyek ezen sajnosan vett kimaradás pótalékos kiigazítása tekintetéből világi urak által tétettek, és jelenlévő több egyháziak által is pártoltattak, s mellyeknek elfogadása az alsó táblánál ülő, szavazati jogában megsértett egyházi Rendet megnyugtathatta volna, e tanácskozmányban a várt eredményt meg nem hozták, mivel a követelt ügy kitűzése csak általános, a titkolódzás színét hordozó alakban, s mintegy záradékul, az elősorolt teendők megemlítése után vétetett föl a programm szövegébe. Melly elmellőztetését az egyházi rend annál kevesebbé várta volna, mennél őszintébben csatlakozott ő mindenkor, s csatlakozék kivált a közelebb lefolyt politicai mozgalmak alatt a conservatív ügybarátok soraihoz, hogy részérül és a thrón, alkotmány és nemzetiség szilárdítása mellett e hon szellemi és anyagi továbbhaladását békés alkotmányszerű úton előmozdíthassa.
Azért is a fönnevezettek el nem titkolhatván innen eredett aggodalmas érzetöket egymás közötti kölcsönös megvitatás és értesülés czéljábul e barátságos tanácskozmányban egyesülni, és fönforgó közös ügyök, jobb karba állítása fölött többen tanácskozni annyival is inkább kívántak, minthogy elhatározott szándoka lévén az egyházi rendnek az alkotmányos többségre vergődő conservatív pártot mind alakulásában, mind pedig egyébb alkotmányszerű működéseiben minden törvényadta jogainak használatával erélyesen támogatni: ugyanezen conservatív párttól ő is méltán követelheti, hogy az Egyházi renddel kezetfogva ezt megsértett jogainak visszaállításában hatályosan, és hasonló erélyességgel gyámolítsa, s törvényadta országgyűlési befolyásának visszaszerzésében azon többséggel, mellyel a tervezett többi üdvös reformokat keresztül vinni törekszik, őszintén elősegítse.
Ezen előadott eszmeirány során öszhangzólag ama meggyőződésöket mondák ki a tanácskozó egyháziak: hogy az egyházi Rend közös ügyét minden kitelhető erélyességgel felfogni és védelmezni a politikai pártmozgalmaknak e jelen elhatározó idő szakában szükség legyen, s innen kiindulva tanácskozásaik fonala azon módok és eszközök kijelölésére vezette a jelenlévőket, mellyeket leginkább czélhoz vezetőknek tarthatnak s ezeket eszélyesen fejtegetvén értekezésöknek végeredményét a következő pontokban kívánták jegyzőkönyvileg kifejeztettni:
1ször Fogarasy Mihály cz. Püspök, mint a Pesten folyton működő conservatív comité egyik tagja megkéretik, hogy a comité nagy befolyású tagjait azon okok és nézetek fölfejtésével, mellyek az alsó táblai egyházi Rend nevében Ő császári Királyi Fölségéhez e folyó évi Jun.[ius] 26kán nyújtott panaszlevélben letéve vannak, a Káptalanok és Apátok országgyűlési szavazatuk pártolására bírni, s minthogy a nézetek különbözése nem az általunk követelt ügy érdemére, hanem csak az időszerűség mellékes kérdésére látszik vonatkozni, őket különösen arról meggyőzni igyekezzék: miszerint a káptalani voksok elrendezését a városokétól elválasztani nem csak törvényes és alkotmányos tekintetben, hanem politikai nézetek, s a conservatív ügyállapot érdekében is épen nem tanácsos, s azért ennek is azon conservatív többség által kell előlegesen végre hajtatni, melyről föltehetni, hogy a Reformok között azokat állítandja elöl, mellyek keresztül vitele által a Királyi Thrón, alkotmányos jogok, és magok a föntartó országos elemek szilárdulni fognak.
2or Az alsó táblánál, hol a kezdeményi jog leginkább van gyakorlatban, az egyházi Rendnek szavazati jogát a jelenlévők már e tekintetben is igen fontosnak, és az egyház és nyolcz százados alkotmány érdekében is igen fontosnak tartják s méltónak arra, hogy annak visszaszerzése végett az egyházi Rend minden törvényes módot, minden erkölcsileg szabad eszközt elővegyen. E jog noha csak a Káptalanok küldöttei s oda meghívott Apátok és Prépostok által képviseltetik, az egész magyar Kath.[olikus] Egyházat, s annak vissza állítása mindnyájuk érdekében fekszik. Mire nézve a jelenlévők szükségesnek tartják:
(a) Kérő levelekkel járulni a magyar hon minden Fő papjaihoz ú.[gy] m.[int] Prímás Ő Herczegségéhez, Érsekekhez és minden megyés püspökökhöz, melyben a föntebbiek szerint elő adatván a Káptalanok és alsóbbrendű Prelátusok országgyűlési szavuk kétes állása, s azon lépések, mellyeket a Káptalanok és Apátok eddigeli országos joguk visszaállítása végett tenni jónak láttak, sürgetve kérettessenek meg az ország Főpapjai, hogy igazságos ügyünket magas pártolásuk alá vévén főleg most, midőn tudomás szerint a jövő országgyűlésen a fönséges kormány által leküldendő előterjesztvények terjedelmesebb törvényjavaslatokba foglaltatni szándékoztanak, hatályos befolyásuk által Ő Cs.[ászári] Kir.[ályi] Apo.[stoli] Fölsége és főrendű tanácsosainál kieszközölni méltóztassanak; miszerint a Káptalanok szavazata is a városokéval párhuzamban ezen munkálatokba fölvétessék, és a jövő törvényhozásnak föladatai közé soroztassék. A jelenlévők úgy vélekednek, hogy e folyamodást mindenik Káptalan saját főpásztorához leghatályosabban intézheti, s annak fontos tárgyát élő szóval is támogathatja.
(b) Minthogy a jelen politikai körülmények közt a Clerusnak magát oly politikai tényezővé szükség alakítani, mely a conservatív ügy elővitelében sokat nyomjon, s így őtet mind a kormány, mind a conservatív párt nélkülözhetlen alkrésznek tekintse, ez pedig úgy fog megtörténni, ha a Papság a politikai mezőről, hol alkotmány-adta jogánál fogva széke és szava van, magát elijeszteni nem engedvén, a megyei közgyűlésekben és másutt, hol hatásra alkalom nyílik, buzgó működés, erőteljes föllépés és folytonos tevékenység által bebizonyítja azt, hogy kezénél politikai hatalom van, mellyel élni tud, mellyet alá nézni nem lehet, megvetni nem tanácsos: a jelenlévők egész bizodalommal bátorkodnak a tekintetes, nemes Káptalanok s más közelebbről érdeklettek irányában kifejezni azon óhajtásukat: igyekezzenek ezen fő tekintélyű egyházi testületek alkotmányos állásukat nem csak személyes befolyásuk, hanem az alsóbb rendű Papság, mint szinte világi ügy-barátok által kiemeltebbé tenni, főképen pedig tisztújítások, utasítások kidolgozása, követválasztások által oda hatni, hogy a mutatkozó conservatív többség a megyékben szilárd alapzatot nyerjen s a jövő országgyűlés üdvös kivitelére kellő befolyást kifejteni képes legyen, s hogy általa, amennyiben erre kedvező körülmény mutatkoznék, utasításokban a Káptalani szavazatok helyre álítása is indítványul kijelöltessék.
3or A tanácskozók ezeken felül szükségesnek tartják, hogy az irodalom útján is védessék a Káptalanok s Apátok országgyűlési szavazata, s e tekintetben a jelen tanácskozvány kellemetesen értesítve lőn, hogy tudós dolgozatiról ismeretes Podráczky Jósef egy idevágó alapos munkát, többnyire diplomatikai adatokból merítettet az ittlévő Káptalani tagoktól buzdítatván, és segedelmeztetvén, már elkészített; melly munka felsőbb helyen a kinyomtatásra átbocsátattván, jelenleg sajtó alatt van, s nem sokára az olvasók kezébe fog kerülni. Nem mellőzhetik el ez úttal a jelenlévők ügytársaikat s általában a Főtisztelendő Clerust e munka terjesztése végett pártolásra fölkérni.
Ezzel kapcsolatban más irodalmi mozgalmakról is értesítteték a tanácskozmány, jelesen: hogy a múlt országgyűlésen volt alsó táblai egyháziak által tett és közpártolást nyert indítvány következtében a kitett jutalom kérdés megfejtésén fáradatlanul dolgoznak tudós paptársaink, Beke Kristóf és Lányi Károly, kiknek avatott tolluk alól csak alapost és velőst várhat az egyházi Rend, eddig diplomatikailag kellően föl nem derített jogállásuk fölvilágosítására.
Továbbá a Horvátféle alapítványból a Theológiai Kar által múlt évben kitűzött pálya-kérdésre két jeles kézirat küldetett be a magyar Clerus politikai érdemeiről a Theológiai Karhoz, melly jelenleg még bírálat alatt van ugyan, de rövid időn sajtó alá kerül, s valószínűleg még a közelgő országgyűlés előtt napfényre jövend. Ezen tudós munkákat, mint olyanokat, mellyekben az egyházi Rend politikai jogai s érdemei, terjedelmesebben s tudományos avatottsággal megfejtvék, előlegesen a Fő tisztelendő magyar Clerus figyelmébe ajánljuk.
Minthogy pedig, bár sajnos a többség sokkal örömestebb olvas hírlapi czikkeket, mint alapos, de terjedtebb literaturai műveket, a jelenlévők óhajtják, hogy a Káptalanok szavazati ügye ez úton is kellőleg képviselve legyen, s a kedvező vélemény, s okoskodási tájékozás részökre előkészítessék, az itt lakó Prelatusok tehát gondoskodni fognak arról is, hogy a föllyebb említett munkák részletei előleges mutatványok gyanánt conservatív hírlapjainkba közöltessenek, valamint szinte arról is, hogy a Káptalanok szavazata több hírlapi vezérczikkekben kedvezőleg megvívattassék.
4er A második conservatív nagy conferentia jövő martiusi nagy vásár hete hétfőjére, vagyis martius 15kére lévén itt Pesten ki tűzve, hogy erre az egyház részérül is számos képviselők megjelennyenek, a jelenlévők fölöttébb óhajtják, még pedig olly móddal, hogy az egyháziak egykét nappal meg előzhessék a nagy conferentiát, s saját ügyeikben előleges tanácskozmányt tarthassanak. Minden párt, s minden alkotmányos osztály a tevékenység mozgalmaiban keresi jogainak védelmét, s terveinek létesítésére köz tanácskozásokban fejti ki az erőt, ott alapítja meg a közszellemet, nem lehet tehát a Clerusnak és az erők öszpontosításának ezen hatalmas emeltyűjét egykedvűleg elmellőzni, és ha talán a polgári mezőn észrevett tevékenység útját követni magához illőnek nem tartaná is, más Catholicus országok példái, hol az egyház jogai és szabadsága nyomatást szenvedett, arra buzdítják a Clerust, hogy testületi erőhatását közszellemének tanácskozások útjáni összegyűjtésében és kifejtésében nyilvánítsa.
5or Azon néhány Káptalanbéliek, kik országos főhivatalokkal fölruházva lévén, állandóan Budapesten, az ország középpontjában laknak, tartsák szemmel az események sorát, kísérjék figyelemmel a közvélemény, s politikai párt mozgalmak indicatioit, és mint a köz ügy nevében jelen helyezetök fejleménye által megbízottak a Káptalanokat az ügy iránti rokon vagy ellenszenvek tüneményeiről, mozgalmairól értesítsék; viszont a káptalanok is, az itt őrködőket ezen közügy fölötti nézeteikről, s vidéki tapasztalásaikról adandó bizodalmas tudósításaikkal tiszteljék meg. Így kíván a conservatív párt köz érdeket és köz szellemet ébreszteni és azt föntartani.
6or Nincs ugyan a jelenlévőknek nagy reményük ahoz, hogy a Káptalanok s Apátok országgyűlési szavazata azon individualis állapotra, mikép az a törvény s gyakorlat által biztosítva van, visszaállítassék. De ők mind a mellett is azt tartják, hogy az egyházi Rendnek kívánataiban s követeléseiben a törvény szavaihoz s a régi szokás törvényességéhez kell ragaszkodni, ha pedig csak bizonyos számú votumok megadása ajánltatik, ezeket csak azért, mivel a restitutio in integrum el nem éretett, nem volna tanácsos vissza utasítani; a kevesebb számú voksokról pedig úgy vélekednek, hogy azok töredékekre lennének fölosztandók, miszerint egy Káptalan s egy szerzetes főnök se fosztassék meg képviseleti jogától az országgyűlésen, mi által legalább az lesz elérve, hogy értelmileg és tanácsilag mindnyájan hathatnak az országgyűlés eredményére, s ezentúl a polgári ügyekhez is erélyesebben szólhatván, maguknak nagyobb erkölcsi tekintélyt szerezhetnek az ország színe előtt, ezen erélyesen képviselt értelmiség minden bizonnyal pótolandja a voksok kisebb számát, s az egyháznak politikai állását szilárdítani fogja. Azonban e pontra nézve megjegyzik, hogy ők efölött a martiusi összejövetelben kívánnak bővebben tanácskozni, s valamelly határozottabb megállapodáshoz eljutni, s ezen eszméket csak bővebb fontolgatás okáért tarták már itt is megemlítendőknek.
7er Jövő országgyűlésre minden Káptalan, ha csak lehet, küldjön képviselőt és pedig a tehetősebbek küldjenek a meghívó Királyi levél parancsához képest kettőt. Az Apátok és Prépostok pedig jelenjenek meg azon sűrűbben és tartósabban. A Követek ne rang, karszéki fokozat s idősbségi sorrend szerint választassanak, hanem azok, kik érdemességök s szónoklati képességök mellett még rokonsági összeköttetések, baráti vagy iskolatársi viszonyok s társalgási eszélyes tapintatuk által a megyei követek közt ügybarátink számát szaporíthatják.
8szor Azon események, s sérelmes ferde alkalmazásai az újjabb vallási törvénynek, mellyek a Kath.[olikus] annyaszentegyház tekintélyének csökkenésére hitbeli változhatlan elvei félre tételével, s külső szerkezete vagy fenyítéki sz.[ent] törvényeinek tetemes sérelmével itt ott fölmerülnek, kísértessenek éber figyelemmel, hogy a jövő országgyűlésre küldendő követek maguknak körülményes és hiteles tudomást szerezvén, ezen újjabb sérelmes esetekről tagtársaikat is értesíthessék, s ha a szükség úgy hozta magával, az egyház legújabb sérelmeit az országgyűlésnek bepanaszolni lehessen.
A sérelmek sorát az ellenzék előre készítgeti, de, a mint halljuk, a protestánsok is, bár ha az újjabb törvényben igen tág ajtó nyílt részükre, a sérelmi politikával, s agitatioval fölhagyni nem akarnak.
A Kath.[olikus] egyház is tehát állyon készen részint azok megczáfolására, részint saját sérelmeinek azok ellenébe kiállítására.
9szer Ezen jegyzőkönyv kísérő levél mellett küldessék meg a Fő méltóságú Herczeg Prímásnak, a Nagyméltóságú Érsekeknek, minden Nagy méltóságú és méltóságos Megyés Püspököknek, minden Főtisztelendő székes és társas káptalanoknak, minden érdeklett t. cz. Apátok s Prépostoknak, s ennek eszközlésére az itt lakó tanácskozók bizodalmasan megkéretnek.

FORRÁSOK ÉS IRODALOM
A katolikus egyház reformkori politikai tevékenysége - mint utaltunk rá - kevéssé ismert és kutatott területe történetírásunknak. Jelen dokumentumközlés kapcsán emiatt eltekintettünk a felhasznált irodalom részletes, lábjegyzetekbe foglalt ismertetésétől, csupán összefoglalóan soroljuk fel a témára vonatkozóan hasznosított és egyéb vonatkozó levéltári illetve könyvészeti anyagokat, a teljesség igénye nélkül. A politizáló egyháziak szervezkedésére, az új típusú katolikus társadalmi-közéleti szerepvállalásra és annak néhány forrására korábban a fentiekhez hasonló megközelítésben lényegében csak egy publikáció irányította rá a figyelmet: Sörös Pongrácz: A kath.[olikus] klérus törekvései az 1843/44. országgyűlés egyházi ügyeinek tárgyalása alatt. In: Katholikus Szemle, 1901. 865-890. p. [Klny. is: Bp., 1901.] A téma általánosabb ismeretéhez, illetve részletesebb irodalmi hivatkozásokhoz ld. saját korábbi illetve megjelenés alatt álló írásainkat: The Dawn of Political Catholicism in Hungary, 1844-1848. In: International Conference of PhD Students. University of Miskolc, Hungary. 11-17 August 1997. Section Proceedings. Humanities. Miskolc, 1997. 41-49. p.; “Az idő ránk is terhesedett” Adalék a politikai katolicizmus reformkori történetéhez. In: Veres László - Viga Gyula (szerk.): A Herman Ottó Múzeum Évkönyve, XXXV-XXXVI. Miskolc, 1997. 255-272. p.; Katolikus egyháziak “platformja” a Konzervatív Pártban. Adalékok a pártalakulás kezdeteihez a reformkori Magyarországon. In: Molnár András (szerk.): Az Ellenzéki Nyilatkozat és a kortársak. Tudományos emlékülés. Zalaegerszeg, 1998. 73-112. p.; Érvek és ellenérvek a káptalani követek országgyűlési szavazatjogáról Szemere Bertalan ismeretlen beszéde kapcsán, 1847. október 15. In: Hegedűs András - Bárdos István (szerk.): Egyház és politika a XIX. századi Magyarországon. Esztergom, 1999. 11-32. p.
A vonatkozó fontosabb levéltári források (a politizáló egyháziak értekezleteinek jegyzőkönyvei, egymással és a konzervatív politikusokkal való levelezéseik stb.) lelőhelyei: Esztergomi Prímási Levéltár, Kop. Cat. D. (= Dioeceses et dioecesani episcopi. Capitula, abbates [...]), Kop. Cat. 59. (= Acta diaetalia aut comitiorum causa interventa); Egri Főegyházmegyei Levéltár, Archivum Novum. 2730. rakt. sz. (= Publico-ecclesiastica - Állam és egyház közötti ügyek, 1809-1855.); Pannonhalmi Főapátsági Könyvtár Kézirattára, BK. 182/XI. (= Sárkány Miklós hagyatéka), BK. 146/V-X. (= Rimely Mihály hagyatéka. Iratok az 1843-44. és az 1847-48. évi országgyűlésekről); Székesfehérvári Püspöki és Székeskáptalani Levéltár, 109. rakt. sz. Nr. 391. (= Diaetalia, 1839-1925.); Magyar Országos Levéltár, A 45. (= Magyar Kancelláriai Levéltár, Acta Praesidialia), A 135. (= Magyar Kancelláriai Levéltár, Elnöki iktatlan iratok), P 90. 3/k. (= Dessewffy család levéltára. Acta Politica, a Konzervatív Pártra vonatkozó iratok), R 144. (= Konzervatív Pártra vonatkozó iratok); Országos Széchenyi Könyvtár Kézirattára, Fol. Lat. 4065/I-IV. (= Lonovics József római küldetésére és az 1840-es évek vallásügyi tárgyalásaira vonatkozó iratok), Levelestár stb.
Nagyon fontos forrásanyagot merítettünk a korabeli sajtóból, mind a megyegyűlésekről szóló hírrovatok, mind pedig a publicisztikai írások tekintetében. A politizáló egyháziak törekvéseit leginkább a Nemzeti Újság karolta fel, de e tekintetben feldolgoztuk a Pesti Hírlap, a Budapesti Híradó, a Religio és Nevelés stb. 1844-1848 közötti évfolyamait is. A szervezkedő katolikus mozgalom politikai állásfoglalására világít rá két (már az 1848-as fordulatot követően kelt) röpiratuk is: [Fogarassy Mihály]: Emlékirat az 1847/8. országgyűlés alatt Pozsonyban tartott püspöki tanácskozmányokról. Egy részvevőtől. Pesten, 1848.; Körmöczy Imre: Nyilatkozat. Pesten, é.n. [1848 május]
A Konzervatív Párt szerveződésére vonatkozó forrásokból a legfontosabb közlések: Barta István (sajtó alá rend.): Kossuth Lajos 1848/49-ben. I. Kossuth Lajos az utolsó rendi országgyűlésen, 1847/48. Bp., 1951. (Kossuth Lajos Összes Munkái, XI.); illetve jóval részletesebben: Andics Erzsébet (sajtó alá rend.): A nagybirtokos arisztokrácia ellenforradalmi szerepe 1848-49-ben. I. köt. Bp., 1981. Az Ellenzéki Nyilatkozatra legutóbb ld.: Tőkéczki László (szerk.): Magyar liberalizmus. Bp., 1993. (Modern ideológiák) 103-107. p.
A politikai katolicizmus értelmezésére és magyarországi történetére ld. pl.: Salacz Gábor: A magyar kultúrharc története, 1890-1895. Pécs, 1938.; Csáky, Moritz: Der Kulturkampf in Ungarn. Die kirchenpolitische Gesetzgebung der Jahre 1894/95. Graz-Wien-Köln, 1967. (Studien zur Geschichte der Österreichisch-Ungarischen Monarchie. Bd. VI.); Salacz Gábor: Egyház és állam Magyarországon a dualizmus korában, 1867-1918. München, 1974. (Dissertationes Hungaricae ex historia Ecclesiae. II.); Gergely Jenő: A politikai katolicizmus Magyarországon. (1890-1950) Bp. 1977.; Szabó Dániel: A Néppárt megalakulása. In: Történelmi Szemle, 1977. 2. sz. 169-208. p.; Szabó Miklós: Új vonások a századfordulói magyar konzervatív politikai gondolkodásban. In: Századok, 1974. 1. sz. 3-65. p.; Gergely Jenő: Szabad egyház a szabad államban? A politikai katolicizmusról. In: Népszabadság, 1993. augusztus 14. 19. p. stb. A vonatkozó kérdések egyetemes történeti párhuzamaira pedig: Menczer, Béla (ed.): Catholic Political Thought, 1789-1848. London, 1962. 136-156. p.; Heinen, Ernst: Staatliche Macht und Katholizismus in Deutschland. I. Band. Dokumente des politischen Katholizismus von seinen Anfängen bis 1867. Paderborn, 1969.; Zsigmond László (szerk.): Politikai és szociális enciklikák, XIX-XX. század. I. köt. Bp. 1970.; Gergely Jenő: A pápaság története. Bp. 1982. stb.
Általában a Konzervatív Pártról és ideológiai hátteréről a legjobb feldolgozás (a szerző más írásai mellett): Dénes Iván Zoltán: Közüggyé emelt kiváltságőrzés. A magyar konzervatívok szerepe és értékvilága az 1840-es években. Bp., 1989. A pártok kialakulásának folyamatát, a reformkori politikai pártprogramok szerkezetének, fontosabb jellegzetességeinek meghatározására Dénes Iván Zoltán tanulmánya illetve más idézett, reformkori politikatörténeti feldolgozások mellett jelen írásunkhoz legjobban felhasználtuk: Velkey Ferenc: “Párt! Szólj, ki vagy?” Politikai önmeghatározások 1846-47 pártprogramjaiban. In: Molnár András (szerk.): Az Ellenzéki Nyilatkozat és a kortársak. Tudományos emlékülés. Zalaegerszeg, 1998. 49-72. p.; illetve kisebb részben: Varga János: Helyét kereső Magyarország. Politikai eszmék és koncepciók az 1840-es évek elején. Bp., 1982.
A reformkori egyházpolitikai vitákról többek között, számos vonatkozó utalással: Horváth Mihály: Huszonöt év Magyarország történetéből. I-III. Bp., 1886.; Meszlényi Antal: A jozefinizmus kora Magyarországon (1780-1846). Bp., 1934.; Hermann Egyed: A katolikus egyház története Magyarországon 1914-ig. München, 1974. (Dissertationes Hungaricae ex Historia Ecclesiae, I.) (2. kiad.); Varga János: Megye és haladás a reformkor hajnalán (1840-1843). 1-2. rész. In: Somogy megye múltjából, 11. Kaposvár, 1980. 177-243. p., 12. Kaposvár, 1981. 155-294. p. stb. Konkrétan az 1843-44. évi országgyűlés vallási vitáiról, benne utalásokkal a káptalani követek szervezkedésére: Kovács Ferencz: Az 1844-ki évi országgyűlési tárgyalások naplói a papi javakról. Bp., 1893.; Kovács Ferencz: Az 1843-44-ik évi magyar országgyűlés alsó tábla kerületi üléseinek naplója. I-VI. Bp., 1894.; Futó Mihály: Az 1843/44-ik évi vallásügyi tárgyalások. In: Protestáns Egyházi és Iskolai Lap, 1894. 14-18. sz.; Bárány György: A liberalizmus perspektívái és korlátai az 1843/44-es országgyűlés vallásügyi vitáinak tükrében. In: Századok, 1990. 2. sz. 183-218. p. stb.

Sárospataki Füzetek, 2001. 1. sz. 73-102. p.

A Tiszáninneni Református Egyházkerület állásfoglalásai a vegyes
házasságokkal kapcsolatos egyházpolitikai vitában, 1839-1844.*
Az 1848-49-es forradalom és szabadságharc 150. évfordulója jó alkalmat adott arra is, hogy a magyarországi református egyház 19. századi történetére, a polgári átalakulás és az egyház életének részletekbe nyúló kapcsolatrendszerére fordítsuk figyelmünket. A téma kapcsán született feldolgozások rámutatnak arra, hogy a protestáns egyháztörténetírásban mennyire elhanyagolták ennek a problémakörnek a kutatását, az egyházak magatartására vonatkozó összefüggő kép megrajzolását. A megállapítás akkor is helytálló, ha tudjuk, hogy a polgári átalakulás törvényi hátterének kialakulása, az egyház viszonya az új államrendszerhez és a fegyveres önvédelmi harchoz eredményezett jónéhány publikációt. Viszont ha 1848-49-re igaz a megállapítás, akkor sokkal inkább vonatkoztatható az azt megelőző reformkor politikai küzdelmeire. Ebben a negyedszázadban a reformellenzék a polgári átalakulásnak nemcsak gazdaság- és társadalompolitikai, hanem egyházpolitikai alternatíváit is felvázolta illetve hozzákezdett azok megvalósításához. Vagyis a polgárosodás és a protestantizmus kapcsolatrendszerének kutatása a továbbiakban is fontos feladatnak látszik.
A reformkor egyházpolitikai vitái egyébként általában is jórészt feldolgozatlanok. Született ugyan néhány alapvető munka, ezek azonban többnyire több évtizeddel korábban láttak napvilágot, s elsősorban katolikus egyháztörténeti kötődésűek. Ezek mellett a források feltárásában és feldolgozottságában máig meghatározó Horváth Mihály múlt századi összegzése, továbbá az utóbbi évtizedek alap-kutatásai mellett az egyházpolitikai kérdéseknek a polgári átalakulásért folytatott reformkori küzdelem folyamatába való beágyazottságának összefüggései még bőven hagynak feladatokat a történetírás számára.

Az egyházpolitikai viták reformkori kezdetét rendszerint Beöthy Ödön Bihar vármegyei követ 1833. január 9-i beszédéhez szokták kötni, melyben már nem pusztán a protestánsok vallássérelmei esetenkénti orvoslásának, hanem a felekezeti jogegyenlőség megteremtésére irányuló törekvésnek a körvonalai is kirajzolódtak. Az 1832-36. évi országgyűlésen végül számos üzenetváltás illetve hónapokig tartó heves viták után az alsó tábla levette napirendjéről a vallásügy törvényes rendezését a felső tábla ellenállása miatt. Ezeknek a vitáknak a középpontjában a vegyes házasságoknak illetve az áttéréseknek a jogi szabályozása (konkrétan az ekkor utolsóként hatályos 1791/26. tc. értelmezése) körüli kérdések állottak. (Az említett törvény 15. §-a kimondta, hogy a vegyes házasságok csak katolikus pap előtt köthetők, viszont semmilyen címen azok elé akadály nem gördíthető. Elvben lehetővé tette a törvény továbbá katolikus személyek protestáns hitre való áttérését is, a gyakorlatban azonban csak akkor, ha az illető előbb a plébános ún. hat heti oktatásában részt vett. A gyakorlatban a katolikus papságnak számos lehetősége nyílt a hétköznapi felekezetközi ügyekben a protestánsokra nézve hátrányos módon eljárni.) A protestánsok vallássérelmeinek orvoslásában azonban már nagyon jelentős szerepet vállaltak római katolikus követek is (Beöthy is az volt, nem is beszélve Deák Ferenc, Széchenyi István, Batthyány Lajos, Eötvös József stb. szerepéről), önmagában jelezve, hogy a valláspolitikai vitában immár nem két egyház tagjai álltak egymással szemben, hanem - felekezeti határokra való tekintet nélkül - a liberális reformellenzék illetve a konzervatív katolikus egyházi személyiségek, részben a kormányzat támogatásával vívják küzdelmüket.
A katolikus püspöki karban - az országgyűlés erőviszonyait látva - nyilvánvalóvá vált, hogy a következő országgyűlésen a protestánsokra nézve a korábbinál kedvezőbb törvény születhet. Ezért előbb Scitovszky János rozsnyói (1838-tól pécsi) püspök, majd - sokkal nagyobb visszhangot kiváltva - 1839. március 15-én Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök adott ki egyházmegyéjében olyan körlevelet, melyben papjainak megtiltotta azon vegyes házasságok megáldását, melyben a protestáns fél nem ad reverzálist a születendő gyermek katolikus keresztelésére és nevelésére vonatkozóan. Ilyen esetekre csak az ún. passiva assistentiát engedélyezte, vagyis azt, hogy a katolikus pap kötelező egyházi öltözet (stóla és karing) nélkül a templomon kívül nem megáldja, hanem csak tudomásul veszi a házasság létrejöttét. A rendelkezés (különösen Beöthy Ödön erélyes Bihar megyei fellépése miatt) országos tiltakozást váltott ki, és ezek a vallásügyi sérelmek jelentősen hozzájárultak a vármegyei nemességben a felségsértési perek miatt amúgy is felerősödött ellenzékiség felkorbácsolásához. Az országgyűlésen, mely egyébként a “kompromisszumok diétájaként” vonult be a reformkor politikatörténetébe, létrejött egy megállapodás az alsó és a felső tábla között a - lényegében liberális szemléletű - új vallásügyi törvény elfogadásával kapcsolatban, az uralkodó azonban 1840 tavaszán az országgyűlés előrehaladott voltára hivatkozva elhalasztotta annak szentesítését. Sokkal inkább arról volt szó azonban, hogy a püspöki kar utolsó kísérletként Rómába küldte Lonovics József csanádi püspököt XVI. Gergely pápa álláspontjának kikérése érdekében. Nem sokkal az országgyűlés bezárása után azonban a püspöki kar a határozott ellenállás mellett döntött: 1840. július 2-án közös pásztorlevélben valamennyien magukévá tették a Lajcsák-féle nagyváradi szabályozást, vagyis a passiva assistentia gyakorlatát kiterjesztették az egész magyarországi római katolikus egyházra.
A vármegyék felháborodása a püspökök által vártnál is nagyobbra kerekedett. Először 1840 augusztusában Pest vármegye nyilvánította törvénytelennek az egyház eljárását (az egyik első érintett itt egyébként véletlenül a börtönéből nem sokkal korábban szabadult és népszerű ellenzéki vezető, Kossuth Lajos volt), sőt kilátásba helyezte a vegyes házasságokban reverzálist követelő illetve az azokat elutasító házaspárok egyházi megáldását el nem végző papok törvényszék elé idézését és pénzbüntetésre ítélését. Pest álláspontját magáévá tette a legtöbb (nemcsak ellenzéki, hanem ingadozó) vármegye is, az egyház mellett nyíltan csak a katolikus papság által befolyásolt Esztergom és Heves, illetve az ókonzervatív légköréről ismert Sáros állt ki. A vármegyei közgyűléseken fellángolt egyházpolitikai viták során már nemcsak az áldásmegtagadás miatti sérelmek orvoslása, a papság megbüntetésének szándéka kapott hangsúlyt, hanem újabb és újabb indítványok fogalmazódtak meg a felekezeti jogegyenlőség megteremtése érdekében. Egyes vármegyék (Bereg, Zólyom) például engedélyezték, hogy területükön a protestáns lelkészek is érvényesen megáldhassák a vegyes házasságokat, sőt a kötelező polgári házasság alternatívája is megfogalmazódott. De hangzottak el indítványok az egyházi birtokok szekularizációja (Borsod), a katolikus főpapság állami hivatalvállalásának megtiltása (Torna, Gömör), a szerzetesrendek korlátozása (Sopron) és még számos egyéb iránt is.
Az 1841 áprilisában kiadott, és Lonovics által meghozott Quas vestro kezdetű pápai bulla ugyan elismerte a protestáns lelkészek előtt kötött vegyes házasság érvényességét, de a katolikus pap előtt kötött frigyeknél ragaszkodott a reverzálisokhoz illetve azok elmaradása esetén a passiva assistentia gyakorlatához. Így látszólagos kompromisszumkészsége ellenére újabb feszültség forrása lett. (A bulla minden fontosabb eleme ellentétes volt ugyanis a hatályos magyar törvények rendelkezéseivel.) Több vármegye számára újabb tiltakozásra adott lehetőséget a bullára adott kihirdetési engedély (placetum), illetve a magyar törvényekbe való “idegen”, katolikus egyház által gerjesztett beavatkozás nyilvánvaló kísérlete. Az elmérgesedő vitának végül az 1843-44. évi országgyűlés tárgyalásai és a liberális szemléletű 3. tc. megalkotása vetett véget, mely megtiltotta a reverzálisok követelését, visszamenőleges hatállyal érvényesnek ismerte el a protestáns lelkész előtti vegyes házasságot illetve formálissá tette a protestáns hitre való áttérést is.
Alábbiakban a református egyháznak, pontosabban a tiszáninneni egyházkerületnek a fent vázolt eseményekhez való viszonyát szeretnénk elemezni, mely először itt is szükségessé teszi a protestáns egyháztörténetírás vonatkozó eredményeinek áttekintését. Általában azt mondhatjuk el, hogy a leginkább a protestánsokat érintő vitában az egyház intézményes részvétele volt a legkevésbé szembetűnő, így a mégoly vaskos feldolgozások is viszonylag kevés terjedelmet szentelnek az 1830-1840-es évek vonatkozó történéseinek. Az összefoglaló monográfiák a figyelmet elsősorban az országgyűlések eseményeire fordították, az 1840-1843 közötti, vármegyei ellenállás eseményeinek kisebb terjedelmet szentelnek, jórészt általános megállapítások kíséretében. Ennek oka elsősorban abban kereshető, hogy az egyház politikai érdekeiben született állásfoglalások ritkábban születtek az egyházkerületek közös fellépésének eredményeként, s a történetírás sem fordított elég figyelmet az egyes egyházkormányzati egységek történéseire. Utóbbiak monográfusai pedig épp a téma regionális fontosságot meghaladó volta miatt nem foglalkoztak az eseményekkel. Jellemző példaként említjük az egyik, 19. század második felében született, mintegy 900 oldalas egyházmegye-történetet, melynek szerzője a reformkor egyházpolitikai vitáit ennyiben foglalta össze: “Említést teszünk még az áldásos 1843-iki vallásügyi tc.-ről is; azonban csupán jelezzük keletkezésének idejét. Hosszasabban nem szólunk annak országosan ismert előzményei s következményeiről; minthogy azok nem egyedül e traktus szűk körére szorítvák.” A legjobban feldolgozott a tiszántúli egyházkerület, több monográfusa is kellő súllyal foglalkozott a reformkor egyházpolitikai vitáival és a református egyház szerepvállalásával, bár munkáik folytatásáról alig-alig beszélhetünk. A többi egyházkerület (köztük a tiszáninneni) hasonló feldolgozással nem rendelkezik. A térség egyházközség-történetei többnyire nem vagy csupán érintőlegesen foglalkoznak a témával, a helyi forrásanyag feldolgozása nélkül a legnagyobb figyelmet az ungi egyházmegye monográfusa szentelte a vegyes házasságokkal összefüggő országos eseményeknek.
Az előzmények között fontos felhívni a figyelmet arra, hogy az említett Beöthy-beszédet követően fellángolt egyházpolitikai vita hatására 1833 márciusában a Tiszáninneni Egyházkerület is megállapította a protestánsok vallási sérelmeit. A mintegy két oldalas feljegyzés azonban - nyilván nem véletlenül - pontosan követte az alsó tábla 1833. február 20-i országos ülésén megállapított sérelmeket és azok szerkezetét, minden bizonnyal csak azok kivonatának tekinthető. Sérelemként állapítja meg, hogy már az 1825-27. évi országgyűlésen felmerültek orvosolatlanul maradt egyházpolitikai problémák, a vegyes házasságok és az áttérések mellett például az, hogy újabban ismét gátolják a protestáns diákok külföldi egyetemekre járását, vagy az, hogy sok helyen akadályozzák a felekezetek közös temetőhasználatát (ahol külön felekezeti temetők nem voltak) stb. Hangneme nagyon is határozott, ugyanakkor nyilvánvaló, hogy a kezdeményezés nem a református egyházkerülettől, hanem az országgyűlés liberálisaitól eredt. Utóbbiakat a protestánsok csak követni próbálták, és az országgyűléssel kapcsolatban kínosan ügyeltek a törvényesség látszatára, az uralkodóházhoz való hűség megkérdőjelezhetetlenségére, s arra, hogy ne ők tűnjenek fel az indítványok kezdeményezőinek szerepében.
Az országgyűlés későbbi szakaszában - miután a vallásügy lekerült a napirendről - nem véletlen, hogy a tiszáninneni református vezetők (mindenekelőtt Szathmáry Paksi József szuperintendens) sem nagyon erőltették a kérdéskör újrafelvételét, egészen addig, míg újra országgyűlési viták kibontakozása volt várható a téma körül. Majd csak az 1838. tavaszi egyházkerületi közgyűlés foglalkozik újra a közéleti szerepvállalásnak ezzel a formájával, vagyis azzal, hogy a protestánsok kívánságait felirat formájában az uralkodó illetve az országgyűlés elé terjesszék. Minderre nyilván azzal összefüggésben került sor, hogy az ez évi konvent az országgyűlés előtt újabb közös tanácskozást és a protestánsok vallássérelmekkel kapcsolatos állásfoglalásának egységesítését célzó tanácskozást kezdeményezett, mely egyébként végül meghiúsult. Az elhatározást azonban egy évig nem követte tett, s az 1839. áprilisi közgyűlés megint csak arról hozott határozatot, hogy az esedékes országgyűlés megnyitására a protestánsoknak az 1818 óta (vagyis elmúlt harminc évben) elszenvedett sérelmeit az egyházkerületi jegyzőnek össze kell gyűjtenie. Érdekes elem azonban a közgyűlési bejegyzésben, hogy felismerték: korábban az alázatos feliratok útján a vallásgyakorlat korlátozása miatt az uralkodó lényegében “hasztalanul kerestetett” meg, ezért az egyházkerület fennhatósága alatti vármegyék közgyűléseivel kell felvenniük a kapcsolatot, hogy követutasításaikba vegyék be a reformátusok kéréseit. Az e térségben zömmel ellenzéki irányzatú vármegyék (Borsod, Abaúj, Gömör, Zemplén) valóban polgári szemléletű egyházpolitikai elveket is felvettek követutasításaikba, azonban erre sokkal inkább saját szabadelvűségük és aligha az egyházkerület “lobbizása” késztette őket.
Már csak azért is, mert az egyházkerület továbbra sem siette el a vegyes házasságokkal összefüggő egyházpolitikai sérelmek orvosoltatásának követelését, és inkább az óvatos kivárás, az egyre inkább ellenzéki hangvételű vármegyéktől való eltávolodás álláspontjára helyezkedett. A július közepén tartott közgyűlés ugyanis nem tett mást, mint újra nyomatékosította a korábbi határozatot, kiegészítve azzal, hogy mind a hét, egyházkerülethez tartozó egyházmegyét utasították: a táblabíráik illetve a prédikátorok útján gyűjtsék össze az - ekkor már konkrétabban megfogalmazott - 1791/26. tc. ellenére akár áttérési, akár egyéb ügyekben tapasztalt súrlódások tárgyában készült részletes beszámolóikat. Pedig a határozottabb fellépésre meg lett volna a lehetőség és ezt a közhangulat is elősegítette volna, hiszen márciusban jelent meg Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök említett pásztorlevele, mely április-május folyamán az egész országban élénk tiltakozó visszhangot váltott ki. Elterjedt a híre továbbá annak is, hogy április végén V. Ferdinánd uralkodói leiratot bocsátott ki, melyben hangsúlyozta, hogy őrködik a törvényes rend megtartása felett, a katolikus püspököket pedig felszólította, hogy a - felségsértési perek miatt - kiélezett helyzetben tartózkodjanak a felesleges és ártalmas izgatásoktól. (A leiratban foglaltakat a reformellenzék 1844-ig rendszeresen érvként használta a püspöki kar törvényszegésének bizonyítására.) Minderről egyébként Porkoláb Dániel budai ágens pontosan értesítette is Szathmáry püspököt 1839. május 11-én Budán kelt levelében: “A nagyváradi püspöknek a vegyes házasságok megtiltása eránt kiadott törvénytelen pásztori levelét őfelsége is milyen indulattal vette, megtetszik a helytartótanácshoz közelebb leküldött s a múlt tanácsi ülésbe felolvasott és örökös hálára buzdító k. intéző leveléből […] Csak [az] a kár, hogy ezen aranybetűkre érdemes k. rendelet csak az érsekekkel és püspökökkel rendeltetett közöltetni, holott mily kimondhatatlan jótékony következése lett volna annak, ha az nemcsak főtisztelendő superintendentiáinkkal, hanem országszerte minden jurisdictiókkal közöltetett volna, mivelhogy abból őfelségének atyáskodó ritka kegyelmét mindenki örömhálával olvasván, jövendőre sok vallásbeli panaszok megszűntek volna.” Május első felében egyébként bizonytalan hírek kaptak lábra a hazai reformátusok körében a május 20-ra tervezett “generális konvent” elmaradásával kapcsolatban, de a tiszántúli egyházkerület ennek feltétlen szükségességét belátva, körlevélben kérte a többi püspököt a Lajcsák-féle pásztorlevél következményeinek elhárításában (konkrétan egy konvent-ülés összehozásában) való részvételre. Az eseményre május 26-án sor is került, s az uralkodóhoz a vallássérelmeket taglaló közös feliratot intéztek, melyet azonban az udvar válasz nélkül hagyott.
Az országgyűlés előtt az egyházkerület mégsem szánta rá magát arra, hogy - a konvent közös tiltakozásában való részvételen túl - saját sérelmeinek felterjesztésével nyomatékosítani próbálja a vallásügyi sérelmek törvényes orvosoltatására irányuló szándékot. (A diéta egyébként Pozsonyban már június 8-án megnyílt.) A fentebb említett közgyűlési határozat nyomán csak az év második felében állított össze a jegyző egy terjedelmes dokumentumot, melyben pontokba szedte az egyházkerület álláspontját a sérelmek tárgyában. Az egyházkerületek közös tanácskozása (vagyis a konvent) legutóbbi említett állásfoglalásának megfelelően kijelentették, hogy értelmezésük szerint az 1791/26. tc. szentesítésével az uralkodó “világos törvény”-t alkotott, melynek szelleme a bécsi és a linzi békekötésekkel hozható összefüggésbe, azok folytatásaként értelmezhető. A sérelmek abból fakadnak, hogy a törvény elfogadását eredetileg is ellenző erők - kimondatlanul: a katolikus püspöki kar - azóta lépten-nyomon a legfőbb kormányszervekre (elsősorban a helytartótanácsra) kényszerítették akaratukat, és azóta folyamatosan a törvénnyel ellentétes rendeletek kiadására sarkallják azokat. Így például az 1791/26. tc. szűkítő, sarkított értelmezését adják, amikor arra hivatkoznak, hogy például a reverzálisokat a törvény szövege kifejezetten nem törli el, csak a házasságkötés akadályoztatásának tilalmát hangsúlyozza; az áttérés előtti 6 heti oktatást szigorú, szankcióként alkalmazható intézkedésnek tekintették (például egy rendelet értelmében az áttérésről szóló bizonyítvány kiadása előtt ha az áttérni akaró katolikus részt vesz egy protestáns templomi rendezvényen, különösen ha úrvacsorával él, akkor nemcsak az illetőt kellett perbe fogatni, hanem a protestáns lelkészt is) stb. Mindezeket a nehézségeket 1818-ban már az egyházkerület részletesen felterjesztette I. Ferenchez, de a folyamodók “nemcsak orvoslást nem nyertek, sőt midőn ezen folyamodásuk a helytartótanácsnál tanácskozás alá vétetett, a tisztelendő katolikus papság kérelmére az az előterjesztés tétetett, hogy a protestánsok a közönséges névveli folyamodástól jövendőre tiltassanak el”.
Az akkor tehát meg nem szüntetett és az utóbbi években felerősödött korlátozásokat tíz csoportra osztotta a dokumentum készítője (Garas Sámuel aljegyző), első és fő sérelemként említve, hogy a protestánsok vallásügyeit nem az 1791/26. törvény, hanem az arra hamis módon hivatkozó, azzal ellentétes értelmű rendeletek útján intézik. Az áttérések ügyében ez például azt jelentette (2. sérelem), hogy bár a hat heti oktatás kötelezettségét sem írja elő külön a törvény, ahhoz az ilyen értelmű rendeletek miatt a katolikusok nemcsak ragaszkodnak, hanem annak végrehajtását olykor évekig lehetőségükben áll elodázni. A 3. sérelem a törvény azon “bal magyarázatát” kifogásolta, miszerint a reverzálisok kérésének szokása már 1791 előtt is gyakorlatban volt, s ha erről a törvény kifejezetten nem rendelkezik, akkor ez a gyakorlat fenntartható és reverzális követelhető. A 4. sérelem azokat a rendeleteket tette szóvá, melyek feljogosították a katolikus egyház helyi képviselőit, hogy akár hatósági erőszak igénybe vétele útján is elvehesse a szülőktől a vegyes házasságból született és nem “megfelelően” keresztelt gyermekeket. Az 5. sérelemben elismerték ugyan, hogy a törvény a másik felekezet hitére való “csábítás”-t tiltotta, azt azonban joggal kifogásolták, hogy erre való hivatkozással protestáns lelkészeket ítéltek el, ha nem zavarták el az istentiszteletükön bármi okból megjelenő katolikusokat, nekik olvasás végett könyveket adtak stb. A 6. sérelem a nagyon gyakori rekopulációval (újraesketéssel) kapcsolatos nehézségeket, a 7. pedig azt az 1819. évi rendeletet kifogásolta, mely az egyes gyülekezetek névsorának összeállítását és az attól való eltérések tilalmát írta elő. A 8. a törvénytelen gyermekek katolizálására irányuló törekvések, a 9. pedig a protestánsoknak a katolikus ünnepek megülésére illetve katolikus célokra való adóztatására vonatkozó előírások ellen tiltakozott. (A korban a reformátusok számára különösen sérelmes volt, hogy a helytartótanács - például 1835-ben is - augusztus 20., azaz a Szent István nap megünneplésére kényszerítette a protestánsokat, arra való hivatkozással, hogy az nem vallási, hanem nemzeti ünnep.) A 10. sérelem pedig a protestáns hitbuzgalmi kiadványok cenzúráját, sőt egy ízben lefoglalásának esetét tartalmazta. (A Dunántúlon kobozták el egy ízben az Ájtatosság órái c. könyv példányait.) A 10 pont annak ellenére, hogy nem az országgyűlés kezdetére készült, és az udvarral való konfrontáció látszatát továbbra is kínosan kerülni igyekezett, mégis fontos szerepet játszott az egyházkerület közéleti szerepvállalásában. Egyrészt azért, mert a sérelmekhez fűzött példákban igyekeztek valamennyi magyarországi egyházkerület eseteiből meríteni (ezáltal az egyház egységét, szolidaritását hangsúlyozni), másrészt az egyházmegyékhez megküldött nyilatkozat lelkipásztorokat, protestáns világiakat arra indíthatott volna, hogy a vegyes házassági és egyéb vallássérelmi ügyeknek nagyobb jelentőséget tulajdonítsanak, tiltakozzanak stb.
Ez utóbbi hatás azonban csak nagyon korlátozottan érvényesült. Mind az egyházkerület, mind az egyházmegyék ugyanis az országgyűlés 1840 májusi bezárásáig a figyelmüket elsősorban Pozsonyra irányították, a sérelmek orvoslását a diéta kedvező fordulatától várták. (Mint fentebb említettük, az alsó és felső tábla kompromisszuma ellenére a király nem szentesítette végül a vallásügyi törvényt.) Egyedül a felsőzempléni és ungi egyesült egyházmegye 1840. április 23-i, Deregnyőn tartott közgyűlése foglalkozott behatóbban a sérelmekkel és igyekezett pontosan összeállított jegyzékkel segíteni az egyházkerület ilyen irányú küzdelmeit. A vallásügyek politikai csatározásai mögötti konkrét emberi események felidézése tanulságos illusztrációja ennek az egész folyamatnak. A kisráski egyházközségből jelentették például, hogy egy református szülőktől származó, de korán elárvult 7 éves fiút betegsége miatt a sátoraljaújhelyi kórházba szállítottak, ahol azzal hitegették, hogyha katolikus lesz, azonnal meggyógyul, amit ő el is hitt, s ezáltal “született vallásából kifordíttatott”. Kaposon pedig a plébános egy református anyától származó törvénytelen ikerpárt keresztelt meg, arra való hivatkozással, hogy a katolikus keresztszülők nem találták otthon a református lelkipásztort, ami egyébként nem is volt igaz, más alkalommal ugyanez a katolikus pap reformátusnak született törvénytelen gyermeket az orgonistája által temettetett el. A község egyébként jellemző vegyes házassági ügynek is helyszíne lett, amikor a református Kazinczi Mária helybeli leány egy katolikus legénnyel akart összeházasodni, s a helyi parókiát vezető premontrei szerzetes három hónapig mindenféle ürüggyel húzta-halasztotta az összeesketésüket, majd a szatmári püspök személyes döntésének szükségességére hivatkozott. Hám János püspök azonban ragaszkodott a lány katolikus hitre téréséhez, de a helyi plébános hitoktatásain Kazinczi Mária “nem tudta vagy nem akarta a r.[ómai] katolika hit alapos cikkeit megtanulni”. Végül a plébános adta fel és összeeskette a házaspárt, a lány pedig megmaradt a hitében, s utána is hűséggel járt a református templomba, “de a törvény elleni erőszakoltatása csakugyan nyilvánvaló” volt.
Az országgyűlés bezárását követő események a protestáns egyházakban is élénk visszhangot váltottak ki. A vegyes házassággal kapcsolatos problémák elmérgesedése miatt már a törvény szentesítésének elmaradását is nehezen vették tudomásul, különösen sértőnek érezték a Kopácsy József hercegprímás, esztergomi érsek által kiadott, említett július 2-i pásztorlevelet és annak következményeit. Az 1840. szeptember 9-10-én tartott konvent-ülés számos kérdéssel foglalkozott, többek között a vegyes házasságok ügyében a katolikus klérus radikális lépése illetve Lonovics Rómába küldése miatt Szoboszlai Pap István (nem sokkal később a tiszántúli egyházkerület püspöke) jegyzősége mellett küldöttséget választottak, mely megszövegezte a vallássérelmek ügyében az uralkodóhoz intézendő feliratot. Bár a tiszántúli egyházkerület már a Lajcsák-ügy hatására is “megrettenve feljajdult” a zaklatások miatt (és “jajjszózatát” önálló felirat formájában tolmácsolta V. Ferdinándnak, melyre választ nem kapott), az 1840 őszi felirat a feltétlen lojalitást, az uralkodói jóindulatba vetett teljes meggyőződést és a kérések megfogalmazásában az alázatosságot képviselik. Feltűnő, hogy 1840 őszén a vármegyei közgyűlések (még a római katolikus többségű vármegyékben is) sokkal egyértelműbben fogalmazták meg a felekezeti egyenjogúság iránti elkötelezettségüket, s nem is annyira kérés, hanem határozott követelés formájában. Ezzel szemben a - Szoboszlai Pap konzervatív felfogását tükröző - konventi felirat jóval óvatosabban fogalmazott, még a látszatát is kerülni akarta, hogy a vármegyéken végighullámzó ellenzékiség kapcsolatban áll a protestáns egyházakkal: “e szomorító jelenetek folytában rémülettel tekintenék a fejetlenségi következményeket, melyek a közálladalomra veszélyhozólag áradhatnának abból, ha egy osztálya a honfiaknak [ti. a katolikus papság] a hazai törvények egyikét kénye szerint és egyoldalúlag magyarázhatván, ekképpen s ezáltal máskor ismét más törvénynek ugyanily magyarázatára önmagának utat nyitna, egyszersmind pedig az ellenkező érdekű másik osztálynak is hasonló önkényes tettre - mitől azonban az evangélikus hitfelekezetek még szenvedve s nyomatva is mindörökké távol lesznek - felhívó alkalmat nyújtana”. Az uralkodó igazságszeretetébe és törvénytiszteletébe, mint a sérelmek orvoslásának egyedüli és legfőbb forrásába vetett feltétlen bizalom hangoztatása mellett megállapították, hogy a katolikus főpapok az 1791/26. tc.-et megsértik, amikor akadályokat gördítenek a vegyes házasságok elé, ráadásul mintegy fél évszázados viszonylagos nyugalom után, továbbá az eltörölt “házassági kötelezvények (reverzálisok) kicsikarását erkölcsi kényszerítéssel eszközölni” akarják.
A november-december folyamán fokozódó vármegyei tiltakozások nyomán sokak optimizmusának adott hangot például a Világ publicistája Hazánk képe 1840 végén c. óévi visszatekintő illetve újévi programadó írásában: “Ideje volna a reverzálisok ügyét eldönteni, hogy nem lenne helye a súrlódásoknak, melyek hasznosabb munka- s vitatásoktól húzzák el az embereket.” A megoldást pedig egyszerre várta a magyar katolikus főpapság józan mértékletességétől, Lonovics József csanádi püspök római kiküldetésétől és - szempontunkból a legfontosabb módon - “a hazánkbeli protestánsok fölvilágosodottságától” is. Bár nézetünk szerint nemcsak az első két tényezővel kapcsolatos várakozása bizonyult 1841 folyamán megalapozatlannak, tény, hogy az új év első hónapjaiban felerősödő vármegyei mozgalom (az áldásmegtagadó plébánosok ellen indított perek stb.) hatására a református egyház is feladni látszott addigi óvatos álláspontját, és a jogaikért való határozottabb kiállás mellett döntött. A tiszáninneni egyházkerület csak több mint fél évvel az említett konvent-ülés után foglalkozott annak határozatai megvitatásával, amikor - a dunamelléki egyházkerület indítványa folytán, Tiszántúl által is támogatottan - szóba került a “hogyan tovább?” kérdése. Vagyis az az alternatíva, hogy a konvent útján újabb felirattal nyomatékosítsák az 1839-40. évi országgyűlésen megállapított törvényjavaslat szentesítése iránti kérésüket, vagy pedig inkább maradjanak csöndben, s így “ezen ügy továbbá is a törvényhozás útján hagyassék”. Az egyházkerület úgy döntött, hogy a törvényjavaslat jó (bár nem minden protestáns követelést elégít ki), ezért a következő konvent-ülésre követeinek előírja, hogy - mivel “sorsunkat s hitsorsosink békéjét és nyugalmát teljesen biztosítva csak törvény által hisszük, s hisszük azt is, hogy azon törvényhozó test, mely e tárgyban eddig is már oly sokat tőn, megállapodásai s törvényes végzései királyi megerősítését is a maga útján eszközlék” - a szentesítés iránti igényük újabb konvent útján történő felterjesztését pártolják, az esetleges később megfogalmazandó kívánatokkal együtt. A határozatban nemcsak az a figyelemre méltó, hogy a református egyház fokozottabb közéleti szerepvállalása iránti igényre utal, hanem az is, hogy az uralkodó helyett a jogaikért folytatott küzdelemben a hangsúlyt az uralkodói jóakarat helyett a törvényhozással (kimondatlanul: az alsó tábla növekvő súlyú reformellenzékével) való kapcsolatra helyezték.
1841 nyarára Szoboszlai Pap István is eltávolodott az addigi óvatos és alázatos kérésekre alapozó felfogásától és a tiszántúli egyházkerület közgyűlésén - az események liberális világi értékelőivel összecsengő módon - kijelentette, hogy “az elmék fölingerülve, a szívek aggodalomban; sértve a törvény gyakori esetekben; a v.[enerabilis] klérus ellenszegül a hangosan nyilvánult nemzeti közvéleménynek”. Ő is úgy foglal állást, hogy újabb konventi feliratot kell intézni az uralkodóhoz, melyben a katolikus papság törvénysértő magatartására és a társadalmi békesség ebből fakadó megbomlására kell a figyelmet ráirányítani. (A nyáron egyébként feltűnően megélénkültek az evangélikus és református - egyetemes konventet előkészítő - egyházmegyei illetve egyházkerületi gyűlések, s bár a fő témát a két protestáns felekezet tervbe vett uniója szolgáltatta, ennek kapcsán gyakran szó esett a vegyes házasságok miatti áldásmegtagadás sérelmeiről is.)
Az említett előző konventi ülést követően pontosan egy évvel később, 1841. szeptember 9-én Pesten tanácskoztak ismét a követendő magatartás tárgyában. (Az akadémia nagytermében délután 1/2 6-kor egyébként gróf Teleki József tiszáninneni egyházkerületi főgondnok, mint rangidős gondnok nyitotta meg az egyetemes konvent gyűlését.) Az elfogadott felirat szövege először is jóval rövidebb, mint az egy esztendővel korábbi volt, másrészt határozottabban tette szóvá, hogy az uralkodó eddigi folyamodásaikat még csak válaszra sem méltatta. Továbbá nyíltan érvként használta a világi törvényhatóságokkal való közös fellépésre való hivatkozást: “És mivelhogy azon gyászos viszonyok, melyekbe az említett pásztorlevelek mindkét felekezetünket s illetőleg az egész hazát bonyolították, eddig nemcsak meg nem engesztelődtek, sőt még inkább zajonganak, s a felingerlett elméket a vallás szent nevében elkeseredett harcra szólítják a törvény és a fennálló rend ellen. […] múlt évi alázatos esedezésünket, mely hazánk majd minden megyéinek hasonló alázatos felírásaival gyámolítatván, országos óhajtássá lett, legfelsőbb atyai figyelmére méltatni, a vegyes házasságok szabad kötésének tett törvény elleni akadályokat apostoli királyi hatalmánál fogva megszüntetni, a katolikus egyházi rendet a törvény szoros teljesítésére kötelezni, és hitünk sorsosinak s illetőleg az egész hazának az erkölcsiség, vallásosság, a polgári törvény és a belső nyugodalom tekintetéből naponkint inkább növekedő aggodalmát hovaelébb kedvező királyi határozattal kegyelmesen eloszlatni méltóztassék.”
Ugyanakkor a liberális vármegyékkel a református egyházkerületek továbbra sem kívántak - a vallássérelmek miatti tiltakozások eszmei közösségének hangoztatásán túl - a gyakorlatban is együttműködést kiépíteni. Tartózkodóan vagy épp közömbösen viszonyultak az áldásmegtagadó plébánosok ellen indított vármegyei vizsgálatok tárgyában, és feltűnő például, hogy míg a tiszáninneni egyházkerület területén lévő vármegyék (például Borsod, Zemplén, Abaúj, Gömör stb.) a vegyes házasságokban a protestáns házasfél érdekében foganatosítottak szigorú intézkedéseket, a hivatalos egyházi szervek erről nem nagyon akartak tudomást venni. Úgy gondolták, hogy a vármegyék egyoldalú lépéseikkel (például a plébánosok perbe fogásával, a vegyes házasságok megkötésének protestáns lelkész előtti engedélyezésével) “túllőnek a célon”, vagyis lényegében szintén megsértik az 1791/26. tc. betűjét és szellemét, nem várják be az országgyűlésen alkotandó új vallásügyi törvényt. A sajtó is tele volt a térségben áldást megtagadó papok ügyeivel, az egyházkerület mégsem tett semmilyen lépést a vármegyék eljárásának helyeslésére vagy akár tudomásul vételére. Sőt, amikor Bereg vármegye (Zólyomhoz hasonlóan) 1842-ben kinyilvánította, hogy területén a protestáns lelkészek is érvényesen megáldhatják a vegyes házasságokat, és erről a Tiszántúli Református Egyházkerületet is - a lelkipásztorok tájékoztatását kérve - értesítette, az utóbbi erélyesen tiltakozott a megyei rendelet ellen. Arra hivatkoztak, hogy az 1791/26. tc. értelmében vegyes házasságot csak katolikus pap előtt lehet kötni, s a református egyház a törvény kijátszásában még akkor sem működhet közre, ha a katolikus klérus részéről a reverzálisok követelése miatt nyílt törvénysértés történt, a fennálló mindenkori előírásoknak “hódolva engedni s ahhoz rendíthetetlenül ragaszkodni” kötelességüknek tartották. Ennél is tovább ment a nagyváradi református lelkész, aki ugyanerre az érvre hivatkozva a katolikus papok magatartása mellé állt, és törvényesnek ismerte el a passiva assistentia gyakorlatát, sőt fellépett Szilágyi Lajos egyházmegyei tanácsbíróval szemben, akinek az indítványára a bihari közgyűlés kimondta a protestáns lelkipásztor előtti vegyes házasság kötésének lehetőségét. (“Én tettem ki magamat a katolikus klérus ellen, és mégis a magam felekezete vett miatta üldözőbe” - írta Szilágyi az esetet kommentálva.) Visszatérve a tiszáninneni egyházkerületre, jellemző például az edelényi plébános áldásmegtagadása kapcsán az ottani református egyházközség hozzáállásáról született megállapítás, mely szerint passzív magatartást tanúsított a felekezetközi viszályokban, inkább defenzív módon viselkedett. A tiszáninneni egyházkerület elé sem ez a borsodi, sem a többi nagy port felvert eset nem került. Az egyetlen ügy, amellyel ekkoriban foglalkozniuk kellett, a nagykövesdi plébános (bizonyos Pajthény Gergely) eljárása volt 1842-ben. A plébános ugyanis - mint azt a helyi református lelkész, Dióssy István jelentette - egy helyi református férfit 1842. április 30-án összeadott a templomban egy katolikus özvegyasszonnyal, mielőtt a szokásos háromszori kihirdetésről a bizonyítványt számára kiállíthatták volna. (Csak kétszeri kihirdetés történt meg.) Az alsózempléni egyházmegye, majd az egyházkerület felterjesztése folytán az esetről a helytartótanács értesítette az illetékes kassai püspököt, Ocskay Antalt. A püspök az év végén figyelmeztetésben részesítette a plébánosát a házasságjogi előírások megsértése miatt. Ugyanakkor fontos megjegyezni, hogy a többi vegyes házassági ügyhöz képest ez volt az abszolút ritka eset, azon plébánosok mellett ugyanis, akiket az egyházi körlevelek értelmében elkövetett áldásmegtagadás miatt perbe fogtak, a püspökeik a legmesszebbmenőkig kiálltak, sőt a felső kormányszerveknél a papok ellen fellépő vármegyék megdorgálását követelték.
A feliratot követő tiszáninneni közgyűlésen nem foglalkoztak a vegyes házasságok egyre terebélyesedő ügyével, bár erre a körülmények sem voltak igazán alkalmasak. Rövid kitérőként említjük, hogy a Pesti Hírlap részletes tudósításában az egyházkerület közéleti szerepvállalásával kapcsolatos kritikát is megfogalmazott, a reformkor politikai légkörére jellemző érveléssel. A szeptember 28-án kezdődött közgyűlést ugyanis a püspök Perkupára, egy alig ezer lelkes tornai községbe hívta össze, amelynek megközelíthetősége és infrastruktúrája (lakással való ellátottsága) egyaránt nagyon rossz volt, “mindennek inkább, mint szellemi és nyilvános életnek hazája. És itt tartatik egy gyűlés […] melynek alapja nagy részben a jogegyenlőség éltető eleme, a nyilvánosság volna.” Maga a közgyűlés a viszonyok miatt a tudósító számára lehangolóan sikeredett. Alig jelentek meg ötvenen, közöttük is az egyháziak voltak többségben a világiakkal szemben. Így fennállt a veszély, hogy egyes családok túlnyomó befolyást gyakorolnak az egyházkerületre, továbbá “kártékony nepotizmus és hierarchia korcsosíthatják el az egyenlőségre építő rendszert. Ha valahol, itt bizonyára pénzen is meg lehetne venni a nyilvánosságot.” Ha ez a feltételezés túl éles és igaztalan is volt, a tudósítónak az az észrevétele helyesnek bizonyult, miszerint a tanácskozási idő nagy részét érdektelen téma, a sárospataki kollégium tőkepénzeinek zárszámadása foglalta le. Ragályi Károly táblabíró felhozta továbbá az unió témáját, miszerint a református közéletben nemcsak a tiszántúliakat, hanem az ittenieket is az egyesülés ellenségének tartják. A közgyűlés ennek nyilvánosan ellenmondott, és hogy ezt alátámassza, javaslatot is tett például a miskolci evangélikus és református líceumok összevonására.
Egy hónappal az 1841. szeptemberi konventi feliratot követően, október 12-én az uralkodó a placetum megadásával hozzájárult a Quas vestro bulla magyarországi kihirdetéséhez (ezt Kopácsy esztergomi érsek november 8-i pásztorlevele tartalmazta is), amely nemcsak az ellenzéki vármegyék számára adott újabb lehetőséget liberális egyházpolitikai elvek újrafogalmazására, illetve annak leleplezésére, hogy a katolikus egyház a kizárólag magyar törvényhozásra tartozó kérdésekbe Róma tekintélye mögé bújva akar érdekeinek megfelelően beavatkozni. Hanem a protestáns egyházakban is tovább gyengítette az uralkodó jóakaratába és a törvényesség fenntartása iránti elkötelezettségébe vetett feltétlen bizalmat. Teleki József tiszáninneni főgondnok 1842. március 20-án fordult levélben Szathmáry Paksi József püspökhöz. Ebben tájékoztatást adott a két protestáns egyház értekezletéről, ahol a pápai bulla és általában a katolikus egyházi magatartás elleni tiltakozást már nemcsak az uralkodó, hanem a közvélemény (az ekkori politikai csatározásokban amúgy is jelentősen felértékelődő nyilvánosság) előtt is szükségesnek látták “illendően, de szilárdul” nyomatékosítani. Az evangélikusok és a reformátusok 4-4 egyházkerületének közös fellépését már kevésnek érezték, ezért egyszerre tartották fontosnak az egyes kerületek külön-külön történő folyamodását és a majdani közös nyilatkozat előkészítését. Újabb elem az eddigi elhatározásokhoz képest, egyben az uralkodóhoz intézett feliratok viszonylagos hatástalanságának újabb felismerése, miszerint szükségesnek vélték a lelkipásztorokhoz is körlevelet intézni, hogy híveiket mely elvek alapján világosítsák fel a vegyes házasságok ügyében követendő magatartásról. (“Ebben a reverzálisok törvénytelenségét és a minden vallása igazságairól meggyőzetett apára nézve illetlenséget kifejtvén a papoknak meg lenne hagyandó, hogy híveiket azoknak kiadásától ügyekezzenek tartóztatni, egyszersmind pedig oda lennének utasítandók, hogy a vegyes házasságokat, miután azok a római katolikus lelkészek előtt megköttettek, amennyiben azt az illető felek kívánják, megáldják.”) Teleki leveléhez egy megállapodás útján készült, ugyanakkor nem kötelező erejű szövegvázlatot is mellékelt, mely azt célozta, hogy az egyházkerületek autonómiájának épségben tartásával, viszont hasonló elvek alapján forduljanak az uralkodóhoz. A közvélemény fokozódó nyomásának lehetett a jele, hogy szorgalmazták: a feliratban a “sértő és ingerlő” kifejezéseket kerülni igyekezzenek. A helyzet újragondolását és a református egyház állásfoglalásának szükségességét nyomatékosította, hogy - mint említettük - az említett pápai bulla elvben lehetőséget adott a vegyes házasságok protestáns lelkészek előtti megkötésére.
A Tiszáninneni Református Egyházkerület egy hónappal később foglalkozott Teleki levelével, és terjedelmes határozatot fogadott el, melyben teljes egészében magáévá tette a nyilatkozat-tervezet fontosabb pontjait, de jelentősen ki is bővítette, önálló értelmezéssel és elemekkel is ellátta azt, elsősorban a házasságokkal kapcsolatos jogi-politikai argumentumok mellé teológiai-spirituális érvelést társítva. Először szükségét érezték, hogy az egyházkerület megindokolja, miért tanúsított korábban passzivitást az 1839 óta heves vitákat kiváltó vegyes házassági ügyekben. Elsősorban arra hivatkoztak, hogy akkor még tanácskozott az országgyűlés, utána pedig a konvent közös felség-folyamodványaitól vártak pozitív elbírálást. (Az érv egyébként kevéssé lehetett meggyőző, hiszen a felbolydult vármegyék vegyes házassági állásfoglalásai szükségessé tették volna korábban is a nyilvánosság elé állást.) Majd így folytatták: “Midőn azonban sem a törvényhozási, sem a folyamodási úton tett lépéseknek eddigelé sükerét nemcsak nem tapasztalánk, sőt inkább a hercegprímás s több érsekek és püspökök által elbocsájtott, nézetünk szerint törvénybe ütköző pásztori levelek; azáltal, hogy a Magyarországra is kieresztett pápai bréve királyi placetummal elláttatott, mintegy törvényesíttettek: megnyúlt szívünkben az aggodalom, s mély fájdalom tölté el kebleinket; mert kénteleníttetünk látni azt, hogy a római katolikus papságnak ellenünk, kik ugyanazon Jézusban hiszünk, kinek az magát követőjének vallja, régi neheztelését nem olthatta ki, türelmetlenségét nem szelídítheti háromszáz évek hosszú sora; kénteleníttetünk látni, miként annak hatalmas befolyása ellen sem tűrés sem szenvedés, sem ünnepélyes békekötés, sem törvény elegendő biztosítást eddigelé nyújtani képes nem volt; kénteleníttetünk látni, miként azon evangelika hitvallás, melynek gyakorlata törvény által szabadosnak nyilatkoztatik, melynek fő s egyedüli alapja a Jézus által történt isteni kijelentés, azáltal, hogy az érintett pásztori levelekben annak követői áldásra méltatlanoknak s az evangélikusokkal kötött házasság kárhozatosnak nyilváníttatnak, lealacsonyíttatik; kéntelenek vagyunk látni, hogy mindezeknek hintegetésével az ország különböző hitvallású felekezetei között a csak nemrégiben helyreállott, s azóta szépen virágzott egyetértés és béke fölzavartatni céloztatik; kéntelenek vagyunk szemlélni, miként azon vegyes házasságok, melyeket az 1790. [évi] 26. törvénycikk világos rendelete szerint akadályozni egyáltalában tiltatik, oly erkölcsi nehézséggel akadályoztatnak, melyen fölülemelkedni csak erősebb lelkek képesek, sőt mivel világosan ki vagyon mondva, hogy azon esetekben, ha az ily vegyes házasságra lépő evangélikus férfi születendő gyermekeinek a katolika hitben leendő neveltetésöket térítvény által biztosítja, az összeadás a római anyaszentegyház szertartásai szerint végrehajtandó, kéntelenek vagyunk látni, miként ezen egészintézkedés alatt a római anyaszentegyház azon szándéka rejtezik, miszerint abba a másként hívők, lelki nyugalmuk s meggyőződésük föláldozásával bekényszeríttessenek.” A nyilatkozat ezután a református lelkészek felé fordul és kifejezi a kerület vezetésének bizalmát a lelkipásztorok tájékozottsága és elvi szilárdsága felé, azonban nehogy a püspök felügyelői kötelessége elmulasztásával vádoltassék, felhívja a figyelmet néhány dologra. A felhívásban (mint fentebb a helyzet értékelésében is) szembetűnő, hogy a katolikus papság magatartását nem csupán a törvényes rend és a társadalmi békesség megsértése oldaláról bírálja, hanem mint a Szentírással ellentétes, magát keresztyénnek nevező személyhez méltatlan cselekedeteket is kifogásolja. Például: “hitszónokaink kötelességüknek tartsák hallgatóik előtt mindenkor, midőn arra alkalom nyílik, kijelenteni, miként a vegyes házasságok más házasságoktól nem különböznek, sőt egyházunk alaptörvénye a lelkiösméret szabadsága és türelemnél fogva, bármely házasságokat is akadályozni nem szabad, mert vegyes házasságok esetében is a házasság mindenkor ugyanazon Istentől rendelt, és az emberek szíveiből fejlődő szeretetnek frigye marad.” A hatályos törvény - hangsúlyozzák - továbbra is csak katolikus pap előtti házasságot ismer el, a pápai bréve engedélyével ellentétben. Mivel a katolikus előírások reverzálishoz kötik a vegyes házasság megáldását, a törvényhez ragaszkodó protestáns fél kénytelen volna csak a passiva assistentiával megelégedni, ezért óriási a lelkipásztorok felelőssége, hogy a híveiket pontosan felvilágosítsák: “ámbár ugyan vallásához híven ragaszkodó egy protestánsról is föl nem tehető, hogy ilyetén, hatásában sem lehető lélekárulásokra [ti. reverzális adására] lealacsonyodnék, mindazáltal lelkészeinknek kötelességökhöz tartozánd, a tanításnak minden törvényes módjával hitsorsosainkat ezen már két országgyűlés által törvényellenieknek nyilvánított térítvények káros következéseiről meggyőzni és ezáltal az ilyetén térítvényeknek kiadását lehetőségig gátolni”. Az egyházkerület végső döntése abban összpontosult, hogy - addig is, amíg az aktuális feszült helyzetet az új törvény megalkotása nem orvosolja - engedélyezi lelkészeinek azon vegyes házasságok jogszerű és “vallásunk szertartása szerinti” megáldását, melyeket az illetékes katolikus pap reverzális hiányában elutasított, vagy csak passiva assistentiával akart illetni. Ily módon az egyházkerület most ahhoz adta beleegyezését, melyet nem sokkal korábban - amikor a protestáns lelkészek általi vegyes házasság-kötés még csak egyes vármegyék indítványa volt - helytelenített. (Az említett tiszántúli egyházkerülethez hasonlóan, mely szintén ekkoriban, az 1842. április 23-i gyűlésén fordult feliratban az uralkodóhoz, hogy tiltakozását nyilvánítsa a protestánsok rendezetlen és sérelmes vallásügyének újabb súlyosbítása ellen.) A tiszáninneni határozat leszögezte továbbá, hogy a stolaris díj még abban az esetben is a katolikus papot illeti vegyes házasság kötésekor, ha protestáns lelkész adta össze a jegyespárt.
A valóban tartalmas és a liberális egyházpolitikai törekvéseknek is megfelelő határozatot azonban több, mint két hónapig még nem küldték el az espereseknek kihirdetés végett. A halogatásra bizonyára ismét a konfliktuskerülő óvatosság adhatott magyarázatot, bár ezzel a kerület nem volt egyedül, hiszen a nyolc protestáns szuperintendenciából csupán kettő hirdette ki hasonló határozatát. Július elején azonban a tiszáninneni közgyűlés is úgy határozott, hogy Szathmáry püspök ne halogassa tovább az intézkedést. Sőt, egy fokkal megint tovább léptek: előírták, hogy ha bárkinek tudomására jut, hogy valamely református személytől reverzálist vettek, azonnal jelentsék az esetet egyházmegyének, majd az egyházkerületnek, utóbbi pedig haladéktalanul értesíti a világi hatóságokat, hogy utóbbiak “az ily törvénytelenül vett reverzálisok ügyében azonnal intézkedhessenek”. Vagyis ekkor az egyházkerületben a vármegyékkel való aktív együttműködés álláspontja vált meghatározóvá, nemcsak elfogadták, hanem kifejezetten szorgalmazták a hatóságoknak a felekezeti jogegyenlőség érdekében foganatosított intézkedéseit. Mindezt tovább nyomatékosította, hogy kimondták: nem kell feltétlenül ezt a “szolgálati utat” betartani, az egyházközségek segédgondnokai azonnal értesítsék közvetlen módon is a törvényhatóságokat.
Az 1842-es év második felében azonban nem folytatódott az egyházkerület és a liberális vármegyék politikai együttműködésére irányuló törekvés, aminek több oka is kimutatható. Először is általában véve csökkent a vegyes házasságokkal összefüggő viták élessége, “tétje” például 1841 elejéhez képest. Nyilvánvalóvá vált továbbá, hogy 1843-ban újra országgyűlésre kerül sor, melyen várható a korábbi vallásügyi törvényjavaslat elfogadása, az udvar számára is kényelmetlen vegyes házassági ügyek lezárása, s ez a protestáns egyházak figyelmét az “ellenállás” helyett a törvényhozás kedvező fordulatának kivárására irányították. Végül pedig ekkoriban erősödtek fel bizonyos polémiák az egyházon belül, melyek lekötötték az egyházkerületi közgyűlések energiáit.
A vallássérelmek ügyében a törvényhozással kapcsolatos várakozás mellett ismét nagyon előtérbe került az uralkodó jóindulatába vetett bizalom. Az országgyűlést mintegy két héttel megelőző tiszáninneni egyházkerületi közgyűlés bejegyzése tömören örökíti meg az időszak általános hangulatát, problémáit, amikor azzal foglalkoztak, hogy éppen a legrosszabbkor támadt a református egyházon belül szokatlan élességű vita a szuperintendens-választás módja körül, “most midőn a legjobb s alattvalói iránt leggyöngédebb indulatú királyi fölség szelíd kormánya alatt a hon különböző vallást követő polgárai felett béke olajága leng, a minden szépben és jóban előhaladni törekvő kor igénylette szeretet éltető lehelete ápolási alatt reményeink szerint mindig élénkebben fölzöldülendő; most midőn a két protestáns felekezetet már szinte három századok óta elkülönöző fal, a mind tovább terjedő felvilágosodás varázshatalma illetésére omladozni kezd, s hasadni indult hajnala az arany időnek, melyben azok nem Jeruzsálemben, nem a Garizim hegyén többé, hanem hit s rendtartásban egyesülten leendenének az örökkévalót lélekben és igazságban imádandani”. Az országgyűlés tárgyalásait az egyházkerület optimistán, fokozódó várakozásokkal szemlélte, legfeljebb egy-egy, a sérelmek orvoslását általában kérő felterjesztés megfogalmazása iránt érkezett javaslat. Mint például a gömöri egyházmegye 1843. szeptember 19-20-án tartott közgyűléséből, mely arra kérte az egyházkerületet, hogy ne lankadjon “evangyéliomi szentséges vallásunk s az azzal kapcsolatban álló lelkiesméretbeli szabadságunk ügye fölött szemesen őrködni”, s a diéta figyelmét felhívni a protestánsoknak “az ország törvényein alapult, de sokképpen megcsonkított jogaiba” való visszahelyeztetésére. A tiszáninneni egyházkerület 1844 januárjában a körvonalazódó, de még nagyon is bizonytalan törvényjavaslatot már elegendőnek érezte ahhoz, hogy visszautasítsa Zay Károly, az evangélikus egyház főfelügyelője felhívását. Zay ugyanis újabb feliratokat szorgalmazott az egyházkerületekből a törvény támogatása, további eredmények kiharcolása érdekében. A kisebb gyűlés méltányolta Zay buzgalmát, de remélte, hogy nem fog sem “lágy melegséggel vagy hidegséggel” vádoltatni, ha látva a pozitív fejleményeket, a konvent összehívását sem szükségesnek, sem időszerűnek nem tartották. Így vélekedtek: “nehéz aggodalmink közt édesen megnyugtatólag tapasztalni szerencsések leheténk mint állottak elő a jelen országgyűlés jelesb férfiúinak koszorújából többen, sokan a különböző vallásbeli felekezethez tartozók közül is, kik nyomott sorsunkat nemesen verő szívükre vévén, az igazság szent érzelmétől hevülten a leghőbb kívánatot is kielégíthető, örök hálánkra méltó férfias szilárdsággal, rendületlen s kitartó béketűréssel, magas lelkesedéssel emeltek szót sokszorozott sérelmeink orvosoltatása, vallásbeli jogaink s szabadságaink épségben tartása s törvények általi biztosítása mellett. Most […] ezeknek következésében várnunk kell, és legigazságosabb és legjobb urunk s királyunk atyai indulatától méltán várhatjuk fájdalmainknak megenyhítését, várhatjuk az őfelsége legkegyelmesebb leiratában nyilvánított szép elvek alapján épülendő, a különböző hitvallású polgárok közti, a hon felvirágzását feltételező nyugalom, béke, egyetértés fennmaradhatásáért kezeskedendő törvények hozatala általi megvigasztaltatásunkat.” Ez az álláspont sem volt egyedülálló, a tiszántúli egyházkerület például arra való hivatkozással utasította e a vallássérelmek felterjesztését (még az egyházmegyékből érkező ilyen értelmű kéréseket is), hogy mindazt a vármegyei követutasítások is bőséggel tartalmazzák, csak az országgyűlés munkájának nehezítése lenne az előkészítetlen akciózás következménye. A világi protestánsok szintén feleslegesnek vélték az országgyűlés előtt a konvent összehívását és újabb közös felirat fogalmazását, így 1844 tavaszán (a vallásügyi törvény szentesítését kilátásba helyező 1844. március 25-i királyi leirat ismeretében) a meghatározó személyiségek, például Teleki József tiszáninneni főgondnok is szükségtelennek vélte a konvent megtartását és halogatta annak összehívását.
Az 1844/3. tc. elfogadását általános öröm fogadta a református egyházban, jóllehet a végrehajtás során újabb kisebb-nagyobb sérelmekkel kellett szembenézniük az egyházkerületeknek. A tiszáninneni régióhoz kapcsolódó esemény még, hogy a törvény elfogadásában nagy szerepet tulajdonítottak Teleki József főgondnoknak, amiért a tiszántúli kerület köszönetnyilvánítást szavazott meg neki és József főherceg nádornak is. (Bár ami Telekit illeti, ő az országgyűlésen nem annyira nagyszabású szónoklataival, hanem sokkal inkább rövid, lényegre törő megjegyzéseivel tűnt ki. Az kétségtelennek látszik, hogy az alsó tábla vallásügyi javaslatai mellett következetesen kiállt, s elsőként követelte a szülők teljes jogának elismerését gyermekük kereszteltetésével kapcsolatban.)
Az események és az egyházkerületi források rövid áttekintése után meg kellene próbálni valami értékelést adni az 1830-as évek végi - 1840-es évek eleji politikai élet és a református egyház kapcsolatrendszeréről. Az utókor vonatkozó értékelései rendszerint két különböző dolgot hangoztatnak: vagy a protestáns egyházak passzivitását hangsúlyozzák, vagy ellenkezőleg éppen azokból eredeztetik a polgári átalakulás egyházpolitikai programját. Kétségtelen, hogy az 1830-as években általában az udvar iránti lojalitás jellemző a református egyházra, inkább sodródnak az eseményekkel, mint annak alakításában szerepet vállalnának. (Gyakran idézik Kölcsey találó megállapítását, melyet 1833. február 4-én vetett papírra: “Mily változás! Mikor a linzi békét s a bécsi szerződést még vérrel kellett kiküzdeni, ki merte volna jövendölni, hogy 1833-ban a magyarországi gyűlésen a Luther és Kálvin fiai hallgatva nézik, míg a Pázmán hitének sorsosi érettek egymással vetekedve szólanak?”) Ebben bizonyára a jozefinista egyházpolitikának van jelentős szerepe, vagyis annak a felfogásnak, miszerint a legnagyobb eredményeket egy jóindulatú Habsburg-uralkodó türelmi politikájától nyerte az újkori magyar protestantizmus. Az 1840-es évek első felében, felismerve, hogy V. Ferdinánd és államrendszere a katolikus főpapokat továbbra is egyik első számú magyarországi szövetségesének tekinti, akiknek társadalmi-politikai érdekeiért tenni is kész, gyakrabban került sor a református egyházkerületek tiltakozására, a liberális ellenzékkel való érintkezési pontok keresésére. Összességében azonban úgy gondoljuk, hogy a korban a felekezeti egyenjogúságnak és viszonosságnak, az állam és az egyház elválasztásának, valamint a vallás- és lelkiismereti szabadság biztosításának polgári programja nem elsősorban a protestáns egyházakból indult el, annak szellemi forrásvidékét sokkal inkább az 1830-as évek elején formálódó magyar liberalizmusban, annak “világi” és nem “egyházias” megfogalmazásában kell keresnünk. A reformellenzék táborában nagyon is hasonló egyházpolitikai eszméket tettek magukévá katolikusok és protestánsok egyaránt, közöttük a közös nevező - az egyházi konzervativizmussal is szembehelyezkedő - liberális felfogásukban ragadható meg.
Más kérdés, hogy a sajátosan nemzeti liberalizmus eszmerendszerének kialakulása a reformellenzék számos képviselőjében más és más okokra vezethető vissza. (Számos szabadelvű katolikus esetében bizonyosan a lelkiismereti szabadság humanisztikus megközelítése, vagy épp a felvilágosodás filozófiája és nem a protestáns tradíció játszotta ezt a szerepet.) Kétségtelen, hogy sok református és evangélikus közéleti személyiség pályafutásában kimutatható, hogy a magyar protestantizmus függetlenségi (“kuruckodó”) hagyományai szerepet játszottak felfogásuk kialakulásában, és többségük sérelmi ellenzékisége épp az 1830-as évek elején formálódott át a polgári átalakulást igenlő reform-ellenzékiséggé. Az egyház intézményes fellépéséről mindez nem mondható el, vagyis rendszerint a vallási sérelmek orvoslását követelő, azzal megelégedő, de új típusú állam-egyház modell kialakításában állást nem foglaló magatartásnak lehetünk tanúi. A tiszáninneni egyházkerületben például a Borsod megyei Palóczy László esetében református származása és élete végéig megmaradt személyes vallásossága komoly szerepet játszott liberális egyházpolitikai felfogásának formálásában. Hasonló megállapításokat fogalmazhatunk meg Szemere Bertalannal stb. kapcsolatban is, akiknek ilyen világnézete számos konkrét intézkedésnek, indítványnak lett a forrása.
Mindemellett kétségtelen, hogy ez az időszak a szabadelvűség egyházon belüli térhódításának korszaka is, vagyis a világi nemesség és a lelkipásztorok egyre nagyobb rétegeiben fogalmazódik meg az egyéni kegyesség mellett a közjó szolgálatának aktív közéleti szerepvállalásra serkentő programja. A társadalom, az állami intézményrendszer és a nemzeti közösség protestáns szellemben (vagyis az Isten előtti egyenlőség elve alapján) való megújításának gondolata áthatotta a prédikációkat, az egyház sajtóját, hétköznapjait és életének szinte minden területét. Mindennek markáns jelenléte kétségtelen, még ha (mint láttuk) az egyház intézményrendszerének döntéseiben ez kevéssé is érhető tetten - legalábbis az 1848. évi fordulatig.

Magyar Egyháztörténeti Vázlatok - 
Regnum, 1999. [2001] 3-4. sz. 271-275. p.

Még egyszer Horváth Mihály autonómia-kongresszussal 
kapcsolatos felhívásáról (1849)*
Horváth Mihály, a Szemere-kormány vallás- és közoktatásügyi minisztere 1849. június 15-én közzétett felhívásában az év augusztus 20-ra Pestre összehívta a magyarországi katolikus egyház kongresszusát. A hazai katolikus autonómia-mozgalom történetének e fontos epizódja egyáltalán nem ismeretlen a kutatás előtt, s maga a - miniszter szándékaira, autonómia-elképzeléseire fényt vető - felhívás szövege is a közelmúltban újra napvilágot látott, Sarnyai Csaba Máté szakavatott bevezetése és jegyzetei kíséretében. Korábban többször hivatkoztak rá a szakirodalomban, az autonómia-mozgalommal foglalkozó tanulmányok méltatták is a kezdeményezés lényegét, jelentőségét. (Mint Sarnyai helytállóan megjegyzi, nem véletlen, hogy a - főleg katolikus egyháztörténeti - méltatások gyakran mellőzték a felhívás szövegében fő helyre állított demokratikus egyházreform-igényt illetve a püspöki kar politikai magatartásának nyílt bírálatát.) A Horváth Mihály által június 15-én aláírt, majd a Közlönyben 19-én megjelent felhívásnak azonban a kutatók csak a közlésre szánt változatát használták (az említett legutóbbi forráspublikáció is az 1849-es Közlönyt illetve 1868-as második megjelentetést használta), a szövegnek azonban fennmaradt a miniszter keze nyomát viselő eredeti fogalmazványa is. Úgy érezzük, a betoldásokkal, kihúzásokkal, átírásokkal tarkított szövegre érdemes ismét felhívni a figyelmet, elsősorban az autonómia-felhívás történeti jelentősége miatt. Hiszen az elsőként papírra vetett majd módosított szövegváltozatok fontos adalékokat szolgáltatnak az autonómia-koncepciót megfogalmazó Horváth Mihály szándékait illetően, és gazdagíthatják mind a múlt századi egyháztörténeti, mind általában a forradalom és szabadságharc utolsó szakaszát illető ismereteinket.
Az említett katolikus egyháztörténetírás rendszerint Horváth Mihály szavaiból azt emelte ki, hogy a “katholikus vallás sérelmeinek az orvoslását helyezte kilátásba”, továbbá, hogy a miniszter felhívása is tartalmazza azt az 1848 tavaszán gyakran megfogalmazott katolikus álláspontot, miszerint a protestáns felekezetek szerencsések voltak magukat az államtól függetleníteni és ügyeiket önállóan intézni - vagyis a “súlyos gyámság” alól kell a katolikusokat felszabadítani, jogaikat további törvényekben biztosítani. (Ahogy Meszlényi Antal fogalmazott: “az áprilisi országgyűlés mulasztásait augusztus fogja jóvátenni.”) Hangsúlyozzák továbbá, hogy a kormány fenn akarta tartani az egyház (1848/20. tc.-ben biztosított) jogait, lehetőséget adni saját önkormányzatának kiépítésére stb. Más történetírók emellett leszögezik Horváth Mihály álláspontjában a liberális-demokratikus egyházreform meghatározó igényét. Ez utóbbi pedig feltételezte nála a katolikus önkormányzat megteremtését. Horváth Mihály maga is a tanácskozás (sőt évente megtartandó tanácskozás-sorozat) feladatának az “általános egyházi újjáalakulást és újjászületést” tekintette, az “egyházi bajok forrásai” között pedig első helyre a papság anyagi ellátásának rendezése mellett a cölibátust, a kor szellemével össze nem egyeztethető szerzetesrendeket stb. állította, és mélyen elítélte a püspöki kar korábbi konzervatív politikai szerepvállalását.
Az augusztus 20-ra meghirdetett autonómia-közgyűlésre szóló felhívás első fogalmazványában sokatmondó beszúrások és kihúzások szerepelnek, természetesen a szöveg formázásakor elkerülhetetlen - különösebb jelentőséggel nem bíró - nyelvtani-stilisztikai jellegű javítások, egyeztetések mellett. (Például amikor először arról írt, hogy “a katolikus egyház viszonyai nem maradhatnak a régiek, úgy az álladalom, mint a’ belkormányzat ügyeit illetőleg”, majd a mondat végét átjavította: “úgy az álladalom, mint a’ belkormányzat irányában”.)
Az ezeken túli javítások két csoportra oszthatók. Először is több esetben Horváth Mihály nyomatékosító, egyértelműbbé tevő kifejezéseket alkalmazott. Már az első sorban is, amikor a Habsburg-ház elnyomása miatt a katolikusoknak először csupán a “méltó fájdalom” érzését tulajdonította, majd a mondatot annak (a kényszerűség-érzést jobban kiemelő) tűrésére javította. Ugyanitt a “vallásához hűven ragaszkodó” kifejezésbe még utólag az “önzés nélkül” formulát is beszúrta. Vagy lejjebb, amikor a kormány jó szándékát “minden vallás” irányában biztosítani igyekezett, jellemző, hogy a két szó közé beszúrta nyomatékosító megjegyzését: “minden, tehát a kath. vallás…” Ugyanitt jelzésértékű, hogy a kormány pozitív hozzáállását és törvénytiszteletét először a “katolikus vallás” irányában igyekezett hangsúlyozni, majd a vallás szót “egyházra” módosította, a katolikus elé pedig a “magyar” jelzőt szúrta be. Előbbi változtatás nyilván az egyház, mint társadalmi intézmény jellegét, utóbbi pedig annak nemzeti elkötelezettségét nyomatékosította, bizonyára összefüggésben egyes (az egyház Rómához való kötődését lazítani kívánó) függetlenségi törekvésekkel. Önmagáért beszél még, hogy a tanácskozás helyét és idejét rögzítő bekezdésben az “egyház ügyeinek” rendezését célként meghatározó mondatrészből kihúzta előbb az “összes”, majd a “minden” szavakat, bizonyára azért, mert valamennyi fontos kérdést egyetlen tanácskozáson úgysem lehetett volna megvitatni. Így a célba vett rendezvény feladata egy tanácskozás-sorozat elindítása volt, mint ez Horváth Mihály későbbi visszaemlékezéseiből egyértelműen kitűnik.
A javítások másik csoportja egyértelműen tartalmi jellegű, ezekben nem pusztán hangsúly-áthelyezés, hanem kifejezett módosítási szándék érzékelhető. A három ilyen jellegű kihúzás-betoldás közül figyelemreméltó, hogy a kormány feladataival, hozzáállásával kapcsolatos bekezdés végére eredetileg annak leszögezését szánta, hogy a központi államhatalom fenn akarja magának tartani az egyház feletti felügyelet jogát. A - nyilván a főkegyúri jog bonyolult problémakörét is érintő, vitákra alkalmat adható - passzust Horváth utólag kihúzta, és az állam felügyeleti jogosultságának emlegetése helyett arra háramló kötelezettséget rögzített, mégpedig az egyház-állam viszony törvényes rendezésének vonatkozásában. A módosítás mögött az egyházi közvélemény megnyerése és megnyugtatása iránti szándék félreérthetetlen. Alábbi fogalmazványból kiderül továbbá, hogy Horváth Mihály eredetileg szeptember 1-re akarta összehívni a tanácskozást. Hogy utólag miért módosította augusztus 20-ra, pontosan nem tudhatjuk, de valószínűsíthető, hogy a nemzeti és egyházi szempontból egyaránt jelentős ünnep (Szent István nap) a közgyűlés fontosságával, ünnepélyességével és tartalmával függött össze. Nyilvánvaló, hogy a mindössze 11 napos előbbre hozásnak szimbolikus okai lehettek. Érdekes még, hogy Horváth eredetileg “közönséges kath. Convent”-nek nevezte az általa összehívott tanácskozást, melyet utólag átnevezett az összes magyar katolikus egyházat képviselő közgyűlésnek. Feltehető, hogy a “konvent” szó elkerülése legalábbis részben az ahhoz kapcsolódó esetleges forradalmi hagyományok miatt tűnt indokoltnak, hiszen a konvent (különösen a francia forradalom óta) független törvényhozó testületet jelentett. Ez az apróság, ha nagyon halványan is, de utalhat a szakirodalomban elsősorban Hermann Egyed által képviselt feltételezésre, miszerint Horváth Mihály valóban hosszabb távon a magyarországi katolikus egyház Rómától való függetlenítésére, gallikán mintájú nemzeti egyházzá alakítására és erős alapokon nyugvó önkormányzatának kiépítésére törekedett.
A fogalmazvány lapján szerepel még egy utólagos megjegyzés, miszerint a kitűzött egyházi közgyűlés a “közbe jött akadályok miatt elhalasztatik”, újabb összehívására pedig majd a “maga idejében” kerül sor.
A felhívás szövegét - Sarnyai Csaba Máté idézett cikke alapján - betűhíven, eredeti írásjelekkel közöljük. A fogalmazvány jellegének áttekinthető visszaadására az alábbi eljárást követtük: A betoldások eredményeként a szövegbe került szavakat kövérítéssel emeltük ki, a később Horváth Mihály által eszközölt kihúzásokat (bekezdésenként emelkedő számú) *-gal láttuk el és az érintett szövegrész mellett, bal oldalon dőlt betűs szedéssel tüntettük fel.

DOKUMENTUM

* Méltó fájdalmat érezhetett

** az egyház érdekei

* irányában
** ügyeit illetőleg

* vallásnak

** egyedül a felügyeleti jogot tartván fenn magának

* összes minden
** september 1ső
*** közönséges kath. Convent
* később adatván	* Méltó fájdalommal kelle tűrnie a’ megbukott dynastia uralkodása alatt minden, vallásához önzés nélkül hűven ragaszkodó katholikusnak, hogy míg más hitfelekezetek hosszas küzdelmeik gyümölcséül végre szerencsések voltak vallásukat a’ minden szabadságot elnyelő királyi kormány túlterjeszkedő befolyása alól felszabadítani, ‘s egyházi ügyeikben önkormányzólag intézkedni: a’ kath. egyház mind végiglen olly súlyos gyámság alá volt helyezve, miszerint annak ** a’ kor és körülmények szerint felmerülő érdekei mellékes, gyakran önző és alacsony czéloknak feláldoztatván, az egyház kebelében minden szabadabb kifejlés teljesen lehetetlenné tétetett.
Még sajnosabbá lőn pedig a’ kath. egyháznak e nyomasztó helyzete az által, hogy a’ mindenben korlátoló gyámságot sokan, kivált az első szülöttek közül előnynek tartván, ‘s a’ súlyos bilincseket arany láncznak tekintvén, a’ szolgaságot nem megszüntetni, hanem megörökíteni törekedtek.
A’ kath. egyház illy lealacsonyító helyzetben tovább nem maradhat. Politicai ‘s polgári életünk a’ forradalom által democratiai alapot ‘s formákat nyert. A’ kath. egyház viszonyai nem maradhatnak a’ régiek, úgy az álladalom *, mint a’ belkormányzat ** irányában. Kell, hogy a’ kath. egyház is visszanyerje autonómiáját ‘s önkormányzati jogát, miszerint a’ gyámság alól felszabadulván, érdekei ‘s a’ kor és körülmények igényei szerint fejlődhessék.
Az ország kormánya illetetlenül fenn akarja ‘s fogja tartani minden, tehát a’ kath. vallásnak is az utósó pozsonyi országgyűlésen biztosított szabadságát; ‘s feladatának csak azt tekinti, hogy a’ magyar kath. * egyháznak a’ szabadság alapján történendő újjászületésére ‘s mind az álladalom iránti viszonyainak, mind belkormány szabályozására módot és alkalmat nyújtson, ** ‘s gondoskodjék, hogy az egyháznak az álladalom irányában szabályozandó viszonyai törvény által is biztosíttassanak.
Ez okból előlegesen tudtára adatik a’ kath. egyház minden tagjainak, hogy ezen egyház * ügyeinek elintézésére f.é. ** aug. 20-dik napján Pesten *** olly közgyűlés fog tartatni, mellynek tagjai az összes magyar kath. egyházat képviseljék.
A’ gyűlés szerkezetéről ‘s egyéb körülményeiről * szükséges utasítások és rendeletek a’ maga idejében fognak kiadatni.
Budapest, jún. 15-én 1849.
Vallás- és közoktatásügyi minister
Horváth Mihály	

Magyar Könyvszemle, 2001. 4. sz. 454-466. p.

Ismeretlen egyházpolitikai röpirat 1849-ből*
1849-ben Pesten, Kozma Vazul nyomdájának gondozásában látott napvilágot egy nyomtatott füzet A gyámság alól felszabadult katholika egyház teendője Magyarországban. Nézetek és vélemények Muyszer J..től. címmel. A röpirat puszta címe ugyan felbukkant már egy-egy, a forradalom és szabadságharc történetével foglalkozó bibliográfiában, mégis joggal nevezhetjük ismeretlennek, hiszen egyrészt az - utóbbi időben különös módon megélénkült - 1848-as vonatkozású egyháztörténeti kutatásokban, tanulmányokban nemcsak nem ismertetik, de nem is tesznek említést róla, másrészt ahol a cím említésre kerül, ott is tévesen nevezik meg szerzőjét, bizonyos Mujszer Jánost. A tévedés feltehetően Szinnyei Józseftől származik, aki a századfordulón megjelent hatalmas lexikonának vonatkozó kötetében csak annyit írt a szerzőről, hogy 1843-ban a Veszprém megyei Tés község plébánosa volt és még halálának éve sem ismert. Szinnyei adatát a veszprémi egyházmegye átfogó adattárának szerkesztője (így az említett plébános életrajzi vázlatának elkészítője), Pfeiffer János is átvette. Az ő figyelmét pedig az a további ellentmondás is elkerülte, hogy anyakönyvi bejegyzés alapján Mujszer János halálát 1849. március 22-ben állapította meg. Márpedig ebben az évben, április közepéig Pest a cs.kir. hadsereg ellenőrzése alatt állt, vagyis a szerzőnek nem lett volna lehetősége arra, hogy ott a magyar szabadságharc mellett érvelő röpiratot nyomtatásban megjelentessen. Szinnyei szócikkének egyetlen forrása bevallottan a “nemzet könyvtárában” található röpirat címlapja volt, melyen a szerző keresztneve csak kezdőbetűvel szerepel. A tési lelkipásztorra tévesen következtető bibliográfus figyelmét azonban elkerülte (vagy nyomdahibának tartotta), hogy a keresztnév J. rövidítése után nem a János személynévhez kapcsolható -tól, hanem az ahhoz nem illeszkedő -től toldalék szerepel.
Ezen tényező, valamint a röpirat alább ismertetendő tartalmi vonatkozásai alapján egyértelműen kijelenthetjük, hogy a szerző nem János, hanem az említett plébános egyik kortársa, névrokona, továbbá szintén katolikus egyházi személy: Mujszer József. (A névrokonság mellett persze egyéb rokoni kapcsolatuk lehetősége sem zárható ki.) Mujszer József 1809-ben született Szombathelyen, iskoláit is ott végezte, 1832-ben szentelték pappá. Káplánként kénytelen volt sűrűn váltogatni szolgálati helyét, fél évig gróf Széchenyi Pálnál (Széchenyi István bátyjánál) nevelőként is tevékenykedett, majd 1838-ban került Barcsra, előbb adminisztrátor, majd a következő évtől plébános. A szabadságharc után végleg a Somogy megyei Szörény község - nyilván róla elnevezett - Mujszerháza (vagy Mujszer-tanya) nevű külterületén telepedett le, ott is halt meg 1882-ben. (Szörény községet Mujszer 1840-ben vásárolta meg a Batthyány-családtól, majd később úrbéreseknek adta el a birtokot. Lakóhelyválasztása azért is volt érdekes, mert az alig kétszáz lelkes község túlnyomó többségét reformátusok lakták.)
Az 1848-as esztendő is Barcs lelkipásztoraként érte. Bár reformkori működéséről egyelőre szinte semmit nem tudunk, bizonyára aktív és népszerű közéleti személyiség lehetett, hiszen az 1848 júniusában tartott első népképviseleti választásokon elnyerte a nagyatádi kerület mandátumát. (Mindez önmagában is fontos volt, hiszen az első népképviseleti országgyűlésbe a liberális nemesség túlnyomó többsége mellett mindössze 5 papot választottak meg képviselőnek, Mujszer mellett egyikőjüket, Koller József mesztegnyői plébánost szintén Somogy megyében.) 1848 nyarán - egyes utalások szerint - Mujszer “mérsékelt radikális” nézeteket vallott, ami a későbbiek ismeretében érdekes, hiszen például egyházpolitikai nézetei nem éppen a mérsékelt liberalizmussal, sokkal inkább a radikalizmussal jellemezhetők. Beszédei illetve írása alapján Mujszer József az 1848-as szellemi mozgalmak egyik leginkább sajátos csoportjának, a radikális alsópapságnak a reprezentánsa volt. Méghozzá mára elfeledett reprezentánsa, pedig történetírásunkban az utóbbi időben több alapos tanulmány is elemezte, hogy az 1848-as fordulat nyomán milyen elemi erővel törtek felszínre a papság soraiból az egyház belső szerkezetét és teológiai rendszerét a “kor szelleméhez”, vagyis a polgári állam követelményeihez igazítani akaró mozgalmak, egyes radikális egyháziak tevékenységének önálló feldolgozása is megtörtént. Az egyházkormányzati és teológiai rendszert egyaránt, bár különböző módon és mértékben reformálni kívánó egyházi (világi papi és szerzetesi) közösségek aktivitása a szélesebb körű nyilvánosság előtt elsősorban két területen nyilvánult meg: zömmel 1848 tavaszán-nyarán tartott egyházi “tanácskozmányok” határozataiban, melyekkel a felső klérus álláspontját igyekeztek befolyásolni a tervezett nemzeti zsinat vonatkozásában, illetve - a sajtószabadság lehetőségeivel élve - a radikális egyháziak publicisztikai tevékenységében, sajtócikkek és önálló röpiratok nyilvánosságra hozatalában. Úgy tűnik, a tollforgató egyháziak - bár gyakran jelentkeztek írásaikkal az antiklerikális világi radikálisok lapjaiban - különösen az utóbbit kedvelték, hiszen terjedelmi megkötöttségek nélkül, részletesebben, az agitáció jobb lehetőségeivel élve fejthették ki az egyházat és a katolikus vallást megújítani hivatott álláspontjukat.
Nem tudjuk, Mujszer József milyen mértékig kapcsolódott be egyházmegyéjében a nemzeti zsinatot előkészítő tanácskozásokba, valószínűleg csak kevéssé. Ennek kisebb részben lehet oka, hogy plébániája földrajzilag is messze esett püspöki székvárosától, Veszprémtől, sokkal inkább az, hogy az egyházmegye konzervatív vezetése nagyon határozottan lépett fel az alsópapság soraiban megfogalmazódó reform-elképzelések ellen. Zichy Domonkos püspök a leghatározottabban elutasított minden lényegi változtatást, az egyházi hierarchia tekintélyét a legkisebb mértékig kétségbe vonó kezdeményezést. Papsága nyomásának ugyan engedett, amikor június 6-7-re meghirdette az egyházmegye tanácskozásának összehívását (ezt a püspöki kar Eötvös miniszterrel tartott értekezlete miatt június 14-15-re kénytelen volt elhalasztani), azt azonban hangsúlyosan leszögezte, hogy kizárólag az általa engedélyezett témákról folyhat a tárgyalás, továbbá a káplánok legfeljebb csak tanácskozási joggal vehetnek részt rajta. Nem véletlen, hogy a veszprémi püspökség tanácskozása nem lett a liberális katolikusok fóruma, a többi egyházmegyéhez képest említésre méltó esemény itt alig történt.
Mujszer József nézetei pedig nyilván nagyon messze estek konzervatív püspökének felfogásától. Képviselőként leginkább az 1848 augusztusában, az Eötvös József-féle népiskolai törvény vitája kapcsán elmondott beszédeivel hívta fel magára a figyelmet. Az egyházi állásponttal, sőt a Batthyány-kormány kompromisszumra törekedő tervezetével szemben is, az egyházak iskolafenntartói monopóliumának megszüntetése, a különböző felekezetek hívei által együttesen látogatott, államilag finanszírozott és ellenőrzött ún. “közös iskolák” kötelező bevezetése mellett érvelt, az országgyűlés radikálisaihoz hasonlóan. Augusztus 3-án Eötvös miniszteri expozéja után kért szót, s nagy beszédben az állam és az egyház elválasztása, továbbá a törvényjavaslat vitáját elhalasztani kívánókkal szemben az azonnali intézkedés mellett kardoskodott. “A nevelés, oktatásra nézve igaz, hogy eddig az oktatás a felekezetek körébe tartozott, minden vallás maga kezelte a maga tanodáját s iskoláját, de a múltban egészen másként álltak a viszonyok, s most ismét egészen másképp állnak. A múltban még nem voltak a vallások egymással kölcsönös viszonosságban, annál kevésbé jogegyenlőségben. […] Tisztelem a vallásokat, de meg kívánom különböztetni az iskolát a templomtól, meg a polgári fejlődést a vallási kifejlődéstől, ennélfogva kívánnám, hogy mindenik különös [= különböző] bázisra tétessék. Legjobb volna tehát iskoláinkat, melyek most léteznek, bár legyenek azok jobb vagy rosszabb rendezetű iskolák, úgy tekinteni, mint tabula rasát. Ne mondjuk, hogy nincs most idő efelett rendelkezni, ne tekintsünk egyesek szenvedélyeire, mert halogatás által semmiben sem boldogulunk. […] Ne képzeljük magunkat oly kasztban, mint szabad emberek, mert most újjászületésről van szó. Hogy ha mi ezen embereket kasztnak tekintjük, akkor az újjászületésnek útjába vágunk. Ennélfogva véleményem s meggyőződésem az, hogy legyen közös iskola s legyenek közös tanodák, az iskolai költségek közadóval fizettessenek, s az illető nevelési minisztériumra bízassék ennek adminisztrációja.” A részletes vitában, augusztus 7-én ismét a közös iskola programja mellett tört lándzsát: “Arra vagyok bátor figyelmeztetni, hogy azok, kik talán a szeparatizmust [= vagyis az iskolás gyerekek felekezeti szempontú elkülönítését] kívánnák, igen sok kérdésnek fonalát elvágták, s meglehet, hogy bár a jezsuiták ellen szavaztunk, a szeparatizmus által ajtót hagyunk neki nyitva, melyen a szeparált iskolákba bebújhassanak. Ennélfogva én a közös iskolák mellet nyilatkozom, annyival inkább, mert tapasztalásból tudom, hogy hol kétféle iskolák léteznek, nincs meg a gyermekek között a közös egyesség.” Saját lelkészi tapasztalatai alapján is hangsúlyozta, hogy bár háromféle nyelv és négyféle vallás él együtt lakóhelyén, a közös iskola minden ilyen különbség áthidalására, a felekezeti intolerancia kialakulásának tompítására alkalmas. Több országgyűlési képviselő is példaként emlegette, hogy Mujszer pap létére egyházpolitikai kérdésekben együtt szavazott a radikálisokkal, sőt képviselőházi szereplésére - persze ellenkező előjellel - a főpapok is felfigyeltek.
Később az országgyűlésben vállalt szerepe kevésbé volt látványos, viszont hűségesen követte a törvényhozást 1849 január elején Debrecenbe is. Nyilván a Függetlenségi Nyilatkozattal keletkezett új államberendezkedésnek is lelkes híve lett, országszerte ismert és népszerű pap-képviselő. Legalábbis erre utal, hogy Hajnik Pál, az országos rendőrség igazgatója május 20-án azt jelentette Szemere Bertalannak, hogy a pesti liberális közvélemény Somogy megyei kormánybiztosnak Mujszert szeretné, mint megjegyezte: “ő ugyan pap, de a közbizalmat leginkább bírja”. A kormánybiztosi teendőket végül Somogy megyében a radikális politikus és gerillavezér, Noszlopy Gáspár látta el, így a nagyatádi képviselő lehet, hogy már májusban, de legkésőbb június elején a központi kormányszervekkel és az országgyűléssel együtt újra Pestre költözött. Biztosan nem tudjuk, de gyaníthatjuk, hogy tagja volt a július elején Szegedre áttelepülő törvényhozásnak is. (Az augusztus első napjaiban Aradra menekülő mintegy tucatnyi képviselő között már nem találkozunk a nevével.) A szabadságharc bukása után letartóztatták, s mint más országgyűlési képviselők illetve egyházi személyek esetén is, a pesti haditörvényszéken indult meg ellene az eljárás. Haynau 1849. július 1-i proklamációja szerint, akik részt vettek a Függetlenségi Nyilatkozat elfogadásában, rögtönítélő eljárás alá kerültek, két nappal később pedig az osztrák minisztertanácson Bach belügyminiszter fejtette ki a szabadságharcban szerepet vállaló magyar katolikus egyháziakkal szembeni megtorlás szükségességét. Egyes források a debreceni “illegitimnek” minősített törvényhozásban a Somogy megyei képviselők közül csak Fekete Lajost és Záborszky Alajost említik (őket vagyonelkobzásra és halálra ítélték, majd kegyelmet kaptak), pedig Mujszer és Koller is nyilván ott voltak. Kollerrel szemben - mivel csak “passzív” szerepet játszott az országgyűlésben - 1850. július 24-én szüntették meg az eljárást. Mujszer ellen elfogatása után a veszprémi egyházmegye foganatosította az egyháziakkal szemben más esetben is alkalmazott büntetést, vagyis a papi szolgálat alóli felfüggesztést, s 1850. január 30-án a tudomására hozták, hogy ez alól nem is kaphat mentesítést. Tovább is folyt ellene a hivatalos vizsgálat, a felségsértés vádja alóli végleges felmentését csak az 1851. nyári - egyes egyháziaknak részleges amnesztiát biztosító - uralkodói rendeletet követően, november 16-án kapta meg. 1852 februárjában lemondott a plébániájáról is, és nyugalomba vonult a már említett Mujszerházára.
Visszatérve a röpiratára, fentiek alapján bizonyosra vehetjük, hogy azt 1849 júniusában (esetleg még májusban) rendezte sajtó alá és jelentette meg Pesten, a katonai események miatt számottevő terjesztésére nem kerülhetett sor. Szövegének felidézése azonban nemcsak ebből a szempontból fontos, hanem azért is, mert tanulságosan összefoglalja (illetve bizonyos vonatkozásokban újabb elemekkel gazdagítja) az 1848-as radikális alsópapság felfogását, követeléseit és programpontjait. Mujszer két előszót is fűzött a szövegéhez, az elsőt az 1849-es megjelentetés előtt, melyben leszögezte, hogy hozzávetőlegesen tíz hónappal korábban, vagyis 1848 nyarán vetette papírra töprengéseit. A kiadás késlekedésének okát egyrészt abban jelölte meg, hogy a katonai-politikai helyzet ezt nem tette lehetővé, másrészt pedig abban, hogy korábban nem akarta megszólalásával “különösen némely főpapok reakcionális szellemét ingerelni”. Ez azért is különös, mert hiszen a radikális papság más szereplői 1848 tavaszán-nyarán nem voltak ennyire körülményesek vagy aggályosak, továbbá Mujszer képviselőházi beszédeivel vállalta a nyilvánosságnak - az egyházon belüli meghasonlást eredményező - esetleges kockázatát. 1849 nyarára azonban - folytatta a szerző - eljött az idő, amikor nem szabad hallgatni, “midőn a szabadság harca a rabságnak bilincseit széttépi, kötelességévé válik az eddigi királyi gyámság alatt sínylődő katolika egyház teljes felszabadítása mellett mindent megtenni, mi csekély erőnkből kitelik”. Az 1848-as alsópapi mozgalmakról Mujszer elismerően nyilatkozott, de mint eredeti előszavában is leszögezte, azért nem csatlakozott egyikhez sem, mert nem találta meg egyikük programjában sem azt a “gyökeres reformot, melyet a religiónk [= vallásunk] és egyházunk újjáalakítása és szilárdítása igényel”. Az alsópapi mozgalmak helyenként nagyon is radikális megnyilatkozásai ismeretében ez legalábbis különösen hangzik, tény azonban, hogy Mujszer sok tekintetben tovább kívánt lépni, s mint gyakran megjegyezte, a katolikus egyházat gyökeresen új alapokra kívánta helyezni, átfogó reformot szorgalmazott annak minden területén. Bár konkrétan nem ír róla, feltételezhető, hogy füzetének megjelentetésével Mujszer a Horváth Mihály csanádi püspök és kultuszminiszter 1849 augusztusára tervezett, az egyházat a független magyar polgári államban megújítani hivatott katolikus autonómia-kongresszus tematikájához kívánt hozzászólni, bizonyos szófordulatai (például a királyi “gyámság” alóli felszabadulás élményének hangoztatása stb.) erre utalnak.
A tematikusan felépített röpirat kilenc, egymással összefüggő cikket tartalmaz. Az első Martzius (1848) című, a főpapsághoz intézett megszólításában azt próbálta meg összefoglalni, hogy a polgári átalakulás milyen állapotban találta egyházát. A feudális viszonyok között megrekedt gondolkodású püspökeiről lesújtó képet fest, akik még a márciusi “vészharangok kongását” sem vették komolyan, hogy rászánják magukat az egyház reformjára. A polgári átalakulás egyházi interpretációjáról számos szemléletes képet rajzol, mint mondja, lehetetlen, hogy a sok fényes megszólítás, “hosszú cím, melyet előbb egy fél ív nagyságú levélborítékra se lehetett öszvetömni, most csak igazi neveikre rövidült, miként a márványba faragott kardos oroszlánok leporlanak, a tarkabarka ácsorgó inasok légiója megritkul, s parasztok, szegény jobbágyok, kik valami tornác alatt süvegelve fél napig várták instantiáikkal [= kérvényeikkel] a kegyelmes úrnak szeleburdi válaszát, most mint polgártársak fütyörészve vagy pipával válasszák meg a nagyságos úrfit nemzetőr alhadnagynak”. Mujszer úgy vélte, a főpapság életmódját és felfogását mindenki megvetette, a “bukott”-nak nevezett arisztokrácia sem tiszteletből, hanem csak kiváltságolt társadalmi pozíciójuk miatt fogadta be őket szalonjaiba, de titokban “csuhásként” gúnyolódott rajtuk, mint ahogy a nemesség és a városi polgárság is általában. A lakosság túlnyomó többségét alkotó köznép pedig (ahol “20-30 év alatt egyszer jelentetek meg a szerencsétlen bérmálást futtában reá adni”, mely elvárta volna, hogy a “püspök ne úgy ereszkedjék le hozzájuk a magasságból, mint pók a hálóba kevert légy után”) teljesen közömbös lett a főpapok iránt, annak már az is mindegy, ha az egyház féltve őrzött nagybirtokait és kiváltságait elveszik. A tavaszi forradalmak egész Európát megrendítették, különösen a Habsburg-monarchiát - írja a szerző -, olyannyira, hogy a korábbi kiváltságaiba a katolikus egyház már nem kerülhet soha vissza, s a régi szokás szerint az államhatalomra sem támaszkodhat, mert utóbbi már a népszuverenitás elvén működik. Szónoki kérdést intézett a főpapokhoz, mondván, hogy tettek-e valamit azért, hogy a vallásosságot (vagyis nem az egyház szervezetét vagy saját hatalmukat) megmentsék, mire maga adja meg a lesújtó választ: “Azt tudom, hogy konferenciáztatok, s a törvényies tanácskozmányban kimondtátok, mit nem akartok”: az egyház szervezetét községi elveken újjászervezni, átfogó reformot életbe léptetni, általánosságban véve az egyházat a kor szelleméhez igazítani. Értékelése szerint a püspökök nem akarnak mást, “csak a régi abszolutizmust, melyek szárnyai alatt oly kényelmes volt nyugodni”, vagyont felhalmozni, a “szabadság és egyenlőség” megvetett elvei helyett a kiváltságokon alapuló társadalmi rendszert (Mujszer kifejezésével: kasztrendszert) fenntartani.
Ugyanezen a hangon folytatja Képek című cikkét is, melyben kifejti, hogy az állami gyámkodás alatt tespedő főpásztorai tehetetlenül és érzéketlenül szemlélik saját forrongó közéletüket. A püspököknek tulajdonított felfogással kapcsolatba hozza az erkölcsileg is lezüllött papság megváltozását (a polgári ruházkodás, életvitel és családalapítás üdvös következményei szorgalmazását): “setét ború ül lelketekre [ti. a főpapokéra], mintha látnátok Krisztusban fiaitokat kurta zrínyiben, kengyeles, feszes pantalonban, fénymázos cipellőben, mosolygós derült képű nejének oldala mellett a Széchenyi-ligetben fagylaltot szopogatni, a profanus világ szeme láttára; mintha látnátok, miként távoznak a zsíros szakácsnék vagy meghitt ledér gazdaasszonyok a parókiákról, s a bibircses orrú, zsírfoltokkal tarkult reverendás pap helyett egy tiszta mértékletes család ül, mely tükre és példánya a házas életnek, élő evangyéliom, éppen olyan, milyent Szent Pál apostol kíván a parókiákra”. Nem is beszélve a radikális papok másik gyakori követeléséről, a népnyelvű istentiszteletről, a püspöknek a néppel és paptársaival való - nem szolgalelkűségen, hanem a jogegyenlőségen alapuló - közösségéről stb. Mujszer egyértelműen materialistának nevezte azt az egyházi felfogást, mely a pápa és a püspökök külsőleg is látható és grandiózus pompaszeretetével, fényes márványpaloták és vagyonok (“ezüst hintók”, párizsi bútorok, nagy lakomák) felhalmozásával azonosította az egyház fejét és vezetőit. “Róma napjai meg vannak számolva - szögezte le - s a portae inferi [= a pokol kapui] Rómának papi fényét elnyelik. […] A vallás csak akkor fénylik, ha észben és szívben ver gyökeret, de akárhová nézek, rombadőlt a fény, mely az erkölcsökre is homályt vetett, akármerre kapkodjatok, nem találtok egyebet, mint az időemésztette kötéllajtorját, mely várjaitokról nyúlik alá, hogy azon leereszkedjetek, ha csak foszlékonysága s tétovázástok miatt le nem zuhantok.” A törvény előtti egyenlőség nevében különösen keményen fogalmazott a püspökök világi hatalmáról, s míg azok egyfelől az uralkodóháznál hízelegtek kitüntetésekért, másfelől “Krisztus drága vérével megváltott keresztény társaitok véres verítékén szedtétek jövedelmeiteket”, s a megsanyargatott jobbágy, vagyis keresztény testvéreik felett, ha nem fizette az adót, földesúri jogon “vérhatalmat” gyakoroltak. Mujszert a szenvedélyes stílusra, a kemény ostorozásra nem egyszerűen politikai felfogása (vagyis a főpapság korábbi társadalmi szerepvállalásának a polgári egyenlőség nevében való elítélése) ragadtatta, hanem sokkal inkább az, hogy mindezen állapotokat tette felelőssé a keresztény hit népszerűtlenné válásáért, s úgy vélte, a márciusi forradalommal egyben megteremtődött a lehetősége a belső, lelki elkötelezettségen alapuló mély vallásosság újjászületésének, az egyház újjászervezésének is. “Előttem csakugyan több Krisztus religiója, mintsem főpapok világi dicsősége” - fogalmazta meg, mintegy politikai és lelkipásztori hitvallásaként.
Kibontakozás című írása elején annak a csalódásának adott hangot, hogy egyetlen főpappal sem találkozott, aki magától belátta volna az egyházreform szükségességét, és azt, hogy minderre épp a vallásosság fellendítése érdekében van szükség. Pedig felismerhették volna - folytatta a szerző -, hogy ha a vallásos érzés teljesen kihuny az emberekben, akkor előbb-utóbb papságra sem lesz szükség, éppen ezért hiba az államra, mint az egyház anyagi fenntartójára támaszkodni. Mujszer ezen a ponton nemcsak az abszolutisztikus Habsburg-kormányzatot ítélte el, hanem a Batthyány-kabinetet is, mely az egyházi személyek állami fizetéssel való ellátásának álláspontját vallotta, akkor is, ha utóbbi mindezt csak a társadalmi békesség megőrzésének szándékával, vagyis az egyházaknak a kormány ellen haragítása elkerülésével indokolta. Mujszer az állam és az egyház szétválasztását úgy értelmezte, hogy az állami fizetésben részesülő egyháziak szükségképpen kiszolgáltatottak (“pensioneairek”) lehetnek a mindenkori kormányzat elvárásainak, így az egyház nem tud kizárólag vallási feladatainak megvalósítására koncentrálni, ráadásul az állam is “mint terhes státusintézményt” kezelheti. Mujszer nem sok teret szentelt a korszakban a felső klérust nagyon is foglalkoztató szekularizáció kérdéskörének, csak kijelentette, hogy az állam nyugodtan elveheti mindazt, ami az egyház közvetlen finanszírozására szolgáló vagyont meghaladja, mert ez szolgálja leginkább a vallásosság ügyét. Az államtól azonban elvárható, sőt követelendő - szögezte le -, hogy semmi módon az egyház belügyeibe ne avatkozzon, hanem úgy tekintse a vallást, mint valamely filozófiai irányzatot, az egyházat pedig mint filozófiai társulatot, hasonlóan kezelje, mint bármely társadalmi egyesületet, kereskedelmi társaságot stb.
Mujszer az általa szorgalmazott egyházreform érdekében még a hagyományos katolikus történelemszemléletet is átértékelte: “A keresztény katolika egyház, melyet első István vassal terjesztett, megkapta rozsdáját; aminő hatalom terjesztette, olyan pártolta mind e napig.” Elvben ugyan elfogadta, hogy régen lehetett hasznos is a kereszténységnek államhatalmi eszközökkel történő terjesztése illetve védelme, de úgy vélte, az évszázadok folyamán mindennek következtében elidegenült az egyház a vallás eredeti célkitűzéseitől. A folyamatot csak fokozta, hogy az uralkodók nevezték ki, illetve gazdag jövedelmekkel látták el a püspököket, így “lett a püspökből mágnás, nagyhivatalnok, vitéz hadvezér, de Krisztusnak érdemtelen szolgája”. A főpapság továbbá a Habsburg-ház uralkodása alatt egyértelműen az udvar politikai céljainak szekértolója, így a magyar nemzeti küzdelmek elnyomója is lett, “a jezsuitizmus befolyása alatt magának a titkos políciának műszerévé aljasult”, s mint Mujszer rezignáltan megállapította, nem volt olyan főpap, aki “ne a bécsi kormány füttyére táncolt volna”. Ennél nagyobb bajnak vélte azonban, hogy az udvar politikájának kiszolgálása a püspökökben a vallás fontosságát másodrendűvé tette, s elhomályosította, hogy az igaz keresztény hit nem igényli az állam pártfogását, az “fejben és szívben képződik, hol azt a meggyőződés és lelkesedés táplálja”. Mindezzel összefüggésben határozottan cáfolta azokat a vélekedéseket, hogy az állami pártfogás megszűnése egyháza megsemmisüléséhez vezetne. Ez legfeljebb olyan egyházi intézményeknél következhet be - vallotta -, melyek csak az idők folyamán alakultak ki, ezek eltűnése különben is csak az egyház tisztulásának, egyszerűbbé válásának kifejezője lesz. Mujszer továbbá kissé idealisztikus lelkesedéssel úgy vélte, hogy az állami gyámkodás elmaradása épp a keresztény hit- és erkölcsi elvek rohamos terjedésének útját fogja megnyitni, s az államot és a társadalmat átható “keresztény közszellem” kiküszöböli majd a “hatalom ferdeségeit” is.
A röpirat Alapelvek elnevezésű fejezete megfelel a címében foglaltaknak. Mujszer ugyanis pontos definícióra törekedett “a gyökeres egyházreform” mibenlétére vonatkozóan, s leszögezte, hogy ennek érdekében először is fel kell számolni minden olyan jelenséget, “mi nem folyik szükségképpen a religióból”. Az egyháznak - vallotta - két elven, a tagok közötti testvériség és a krisztusi szeretet követelményén kell alapulnia. Előbbivel kapcsolatban leszögezte, hogy a “religió minden hívőnek egyformán tulajdona”, továbbá elutasította a formális egyháztagságot, helyette csak a hitvalló keresztény életet tartotta elfogadhatónak: “A religiót valló emberek öszvege képezi az egyházat, s így az egyház emanációja [= kifolyása] lévén a religiónak, ez is úgy érdekel minden hívőt, mint maga a religió.” Így az egyház céljainak megvalósulásában nemcsak a papoknak, hanem az általuk korábban passzivitásra kényszerített tömegeknek is ugyanolyan szerepet kell vállalni, a legegyszerűbb “bakancsos katonának” ugyanúgy, mint a “gyémántos süvegű pápának”. Az egyházon belüli teljes egyenjogúság ilyen megfogalmazása lényegében a papi rend kegyelemközvetítő szerepére vonatkozó katolikus dogma felülvizsgálatára irányult. Mujszer a papságnak annyi szerepet szánt, mint amennyi feladatot minden “tisztviselőnek” el kell látnia egy társadalmi egyesületben, a tagság irányában elsősorban kötelességei lehetnek, előjogai semmiképpen. Érvelése a felvilágosodás és a klasszikus liberalizmus egyenlőség-fogalmát visszhangozza: “A jog mindig a társulaté, melyet tőle elidegeníteni, s tán egyes tagokra átruházni a legnagyobb fonákság.” A bibliai hitélethez és erkölcsi elvekhez való radikális visszatérést pedig csak az biztosíthatja, ha a “társulat”, vagyis az egyház szorosan felügyeli az “eredeti” funkciójától való eltéréseket. A másik alapelvnek, a szeretetnek a fontosságát pedig azért hangsúlyozta, mert - mint írta - az maga az Isten, s az egyházban minden eszmének és intézményes tényezőnek csak Istenben lehet gyökereznie. Márpedig - elmélkedett - a szeretetnek meghatározóvá kell válnia az egyház minden egyes tagja életében és a társulat egészében egyaránt. Mindezt Mujszer így összegezte: “midőn egyházi reformról van szó, Krisztus religióját tartom csupán szem előtt, melynek emancipációjáért örömest feláldozok minden polgári előnyt, fényt, tekintélyt, gazdagságot”, s aki ezen a felfogáson elborzad, az lényegében materialistának tekinthető. Elismerte továbbá, hogy a “tiszta egyházreform” megvalósításában a papságnak kell meghatározó szerepet játszani, de csak úgy, hogy ha feladja a gyülekezet fogalmának korábbi katolikus értelmezését, röviden szólva a hívek “birkákként” való kezelését, mert Isten - vallja - az egyén szabad akaratát tiszteletben tartja, az ember Krisztus mellett hozott önálló döntését tartja jónak, s “nem autom[at]ákat akart az emberekből csinálni, hanem mindannyi mikrokozmoszt”. A hívők közösségébe felnőtt fejjel való belépés (kimondatlanul a protestáns tanokra hasonlító) elve olyan fontos volt a szerző számára, hogy csak az ilyen tagokból álló egyházról hirdette, hogy “a pokol kapui sem vesznek rajta diadalmat”. Egyházi elöljárói mellett az államhatalmat is megszólította, mondván, hogy az egyház csak akkor töltheti be misszióját, ha a világi hatalom is kinyilvánítja, hogy nem ismer el a társadalomban semmilyen “kasztot”, minden embert jogokban egyenlő polgárának tekint, a papságot is beleértve. Sok radikális kortársával ellentétben Mujszer nem tartotta ezzel az elvvel ellentétesnek, ha az egyháznak bizonyos földbirtokai az átalakulás után is megmaradnak, de csak akkor, ha nem társul hozzá semmilyen kiváltság, továbbá annak jövedelmét “a hívek, mint társulat, társulati érdeküknél fogva” kezelik. (A katolikus autonómia-szervezés során 1848-ban is többször felmerült az egyházi birtokoknak az autonómia kezelésében való átvétele, amelyet a főpapok nem, vagy csak a szekularizáció elkerüléseként tudtak volna elfogadni.)
Mujszer azonban nem maradt meg az elméleti fejtegetések szintjén, s Átalakulás illetve azt követően Egyházi hatóság címmel a reform konkrét lépéseit is papírra vetette. “Én a községi rendszernek igen nagy barátja vagyok” - határozta meg a fejtegetéseiből egyébként is világosan kiderülő alapelvét. A polgári önkormányzatiság rendszerét kívánta egyházába is átültetni, amikor kijelentette, hogy az egyház alapvető és legfontosabb intézménye a “község”, vagyis a plébánia, melynek tagjai papjukat szabadon választják a megyei zsinat által alkalmasnak kijelölt személyekből. (Utóbbira azért van szükség - vélekedett -, hogy a bürokratikus ügyintézésből vagy a községi korteskedésből fakadható nepotizmust elkerülhessék.) Az egyházközségek feladata, hogy papjukat eltartsák, közösen gondoskodjanak a közösség anyagi és erkölcsi rendjének fenntartásáról. A plébániák hálózata al- illetve főesperességeket alkotnának, a főesperesek egyben “püspöki kormánytanácsosok” is lennének, akik az eddigi kanonokoktól az egyházmegye kormányzását átvennék, s e kormány élén állna a szintén választás útján hivatalába lépő püspök. A községet egy évente újraválasztandó “bizottmány” vezeti (javaslata szerint e testület 100 hívő után 1 főből állna össze), az alesperességet irányító “tanácskozmányba” pedig plébániánként 1-1 tagot delegálnának. Mujszer nem vette figyelembe a plébániák nagyságának különbözőségéből fakadó egyenetlenséget, ugyanakkor leszögezte, hogy a szintén évente összehívandó egyházmegyei zsinatra alesperesi kerületenként 2-2 egyházi és világi tagot kell delegálni, akik szavazati joggal rendelkeznek, viszont minden hívőnek joga van ott - csupán tanácskozási joggal - megjelenni. Az így összeálló megyei zsinat hatásköre kiterjedne arra, hogy területén jogszabályokat (statútumokat) alkosson, továbbá a püspököt szavazás útján megválassza. A választásra tanúként kell meghívni a többi egyházmegye képviselőit, hogy kezeskedjenek az új püspök hitbuzgalmáért és erkölcsösségéért, valamint a voksolás tisztaságáért. A püspök jogkörével kapcsolatos további részletekbe a szerző nem bocsátkozott, hangsúlyozta viszont a demokratikus egyházreformot követelők gyakori érvét: a papokból és világiakból álló, három évente összehívandó nemzeti zsinat szükségességét, mely a magyarországi egyház legfőbb törvényalkotó szervének számítana. (Mindezen egyházi rendszernek a római pápasághoz való - nagyon is kényes - viszonyát a szerző nem érintette.)
Sokat foglalkozott viszont az egyházfinanszírozás szintén neuralgikus kérdésével. Mint vallotta, a községnek kötelessége választott papjának eltartása például bizonyos mennyiségű gabona-, tűzifa- és szénajuttatással, ezen felül pedig a hívek fejenként 30 krajcárt adnának papjuknak, 3-3 krajcárt az al- és főespereseknek, valamint a püspöküknek. Ez egy átlagos - hozzávetőlegesen ezer lelkes - plébániákkal számolva a plébánosnak és az alesperesnek mintegy 500, a főesperesnek 2500, a püspöknek pedig 10 ezer forintos évi jövedelmet jelentene. Az egyházi adóztatással kapcsolatban szintén a közösségi joggyakorlás fontosságát (vagyis a községi adóbeszedést) hangsúlyozta mind a lelkészek házról-házra történő járásának, mind az állami adóbehajtásnak a gyakorlatával szemben. Utóbbi ugyanis további tisztviselők foglalkoztatását igényli, ami növeli a kiadásokat, Mujszer pedig a minél “rövidebb és olcsóbb módok” keresését hangoztatta. A mind a hívek, mind a papság szempontjából jól hangzó rendszert a szerző szerint nem súlyosbította volna, hogy mindezek felett az egyház egyéb közös kiadásait (például templomépítést és fenntartást stb.) is a község tagjainak kellett volna állni, mert - mondta - ott, ahol a “társulat” tagjai azonosítják magukat egyházuk céljaival, azokat magukénak érzik, szívesen vállalnak szerepet mindennek anyagi fenntartásában.
Műve utolsó három szakaszát az egyházreform gyors megvalósításának szolgálatában álló feladatoknak szentelte, így külön értekezett a Sérelmek orvoslásáról, az Avultságok végleges megszüntetéséről és az Óhajtások teljesítésének szükségességéről. A papság aktuális állapotában - egyébként a radikális papság szinte valamennyi tollforgatójához hasonlóan - legsúlyosabb sérelemnek a cölibátust minősítette. Ezt a “természetellenes” rendszabályt csak az a régi római hierarchia hozhatta be, “mely az emberek üdvösségét monopolizálta”, s a középkorban a korlátlan földi és égi hatalom teológiáját próbálta gyakorlatba átültetni. Mujszer ugyan elfogadta, hogy - az általa jellemző módon csak Hildebrandnak nevezett - VII. Gergely pápa az egyházi visszaélések megszüntetésére vezette be a kötelező nőtlenséget, de az azóta már “leélte magát”, s hiába szaporították annak megkedveltetésére a szerzetesrendeket, hiába próbálták fanatikusan népszerűtlenné tenni a papok házasságát, mindez nem vezetett sikerre. Mind állami, mind egyházi szempontból súlyos veszélynek minősítette a cölibátust. Az államnak szerinte joga és kötelessége “nullifikálni” a céljaival ellenkező intézményt, vallási szempontból pedig elfogadhatatlannak nevezte, hogy hívő keresztények “az emberi természet elleni támadást” tudomásul vegyék. Az egyházat következetlenséggel is vádolta (mondván, hogy a görög katolikusokkal való unió létesítésekor elismerte a papok házasságkötésének lehetőségét), magáról a cölibátusról pedig Mujszer lesújtó véleményt alkotott: “Vétkes kicsapongások tanyájává válik, lábbal tiporja azon erényt, melyet csak a vallásos gyengéd érzés ápol, mely a lelket tisztán tartva a házasélet boldogságának talpköve.” Erről, illetve a második sérelemként felhozott azon dogmáról, miszerint a felszentelés után a papi szolgálatból kilépni az illető szabad akaratából nem lehet, az volt a véleménye, hogy a kánonokat mindig az idő és a körülmények határozták meg, s utóbbiak megváltozásával az elavult vallási nézetekről is le kell mondani. Harmadik, felszámolandó sérelemként pedig azt az elvet hozta fel, hogy a papságnak nincs beleszólása az egyház életébe (például szolgálati helyének megválasztásába stb.), mely - szerinte - egyébként is a lelkipásztorok közömbösségének egyik fő forrása lett.
A Mujszer által avultságnak minősített teológiai elvek illetve gyakorlatok között elsőként az exorcizmusokat (ördögűzéseket) illetve a benedictiokat (áldásmondásokat) említette, mely babonaságra indító szokásokat a “korszellem” már többnyire magától úgyis háttérbe szorított, de azért mindent el kell követni a megszüntetésükre. Elavultnak és feleslegesnek minősítette a breviarium (zsolozsmáskönyv) tartását és felolvasását is: “Ez a legendákból, szakadozott homíliákból, széttépdelt traktátusokból, öszvezavart zsoltárokból stb. készült zagyvalék se tanulmánynak, se elmélkedésnek, se imádságnak nem célszerű.” A böjttel kapcsolatos katolikus felfogásról is úgy vélte, hogy “erre hiába ír akárki apologetikát”, mert ez a gyakorlat a legkevésbé sem alkalmas az önmegtartóztatás bibliai elvének megvalósítására. Régebben legalább a hívek kértek felmentést egyházi elöljáróiktól az étkezési előírások megszegésére, az újabb időkben a papokra ügyet sem vet senki - vélte -, és minden katolikus “magát dispensálja”, vagyis mentesíti a tilalmak alól. A fülbegyónás gyakorlatáról ugyanaz volt a véleménye, miszerint maga az elv (vagyis a bűnök megvallása) önmagában jó, de konkrét megvalósulása, a lelkiismeretre tartozó kérdésekben kényszerítő törvény alkalmazása nem. A bűnvallást teljesen az egyén lelkiismeretére kell bízni - szorgalmazta a szerző -, arról nem is beszélve, hogy a búcsújáró helyeken tartott gyóntatások “több botrányt, mint buzgóságot” tükröztek, továbbá lelki visszaélésekre adnak okot.
Mujszer a katolikus hitgyakorlatból leginkább a szerzetesek kötelező fogadalomtételét kifogásolta, és vont le a szerzetességgel kapcsolatban a világi liberálisokhoz nagyon is hasonló következtetéseket. Általánosságban helytelenítette, hogy egyesek “henye életre adják magukat a közjó rovására”, s ugyan elismerte, hogy bizonyos szerzetesek - például az oktatásban - nemcsak károkat okoztak, de a véleménye szerint “a kezeik alól kiszabadult ifjúság alaposan semmit, az ismeretekből igen keveset merített”. Fontosabb volt azonban számára, hogy mivel a szerzetesrendek az egyháztörténelem folyamán előállott intézmények, így nem az “egyház emanációi” [= kifolyásai] voltak, az átfogó reform megvalósítása során feleslegessé váltak. Mujszer argumentumai között fontos helyen említette, hogy a szerzetesség két szempontból is óhatatlanul az egyházon belüli szeparatizmus forrásává vált: egyrészt a püspöki fennhatóság alól kivonták magukat, így gyakran kerültek ellentétbe az egyházkormányzattal; másrészt pedig a keresztény élet szabályaiban is elkülönülést valósítottak meg. Pedig - vetette ellen a szerző - Krisztus nem osztályozta az embereket a betartandó életvitel szabályainak szigorúsága szerint, hiszen az erény nem a fogadalomtételből, hanem a lélek tisztaságából fakad. Ha mindenki a szerzetesek életformáját (mint kívánatos célt) valósítaná meg, “lennénk szigorú barátok és apácák, bizony bekövetkeznék a fizikai enyészet” - vélte. A három legfontosabb szerzetesi fogadalom közül a szüzességre vonatkozót csak kivételes egyéniségek által megvalósíthatónak nevezte, melyet az átlag rendtagok úgysem bírnak a gyakorlatban megtartani, akkor pedig az egész fogadalmukat megszegik. Ez utóbbi pedig “mint örökös kígyó mardossa lelketeket vagy pedig megfásítja kebleteket, s a fogadalmat csupa bolondságnak tartjátok”. Lesújtó véleménnyel volt a szegénységre vonatkozó szerzetesi fogadalomról is, mely szerinte a szerzeteseket végeredményben tétlenségre, eltunyulásra vezette. Különben is, a kolostorok szemmel láthatóan nem a szegénység házai - írta -, hanem olyan épületek, “hol az igazi szegény ember süveglevéve lábujjhegyen jár, kertjek kéjhely, ruházatjok egyszerű, de jó, s gyakran fényes is, bútoruk kényelmes, gyakran hercegi, asztaluk hizlaló”. De nem alkotott jó véleményt a koldulórendekről sem, amelyek az évszázadok folyamán arra kényszerültek, hogy babonákat terjesszenek a nép körében az adományok kicsikarása-kicsalása érdekében (“ahol letelepedtek, többnyire csudás képek és szent kutak támadtak”, hogy a zarándoklatok hasznát lefölözhessék), továbbá hasznos munkavégzés nélkül teremtenek maguknak jólétet. Ez utóbbi leglátványosabb bizonyítékának tartotta, hogy épp a rendházak apátjai és prépostjai (vagyis a szegénység és a lemondás állítólag legnagyobb példaképei) éltek fényes körülmények között. Az elöljáróknak való engedelmességre vonatkozó fogadalmat pedig egyenesen nevetségesnek minősítette, hiszen a rendházak nem éppen a testvéri szeretet megnyilvánulásainak, hanem épp “az indulatos civakodás, fásult hidegség”, az elöljárók és a rendtagok elleni áskálódások helyszíne. Mujszer e szerzetesi fogadalmak eltörlését “az élet követelményének” nevezte, hiszen ezekben a vallás inkább kompromittálva, mint megdicsőítve volt, majd saját korában különösen fontos észrevétellel zárta vonatkozó fejtegetéseit: “Aztán megsúgom még azoknak, kiket a kommunizmus félelme, mint boszorkányálom nyom, hogy mennyi zárda, annyi kommunizmus.”
Munkája utolsó részében a szerző kifejtette a röpirat más helyein is lappangó elvet, miszerint az egyház gyökeres reformjára nemcsak a katolicizmus megújítása szempontjából van szükség, hanem azért is, mert a keresztény felekezetek annyira óhajtott összebékítéséhez, sőt egybeolvasztásához ez az egyetlen járható út. Ennek érdekében pedig bizonyos feleslegessé vált, sőt nevetséges külsőségeket is fel kell számolni. Elsőként említette az istentiszteleteknek a nép nyelvén való tartását, hiszen annak elsődleges célja a nép lelki élményekben való részesítése, márpedig utóbbi “nemcsak igényelheti, hanem követelheti is, hogy ne valami szanszkrit nyelven tartassék a közös ima és az isteni szolgálat”. Az egyszerű embereknek - fejtegette tovább maró gúnnyal - az is mindegy volna, ha a római pápa a perzsa nyelvű misézést írná elő, ugyanúgy nem értik, mint a latint, ami ráadásul nem is szükséges az üdvösséghez. “A diák [= latin] nyelv még a régi Roma orbis domina [= világuralkodó Róma] zsarnokságainak egyik nemzetölő kifolyása.” Ugyanilyen ironikusan, de határozottan érvelt a papságnak a polgári ruha és szakáll viselésére vonatkozó követelése mellett: “Az a valláshoz most se tartozik, mint előbb se tartozott, hogy valakinek simára borotvált, vagy szőrrel benőtt pofája van-e. Hiszen nem nagy idő, midőn még püspökeink is bajuszt, szakállt viseltek. A papi öltözetben pedig ugyan mi volna oly tiszteletet gerjesztő? Tán a csatos cipő és harisnya, meg a cafatos talaris, hozzá egy háromszögű kalap, mely háromszögű főre illhetik csak? Tökéletes mása a gyűrűárus lengyel zsidónak. De állítsuk csak öszve azt a sokszínű és szabású szerzetest, ki csuklyával, ki köténnyel, vajon nem inkább nevetséges-e, mint épületes ily karneváli viselet? Én nem látom át, miért ne öltözködhetnék egy pap úgy, mint más becsületes ember.” Végül pedig Mujszer az országgyűlésben is hangoztatott kedvenc elvét, a közös iskolák létesítését szorgalmazta, mely az általa óhajtott egyházreformnak is fontos pillére lehetett volna. A protestánsokkal való megbékélésnek ezen a ponton egy további, nyíltan az irányukban megfogalmazott gesztust (sőt teológiai fordulatot) is követelt: a két szín alatti úrvacsoravétel jogosságának elismerését és engedélyezését a katolikus egyházban! Mint leszögezte: nemcsak arról van szó, hogy egyértelműen ez a bibliai minta, hanem arról is, hogy saját felekezete ezen a téren sem következetes. Kínálkozó analógiaként ugyanis azt hozta fel, hogy bár az erdélyi örmény katolikusoknál a bérmálás szentségét a plébános végezheti a keresztség után, a latin szertartású katolicizmus ezt a püspökök kiszolgálásának tartja fent, az erdélyi római katolikusok “mégsem akadtak fenn ilyen doktrinális kérdésekben”.
Mujszer József radikális hangvételű, helyenként vaskos stílusú röpiratát azzal zárta, hogy mindazon olvasói, akik szeretik egyházukat és vallásukat, támogatni fogják reformtörekvéseit, az elfogultak és maradiak azonban bizonyára csak kígyót-békát kiabálnak majd rá. Az 1849 nyarán gyorsan pergő események következtében azonban egyik sem következett be, - mint említettük - még a szerző személye is homályba veszett.

Levéltári Közlemények, 2001. 1-2. sz. 113-139. p.

Gaganetz József eperjesi görög katolikus püspök 1849-ben
Alábbi közleményünkkel kettős célt kívánunk szolgálni. Egyrészt az eperjesi görög katolikus püspökség története általában egyházhistoriográfiánk egyik “mostoha gyermekének” számít, az egyházmegyéről rendszerint a katolikus történeti munkák is csak néhány szóban emlékeznek meg. (Többnyire csak a püspökség és a káptalan I. Ferenc által 1816-ban történt megalapításának - esetleg 1818. évi pápai jóváhagyásának vagy az első püspök két évvel későbbi installációjának - tényét, esetleg a fontosabb építkezéseket emelik ki.) Az egyházmegye második püspökéről, tényleges megszervezőjéről, az 1842-ben hivatalba lépett Gaganetz Józsefről is legfeljebb annyit említenek, hogy működése alatt sokat építkezett, mindent elkövetett papsága anyagi helyzetének megjobbításáért, 1857-ben megszervezte a 6. kanonoki stallumot stb. A történetírás adósságát irányában súlyosbítja, hogy máig legrészletesebb, hat oldalas életrajzában egy kortársa “a gör. kath. egyház egén tündöklő csillagzatok sorában méltó helyet elfoglaló, jeles főpap”-ként jellemezte. Másrészt pedig az utóbbi időben örvendetes módon fellendült az 1848-49-es forradalom és szabadságharc egyháztörténeti vonatkozásainak kutatása, azon belül is az egyes egyházmegyék, egyházi személyiségek tevékenységének konkrét bemutatása. A vonatkozó tanulmányok azonban szinte érintőlegesen is alig foglalkoznak Gaganetz püspök személyével. Jószerével az egyetlen dolog, amit vele kapcsolatban többször is publikáltak, Viale Prelà bécsi nuncius 1849. május 25-i jelentése: “Biztos értesüléseink vannak, hogy az eperjesi egyesült görög püspököt Kossuth elfogatta és Debrecenbe vitette.” A nuncius által Kossuthnak és a Szemere-kormánynak tulajdonított, papsággal szembeni megtorlás és üldözés nagyságrendje általában nem felelt meg a valóságnak, Gaganetz elhurcolásával kapcsolatban pedig szintén teljesen rosszul értesült, ennek ellenére a legutóbbi szakirodalomban is felbukkan ez a hivatkozás. Alábbi írásunk célja nemcsak e tévedés korrigálása, hanem az is, hogy a forradalom és szabadságharc eseményeiben tipikusnak mondható, gyakran változó (fő)papi magatartásnak is egy példáját adjuk.
Gaganetz József az 1840-es években nem fejtett ki különösebben látványos közéleti-politikai tevékenységet. Kortársai előtt sokkal inkább szociális működésével, például az 1845-47 között pusztító éhínség hatásainak enyhítésére tett erőfeszítéseivel, a szegényebb illetve ruszin és szlovák nemzetiségű papok megélhetésének könnyítésével keltett viszonylagos feltűnést. (Például 1843-ban felmentette a kántortanítókat a robotoltatás alól, 1846-ban a papi özvegyek és árvák helyzetét rendezte stb.) Energiáit továbbá a püspöki palota felépítésére fordított erőfeszítések kötötték le (korábban rezidenciája csak két kis szobára korlátozódott), az épület éppen 1848-ra - V. Ferdinánd támogatásával - készült el. Több tényező is amellett szól, hogy a reformkor utolsó szakaszában a reformellenzékkel és eszméivel szemben mélységesen bizalmatlan volt. A bécsi udvar illetve a hazai konzervatívok szövetségesének számító katolikus főpapság politikai magatartását esetében súlyosbították egyházmegyéjének etnikai viszonyai, vagyis a reformellenzék magyarosító törekvéseivel való fokozottabb szembenállás. Továbbá Eperjes illetve Sáros vármegye a korabeli vármegyék között valósággal szinonimája lett a maradi kormánypártiságnak, mindenféle reform merev ellenzésének. A sárosi nemesség illetve papság részvételével tartott megyegyűlések sorra határozottan utasították vissza még a legkisebb gazdasági vagy társadalmi reformot is (legyen szó az ősiség eltörléséről, vasútfejlesztésről, közteherviselésről stb.), a politikai intézményrendszer változtatásáról hallani sem akartak. Egyházpolitikai téren feltűnő volt, hogy 1840-42-ben - a vegyes házasságok áldásmegtagadásával kapcsolatban kibontakozott vitában - a vármegyei ellenállás során Heves és Esztergom mellett csak Sáros állt ki a püspöki kar magatartása mellett. A sárosi nemesek között ritka volt a reformeszmék iránti fogékonyság (bár itt kezdte pályafutását megyei aljegyzőként Pulszky Ferenc, vagy híressé vált a főrendi ellenzék tagjaként az 1848-ban megyei főispánságra emelkedett Újházy László stb.), és korábban az olyan megnyilatkozások is, mint például Jámborszky Károly helybeli földesúr Batthyány miniszterelnökhöz írott 1848. április 4-i levele, melyben üdvözölte a kabinetnek a “német aristocratica-bürocratico-absolutisticus kormány helyébe” lépését. (Egyben kérte az úrbériséget vesztett földesuraknak megígért - még törvényben nem is szentesített - kárpótlás első részletének kiutalását is.)
Gaganetz részt vett az 1843-44. illetve az 1847-48. évi országgyűléseken, de - ellentétben például Lonovics József csanádi, Scitovszky János pécsi, Ocskay Antal kassai vagy Fogarassy Mihály és Bezerédy Miklós címzetes püspökökkel - csak nagyon rövid és ritka (jóllehet konzervatív politikai felfogást illetve egyházának speciális igényeit tükröző) felszólalásait őrizték meg a főrendi tábla naplói. A püspöki karon belül a görög katolikus egyházfők többnyire ritkán vettek részt a diétai vitákban, egy kortárs megjegyzés szerint - Erdélyi Vazul kivételével - a püspökök “politikai hitvallását, mély hallgatagságuk miatt nemigen lehetett kivenni”. Gaganetz politikai állásfoglalására továbbá nagyon is jellemző adalékok, hogy 1846. március 2-án  a galíciai felkelés hatására erélyes hangú körlevélben hívta fel papjai (“a politikai tiltott mozgalmak által megzavart tartományok lelki őrei” figyelmét a “felsőség és az Istentől rendelt hatalom iránti hódolat és engedelmesség” fontosságára, sőt felszólította híveit a “gyanús” agitációk elkerülésére és haladéktalan feljelentésére, mondván: a görög katolikusok V. Ferdinánd és a Habsburg-ház legfőbb hívei és támaszai. Vagy ugyanabban az évben - püspöktársaihoz hasonlóan - készségét fejezte ki a megalakuló Konzervatív Pártba való aktív bekapcsolódásra stb.
1848-as szerepvállalását szintén inkább a visszafogottság jellemezte. Nyilvánvalóan egyetértett az utolsó pozsonyi országgyűlésen a püspöki karnak az áprilisi törvényeket kényszerűségből tudomásul vevő, azok néhány fontosabb egyházpolitikai vonatkozása (például a vallás szabad gyakorlását és a felekezeti egyenjogúságot deklaráló 1848/20. tc.) ellen ünnepélyes óvást emelő megnyilatkozásaival, és rendszeresen részt vett az egyháznak a polgári társadalomba való illeszkedésének alapelveit meghatározó püspökkari értekezleteken. Az országgyűlés után rövid időre visszatért Eperjesre, és - még ha a püspöki kar általános véleményének megfelelően bizalmatlan is volt az áprilisi törvényekkel kialakult politikai és társadalmi viszonyok iránt - minden bizonnyal egyházának a megváltozott viszonyok közé való betagolásának szándéka vezette. Erre utalhat például egy május 15-én Batthyány Lajos miniszterelnökhöz írott levele, melyben arra panaszkodott, az áprilisi törvények szövegéből számára még hivatalból nem küldtek egy példányt, holott már minden hatóság (még saját egyházmegyéjének káptalanja is) kapott, illetve általában korrekt hivatali kapcsolat kiépítésére törekedett az Eötvös József vezette kultusztárcával. Nem sokkal ezután ismét Pesten találjuk, ahol a miniszter meghívására újra csak a püspöki kar bizalmas - továbbra is az új viszonyok következményeivel, illetve a tervezett nemzeti zsinattal összefüggő feladatokkal foglalkozó - értekezletein vett részt. A Lonovics József püspök pesti szállásán május 31-én illetve június 4-én tartott megbeszéléseken bizonyosan jelen volt, utóbbin (Erdélyi Vazullal együtt) a püspökök éves jövedelmének kiegészítését szorgalmazta. Nyilván összefüggésben egyházmegyéje papságának anyagi viszonyaival, 1848-ban a minisztériummal legtöbb hivatalos ügyintézését - a püspöki, káptalani jövedelmek nagysága mellett - a papság állami segélyének biztosításával illetve összegének felemelésével, a jobbágyfelszabadítás nyomán elveszített jövedelmek kimutatásához szükséges táblázatok elkészítésével és felterjesztésével, továbbá az egyházmegye iskolahálózatának fejlesztésével, önálló tanítóképző felállításával kapcsolatban bonyolította. A magyar püspöki kar 1848-49-ben számos, a papságnak és/vagy a népnek címzett pásztorlevelet, uralkodóhoz vagy - magyar illetve cs.kir. - országos hatóságokhoz intézett feliratot, beadványt stb. készített, melyet rendszerint a “püspöki kar” kollektív aláírással láttak el, vagy annak nevében az esztergomi érsek ellenjegyezte azokat - nem egyszer a többi egyházfő bizonyos távollétében. Három ilyen dokumentumot azonban a püspökök - köztük Gaganetz József - személyesen is elláttak kézjegyükkel: az említett június 4-i tanácskozáson a papsághoz intézett körlevelet, a július 9-én a kormányhoz a papság fegyveres szolgálata elleni tiltakozást tartalmazó beadványt illetve az ugyanezen a napon a társadalmi nyugalom fenntartását célzó, az uralkodó, a haza és az alkotmány együttes tiszteletére emlékeztető pásztorlevelet. Vagyis ezeken a tanácskozásokon az eperjesi püspök részt vett, de közben, illetve nem sokkal később újra visszatért egyházmegyéjébe. (Az önálló tanítóképző felállítását kérvényező, említett beadványát például Eperjesről keltezte június 27-én, s onnan terjesztette fel a krasznibrodi bazilita rendház július 31-i gyűlésének jegyzőkönyvét is a prímáshoz augusztus 16-án.) Így a népképviseleti országgyűlés munkája iránt sem nagyon érdeklődött, és bizonyosak lehetünk abban, hogy a püspöki kar nevében 1848-ban kiadott további állásfoglalások - az október 25-én kelt pásztorlevél, a három nappal később az uralkodóhoz intézett felirat, a novemberben a kultusztárcánál a veszprémi püspöki szék üressé nyilvánítása, a piarista rendfőnökhöz illetve később az Országos Honvédelmi Bizottmányhoz az iskolai reformok ellen benyújtott tiltakozások - megfogalmazásában is legfeljebb csak közvetett szerepet játszhatott. Jó okkal feltételezhetjük továbbá, hogy az 1848 szeptemberében kibontakozott szabadságharc során szimpátiája egyre inkább a bécsi udvar felé fordult, melyet a magyar kormány liberális egyházpolitikája iránti bizalmatlanság mellett a sárosi ultrakonzervatív közvélemény nyomása illetve egyes szlovák nemzetiségi mozgalmak csak felerősítettek. Schlik cs.kir. tábornok december 6-án Galíciából betört Magyarországra, s nemcsak Gaganetz székvárosát, hanem (a vesztes budaméri csatát követően) 11-én már Kassát is elfoglalta. Az eperjesi eseményekre illetve közhangulatra sem maradt hatástalan, hogy Schlik a magyarok üldözése helyett átmenetileg a térség pacifikálásába kezdett, illetve sikeresen védte a területet, például a város melletti január 3-i sebesi ütközetben is. A magyar honvédek visszavonulása, a kormány és az országgyűlés Debrecenbe való átköltözése azt a meggyőződést erősíthette a püspökben, hogy a cs.kir. hadsereg hamarosan győzedelmeskedik a szabadságharc felett. Később a magyar tisztviselők Gaganetzcel szembeni intézkedéseinek egyik alapja lett, hogy Boronkay Albert Zemplén megyei kormánybiztosnak a kezébe került az eperjesi püspök egyik március 24-én a laborci alesperességhez intézett pásztorlevele, melyben a “törvényes” magyar uralkodó, Ferenc József iránti hűségre figyelmeztetett és elrendelte az érte való imádkozást. A körlevélben foglalt álláspontot a püspök nyilván más egyházközségek vonatkozásában és korábban is képviselte, továbbá nem véletlen, hogy egy 1849 márciusi osztrák minisztertanácsi előterjesztés a szlovák nemzetiségi kérdés megoldásában a “megbízható” közéleti személyiségek koordinálására többek között Gaganetzet szemelte ki.
A Gaganetz püspök számára oly sok fordulatot hozó 1849-es esztendő így abban a reményben kezdődött, hogy egyházának céljait inkább a bécsi udvartól és nem a liberális magyar kormánytól remélheti. Az Eperjesről 1849 első hónapjaiban érkező hírek megerősítették, hogy “mint notórius pecsovics város, igen rossz hírben állott”, a városi tanács állítólag még a Szirmay István sárosi földesúr által felállított császárpárti szabadcsapatot is támogatta, s mint egy kortárs feljegyzése tanúsította, a helyi közvélemény osztrák szimpátiájának spontán megnyilatkozásaival lehetett lépten-nyomon találkozni, azokat nem lehetett csak a Schlik-féle megszállás kényszerének tulajdonítani. Jellemző, hogy Hedry Ernő, Sáros megye császári biztosa 1849 január végén és február elején Windischgrätznek rendkívül pozitív jelentést adott Eperjes - szempontjukból - jó szellemű és megbízható elitjéről.
A Guyon Richárd vezette hadosztály február 5-i branyiszkói áttörését követően másnap Görgey be is vonult Eperjesre, és Kossuth is örömmel konstatálta, hogy a város “ki van ragadva az ellenség kezéből”. Szempontunkból fontos körülmény, hogy a bujtogatókkal szemben amúgy erélyesen fellépő Görgey Eperjes római katolikus templomában nagy hálaadó istentiszteletet tartatott, hogy ezzel, valamint a Szűz Máriás magyar hadi lobogók látványával “valamely jobb gondolkodóba ejtse az ügyünk ellen a katolicizmus szempontjából felbujtott népséget”. Görgey ugyanis - bizonyára nem függetlenül a táborában tevékenykedő Erdősi Imre piarista szerzetestől, a “branyiszkői hős”-től - észrevette, hogy a sárosi konzervatívok tudatosan építették propagandájukat arra, hogy a háború nem más, mint a katolicizmust védő “jó” császár és a magyaroknak valójában a protestantizmust terjeszteni akaró küzdelme. Az amúgy “Eperjes vidékén százados történelmi talaj”-ra hullott vallási színezetű politikai agitáció már korábban is sikeres volt, Krasznyánszky András kakasfalvi plébános és sárosi (más néven tarcafői) főesperes például papjai illetve az udvar által fizetett galíciai ügynökök segítségével sikeresen hitették el, hogy az “istentagadó magyarok” kisajátítják a katolikus templomokat stb. Krasznyánszky mellett fontos szerepet játszott ebben a - Péchy Imre császári biztos (korábban zágrábi főispán, később az egyik leghíresebb “muszkavezető”) által irányított/támogatott tevékenységben - Zachar János Chrysostomus eperjesi ferences szerzetes-tanár, illetve Hlavács János, a Gaganetz József által irányított görög katolikus egyházmegye ügyvédje stb.
A város később - Windischgrätz február közepén indított ellentámadásával, illetve a kápolnai csatával összefüggő hadműveletek során - újra gazdát cserélt, a cs.kir. csapatok mellett Hurban szlovák felkelői vették be magukat a falai közé és kitöréseikkel nyugtalanították a környék lakosságát. A térségbeli szlovákoknak ugyanakkor csak kisebb része csatlakozott a magyarellenes felkeléshez, s ugyanez mondható el a ruszinokról is. Bár jellemző, hogy 1849. január közepén éppen Eperjesen találkoztak a Habsburg-barát ruszin értelmiségiek, hogy petíciójukkal Olmützbe induljanak. A tavaszi hadjárat mellékhadszíntereként azután Beniczky Lajos - részben szlovák önkéntesekből álló alakulata sikereként - április 7-én űzte ki a Vogel altábornagy vezette császáriakat illetve Friedrich Bloudek hurbanista felkelőit a városból, és az erélyes Luzsénszky Pál kormánybiztos segítségével hamarosan stabilizálta is a környéken a magyar kormány fennhatóságát. A kormánybiztos április 12-i, Eperjesről kelt jelentésében lesújtóan “Augias istállójának” nevezte a várost, és úgy vélte, sok tennivalója lesz a magyar kormány ellenségeinek felkutatásában, a magyarokkal szemben bizalmatlan vagy épp a császáriak bosszújától tartó lakosság megnyugtatásában. Később, Hidasnémetiről kelt jelentéséből már kiderül, hogy a közvéleménynek a magyar kormánnyal szembeni mélységes bizalmatlanságáért nem kis részben a térség papságát tette felelőssé: “főleg fel leszek akadva a papokkal - ezek közül sok lesz elfogatandó” - írta jellemzően. Luzsénszky ettől kezdve egyszerre megoldandó kérdésként kezelte - az Ocskay püspök 1848 szeptemberi halála óta Kőnig János helynök által irányított - kassai római illetve az eperjesi görög katolikus püspökségek papjainak ellenőrzését, lojalitásuk biztosítását, illetve a császáriak mellett agitálók megbüntetését. Mint a későbbiekből is kiderül, illetve rövid kitérőként megjegyezzük, hogy az 1848-49-es szabadságharcban szembenálló hadseregek és polgári hatóságok egyaránt nagyon komolyan kívántak támaszkodni a papságnak a lakosság tájékoztatásával illetve mozgósításával kapcsolatos szerepére, néha túl nagy jelentőséget is tulajdonítva a szószékből elhangzó politikai megnyilatkozások hatásának. Április végén egyébként Luzsénszky nagy eréllyel kezdett hozzá a császárpárti papok felkutatásához és letartóztatásához, lecsapott például az említett Krasznyánszkyra, a “sárosi zavaroknak egyik fő tényezőjére, aki nem átalkodott a bizottmányi ülésben az 1848-i törvények és azok szerzői ellen kikelni”. Luzsénszkynek az erről beszámoló, április 29-én kelt leveléből az is kiderül, hogy egy esetben azért a bevonuló magyar csapatok túl is lőttek a célon, éppen a görög katolikus püspökség vonatkozásában: elfogták ugyanis Duchnovits Sándor kanonokot, “aki ellen semmi vád nem adatott be, s aki talán az egész eperjesi klérus között a legjobb érzelmű s aki a legjobb gondolkozású eperjesiektől nem gyanúsíttatik, s aki, míg a templomban volt, házánál meg is raboltatott”. A kormánybiztosra nézve kellemetlen incidenst nemcsak azzal igyekezett feledtetni, hogy azonnal szabadlábra helyezte Duchnovitsot, hanem felszólította Jerzy Bulharyn honvéd ezredest is, hogy legközelebb papok letartóztatása előtt a katonai szervek kérjék ki az ő véleményét is.
Gaganetz püspök - Dienes Sándor eperjesi apátplébánossal együtt - Schlik hadseregével együtt elmenekült a városból, amelyet nemcsak a magyar kormánybiztos, hanem a közvélemény szintén a papság amúgy is meglévő császárpártiságának kirívó példájaként tartott számon. Szökésük “nem kis gondot” okozott a Sáros megyei közéletet a hónap második felében újjászervezni akaró Luzsénszky kormánybiztosnak, aki április 25-i jelentésében utasítást kért a püspökkel kapcsolatos teendőkre vonatkozóan. Már 11-i levelében úgy vélte, hogy az eperjesi városi tanácsot “egytől egyig capírozni” kellett volna, két héttel később ugyanolyan lesújtó véleménnyel volt a sárosi “schwarzgelb urakról”, s azt is leszögezte Kossuthnak, hogy a megyei “tisztviselők nagyobb része elfogatandó, nemkülönben a tanácsból senki sem hagyható meg, sőt még a hajdúk sem tarthatók meg”. Kossuth válasz-iratában a sárosi közállapotokat illetően határozott intézkedéseket szorgalmazott. Eperjes (“mintegy megkövesült fészke a hazai reakciónak”) tisztikarát haditörvényszék elé állíttatni, az ügyintézést a magyar ügyhöz hűnek maradt kevés számú tisztviselőre bízatni rendelte, s még Sáros megye megszüntetésének, más hatóságokba való beolvasztásának lehetőségét is felvetette a “rekció pokolbeli ármánykodásának” felszámolásáért. Gaganetzcel és Dienessel kapcsolatban elrendelte, hogy Luzsénszky nyilvánítsa őket hivatalvesztettnek, a püspök suffraganeusává pedig - “ha ügyünk barátja” - nevezze ki a káptalan nagyprépostját. Kossuth - mint más hivatalos irataiból is nyilvánvaló - tisztában volt a felvidéki lelkipásztorok sanyarú szociális helyzetével, ezért ezúttal is igyekezett hangsúlyozni, hogy a magyar állam első rendű feladatának tekinti a papság, azon belül is konkrétan a görög katolikus papság kongruális ellátásának (a folytonos katonai eseményektől eddig hátráltatott) rendezését, s ezért szorgalmazta, hogy mielőbb terjesszék fel az egyházmegyei papság pontos jövedelem-kimutatását. Luzsénszky válaszában megígérte, hogy amint újra Eperjesen lesz, életbe lépteti “a rájuk [ti. Gaganetzre és Dienesre] kimondott határozatot”. Bár méltányolta, hogy a püspök és a lelkész még időben visszatért Eperjesre, “ezáltal jóvá nem tehették bűnöket”. A kormánybiztos rámutatott továbbá, hogy a Kossuth által javasolt megoldás, vagyis a nagyprépost suffraganeussá való kinevezése nem jó elképzelés, mert a posztot betöltő Jakovics Mihály kanonok nem beszél magyarul, “egyébként is mindenekben járatlan”. Legfeljebb Gerbery Mihály kanonokot tartotta kinevezhetőnek a püspök ideiglenes helyettesítésére, erre vonatkozóan Kossuth utasítását kérte.
Április végén - május elején a szökés puszta ténye mellett újabb terhelő adatok érkeztek Gaganetz ellen a debreceni kormányhoz. Boronkay Albert - miután eljutott hozzá az említett püspöki körlevél - május 5-én lefoglaltatta Gaganetz összes, Zemplén megyében (vagyis a kormánybiztos hatáskörében) található ingó és ingatlan vagyonát, s még egy választmányt is kinevezett a végrehajtásra. A kultusztárca erről szóló jelentését “kellő használat végett” továbbította is Duschek Ferenc pénzügyminiszterhez. (A “hazaárulónak” minősített főpapokkal - Hám János esztergomi, Scitovszky József pécsi, Haulik György zágrábi püspökkel, Fogarassy Mihály c. püspökkel, Körmöczy Imre kanonokkal stb. - szemben a magyar kormányzat korábban illetve később is ugyanezt az eljárást folytatta le, nyilván Boronkay ennek analógiájára cselekedett.) Luzsénszky azonban már pár nappal korábban is értesült arról, hogy Gaganetz nem szökött meg, pontosabban már áprilisban vissza is tért székhelyére, így a kormánybiztos abba a kellemetlen helyzetbe került, hogy volt ugyan egy érvényes utasítása a püspök elmozdításáról, most mégis adatokat kellett gyűjtenie a felfüggesztés megalapozottságát illetően. Ráadásul úgy tűnt, Gaganetz hajlandó tudomásul venni a Függetlenségi Nyilatkozattal létrejött új viszonyokat, és személye felhasználható a sárosi közvélemény megváltoztatására irányuló erőfeszítésekben is. Eperjesen május 2-án a Beör Mihály helyettes polgármester (korábbi főbíró) vezette ünnepélyes közgyűlésen felolvasták és megéljenezték a Habsburgok trónfosztásáról szóló országgyűlési határozatot. A megújított városi tanács - nyilván a múlt terheitől való megszabadulás szándékával is - a Függetlenségi Nyilatkozatról így emlékezett meg: “Az ország kormányának, valamint elnökének, kik e szerencsétlen, s már-már az örök elsüllyedés örvényébe besodrott hazát csüggedhetetlen hazafiúi buzgalommal a végenyészettől megmentették, hálás hazafiúi érzelmünkkel párosult ingathatatlan hódolatunkat és rendíthetetlen bizodalmunkat Isten s a világ előtt ezennel ünnepélyesen bevalljuk, a nemzet kormányának színe előtt letesszük s örök zálogul jegyzőkönyvbe iktatjuk.” A városból eltávolíttatták a fekete-sárga színeket, a közgyűlési teremből pedig a Habsburg uralkodók képeit. Délután négy órára újabb közgyűlést hívtak össze, s nagy hangsúlyt fektettek arra, hogy a város szlovák ajkú lakosságával terjedelmesen megmagyarázzák az új állapotokat és a magyar kormány szándékait. Ekkor hoztak határozatot arról is, hogy a kormányhoz és az országgyűléshez egy küldöttséget menesztenek, azzal a céllal, hogy “e város felül elszárnyalt hazafiatlanság bűne okait […] felvilágosítsák”. A háromtagú küldöttség elnökének pedig Gaganetz Józsefet választották meg! Vagyis a görög katolikus püspök távolról sem “elhurcolás” eredményeként, hanem székvárosa hivatalos megbízásából indult Debrecenbe, még ha Gaganetznek nyilvánvaló célja is volt, hogy kiküldetését önmaga tisztázására is felhasználja. Megjegyezzük még, hogy az Eperjesen lefolyt díszközgyűlés eseményei kísértetiesen hasonlítottak Kassa város április 27-28-i, szintén a Függetlenségi Nyilatkozat tiszteletére rendezett ünnepélyekhez - nyilván nem függetlenül Luzsénszky személyétől sem. A Habsburg-királyok képei a városházáról itt is “kilöketni határoztattak” (még II. Józsefé is, pedig azt egy képviselő meg akarta tartani), Luzsénszky kormánybiztos szállása előtt pedig fáklyás felvonulást rendeztek, Kossuthot és Beniczkyt éltették, a fiatalság beverte a tüntetően ki nem világított ablakokat stb. Különbségnek tűnik viszont, hogy Eperjessel szemben Kassán nagy hangsúlyt fektettek arra, hogy - a felekezeti megbékélés demonstrálása céljából is - a város valamennyi templomában hálaadó istentiszteleteket tartsanak. Az egyik Te Deum alkalmával Horváth Imre tokaji káplán tartott beszédet, melyet nagy siker fogadott, még kinyomtatását is elrendelték. “Ezen magyar ajkú és érzelmű lelkes káplán - írja a korabeli tudósítás - egyike azon igen-igen csekély számú Kassa városi papoknak, kik hazájuk iránt a szuronyok uralmának időszakában is tántoríthatatlan hűséget tanúsítanak”, aki “nem hirdette a zsarnokság igéjét”. Luzsénszky egyébként az ünnepségek hatására Horváthot (“hazafiságáról ismeretes egyént”) szánta az eperjesi katolikus plébánosi állásra az ekkor még felmentendőnek vélt Dienes Sándor helyére, és ezt Kőnig János kassai püspökhelyettesnek is tudomására hozta.
Luzsénszky május 5-én Kossuthhoz intézett jelentésében már arról számolt be, hogy aznap találkozott a Debrecenbe induló Gaganetzcel és Dienessel. A püspök egy, állítólagos hazafias magatartását igazoló, Görgeytől származó bizonyítványt mutatott fel (a tábornok minden bizonnyal még február 6-án állította ki), illetve egy olyan jegyzőkönyv-kivonatot, mely szerint egyik, Soltész nevű papját megfeddte a magyar kormány ellen a szószékből intézett nyilatkozataiért. Menekülésüket azoknak a híreknek a megfélemlítő hatásával magyarázták, melyek a szepesi egyházmegye kanonokjai ellen a magyar honvédek által elkövetett erőszakosságról szóltak. (Egyébként alaptalanul.) A kormánybiztosra azonban mindez nem tett elég meggyőző benyomást, mert véleményét így összegezte: “Mindezen mentségek mellett nem érezvén magamat felhatalmaztatva őket a rájuk kimondott hivatalbóli felfüggesztéstől felmenteni. Itten a közvélemény mindkettejüket a kisebb bűnösök közé sorolja.” Ugyanitt tett jelentést az Eperjesen általa lebonyolítandó tisztújításról, melynek értelmében Vida Pált nevezte ki polgármesternek. Luzsénszky egyébként teljesen újjászervezte a város közigazgatását, a 6 tanácsosi állásra, illetve az 54 tagú képviselőtestületbe csak politikailag megbízható személyeket nevezett ki, hogy “a legutóbbi időben némely megromlott, gyáva, talán félénk vagy a hűtelenek által elég badarul s rosszlelkűleg aláásni s végveszedelembe szándéklott város java s felvirágzása előmozdíttassék és a régi szeplőtelen dicsősége helyreállíttassék”. Kossuth nem osztotta Luzsénszky optimizmusát a lakosság politikai hangulatának változásával kapcsolatban, ezért a város “még most is kétes szellemére”, valamint a térség “ellenséges berohanásoknak kitett helyzete” miatt Vidát is különösen erélyes fellépésre szólította fel.
Eperjes város mellett szólni kell néhány szót Sáros vármegye közhangulatának alakulásáról is. Luzsénszky Eperjesre való megérkezését követően - Kossuth instrukcióinak megfelelően - május 9-én teljesen újjáalakította a megye tisztikarát, mivel a korábbi “botránkoztató és kebelrázó körülmények között […] hűtlenül a törvényhez és alkotmányhoz, igen kevés kivétellel, nemcsak elmulasztotta a megye erkölcsi személyességét s a törvényhatóságot megmenteni, nemcsak tömegestül sietett a haza ellenségeinek meghódolni, hanem még az ellenség hazaáruló császári biztosainak, túl a fizikai kényszerűség határán, vak eszközévé aljasult, a vármegye népét az ellenség számára újoncállításra s általános népfelkelésre is kényszeríteni megkísérlé s a gaz ellenség felsegélésére szabadcsapatot is állíta […] a honárulás legnagyobb nemének, hazánk, mint közös édesanyánk s az országért véröket-életöket feláldozó testvéreink legyilkolásának orgazdáivá váltak”. A közvéleményt erős kifejezésekkel figyelmeztette, hogy az új vármegye-vezetésnek nemcsak az eltökélt szándéka, hanem a hatalma is megvan ahhoz, hogy biztosítsa a magyar kormány iránti engedelmességet, az ellenséges elemeknek kemény fellépést, a megtévedteknek viszont bűnbocsánatot hirdetett, hogy “a legutóbbi keservteljes emlékezetű időkben némely félénkek, gyávák, gazok és honárulók által e szegény megyére felhalmozott gyalázat, szenny és piszok mielébb lemosassék”. Az új, 108 tagú megyei bizottmány, élén Máriássy Ágoston első alispánnal és Berzeviczy Tivadar főjegyzővel május 12-én tartotta az új kormány megalakulása és a trónfosztás felett örvendező közgyűlését, melynek nyomán - némi túlzással - már azt állapították meg, hogy “Sáros agg szelleme is felifjodott”. Az viszont jobban megfelelt a valóságnak, miszerint a viszonyok megváltozását “e megye múltja miatt elfogultsággal” vették tudomásul.
Visszatérve Gaganetz Józsefre, Debrecenbe indulásukról Luzsénszky május 5-én nemcsak Kossuthot, hanem a kultusztárcát is értesítette, és a frissen hivatalba lépett miniszter, Horváth Mihály csanádi püspök előtt kifejezetten pártfogásába vette az eperjesi püspököt. “Őket miniszter úrnak kegyeiben ajánlásra nem tartom méltatlanoknak” - fogalmazott, arra hivatkozva, hogy “gyávaságból inkább, mint rosszakaratból szöktek meg”. Ezzel a kormánybiztos részben tudatlanul meg is előzte a kormány intézkedését. Május 9-én ugyanis a Vallás- és Közoktatásügyi Minisztérium Nyisztor József megfogalmazásában (Szász Károly államtitkár jóváhagyásával) azonos tartalmú felkérő levelet intézett hozzá illetve Eperjes város első emberéhez. “A haza kormányának különösen tudnia kelletvén azt, vajon a legközelebb országunk felső részeiben berontott, s most már a magyar hadsereg vitézsége által kiküszöbölt bitor kormány kényuralma alatt a hazának fényesebb hivatalaiban volt, s tetemesb kedvezéseiben részesített egyének hogyan s miként viselték légyen magukat, nemcsak a haza szent ügye érdekében, de a hatóságok alárendeltjei irányában is” - hangzott az indoklás, melyben a tárca mindkét címzettől azt kérte, adjanak részletes beszámolót Gaganetz korábbi tevékenységéről, illetve véleményt arról, hogy “nevezett püspöknek a közügyre való sikeres működhetése remélhető-e”, megőrizte-e befolyását a papságára, valamint egyértelműen arról is, hogy “mint ilyen püspöki működésének s hivatalának további fenntartása megtartható-e”. A Nyisztor megfogalmazásában “biztos adatokra építendő, indokokkal támogatott, őszinte s lelkiismeretes nyilatkozatokat” nagyon várta a minisztérium, s a levél azzal a sokatmondó felszólítással zárult, hogy a címzettek Gaganetz igazolási eljárását tartsák titokban, nehogy a nyilvánosságra kerülés által “e püspök, kinek igazolása is még lehetséges [sic!], főleg papjai irányában ne kompromittáltassék”. A felszólításra Vida Pál polgármester udvarias, de több ponton is kitérő választ adott. Tényként ismerte el, hogy a püspök nem volt nagy barátja sem az áprilisi törvényeknek, sem a magyar kormányzatnak, de ezt társadalmi-politikai környezetének befolyásával magyarázta: “a múlt évi események után az átalakulási eszmékkel másutt talán megbarátkozott volna, hanem a Sáros megyei konzervatív párt terrorisztikus eljárásával nem bírt, később a vallásbeli súrlódásokból eredett féltékenység miatt belesodortatott azon pártnak reakcionáriusi örvényébe”. Méghozzá annyira, hogy Schlik támadásakor már a “tábornoknál udvarolt” - fejtegette a polgármester, majd lényegében átugrotta a cs.kir. hadsereg megszállásával eltelt hónapokat, és a május 2-i közgyűlésről kezdett beszélni, hangsúlyozva, hogy Gaganetz mennyire önzetlenül írta alá a Függetlenségi Nyilatkozat iránti hódolatot. Ami papságát illeti, a zempléniek nem igen ragaszkodnak hozzá, a sárosiak vonatkozásában pedig Vida - az Eperjesről történt kényszerű távolléte miatt - nem tudott érdemben nyilatkozni. “Eszerint jövendőbeli működhetéséről sem kezeskedhetem” - tért ki óvatosan az állásfoglalás elől, amit azzal is kidomborított, hogy a Sáros megyei görög katolikus papságot “sokkal jobb szelleműnek” minősítette a római katolikusoknál. (Megkerülve persze ezzel a kérdést, hogy mihez képest.) Luzsénszky szintén nagyon megtisztelőnek vette a bizalmas felkérést, és válasza előtt kikérte Gaganetzről a Kossuth által mellé kirendelt, “orosz ügyekben megbízott” kormánybiztos-társa, Jakovics József országgyűlési képviselő - az említett eperjesi görög katolikus nagyprépostnak csak névrokona - véleményét is. Ennek alapján megismételte korábbi álláspontját: “hogy ha ezen két urak [ti. Gaganetz és Dienes] igazság szerint nem sorozhatók a kitűnő jellemű honfiak közé, viseletük mégis nem annyira rosszaságuknak, mint gyávaságuknak tulajdoníthatók, főleg Gaganetz püspök úrról, mint talán eddig miniszter úr maga is tapasztalta, meggyőződésem szerint megmondhatom, hogy megtért bűnös.”
Ugyanekkor Luzsénszky fontosnak tartotta, hogy említést tegyen két, a magyar ügy mellett kiálló római katolikus egyházi személyről is: a már említett Horváth Imre káplánról és Szepesházy Ede kisszebeni lelkészről, “ki Sáros vármegye közepette e kisváros hűségét megóvni bírta, és az igaz ügyért már kétszer szenvedett rabságot”, őt javasolta felterjeszteni a sárosi főesperesség elnyerésére is. A minisztérium támogatólag továbbította Kőnig János kassai püspökhelyettesnek a magyarsághoz hű lelkészek megjutalmazására vonatkozó javaslatot. Az egyháziak által kifejtett politikai tevékenységet, “hűséget” egyébként mindkét szembenálló fél igyekezett egyházi pozíciókba helyezéssel illetve kedvezményekkel honorálni. Luzsénszky például június közepén 2000 forintot kért a hűségesek jutalmazására (mely sokat segíthet az ingadozók megnyerésében), a korábban csak a tized jövedelméből ellátott Szepesházynak külön 200-at. (Igaz, hogy minderre már az orosz intervenció előestéjén került sor, így hatása sem lehetett.) Ami egyébként Szepesházyt illeti, biztosan tudjuk, hogy az 1849-es megtorlások során számos meghurcolást szenvedett, amiért nyilvánosan kiállt a magyar szabadságharc mellett. A sors fintora, hogy “a magyar fegyverekért elmondott imáért” való elmarasztalásában osztozott még - Andrassik (Andráscsik) János bártfai pap mellett - az a Dienes Sándor eperjesi apát is, akinek korábbi, Gaganetzcel együtt történt meneküléséért még a magyar hatóságok előtt kellett magyarázkodnia. Nagyon esetlegesen ugyan, de a görög katolikus papságban is akadt egy-egy klerikus, aki a magyarok melletti agitáció miatt szenvedett sérelmet, akik érdekében egyébként Luzsénszky igyekezett is kártérítést kieszközölni. Például már májusban közbenjárt Kendrovszky Alajos korábbi felső-mirosovi lelkészért, és nem is eredménytelenül: Duschek Ferenc pénzügyminiszter június 4-én értesítette a kultusztárcát, hogy a plébános részére (mivel aznap éjjel, amikor “népét hazafiúi buzgósággal honszeretetre ébreszté”, az ellenség teljesen kifosztotta) a sóvári sóhivatal pénztárán keresztül 100 forint jutalmat utalt ki. Az anyagi kedvezmények mellett Luzsénszky feltűnően igyekezett a magyarbarát papokat politikai pozíciókhoz is juttatni, hogy ezáltal is demonstrálja a kormánynak az egyházzal szembeni békés szándékait. Sáros vármegye bizottmányába például 8 lelkész is bekerült, köztük az említett római katolikus Szepesházy Ede, Andrassik János, valamint a görög katolikus Jakovics Mihály és Duchnovits Sándor kanonokok, Kendrovszky Alajos stb.
Kitérőként megjegyezzük, hogy a szembenálló felek közötti ingadozás, valamint a “hűtlenség”-ért mindkét oldalról fenyegető büntetés elkerülésének szándéka a 48-as papi sorsok fordulatosságának talán még kellően fel nem tárt, fontos mozzanata. Arra utal, hogy a papság jelentős részénél egy pillanatnyi magatartásból nem biztos, hogy érdemes általános politikai állásfoglalásra következtetni, illetve hogy többségük nem is rendelkezett ilyen határozott állásfoglalással. Dienes apát történetének például mintegy “fordítottja” az említett Zachar János Chrysostomus eperjesi ferences szerzetes, aki először a császáriak egyik legfontosabb eperjesi ügynökének, Hlavács Jánosnak volt a bizalmasa. Luzsénszky április elején megnyerhetőnek tartotta a magyar ügy számára, s hosszasan fejtegette neki a Kossuth-kormányzatnak a felekezetek közötti békességre irányuló törekvéseit. Örömmel tapasztalta, hogy Eperjesen a fogékonynak tűnő szerzetes nagyon népszerű (“úgy hiszem, megnyertem [ezt] az embert” - írta Kossuthnak), aki április 11-én meg is ígérte a kormánybiztosnak, hogy vasárnapi prédikációjába a magyar kormány iránti hűség követelményét bele is fogja foglalni. Aztán mégis a cs.kir. oldallal kereste a kapcsolatot, amiért is Luzsénszky május 18-i jelentése szerint “honárulási bűn miatt státus foglyává” tette. A letartóztatottaknak ezen a listáján szerepelt még az említett, már április 26-án lefogott, majd biztonsági okokból 29-én Miskolcra szállított Krasznyánszky András esperes (az ő helyét szánta politikai okból Szepesházynak), valamint még három katolikus lelkész. 1849 után ezek a papok nemcsak megúszták az igazolási eljárásokat, de sokuk jutalomban is részesült, Hlavács például Krasznyánszkyt javasolta kassai püspöknek, Zachar nevét pedig azért terjesztette fel Karl Geringerhez, hogy igazgatói álláshoz juthasson. (Nemsokára Zachar tanfelügyelői előléptetést kapott császárpárti politikai tevékenysége jutalmaként.) Mindez azért is jellemző, mert a két lista (a magyar kormánybiztos által jutalmazandókként felterjesztetteké illetve a bebörtönzötteké) együttesen utal arra a sokrétű magatartásra, amely 1848-49-ben a magyarországi papságot, valamint a velük szemben politikai elvárásokat megfogalmazó hatóságokat jellemezte.
Közben Gaganetz püspök és Dienes plébános megérkeztek Debrecenbe, és május 20-án (vagy esetleg 21-én) indultak is vissza Eperjesre. A mintegy kétheti debreceni tartózkodásának részleteiről kevés információ maradt ránk, számos utalásból azonban bizonyos, hogy Szemere Bertalan miniszterelnök és Horváth Mihály elfogadták Gaganetz mentegetőzését és azt is, hogy hajlandó a magyar kormány szolgálatába állni. Bár - mint említettük - a püspököt nem hurcolták a magyar fővárosba, a Luzsénszkyhoz az eperjesi káptalan nevében (Jakovics Mihály nagyprépost által személyesen) átadottmájus 15-i kérvény arra utal, hogy azért a debreceni tisztázást legalábbis nagyon a figyelmébe ajánlották a főpapnak. A káptalan megfogalmazása szerint a püspöknek “meggyőződésünk szerint rémülés és félelem okozta politikai hibába lett sodortatásáról” volt szó, s a Gaganetz irányában amúgy is megenyhült sárosi kormánybiztost további közbenjárásra kérte fel a kormánynál, hogy mielőbb visszakerülhessen az egyházmegye élére. Kérésük mellett részben azzal érveltek, hogy “a magyar kormány rendeleteinek eddigi pontos és lelkiismeretes teljesítéséből az ő buzgó hazafiságáról meggyőződve vagyunk”, részben pedig azzal, hogy a Sárossal szomszédos vármegyék görög katolikusai is várják vissza a főpapot.
Luzsénszky győzködésére valójában szükség is volt, hiszen május közepén tovább erősödött a kormánybiztosban a papság politikai megbízhatatlanságával kapcsolatos meggyőződés. 17-én küldött újabb jelentést a kultuszminisztériumnak, melyben beszámolt a Péchy Imre korábbi szállásán tartott házkutatás eredményéről, például arról, hogy több száz példányban lelték fel Vándorfy Károlynak, a kassai egyházmegye konzervatív papjának 1849 januárjában kiadott röpiratát. A Péchynél nyilván agitációs, terjesztési céllal tartott könyvecske heves indulatokkal vádolta a “márciusi kormányzatot” azzal, hogy megalakulása óta szinte mást sem tesz, mint “a katolicizmus egyházi testén példátlan merészséggel” ejt “véres sérelmeket”, a katolikus hitéletet a protestánsok javára el akarja sorvasztani, az egyház iskoláinak, vagyonának “elrablására”, “szolgaságra és rabbilincsbe” való vetésére készül stb. Luzsénszky a kassai egyházmegyében terjesztett röpiratot elemezve logikusan jutott arra a következtetésre, “hogy nem ok nélküli volt azon vád, hogy e megyében valóságos vallásos háború és üldözés terveztetett előidéztetni. Kevés kivétellel a közvélemény és magam tapasztalása szerint főleg a katolikus papság jelenleg is megmaradt ezen szellemében.” A térségbeli papság katolikus hitvédelemmel összekapcsolt magyarellenes politikai aktivitását leginkább úgy tudta volna visszaszorítani, ha minden kassai egyházmegyés papot máshová helyeztek volna át. Maga is tisztában volt azzal, hogy ez kivihetetlen, ezért arra kérte a minisztériumot, hogy “a csakhamar beálló esetekben” (vagyis a lelkészek elmozdítása után) próbáljon gondoskodni az üres lelkészi állások feltöltéséről. “Átlátván ennek fontosságát”, ígérte az addig letartóztatott és eljárás alá vont papok névsorának felterjesztését is. A Luzsénszky által lefoglalt Vándorfy-pamfletek a kultusztárca érdeklődését is felkeltették, s május 22-én Szász Károly államtitkár azt írta Eperjesre, hogy a kormánybiztos továbbra is akadályozza meg az ilyen írások terjesztését, az elkobzott példányokat pedig a kormány Budapestre történő visszaköltözése után oda küldesse el. 19-én egyébként Luzsénszky felterjesztette a káptalan említett kérelmét is, kísérőlevelében újra határozottan pártolta Gaganetz tisztázását és visszahelyezését - ami épp a papsággal szembeni bizalmatlansága miatt figyelemre méltó. Hivatkozva továbbá a tárca május 9-i bizalmas megkeresésére, három pontban összegezte a főpap elleni vádpontokat. Így írt: “azóta is kellő óvatossággal és kíméléssel tettem tudakozásaimat [a] Gaganetz püspök urat terhelő körülményekről, lelkiisméretesen - mint felszólítattam - jelenthetem, hogy ellene más vádak nem emeltetnek, mint az, hogy Ferenc Józsefért megyéjében imádságokat rendelt, hogy híveit a pápának adandó adakozásra szólítá fel, és végre, hogy Schlikkeli elmenetele által ellenségeink érdekeinek szolgált”. Mindez így valóban nem hangzott súlyosnak. A Ferenc Józsefért mondatott imák ugyan megfeleltek a valóságnak, de erről egyrészt könnyebb volt a magyaroknak is a “kényszerítést” feltételezni, másrészt más alacsonyabb és magasabb méltóságú egyháziakra egyaránt igaz volt, hogy 1848 végétől éppen annak fogadtak hódolatot, akinek a fennhatósága alá kerültek, és Gaganetzre az az ellenséges politikai agitáció, amit például Krasznyánszky római katolikus főesperes esetén tapasztalhattak, nem volt rábizonyítható. A IX. Pius pápáért való imádkozást pedig először 1848 december végén egy olyan püspökkari körlevél írta elő, mintegy másodlagos célként, mely elsődlegesen - igaz, Kossuth kifejezett felszólítására - a korábbi nagyszombati ütközetben elhunyt honvédekért való könyörgést rendelte el. A Schlikkel való szökés is elhomályosult önkéntes visszatérésének ténye valamint a magyar kormány által szorgalmazott azon cél mögött, miszerint a papságot megnyerheti saját szolgálatának - s erre ekkor már Gaganetz is alkalmas (vagy legalábbis alkalmazható) személynek is látszott.
A püspök május 20-án még Debrecenből keltezett egy levelet Horváth Mihályhoz, melyben a “püspöki javak [korábbi] hibás összeírásának, azután közelébb a megszüntetett úrbéri viszonyoknak következésében” az egyházmegye alapítási illetékében keletkezett hiány pótlására a vallásalapból kiszolgáltatott összeg elmaradt 1849. évi részének (1250 forintnak) a kassai közalapítványi pénztár helyett a sóvári uradalmi pénztárból való utalványoztatását kérte. Debreceni tartózkodása alatt Gaganetznek sikerült elérnie, hogy hatálytalanítsák korábbi hivatalvesztésének kimondását, és megmaradhasson püspöki székében. Ehhez azonban meg kellett ígérnie - a hódolat-nyilvánítások mellett -, hogy a szabadságharc ügye mellett aktív politikai tevékenységet fog kifejteni. 21-én Szemere Bertalan már arról írt Popovics Vazul munkácsi püspöknek, hogy Gaganetz visszaindult székvárosába, “ígérvén hazafiságának tettleges jeleit mutatni”. A miniszterelnöknek az eperjesi püspök iránti lappangó bizalmatlanságára utal viszont, hogy vele ellentétben Popovicsot “hazánk főpapjai közül a leglelkesebb hazafiak kevesei közül egyik”-nek nevezte, s megküldte neki a Közlöny-nek azt a legújabb számát, melyben a Horváth Mihály által a “haza minden felekezetbeli lelkészeihez” intézett rendelete jelent meg. (A május 18-i felhívásban az orosz beavatkozás bejelentése nyomán Horváth a nép rendszeres templomi lelkesítését, országos böjtöt, körmeneteket, az intervencióval szembeni fegyveres felkelés irányítását írta elő a papságnak.) Szemere a rendelet lefordíttatását és a nemzetiségi vidékeken is rendszeres felolvastatását kérte Popovicstól, illetve azt, hogy küldje meg a fordítást - ugyanebből a célból - Gaganetznek is.
Az orosz beavatkozás híre csak megnövelte a magyar kormány tisztviselőiben az ellenséges politikai agitáció veszélyességével illetve a papságnak a szabadságharc melletti mozgósításával kapcsolatban megfogalmazott felfogást. Május 24-én Luzsénszky arról tett jelentést, hogy “az itteni föld népe a muszkákban inkább szabadítóját, mint ellenségét tekinti”. Szorgalmazta ugyan a “papság közbenjárását” a nép fölvilágosítására, de igencsak szkeptikusan jegyezte meg, hogy ez mennyire kétes kimenetelű és időigényes vállalkozás. Soraiból kitűnik, hogy a térségben a papság zöme továbbra is inkább a cs.kir. alakulatok “felszabadításától” várta az egyház érdekeinek (például az alsópapság vagyoni helyzetének a helyreállítását) és nem a magyar kormánytól. Általában gazdasági természetű kedvezményeket javasolt a néphangulat javítására, majd hozzátette: “főleg mostan, amidőn éppen a vett rendelet következtében az elfogott lelkészekre, ha megtérnek, nagy szükség leend”. Azért voltak - relatíve - jó hírei is a közhangulatról, éppen jelentése napján tartatott Budavár bevételének örömére újra Te Deum az eperjesi templomban, illetve a győzelem nyomán váratlanul lelkes városi ünnepségre is sor került.
Szemere május 26-án levelet írt Gaganetz püspöknek, egészen más hangnemben, mint korábban Popovicsnak. Ebből nyilvánvalóan kiderül, hogy a papság mozgósító erejét, a népre gyakorolt hatását Szemere az újoncozás érdekében vélte kiaknázhatónak, és ez a munka Sárosban korábban is csak akadozva folyt, az utóbbi időben pedig “már csapatonként rejtőznek a hegyekben”. Ennek megváltozásáért pedig egyértelműen a papságot, különösen a Gaganetzet tette felelőssé: “Hogy a papságban rejlik az ok, minden állítja. Hogy attól függ a népszelleme, minden hiszi. Ennélfogva főtisztelendő püspök urat felhívom a legerélyesb, leggyökeresb eljárásra, kijelentvén, hogy Ön művének tekintem ott a jót és a rosszat. És nem tartom szükségesnek az utat kijelelni, melyen járjon; Öné a feladat dicsősége és más következménye is.” Ennek aztán némiképp ellentmondva, Szemere nagyon is igyekezett “kijelelni” a püspök feladatait, nehogy az megpróbálja enyhébb intézkedésekkel “letudni” a hazafias kötelességét. Először is leszögezte, hogy egy, magyar ügy melletti pásztorlevél kibocsátásával nem éri be: “Hanem hívassa be a papságot és nyíltan beszéljen velük, és parancsolja meg a hazafiúi kötelesség teljesítését. Ha valaki javíthatlan, mozdíttassék el, kivált a jobb helyről, és tétessék helyébe jobb hazafi.” De még a diszpozíciókban való politikai szempont érvényesítésével sem érte be, hanem - mint írta - “reméli, kéri és követeli”, hogy Gaganetz azonnal induljon körútra az egyházmegye “főbb és rosszabb helyeire”, hogy papjai kíséretében, főpapi személyes jelenlétével nyomatékosítsa a kormány elvárásainak való megfelelést, ossza ki a Függetlenségi Nyilatkozatot, illetve egy, az orosz beavatkozás elleni beszédét. A pontos tudósítások elvárása mellett ismét érdekes módon a püspökre bízta “az eszközök megválasztását”, majd utasításait így zárta: “ha sikert e napokban tettekben, a népszellemben nem látok, a kormány kénytelennek érzi magát cselekvésre elhatározni”. A hivatalos körülírás alatt egész pontosan Gaganetz elmozdításának kilátásba helyezését értette (ezzel nyilván a püspök is tisztában volt), amint azt Szemere Luzsénszkyhoz írott rövid levelében kétszer is leszögezte: “Ügyeljen Ön reá [ti. Gaganetzre], és ha nem teljesíti, nem [csak] buzgóan, de sikerrel is kötelességét, onnan el fogjuk mozdítani. Menjen a nép közé kereszttel a kezében, és fog hatni, de menjen.” Szemere egyébként általában nem fűzött nagy reményeket a sárosi kormánybiztosnak a korábbi császárpárti személyek (például az említett Hedry Ernő) megnyerésével kapcsolatos terveihez, és a majdani amnesztiát is csak azok számára helyezte kilátásba, akik tettekkel bizonyítják a magyar kormány iránti elkötelezettségüket. “Meg kell nyerni a vezéreket, a papságot, a népnek hiába szórjuk a pénzt.” - írta a mozgósítás egyik irányelveként, majd ugyanazokat az egyháziakkal kapcsolatban ugyanazokat az előírásokat fogalmazta meg Luzsénszky számára is, mint Gaganetznek: “A főbb helyekre becsületes, ifjú papokat kell tétetni, a rosszakat elmozdítani. Ha nem javul a nép, a püspök ott egy pillanatig sem maradhat.” Kossuth június elején ugyanannak az álláspontnak adott hangot, mint miniszterelnöke, vagyis a papságtól a szabadságharc melletti aktív politikai kiállás gyakorlati megnyilvánulásait várta el: “A pap, ki Windischgrätz parancsait gyáván hirdette, fogja kezébe a Habsburg-muszka elleni keresztes háborúra zászlaját, s vigye a keresztet előre, kinek lelkiismerete mondja, hogy ha nem szegődött is az ellenséghez, de vétkezett a haza ellen gyávaság, hanyagság, tétlenség, megadás által - fogjon fegyvert vagy állítson katonát értéke szerint a haza oltalmára.” Kossuthnak a “pap” korábbi politikai magatartásáról adott általános jellemzése egyébként teljes mértékig ráillik az eperjesi püspökre is.
Luzsénszky nagy eréllyel fogott hozzá az utasítások végrehajtásához. (Megjegyezzük, az egyháziakkal kapcsolatos “hangulatjavító” intézkedések mellett a kormánybiztos szigorral is próbálta a papok császárpárti mozgolódását megszüntetni, jellemző példa, hogy - talán nem függetlenül Zachar János Chrysostomus említett tevékenységétől - szóba került az eperjesi ferences rendház katonai kórház céljára történő lefoglalása is.) Luzsénszky május 30-án Kossuthnak írt jelentésében közölte például, hogy a szebeni piaristákkal elégedetlen, kettőjüket “magam eleibe rendelvén, igyekeztem felvilágosítani [őket], egyszersmind meg is dorgáltam”. Az eperjesi püspökről is pontos híradással szolgált, és - Szemerével ellentétben - nagyon is optimistán ítélte meg a várható eredményeket: “Gaganetz püspök ma indult körútjára, igen csalatkoznék, ha ez magát a kormánytól tapasztalt kegyességre nem érdemesítené; minden okom van hinni, hogy abban ügyünk egy apostolt nyer.” Ugyanakkor a miniszterelnöknek - bizonyára annak véleménye ismeretében - kételyeit is megfogalmazta, és a katonai toborzás sikerét a püspök missziója mellett inkább a gerilla-alakulatok aktivitásától várta. Június 5-én Gaganetz már útjának eredményességéről adott hírt, és azzal biztatott, hogy megváltozik a térségben az a közvélekedés, miszerint a szabadság forrása valójában a király és nem a magyar kormányzat. Szemere utasításának megfelelően az agitáció fő célját az újoncozás fellendítésében jelölte meg, és azzal biztatott, hogy a hegyekbe menekült fiatal férfiak lassan visszatérnek lakóhelyükre.
Párnapos körútjával Gaganetz nyilvánvalóan csak a magyar kormányszervek elvárásainak próbált megfelelni, működésének jellemzésére az előzetes “apostoli” jelző csak Luzsénszky alapos túlzása lehetett - az eredmények tekintetében mindenképp. Erre utal továbbá, hogy a püspök a magyar fennhatóság alatt eltöltött további két és fél hetét nem a Kossuth és a Szemere-kormány melletti politikai agitációra (például a “keresztes hadjáratra”), hanem az egyházmegye rendezetlen ügyeinek javítására fordította, mindenekelőtt a papság anyagi helyzetének biztosítására tett komoly erőfeszítéseket. Úgy is fogalmazhatunk, hogy a magyar kormánynak tett hűségnyilatkozatát elsősorban azért tette, hogy hivatalban maradva, gondoskodhasson a papsága ügyeiről. Az alsópapság ellátásával kapcsolatban pedig már nem csak az áprilisi törvények végrehajtására, hanem az Országos Honvédelmi Bizottmány által 1848. december 21-én, az alsópapság fizetésének pótlása ügyében kiadott rendelkezésére is hivatkozhatott. Visszatérése utáni másnapon (június 6-án) például Horváth Mihálynak írt meleg hangú levelet, melyben megköszönte a miniszter intézkedését a korábban visszatartott 1250 forintos járandóságuk időközben történt kiutalásáról. Nem mulasztotta el megemlíteni, hogy ez az intézkedés milyen pozitív hatást váltott ki a térség papságából, ami minden bizonnyal egy kis túlzást is tartalmazott, mindenesetre jó érzékkel erre hivatkozva panaszkodott, miszerint az önálló alapítvánnyal nem rendelkező városi (főleg eperjesi) plébánosoknak nagyon rossz az anyagi helyzete, csak a stólából illetve a püspök adományaiból éltek. Nem mulasztotta el megemlíteni, hogy a lelkészek anyagi helyzetének rendezéséért az 1848 előtti Helytartótanácsnál mennyit kilincselt eredménytelenül, továbbá azt sem, hogy a püspök-miniszterről jól tudja: “szívén fekszik minden utolsó papi egyén sorsa”. A kissé hízelgő hangvételű kérvénye az állam által a papságnak beígért fizetésrendezésre irányult. A minisztérium csak június 25-én válaszolt, akkor, amikor Eperjes már orosz megszállás alatt állt. A késedelmes válasz oka az volt, hogy a minisztérium továbbra is várta az egyházmegyei papság minden jövedelmeinek táblázatba foglalt pontos kimutatását, s ezek beérkezése utáni haladéktalan intézkedésre tett ígéretet.
Megjegyezzük, az eperjesi egyházmegye görög katolikus papsága már korábban is hasonló megfontolásokból tett erre kezdeményezéseket. Május 20-án például lelkészek egy csoportja egyenesen Kossuthhoz fordult parokiális jövedelmeiknek az 1806. évi összeírás szerinti részesedésének kiadását kérve. Elpanaszolták, hogy 1846-ban - anyagi okok miatt - négy parókiát kénytelen volt az egyházmegye vezetése összevonni, de így a járhatatlan hegyek közé szorult fíliák ellátása gyakorlatilag elviselhetetlen terhet rótt a papi szolgálatot végző lelkészekre. A kormányzó-elnökről azt írták, hogy “világszerte ösmeretes kegyessége és a legkisebb iránt is leereszkedése reményt önt belénk”, majd ígéretet tettek arra, hogy a megváltozott viszonyok ellenére is “Isten dicsőítésére és drága hazánk javára és felvirágozására tehetségünk szerint munkálódunk”. Úgy tűnik, minden érvet készek voltak bevetni azért, hogy elérjék az éppen aktuális hatalomtól az egyháziak állami ellátásának biztosítását, hivatkoztak például arra (Szemere és Luzsénszky elvárásainak ismeretében gyakorlatilag feltételként szabva), hogy a “szegény, elhanyagolt, buta nép” a Galíciával határos területen “minden balvélemény elfogadására igen hajlandó”, és csak a lelkészektől fogad el tanítást illetve politikai iránymutatást. Az egy-két jövedelem-kimutatással is ellátott kérelemben jó érzékkel érveltek a papság fizetésének biztosítása mellett azzal, hogy a görög katolikus egyházmegye “lelkészei folytonos oktatás s felvilágosítás által mindenkoron a drága hon hű fiai számában minden legkisebb gyanútól tisztán maradt[ak]”, továbbá azzal a burkolt célzással, hogy mintegy a papságnak a szabadságharc melletti agitációjának lehetősége függ annak anyagi ellátásától. Jakovics József sárosi segéd-kormánybiztos még május közepén fordult a papság anyagi helyzetének biztosítása - illetve azzal összefüggésben a közvélemény megnyerése - céljából a miniszterelnökhöz. Szemere kijelentette, hogy “a papság fizetése iránt a szükséges lépéseket megtettem” (ez eddig leginkább a jövedelem-kimutatások felküldésének többszöri követelését jelentette), s a miniszterelnöki feladatokat is ellátó belügyminiszter hozzátette: “az úrbéri panaszok elítélése által éppen az új tisztikar nyerheti meg a nép kegyét, s nyerje meg”. Szemere ugyan ekkor leszögezte, hogy “az ellen által okozott károk megtérítésének elvét a kormány el nem fogadhatja”, mégis a gyakorlatban nem egy esetben sor került - nyilván a papság politikai megnyerésének szándékával összefüggésben - kártérítés, jutalom vagy épp egyszeri segély kiutalására. Például amikor Gaganetz József június 6-án a miniszterhez újabb kérvényt intézett három szepesi plébániájával (Alsó-Szlovinka, Porács, Zavadka) kapcsolatban, június 21-én a vallás- és közoktatási minisztérium arra kérte a pénzügyi tárcát, hogy utaltassa ki a kért összeget valamelyik közeli (például lőcsei) sóhivatal pénztáránál az érintetteknek. Az intézkedés az orosz intervenció megindulása miatt ismét csak papíron maradt, a lényeg mégis inkább az, hogy Horváth Mihály hajlandó volt a felterjesztett három egyházközség táblázatos kimutatásai alapján az egyházmegye további jelentéseinek beérkezéséig is méltányosságból - a Gaganetz által jó érzékkel “a klérus általános rendezéséig” - folyósíttatni az igényelt gyorssegélyt. A kérés teljesítése mellett szólt továbbá, hogy a szepesi római katolikus egyházkerület több plébániájához hasonlóan, az itteni görög katolikus papoknak is a megszüntetett tizedből származott lényegében egyetlen megélhetési forrása. Előbbiek helyzetének rendezése érdekében 1848 nyarán-őszén számos intézkedés történt, illetve hosszas hatóságok közötti levelezés, állásfoglalások stb. forrása lett.
Gaganetz püspök utolsó hivatalos érintkezése a magyar kormánnyal június 13-án történt, amikor - szintén 1848-ból áthúzódó problémaként - azokról a visszaélésekről számolt be, amikor a jobbágyfelszabadítást kimondó törvényre hivatkozva a papságot illető valamennyi tartozás teljesítését megtagadták. “De legnagyobb hálátlanságot és makacsságot tanúsították a felső-szepesi egyházkerületben kebelezett plébániák hívei - írta az eperjesi püspök -, kik azelőtt lelkészeinknek a külső telki állomány míveléséhez tartozó minden munkát megtenni kötelesek valának”, azon kívül párbér fejében néhány kereszt árpát és zabot is adtak. Mindezt már 1848-ban is megtagadták, 1849-ben pedig különösen, s Gaganetz kérésére korábban sem Szepes vármegye, sem a minisztérium nem alkalmazott kényszerítő erőt. A püspök ismét leszögezte: “nem kétlem, hogy a státus a legutolsó és legkisebb polgárának sorsáról is gondoskodik”, valamint arra hivatkozott, hogy ha mindezért nem kap kárpótlást a papság haladéktalanul, még inkább a bécsi udvar felé fog fordulni. A minisztérium június 25-én kelt válaszában ismét kifejezte készségét a lelkészek fizetésének 300 forintra történő felemelésére, azonban csak akkor, ha az érintett egyházközségek jövedelmének pontos táblázatos összeírása is rendelkezésre áll.
Június közepén azonban Eperjesen és környékén már minden közszereplő figyelme a küszöbön álló orosz beavatkozásra irányult. A magyar hadvezetés jelentős létszámhiányát súlyosbították a tábornoki kar nézeteltérései, Eperjesen a lakosság továbbra is súlyos megbízhatatlansága, a fellépő kolerajárvány stb. Végül a magyar sereg fel sem vette a harcot a nyomasztó orosz túlerővel, bár Wysocki utólagos megjegyzése szerint ha 8-10 ezerrel több katonája lett volna, eredményesen hátráltathatta volna az intervenciós sereget és megvédheti Eperjest. Dembiński június 20-án, Wysocki 23-án vonult el városból, akkor, amikor az első orosz alakulatok a másik irányból már belovagoltak Eperjesre. Az eperjesi bevonulásra visszaemlékező orosz katonatisztek ünnepélyes fogadtatásról, a lakosság többségének “őszinte öröméről” számolnak be. Bár ebben kétségtelenül szerepet játszhatott a megszálló hadseregtől való mindenkori félelem illetve az emlékírók elfogultsága is, összességében mégis jellemzőnek kell tekintenünk a polgári lakosság jelentős részének, és a nemzetiségeknek a szabadságharccal kapcsolatos közönyét vagy éppen a magyarok rovására megnyilvánuló békevágyát, illetve a Kossuthék által kibocsátott kiáltványok (például az említett Horváth Mihály-féle imádság, a “keresztes hadjáratra” való felhívás stb.) teljes visszhangtalanságát. S bár június közepén az Eperjes környékéről besorozott újoncok feltűnő kassai bevonulása kapcsán még arról tudósítottak a térségből, hogy a korábban elképzelhetetlen aktivitás Luzsénszky érdeme, aki “eszélyes eljárása” által meg tudta nyerni a “reakció által megmérgezett sárosiakat” - ez inkább csak a magyar propaganda önszuggeszciójának részét képezte. Eperjes eleste után ugyanis Sárost illetően újra a régi toposzt kellett újrafogalmazni: “A visszavonulás egyszerű oknál fogva ekként okadatolható: Sáros egészen fekete-sárga, nekünk ott tekintélyes barátunk nincs, ők bátorságosabb vidékre vonultak, míg a gaz Hedry és mások a nyomuló ellenség kalauzaiul adták magukat […]”
Gaganetz Józsefet a világosi fegyverletétel után - három püspöktársához hasonlóan - igazoló eljárás alá vonták. Lemhény János fogarasi püspököt már 1848 őszén felfüggesztették, majd 1850-ben végleg lemondatták méltóságáról. Erdélyi Vazullal, Popoviccsal és Gaganetzcel szemben egyaránt fontos vád volt, hogy a magyar kormánnyal hivatalos kapcsolatot tartottak fenn. Ami az eperjesi püspököt illeti, igazolási eljárása minden bizonnyal hasonló lehetett ahhoz, amit a magyar kormánytól kellett elszenvednie korábbi politikai magatartása miatt, és felmentésében nyilván ugyanúgy politikai szempontok játszottak fontos szerepet. (Például egyházmegyéje papságának és görög katolikus lakosságának megnyugtatása stb.) Végül elfogadták - Erdélyi Vazuléhoz hasonló - védekezését, hogy távol állt a forradalom eszméitől, és csak azért hirdette ki a Függetlenségi Nyilatkozatot, mert terrorizálták, javai és élete is veszélyben forgott, a magyarokkal való együttműködése pedig kényszeredettnek volt tekinthető. 1849. szeptember 24-én rehabilitálták Popovics püspökkel együtt, Erdélyit egy hónappal korábban. Az egyháziak iránti megtorlást általában véve súlyosbította, hogy a hagyományosan a konzervatív erők szövetségesének számító papságból álltak sokan a szabadságharc oldalára vagy legalábbis tanúsítottak passzív magatartást a cs.kir. hadsereggel szemben. Ugyanakkor a püspöki kar esetében szembetűnő, hogy a megtorlásban mennyire kevéssé érvényesült bizonyos “logika” és mennyire erőteljesen befolyásolták azt a magyarországi új berendezkedésre készülő Habsburg-kormányzat politikai szempontjai. Míg Popovics püspök esetében valóban elmondható, hogy 1849 tavaszán-nyarán is nyíltan kiállt Kossuthék oldalán, nemcsak hangzatos hűségnyilatkozatokkal, hanem a hadseregszervezésben is számottevő eredményekkel, Gaganetz Józsefre ez távolról sem mondható el, mégis mindkettőjüket ugyanakkor rehabilitálták és állították vissza egyházmegyéjük élére. Egyszerűen úgy gondolhatták, hogy Bécs szempontjából hasznosabb a főpapoknak hivatalukban történő meghagyása, mint a személyükkel szembeni megtorlás elrettentő hatása, már csak azért is, mert az újjászerveződő - és újra teljesen “megbízható” - püspöki karba beépülve a görög katolikus püspökök alkalmassá váltak a hatalommal való politikai szövetségre illetve annak szolgálatára. Emellett szólt a görög katolikus lakosságnak a nemzetiségi kérdés szempontjából történő megnyugtatásának igénye is.
Emlékeztetünk rá, korábban Luzsénszky Pál kormánybiztos “megtért bűnös”-nek nevezte Gaganetzet, s úgy tűnik, 1849-ben másodjára is ugyanígy minősíttetett - a szabadságharc leverőinek szemében. Az eperjesi püspök például részt vett a szabadságharc után először 1850 augusztusában Esztergomban megtartott püspökkari értekezleten, és Erdélyi Vazullal együtt (a munkácsi püspök 1850 októberéig még szobafogságban volt) aláírta a Ferenc Józsefnek történő köszönet- illetve hódolatnyilvánítást, továbbá a magyar forradalomnak azt a klerikális színezetű értelmezését, mely szerint abban a “keresztények” és ellenségeik harcoltak egymással.
Összességében - feltételezésünk szerint - 1849 tavaszán Gaganetz püspök hozzávetőlegesen ugyanazzal a hozzáállással fogadta a magyar kormány által ellenőrzött terület kiterjedését, ahogyan egy évvel korábban az áprilisi törvényeket is: eredetileg nem értett egyet az új viszonyokkal, azonban mindezt kényszerűen tudomásul vette, s megpróbált olyan kompromisszumos módon alkalmazkodni azokhoz, hogy egyházának (közelebbről: egyházmegyéjének) a legtöbbet tudja biztosítani. A magyar kormánnyal való együttműködése így egyik esetben sem valamiféle szilárd elvi megfontolásból, sokkal inkább pragmatikus okokkal magyarázható. Az egyszerre szemtanúként és történészként értékelő Horváth Mihály lesújtó képet festett az 1848 előtt kizárólag politikai megbízhatóságuk miatt pozicionált, “ritka kivétellel csak ruganyos jellemű, meggyőződéseiket önérdekeik miatt a hatalomnak mindenben feláldozni kész, vagy elvből a reakcióhoz szító” magyar püspökökről. Ha a 19. század egészében ez az álláspont árnyalásra is szorul, kétségtelen, hogy 1848 végének - 1849 elejének katonai és politikai eseményei polarizálták (a bizonyára korábban sem mindenben egységes) püspöki kart. A politikailag aktivizálódó főpapok egyértelműen vagy Debrecennel vagy Béccsel kötelezték el magukat, míg a harmadik csoportba a közélettől visszavonulni kívánó, egyházuk ügyeinek rendezésére koncentráló püspökök sorolhatók, azzal a hozzátétellel, hogy utóbbiak is kevésbé várták az egyház érdekeinek respektálását a liberális magyar kormánytól, a velük szembenállókkal ellentétben. Észrevételünk szerint Gaganetz József eperjesi püspök is ebbe a csoportba tartozott.
Kitekintésként megjegyezzük, hogy Gaganetzre már 1849 őszétől nagy szüksége volt a kormányzatnak a görög katolikus vallású ruszinok nemzetiségi problémáinak megoldásához. Bécsi felszólításra a ruszin nép kívánságaiból memorandumot szerkesztett, melyet 1849. október 19-én az egyházmegye 6 tagú küldöttsége vitt a császárvárosba. Ebben Gaganetz Ferenc József és az olmützi alkotmány iránti hódolata mellett kérte a ruszinok nyelvi-nemzeti jogainak figyelembe vételét, elsősorban a helyi közigazgatásban, középiskolák alapításában és nemzetiségi sajtójuk megteremtésében. Az uralkodó fogadta ugyan őket, érdemi intézkedés azonban ekkor nem történt. Az önálló ruszin közigazgatásért, illetve ruszin értelmiségiek hivatali pozíciókhoz való juttatásáért 1850-1851-ben is nagyon sokat fáradozott, s nyilvánvaló, hogy ezeket a nemzetiségi törekvéseket őszintén felkarolta. Egyházkormányzati tevékenysége az önkényuralom éveiben kiteljesedett, a térségben számos templom építtetése, felszentelése fűződik a nevéhez, külön lelkészi állást létesített Kassán, és sokat tett a fővárosban élő görög katolikusokért is, irodalmi és népművelő egyesületeket szervezett stb. 1854-ben Ferenc József a Szent István-rend középkeresztjét adományozta neki “egyházi és politikai téren tanúsított nemes és törhetetlen buzgalma, valamint a magas trón iránti hűsége jutalmául”, mely indoklásnak nyilván voltak utalásai 1849-es szerepvállalásának utólagos megítélésére is.

Laki-Lukács László (szerk.): A Borsodi Tájház Közleményei, 9-10. 
Edelény, 2002. 26-52. p.

Illyés Ferenc edelényi plébános áldás-megtagadási ügye 1841-ben*
Edelény ritkán vonta magára az országos közvélemény figyelmét. A polgári átalakulás korában különös módon került sor egy ilyen - egyházpolitikai vonatkozású - eseményre, mely nemcsak azért érdemli meg a figyelmet, mert a város múltjának eddig alig érintett, feldolgozatlan eseménye, hanem a reformkor történetének is sok szempontból tanulságos epizódja. Az események középpontjában Illyés Ferenc edelényi plébános személye és a vegyes házasságok ekkor nagy port kavart ügyei állottak.
“Itt most a vegyes házasságok kérdése foglal el minden megyét. […] Ennyi bajt okoztak azok az Istenadta papok.” - írta Wesselényi Miklósnak Deák Ferenc 1841 márciusában. A “baj”, vagyis valójában a magyar reformkor egyik legnagyobb - részleteiben máig feldolgozatlan - belpolitikai viharának már voltak ekkor komoly előzményei. A protestáns felekezetek törvényes helyzetét lényegében jozefinus alapon rendező 1791/26. tc. szabályozta a vegyes házasságok kötésének módját, valamint az áttérések helyzetét is. Előbbivel kapcsolatban kimondta, hogy vegyes házasságot csak római katolikus pap előtt lehet kötni, de azt az egyház semmilyen módon nem gátolhatja, valamint ha az apa protestáns, a születendő gyermekek követhetik apjuk vallását is. Egészen az 1830-as évekig különösebben élénk egyházpolitikai viták nem bontakoztak ki. Az 1832-36. évi országgyűlésen azonban a színre lépő reformellenzék határozottan követelni kezdte a protestáns felekezetek teljes egyenjogúsítását, a katolikus egyház meglévő feudális privilégiumainak eltörlését. A követelések újdonságát épp az adta, hogy a kortársak már nem egyszerűen a protestánsok vallásszabadságért folytatott küzdelmének lehettek tanúi, hanem a liberális reformerek táborának az egyházzal illetve annak konzervatív-klerikális támogatóival való összecsapásának. (Méghozzá felekezeti hovatartozásra való tekintet nélkül, hiszen az ellenzék vezérszónokai között számos katolikus közéleti személyiség lépett fel, Deák Ferenc, Beöthy Ödön stb.)
A politikai vita leginkább a vegyes házasságok megáldásával kapcsolatban bontakozott ki, hiszen a papok továbbra is sok helyen a protestáns féltől reverzálist, vagyis a születendő gyermekek katolikus keresztelését tanúsító nyilatkozatot kértek a házasság megáldásáért. Előbb Scitovszky János rozsnyói (később pécsi), 1839 márciusában Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök tiltotta meg pásztorlevélben egyházmegyéje területén a vegyes házasságok reverzális nélküli megáldását. Ilyen esetre papjaiknak előírták, hogy ebben az esetben csak az ún. passiva assistentia gyakorlatát alkalmazhatják, ami azt jelentette, hogy a templomon kívül, hivatalos egyházi öltözet nélkül nem megáldják, hanem csak tudomásul veszik a vegyes vallású jegyespár egybekelését, amennyiben az utolsó pillanatig sem hajlandó reverzális adására. Az éppen 1839-ben - a felségsértési perek miatt amúgy is rendkívül feszült légkörben - összeülő országgyűlésen az ellenzék hevesen támadta az eljárást, Lajcsák és Scitovszky megbüntetését, valamint egy új, liberális szellemiségű egyházpolitikai törvényt szorgalmazott. Ez utóbbi szövegét Deák Ferenc formába is öntötte, azonban a diéta végül nem fogadhatta el, elsősorban azért, mert az uralkodó nem merte vállalni az egyházzal, magyarországi hatalmának egyik legbiztosabb támaszával való konfliktust. Alighogy bezárult 1840 májusában a “kompromisszumok országgyűlése” (hiszen számos előremutató törvény születhetett és megnyíltak az elítéltek börtönei is), a Kopácsy József esztergomi érsek vezetésével július elején tanácskozó püspöki kar újabb egyoldalú lépésre szánta el magát: a passiva assistentia gyakorlatát, valamint Lajcsák körlevelének hatályát kiterjesztette az egész magyarországi katolikus egyházra, mégpedig úgy, hogy saját püspökségében valamennyi főpap közel azonos szövegű körlevelet intézett papjaihoz. Néhány konzervatív, vagy egyházi befolyás alatt álló vármegye (Esztergom, Heves, Sáros) kivételével a vármegyék hatalmas felzúdulással fogadták az egyház “békebontásának” kísérletét és törvénytelennek minősítették a püspökök intézkedését. Nem elégedtek meg azzal, hogy éles hangú körlevelekben utasították el a vegyes házasságra lépni akarók magánéletébe való durva beavatkozást, hanem a passiva assistentia gyakorlatát alkalmazó plébánosok perbefogását is elhatározták. Az alaphangot Pest vármegye 1840. augusztus 27-i közgyűlése adta, ahol a “népet a vallás szabad gyakorlásában gátoló […] egyháziak és világiak” megbüntetésének módját és mértékét szabályozó 1647/14. tc. alapján a plébánosok perbefogását, külön törvényszék felállítását határozták el. (Az ügy fontos lélektani mozzanata lett még, hogy az egyik első érintett a börtönből épp ekkor szabaduló és népszerű ellenzéki vezető, az evangélikus vallású Kossuth lett, aki Pesten szeretett volna frigyre lépni a katolikus Meszlényi Teréziával, és reverzális hiányában először megtagadták tőle a házasság megáldását.)
A pesti példa csak tüzelte az állam és egyház liberális szétválasztását amúgy is magáévá tevő vármegyéket - így Borsodot is. Augusztus 18-án a borsodi közgyűlésen jelen lévő Thassy Miklós miskolci plébános már bejelentette, hogy az egri érsektől vett körlevél alapján ő sem fogja megáldani a vegyes házasságokat és a vármegye korábbi utasításainak is ellenáll. Erre Borsod közgyűlése - az épp egyházpolitikai beszédei miatt is országos népszerűségnek örvendő ellenzéki - Palóczy László másod alispán vezetésével külön bizottságot állított fel, majd november 9-én az uralkodónak küldött kemény hangú feliratban tiltakozott az egyház eljárása ellen, s kilátásba helyezte, hogy a (törvénytelennek minősített) püspöki körleveleknek engedelmeskedő plébánosokat perbe fogatja. A Palóczy keze nyomát viselő feliratban például így fogalmaztak: “Úgy hisszük tehát, hogy midőn Magyarországnak egyházi méltóságai nem tekintvén az ország rendeinek békeszerető indulatára, […] a vegyes házasságok meg nem áldását szabályul tűzték ki a r.[ómai] katolikus papoknak, ellenére jártak és dolgoztak az ország rendei (tőlök, kivált mint a békesség fejedelme papjaitól és szolgáitól tiszteletet és követést méltán kívánt) célzataiknak, s újabb példáját adák annak, hogy a hierarchia a világi törvényhozástóli függést, amikor csak teheti, magától elhárítani törekszik.”
A katolikus egyháznak az egész országban a vármegyék által indított plébános-perekkel kellett szembenéznie, továbbá azzal, hogy az ellenzék más téren is bátran szembe száll a katolikus egyház hatalmi törekvéseivel: egyesek megengedték, hogy a protestáns lelkészek előtt is lehessen területükön vegyes házasságot kötni, mások már ekkor a kötelező polgári házasságban látták a kiutat, sőt felvetették a főpapok hivatalviselésének, törvényhozási befolyásának kérdését stb. is. A kínos konfliktusból a klérus úgy próbált menekülni, hogy 1840 őszén talán legnépszerűbb tagját, Lonovics József csanádi püspököt Rómába küldték, hogy a pápa tekintélyével szerezzen érvényt a magyar püspökök eljárásának. A nyilván a magyar törvényhozást Rómán keresztül megkerülni akaró főpapi akció újabb - legélénkebben épp Borsod által hangoztatott - tiltakozások forrása lett, különösen akkor, amikor 1841 áprilisában a XVI. Gergely pápa által kiadott “Quas vestro” kezdetű brévét V. Ferdinánd uralkodói engedélyével kihirdették az országban. (A pápa elismerte ugyan a protestáns lelkészek előtt kötött vegyes házasságok érvényét, ugyanakkor fenntartotta a passiva assistentia rendszerét - vagyis mindkét intézkedésével szembehelyezkedett a hatályos magyar törvényekkel.)
A fentebb ismertetett egyházpolitikai folyamatok adták a hátteret az edelényi plébános ügyéhez is. Mielőtt erre térnénk, röviden szólni kell arról, hogy az elmérgesedő konfliktus épp az edelényi katolikus plébánia újjászervezésének és megerősödésének időszakában, vagyis meglehetősen érzékeny periódusban érte a helyi katolikusokat. 1787-ben II. József plébánia-szervezési fáradozásai részeként elrendelték az edelényi egyházközség újjászervezését is. A földesúr, Dessewffy Ferenc azonban - a kastélyban kialakított, mintegy 400 fő befogadására alkalmas házikápolna elegendő voltára hivatkozva - nem volt hajlandó a célra áldozni, ezért egészen 1820-ban bekövetkezett haláláig nem történt ezen a téren semmi. Ekkor a birtok visszaszállt a kincstárra, majd a kamara 1821-ben elrendelte a plébánia felállítását. Az első plébános (Strba Antal) beiktatására 1826-ban került sor, akit öt évvel később követett Illyés Ferenc. Az egyházközség újjászervezésekor a plébános javadalmazását a kamara és az érsekség együtt állapította meg. Amikor néhány évvel később a kincstár eladta az edelényi birtokot a Szász-Coburg hercegi családnak, a plébános javadalmazási kötelezettségei körül a földesúr és a főegyházmegye között elhúzódó vita bontakozott ki, amely az 1830-as évek második felétől egyre élénkebbé vált. 1839-ben például Pyrker János László egri érsek a helytartótanácshoz fordult az edelényi és (emellett egyébként a tardi illetve cserépfalui) plébániák ügyében, kérve, hogy a földesurat szólítsák fel hatóságilag Illyés Ferenc tűzifa-illetményének biztosítására, általában az iskola költségeinek finanszírozására, valamint a leromlott állapotú egyházi épületek renováltatására. A helytartótanács utasította Borsod vármegyét, hogy mindezt közölje a kegyúri (patrónusi) jogokat gyakorló Szász-Coburg-Gotha Ferdinánd herceggel, és utóbbi nyilatkozatáról, valamint az intézkedés teljesítéséről készítsenek jelentést. Goldperger Ádám uradalmi tiszttartó erre részletes választ írt, amelyben azt fejtegette, hogy mindezek (különösen az iskola eltartásának kötelezettsége) az egyházat terhelik és a földesúr nem hajlandó a célra fizetni. A helytartótanács pedig 1843-ban, majd 1846-ban két ízben is felszólította Borsod vármegyét, hogy végre tegyen eleget az egyház 1840-ben megfogalmazott követeléseinek, azonban a vármegyei közgyűlés sem nagyon mutatott hajlandóságot az érsekség érdekében a földesúrral szemben erélyesebben fellépni, és egyszerűen “altatta” az ügyet. Illyésnek a kegyurával (pontosabban tiszttartójával) való vitáját az 1845. évi tagosítás csak tovább mérgesítette, ugyanis nem volt hajlandó elfogadni utóbbi ajánlatát az egyház birtokainak egy tagban történő biztosítására, makacskodásával csak azt érte el, hogy az uradalom részéről biztosított “bő javadalmazás” hasznát az egyház kevésbé élvezhette. Illyés szívósan ragaszkodott - többször is részletezett - álláspontjához egészen 1848-ig, amint ez például egy tűzifa- és egyéb plébánosi illetmény-ügyekben 1847. december 9-i dátummal fennmaradt terjedelmes beszámolójából is kiderül. Illyés egyébként 1793. február 10-én született a Veszprém megyei Dabronyban, 1817-ben szentelték pappá. Különböző helyeken szolgált, míg 1831-ben Edelény plébánosa, később az egri főegyházmegye szendrői espereskerületének helyettes alesperese lett 1852-ben bekövetkezett haláláig. Közéleti tevékenysége lényegében kimerült abban, hogy Borsod, Gömör és Torna vármegyék táblabírájukká választották. A vallási vonatkozású politikai események hátterének megértéséhez megemlítjük továbbá, hogy a mintegy 1700 lakosú Edelényben, valamint a környékbeli községek mindegyikében vagy a római (és görög) katolikusok vagy a reformátusok tettek szert jelentős többségre a másikkal szemben, a lakosság leginkább kiegyensúlyozott megoszlása Finkén volt megfigyelhető.
Visszatérve a vegyes házasságokkal kapcsolatos egyházpolitikai vitára, az 1840. év végére Borsodban is feszült helyzet alakult ki egyfelől az egri érseknek a vegyes házasságok megáldását a papok részére - reverzális hiányában - megtiltó, a passiva assistentia gyakorlatát előíró körlevelei, másfelől a vármegye ugyanezt törvénytelennek minősítő és a plébánosok megbüntetését kilátásba helyező intézkedései között. A papok lélektanilag is nehéz kényszerhelyzetbe kerültek: ha megáldják a vegyes házasságokat, egyházi főhatóságukkal kerültek konfliktusba, ha pedig engedelmeskednek a főpapi előírásoknak, kiteszik magukat a vármegyei törvényszék előtti megtorlásnak. Utóbbit rendszerint csak az egyház konzervatív politikai törekvéseit bátran támogató vagy abban érdekelt papok merték felvállalni.
Amikor Illyés Ferenc 1841. január 18-án a passiva assistentia gyakorlása mellett döntött, talán maga sem gondolta, hogy milyen hosszú és heves politikai csatározást indít el. Ezen a napon megjelent előtte az edelényi plébánián Gábor András református vallású finkei lakos menyasszonyával, a borsodi illetőségű Nagy Erzsébettel, és mivel a jegyespár határozottan (ráadásul törvényes jogaira hivatkozva) megtagadta a reverzális megadását, a plébános kijelentette, hogy a templomban nem hajlandó összeesketni őket. Majd utasította kántorát, bizonyos Bartók Jánost, hogy a paplak egy kis szobájában vegye tudomásul a házasság megtörténtét, vagyis végezze el az “esketést”. Az eljárás lényegében megfelelt az egri érsek által is a hasonló esetekben megkövetelt passiva assistentia gyakorlatának, mégsem meglepő, hogy a házasságkötés ilyetén módja nemcsak a templomban várakozó nagy számú násznép számára volt botrányos. A vőlegény apja, Gábor János írásban tett panaszt az eljárásra Osváth Mihály járási alszolgabírónak, aki terjedelmes jelentést tárt a vármegye elé a történtekről, és már ekkor indítványozta, hogy a megye külön bizottságot jelöljön ki a történtek feltárására. Mindezt megsejthették az egyházban is, ugyanis Bereghy András, a szendrői kerület alesperese február 10-én, Szirákon kelt levelében beszámolt Pyrker érseknek az Edelényben történtekről, valamint arról, hogy a következő megyegyűlésen várhatóan szóba hozzák Illyés ügyének törvényességét.
A február 16-án kezdődő negyedévi közgyűlésen valóban kitört a botrány, mint Szűcs Sámuel ügyvéd írta Pesten tartózkodó fiának: “a közgyűlés kivált két első napjai nagyon lármásak valának” az edelényi ügy miatt. Először felolvasták Osváth Mihály említett jelentését, aki a fentiek mellett arról is beszámolt, hogy Nagy Erzsébet Edelénybe járt jegyesoktatásra Illyéshez, s a plébános állandóan arra akarta rávenni, hogy a házasságból születő mindkét nemű gyermekeiket katolikusnak kereszteljék, s kérte: vőlegényét is beszélje rá a reverzális kiállítására. Illyés már napokkal az esküvőjük előtt közölte Nagy Erzsébettel, hogy reverzális nélkül nem hogy a házasságukat nem fogja megáldani (csak a kántora által tudomásul vétetni), hanem még a gyónás és áldozás kiszolgálását is megtagadja tőle. A menyasszony így a szentségekhez csak Szirákon járulhatott, de mivel a szokásos háromszori kihirdetés Edelényben történt, az esküvőt is ott kívánták tartani, a násznépet is oda hívták. Mint a hivatalos jegyzőkönyv rögzítette, a megye rendei “közbotránkozásukat és méltó neheztelésüket jelenték ki” a történtek felett. A borsodi közgyűlésben a liberális egyházpolitika hangadói voltak túlnyomó többségben, a vezető egyéniségeknek az országosan ismert Szemere Bertalan és Palóczy László számítottak. Az egybegyűltek egyetértettek abban, hogy Illyés eljárása formailag is kifogásolható és önmagában sértő, amiért a kántor által adatta össze a jegyespárt, valamint a “törvényben nem is említett” reverzális aláírásának elmulasztása miatt a katolikus személy “hite elvei szerint lelki nyugalmára és vigasztalására szolgáló más szentségek kiszolgáltatása is önkéntesen megtagadtatván, akarata és kívánata ellenére hitsorsosi gyülekezetéből rögtön számkivettetik, s ezáltal annak lelki nyugalma s csendessége erőszakos felzavarásával és megháborításával törvény elleni lépések tételére köteleztetni céloztatik”. Mielőtt azonban a vármegye vizsgáló bizottságot állíthatott volna fel, a közgyűlésen jelen lévő Illyés Ferenc kért szót, és - a szemtanú által minden bizonnyal tényszerűen “rövid betanult beszédnek” minősített - hozzászólásában kijelentette, hogy a vármegye joghatóságát a vegyes házasságok áldásmegtagadása ügyében az egyház autonómiájába való durva és illetéktelen beavatkozásnak tartja. Leszögezte, hogy ő maga törvénytisztelő ember, mindenben aláveti magát az ország törvényeinek és a vármegye joghatóságának, de ha jogszabályok a katolikus egyház bármely érdekébe ütköznek, akkor az utóbbinak engedelmeskedik: “De vagynak nékem nemcsak polgári kötelességeim, hanem egyházam eránti viszonyaim és szent kötelességeim, melyeket szintúgy, mint polgári kötelességeimet, ha szent egyházam eránt hív akarok lenni, szigorúan teljesíteni tartozom. Éppen ilyen a kérdésben forgó dolog, mely csupa szertartási és lelki lévén, egyedül az anyaszentegyház rendelkezése alá tartozik, az ilyenekbe rendelkezni tehát a katolika anyaszentegyház elvei szerint egyedül püsökjeinknek gondja, kiknek a parancsolatját teljesítettem, midőn a felforgó kérdésben papi hivatalomban eljártam, s e tekintetben is a polgári törvényt tiszteletben tartva, tettemről csak egyházi elöljáróimnak tartozom felelettel. Ugyanazért méltóztassanak megengedni a tekintetes karok és rendek, hogy mostani állásomban oda nyilatkozok, hogy e tekintetben a tekintetes nemes vármegye bíróságát el nem ösmérhetem, s el sem is ösmérem.”
Felszólalása után Illyés távozni kívánt, de a közgyűlés többsége a plébános szavaiban a vármegye hatóságával történő szembeszegülést látott, és azonnali “széksértési” perbe fogását indítványozta. A közgyűlésen elnöklő Szathmáry Király József alispán felszólította Illyést, hogy fejtse ki pontosabban, mit is ért a megyei bíróság el nem ismerése alatt, azonban “kimondása magyarázata eránt legkisebb nyilatkozást sem tévén, a széksértési per elindításának a megye közönsége akaratából lett elhatározása elnökileg kimondatván, tiszti főügyészünknek meghagyatott, hogy az érdeklett per felvételét tegye nyomon [= nyomban] írásba”. Ezután többen követelték Illyéstől, hogy “a zöld asztaltól keljen fel, de a gyűlési termet el ne hagyja”, az elnök azonban megengedte, hogy helyén maradjon vagy szabad akarata szerint felálljon, de a széksértési per lefolytatásáig a közgyűlést nem hagyhatta el. Az ügy kivizsgálására felállított “vegyes küldöttség” elnökévé Palóczy László másod alispánt választották meg, tagjai Bük Zsigmond, Orczy János és Ragályi Károly táblabírák, Okolicsányi János főjegyző, Gombos Miksa a szendrői járás főszolgabírája, Bakó János főügyész és Szalay Pál esküdt lettek. Megbízásuk arra szólt, hogy a “panaszos minden körülményeket” nyomozzák ki és tegyenek részletes jelentést. A vármegye a nyomban megtartott széksértési perben elmarasztalta Illyést, aki ugyan végül úgy módosította szavait, hogy a “vármegye bírósága” helyett csak a kirendelt “vegyes küldöttség” hatóságát nem ismeri el, a közgyűlés azonban nem látott tartalmi különbséget a két megfogalmazás között. Az ítélet szövege szerint a plébános “most érdeklett szavainak értelme által a megye közönsége szentségét s hatóságát sértvén meg”, a megyei hatóság tekintélyét is pontosan szavatoló 1723/57. tc. 1. §. alapján “egy-egy forintot tevő 25 könnyű terhű márka” büntetésre ítélték, melyet azonnal be is kellett fizetnie. Gombos Miksa járási főszolgabíró át is vette Illyéstől a büntetés összegét, majd egy újabb egyhangúlag jóváhagyott javaslat szerint a bírságpénzt a vármegye a pesti vakok intézetének támogatására felajánlotta. (Erről Lossonczy Károly pénztáros nyomban intézkedett is.)
Illyés egyébként még ott helyben tollat ragadott, és a történtekről nyilatkozatot tett a vármegye felé. “A lelki dolgokban katolikus elveimnél fogva a vármegye bíróságát el nem ismervén a tiszti főügyész által mint széksértő, fenyítő perbe idéztettem, s a közönség által elítéltetve 25 ezüst forintban el is marasztaltattam” - kifogásolta, hozzátéve, hogy az ítéletet megfellebbezi a királyi táblánál, mint fellebbviteli fórumnál. Az 1729/28. tc. 22. §-ra hivatkozva kérte, hogy az eljárást az elfogultsággal vádolható vármegye hatóságán kívül folytassák le. A vármegye a fellebbezést tudomásul vette, valamint V. Ferdinánd felé is nyilatkozatot fogalmazott meg, melyben hangsúlyozta eljárásának törvényes voltát, továbbá azt, hogy a “kegyelmes koronás királyának szolgálatát, adózó szegény népének további fent maradását, a közjót, s ezen megyének egyéb dolgait érdeklő tárgyak folytatása és elintézése végett” tanácskozó borsodi közgyűlést a plébános durván megsértette, és szavait felszólítás után sem volt hajlandó visszavonni.
A vegyes házasságok ügye miatt felbolydult közgyűlés másnap is egyházpolitikai vitákkal telt, ennek ismertetése előtt azonban meg kell jegyezni, hogy a 16-án történtek a sajtó jóvoltából országos visszhangra találtak. Ennek felidézése azért is tanulságos, mert az egykorú közvéleménynek szánt tudósítások számos olyan részletet is megörökítettek, amelyek a hivatalos iratokban nem maradhattak fenn. A Kossuth Lajos szerkesztette Pesti Hírlap arról számolt be, hogy Osváth tudósítását már amúgy is nagy várakozás előzte meg a közgyűlésben, mely “mélyen és fájdalmasan hatott a jelen volt nagyszámú közönségre”. A tudósító feltűnőnek nevezte, hogy zömmel épp a római katolikus vallású nemesek “önték ki panaszukat az egyházi rendnek e tárgyban már országosan nyilvánított elvei fölött, melyek, ha életbe lépnének, a kölcsönös felebaráti szeretetet veszélyeztetve, magát a szent és szelíd vallást türelmetlenség és szeretetlenség erkölcsi vétkével bélyegeznék”. Az egyértelműen liberális szemléletű szemtanú is leszögezte, hogy a vármegye épp a törvények és a társadalmi békesség érdekében jár el, amikor nem tűri, hogy a papság egyoldalú intézkedéseivel vallási feszültségeket gerjesszen, továbbá amikor ugyanúgy megbünteti a papokat, mint más, törvénysértést elkövető személyeket. A “szónoklat varázserejétől hullámzásnak indult elemek némely érdemes egyedeinek mérsékeltséget javasló beszédei után már csillapulni kezdének”, amikor Illyés felszólalt és bejelentette, hogy nem ismeri el a vármegye illetékességét az általa kizárólag “lelki természetűnek” és az egyházi autonómia körébe tartozónak tekintett házassági kérdésben. Szavai végeztével “székét oldalt taszítván, kalapját kezébe véve” távozni akart, azonban - mint említettük - maradnia kellett (“a közönség […] a terem ajtajait becsukatni rendelé”), majd megtörtént az elmarasztaló határozat kimondása.
A konzervatív (nem kis részben a püspöki kar anyagi támogatásával megjelenő) Nemzeti Újság “K.A.” jelű tudósítója épp ellenkező véleményen volt. Az eltérő álláspontokból egyébként is kiderül az egész vegyes házassági vita egyik nagy általánossága: a polgári átalakulás hívei (nemcsak az országosan ismert személyiségek, mint Kossuth, Batthyány, Deák, Eötvös, Szemere, hanem a “második vonal” vármegyei képviselői, mint Beöthy Ödön, Balogh János, vagy Borsodban épp Palóczy) a házasságot már ekkor férfi és nő polgári szerződéseként, így jogi szabályozását közéleti problémának értelmezték, az egyház pedig - mivel szentségnek minősítette - a házasságjog törvényes rendezését a vallás elveibe történő beavatkozásként interpretálta. A végül 1894-ben a kötelező polgári házasság törvénybe iktatásáig eljutó folyamat során a katolikus egyház minden alkalommal “vallásüldözésnek”, a papság háttérbe szorításának nevezte a felekezeti egyenjogúság elvéből kiinduló polgári kezdeményezéseket, így korszakunkban a vegyes házasságokban a protestáns fél számára a gyermekek számára a szülőnek biztosított felekezetválasztás jogát is. Az említett tudósítás szerint például - szemben a tagadhatatlanul reformellenzéki vezérmegyének is számító Borsod hivatalos álláspontjával - a közgyűlésen “nem annyira a közhasznot előmozdítani kívánó indulat, mint inkább a vallás elveinek [sic!], szentesített szertartásinak s bevett szokásinak a legnagyobb elfajultság szülte kedélyek általi összerombolása vagy legalább nevetségessé tétele főszerepet játszott.” A konzervatív orgánum azzal is vádolta a borsodi liberálisokat, hogy még az adófizető nép érdekeinek védelmével sem foglalkoznak, hogy támadhassák az egyházat, illetve rosszmájúan azzal is, hogy Osváth alszolgabíró jelentése “színészházilag tapsoltatott” a közgyűlésben. Hasonló stílusban írt (a “köztiszteletben élő”) Illyés eljárásának fogadtatásáról is, mondván: “a legnagyobb türelmetlenség és kicsapongó beszédek nyilváníttattak a feszült túlzók és a viharos szellemisták [sic!] által, türelmetlenség és szeretetlenség erkölcsi vétkével bélyegezvén a katolikus lelkészeket”. A tudósító az események ismertetése - Illyésnek a vármegye illetéktelenségével kapcsolatos beszéde, széksértési perbe fogása és megbüntetése - mellett kemény szavakkal illette a borsodi liberális nemességet (“bőszülésig lármázó tömeg”), az egyház eljárását kifogásoló beszédeket (“hallatlanul durva kifogások”, “túlzók iszonyú lármája”) és beszámolóját publicisztikai jellegű eszmefuttatásokkal is megszakította. Ő - írta - református létére teljesen egyetért a katolikus papság eljárásával, mert az felelt meg a törvényességnek és az erkölcsösségnek. Bár valójában inkább arról volt szó, hogy a szerző konzervatív politikai felfogása a reformellenzék közéleti térnyerésének visszaszorítására irányult, ami abból is kiderült, hogy a vegyes házassági ügy kapcsán annak a reményének adott hangot, hogy az uralkodó megzabolázza a borsodi szabadelvűeket is: “reménylem is, hogy jó királyunk […] minél elébb az elfajult kedélyeket kiirtja, és az óhajtott béke angyalát, azaz hatalmas parancsolatját határozólag megküldendi”.
Február 17-én a borsodi közgyűlésben újra elővették az edelényi plébános ügyét, mely az okot szolgáltatta arra, hogy a vármegye további intézkedéseket foganatosítson a vegyes házasságok megáldását akadályozó papokkal szemben. “nehogy jövendőben a házassági ünnepélyes tettet még inkább alacsonyító módok követtessenek el, eziránt az intézkedéseket jó előre megtenni szükséges lenne”. Ugyanekkor Thassy Miklós c. kanonok, a miskolci Mindszent község plébánosa és alesperes ünnepélyesen kijelentette, hogy ő és paptársai az egri érsektől rendelkezést kaptak arra nézve, hogy a vegyes házasságok esetében passiva assistentia szerint tartott szertartásokat is személyesen kell, hogy vezessék. (Mindez azért érdekes, mert ezek szerint Illyés eljárása nem felelt meg minden ponton a főpapi rendelkezéseknek sem.) A közgyűlés további szakaszában felolvasták a főpapság vegyes házassági eljárását teljes mellszélességgel pártoló Esztergom megye körlevelét. Ez lehetőséget adott Palóczy László számára, hogy - az 1840. novemberi felirat gondolatmenete alapján - nagy beszédben álljon ki a polgári átalakulás egyházpolitikai programja mellett és emelje fel szavát az azt megakadályozni kívánó katolikus papsággal (különösen a felső klérussal) szemben. Beszéde részben a protestáns hitvitairodalom tradícióira épült, részben a liberalizmus modern eszméit közvetítette. Illyés Ferenc konkrét ügyéből kiindulva úgy vélte, “az ilyetén vegyes házasságokra lépett és lépni szándékozó személyeknek családi csendes körét felháborító, a házassági boldog életet alapjában megrázkódtató békétlenség, nyugtalanság és idegenkedés eszméje felelevenítésével káros behatást és következést maga után húzó, […] a közfigyelmet és botránkoztató neheztelést méltán felébresztő” eljárásra az egyház azért ragadtatta magát, mert megérezte, hogy társadalmi befolyása jelentősen csökken, amelyet csak a direkt politikai nyomásgyakorlás eszközével és nem az evangélium módszereivel tarthat fenn. Palóczy utalt Illyés előző napi vihart kavart beszédére, melyben a vegyes házasságok ügyét kizárólag lelki és vallási természetűnek nevezte, melyhez a törvényhozásnak, valamint a jogszolgáltató szerveknek - szerinte - az égvilágon semmi közük. Palóczy hosszan fejtegette azt a liberálisok körében elterjedt véleményt, miszerint a papság azáltal, hogy a római pápának engedelmeskedik, Magyarországon törvényen kívülinek, sőt a törvények felett állónak tekinti magát: “az országban létező oly pápai garnizon, mely a haza által gazdagon tartatik és jutalmaztatik, amely azonban nem a hazától és ennek fejedelmétől, hanem egy külső fő hatalomtól függ, s a haza törvényeinek nem engedelmeskedik, a haza békességét és csendességét tetszése szerint zavarja”. Szenvedélyessé váló beszédében ennek megszüntetésére, lényegében az állam és az egyház liberális szemléletű elválasztására szólított fel - és élete egyik legnagyobb szónoki sikerét aratta. A borsodi közgyűlésben ezúttal is a liberálisok lettek a hangadók, és terjedelmes határozatban foglaltak állást az egyház közéleti törekvéseivel szemben. A korábbi országgyűléseken - fejtegeti a határozat elvi indoklása - már szorgalmazták a vegyes házassági ügyek rendezését, “azonban hazánk láthatárát elborított terhes fellegek megyénk felett is megdördültek” - utaltak Illyés Ferenc eljárására. Az edelényi plébános ügye által “a békés polgárok nyugalma, csendessége felzavartatott” - vélték, de a püspöki kar törvényellenes körleveleinek ügyét csak a következő országgyűlésben tartották lezárhatónak. Ugyanakkor “a megzavart családi viszonyok kiegyenlítésére, a házi élet felbomlott csendessége helyrehozására tüstént és halaszthatatlanul azon törvényszerű módokat” kellett a vármegyének alkalmazni. Először is - az említett 1647/14. tc. alapján - Palóczy elnöklete alatt protestánsokból és katolikusokból álló rendkívüli törvényszék felállítását kezdeményezte az áldásmegtagadó papok esetleges későbbi ügyeinek kivizsgálására. (Tagja lett többek között Szemere Bertalan, Bük Zsigmond, Vay Lajos és a megye közéletének más kiemelkedő személyiségei.) Továbbá leszögezték, hogy a papság törvényellenesen gátolja a vegyes házasságok megkötését, a törvény világos rendelkezése ellenére bizonytalanságot keltenek az ilyen frigyek törvényességét illetően, ezért elrendelték a reverzálist követelő plébánosok haladéktalan perbe fogását. Elrendelték továbbá, hogy a vármegye törvényvédő és az egyház ellen irányuló álláspontját az egész megyében ki kell hirdetni. Az említett törvényszék működését pontosan meghatározó szabályzatot is alkottak, mely széleskörű nyomozati jogkörrel ruházta fel az elnöklő alispánt, és az általa megbízandó szolgabírákat, 15 napot biztosított a bejelentett papoknak a meg nem áldott házasságok törvényes körülményeinek helyreállítására stb. A törvényszék felállítása ellen az említett Thassy Miklós - egyre inkább az egyháziak álláspontjának tolmácsolója a megyegyűlésen - tiltakozó óvást jelentett be. A papság képviseletében ismét amellett érvelt, hogy az egyháziak intézkedéseiben a politikai intézményrendszer szervei nem illetékesek. A közgyűlés értelmezése azonban nagyon is egyértelműen utasította el ezt az álláspontot: “A felhívott tc. rendelete szerint alakított törvényszéket nem a megye közönsége, hanem az idézett törvény állítván fel, a törvény elleni óvásnak egyáltaljában helye nincs, de a megye közönsége által hozatott határozatok eránt is a kevesebbségben maradott fél óvást helyesen nem tehetvén, ha azt részére sérelmesnek véli, annak orvoslását csak törvényszerűleg követelheti, ennélfogva kérése nem teljesíthető.”
Illyés Ferenc február végén - március elején intenzív levelezésbe kezdett Pyrker érsekkel az egyház tekintélyének mentéséről, valamint a fellebbezési eljárás és a vármegyével szembeni ellenlépések koordinálásáról. Március 3-án részletes és bizalmas beszámolót készített az érseknek a miskolci gyűlésen történtekről, súlyos szavakkal bélyegezve meg a borsodi közélet egyházellenes hangulatát. A február 16-án történt bejelentésének megfelelően egyébként Illyés alperesként benyújtotta fellebbezési kérelmét a királyi táblának, melyet Pyrker érsek is támogatásáról biztosított a kormányszerveknél. A királyi tábla március 16-án hagyta jóvá a fellebbviteli eljárás megindítását. (Ebből az értesítésből is kiderül, hogy a felperes Borsod megyét Bakó János megyei ügyész képviselte.) Pyrker többször, például március 12-én írt részletes levelet Illyés Ferenc peres ügyének támogatásával kapcsolatban.
Közben persze a vármegye által felállított törvényszék sem tétlenkedett. Palóczy március 21-én írt értesítést Illyésnek, miszerint Gábor András és Nagy Erzsébet összeesketésének “és a több ahhoz tartozó környülményeknek” részletes felderítése érdekében április 6-án reggel 8 órakor a vármegye vizsgáló bizottsága Edelényben megkezdi tevékenységét. Palóczy szigorúan meghagyta a plébánosnak (“mint vádlott félnek”) valamint a kántornak, hogy ebben az időpontban otthon tartózkodjanak. A nyomozás megindításáról Illyés azonnal (vagyis 23-án kelt levelében) értesítette az egri érseket, és a vármegye várható elmarasztaló döntésével kapcsolatban kérte intézkedését. Pyrker 29-én válaszolt Illyésnek, ígéretet téve ügyének felsőbb kormányszervek bevonásával történő rendezésére.
Az április 6-án Edelényben történtekről pontos információkkal nem rendelkezünk, a megye törvényszéke Palóczy beszámolói alapján csak májusban tárgyalta az ügyet. Ugyanakkor fontos, hogy április második felében - összefüggésben a vegyes házassági ügyek országszerte egyre szerteágazóbb és hevesebb vitáival, majd később a Lonovics által Rómában kieszközölt bréve kérdésével - az egri érsek mintegy “fentről” próbálta az edelényi plébános perét számára kedvezően bevégezni. Hivatalosan megkereste a helytartótanácsot és azt kérte, hogy semmisítsék meg a borsodi közgyűlés február 17-én kelt határozatait, tiltsák el a vármegyét azok nyilvánosságra hozásától, vagy ha már megtörtént, kényszerítsék annak visszavonására. A helytartótanács április 20-án értesítette Borsodot, hogy a vegyes házasságok ügyében hozott határozatairól és azok okairól intézzen részletes jelentést Budára, addig pedig, amíg az ügyben központi intézkedés születik, függessze fel határozata végrehajtását. Borsod azonban (más ellenzéki vármegyékhez hasonlóan) ellenállt az érsek kezdeményezéséből kiinduló kormányzati nyomásnak és ragaszkodott eljárása törvényességéhez és a helytartótanács ismétlődő érdeklődéseire később is rendkívül udvarias és részletes, de a februári határozatához ragaszkodó leveleket küldött. Már csak azért is, mert a kormányszervek ugyanakkor nem voltak hajlandók egyidejűleg Illyés fellebbviteli perében is a halasztás mellett dönteni, épp ellenkezőleg. Május 1-én például a vármegyét képviselő Bakó János ügyész hivatalosan bejelentette, hogy 24-re megidézték a királyi tábla elé.
A következő negyedévi közgyűlésre május 10-18. között került sor, és a februárihoz hasonlóan ezt is jelentős részben egyházpolitikai kérdések foglalkoztatták. Az első napon ismertették a Palóczy vezette “vegyes küldöttség” tudósítását és Illyésnek a vármegye hatóságával szembeni további ellenkezését tartalmazó nyilatkozatát. A jelentést összefoglaló jegyzőkönyvi bejegyzés szerint az edelényi plébános 1841. január 18-án az addigi békés, fél évszázados gyakorlatot egyoldalúan felrúgta, az egyházi szertartásokat jogsértő módon elmellőzte, sőt azokat - mivel az “énekész”, vagyis a kántor által végeztette az eljárást - le is alacsonyította. Mindennek következtében Illyés által “oly tettek vitettek véghez, melyek a különböző vallású hazafiak között a viszálkodást elenyésztetni s a viszonos szeretet és egyetértés jóltevő kapcsolatait erősbíteni szándékozott 1791. évi 26. tc. rendeletével ellenkeznek”. A küldöttség nem téveszthette szem elől, hogy “az idézett törvény üdvös hatását jótékonyan érzett honunk fiai közt az ilyetén tettek által a már elenyészni kezdett ingerültség és visszavonás különben is buján növekedni szokott magvai nemcsak elhintettek, hanem már ki is csiráztattak”, ezért úgy vélték, különösen erélyes intézkedésre van szükség az egyházzal szemben a lakosság nyugalmának biztosítása érdekében, mely a vármegyének nemcsak joga, hanem kötelessége is. (“[Az egyháziak] a házassági boldog életet alapjában megrázkódtató békétlenség, nyugtalanság és idegenkedés eszméje felelevenítésével káros behatást és következést maga után húzó s törvény elleni tettek […] a közfigyelmet és botránkozó neheztelést méltán felébresztik” - írták.) Illyés Ferenc edelényi plébánost nem vétlen, hanem szándékos törvénysértőnek minősítették, ügyét az ilyen esetekben használatos 1723/12. tc. alapján a vármegye rendes törvényszéke elé utalták. (Az már más kérdés, hogy a rendes törvényszék épp azokból a tagokból állt, akiket “vegyes küldöttségként” az edelényi ügy kivizsgálására küldtek, vagyis Illyés nem várhatott ott sem más elbírálást.) Az 1791/26. tc. világos rendelkezése folytán még azt sem tartották elfogadhatónak, hogy Illyés áldásmegtagadására még azt megelőzően került sor, hogy a borsodi közgyűlés februári határozataiban ezt kifejezetten megtiltotta. Az már megint csak a sajtóból derül ki, hogy azért kisebb vita ezt a határozatot is kísérte, mégpedig azért, mert a múltkor az 1647/14. tc. alapján rendelték el a plébánosok megbüntetését, amely egész pontosan a vallási szertartások - előzetes - akadályozásának tilalmát szankcionálja. Az edelényi esetben pedig ezt lényegében - mivel a házasságkötés már megtörtént - visszamenőleges hatállyal kívánnák érvényesíteni. Azonban a “bölcs többség s közte az 1647/14. tc. múltkori legnagyobb hőse” (nyilván Palóczy) az 1791-es rendelkezés sérelmét és az edelényi ügy precedens-jellegét hangsúlyozták a határozat alátámasztásában.
A vármegye ugyanakkor jelezte, hogy teljes mértékig elkötelezett a polgárosodás egyházpolitikai programja mellett és felveszi a kesztyűt az egyházzal szemben. Határozottan fenntartották álláspontjukat, miszerint “az áldás megtagadásávali házassági egyben köttetésen jelen leendő egyházi férfiaknak megfenyítését esetről esetre előbbeni e tárgyban hozott határozatuk szerint elrendelendik”, de egy jelentős lépéssel tovább is mentek. A katolikus papság magatartását látva, a vármegye területén Borsod is - más vármegyék, elsősorban Zólyom példája nyomán - engedélyezte, hogy az eltérő felekezetű jegyespárok a “vőlegény vallásán lévő egyházi személytől” (vagyis protestáns lelkipásztortól) is kérhetik házasságuk megáldását. Ez az intézkedés ugyan elvben szintén ellentétes volt az 1791/26. tc.-kel (amely, mint említettük, csak katolikus pap előtt engedte meg a vegyes házasság törvényes megkötését), azonban a vármegye hivatkozhatott arra, hogy ezt az állapotot a katolikus papság magatartása idézte elő.
Másnap, a közgyűlésben újabb egyházpolitikai téma merült fel. (Mint fent említettük, a vegyes házassági botrány kirobbanása után a vármegyék igen “találékonynak” bizonyultak az egyház kiváltságainak felszámolása terén.) Zala vármegye indítványozta, hogy a nemrég esztergomi érsekké kinevezett, de még a veszprémi püspökség jövedelmeit is viselő Kopácsy Józsefet tiltsák el a két egyházmegye javainak együttes felhasználásától. Palóczy ismét nagy beszédet tartott, melyben hamar elrugaszkodva a konkrét indítványtól, a katolikus egyház birtokainak szekularizációját, pontosabban a nagybirtokok feleslegének a népnevelés céljaira fordítását javasolta. Ez az indítvány képezte az alapját annak az augusztus 9-i határozatnak, mely “borsodi indítvány” néven vonult a reformkor politikatörténetébe, és vált az 1843-44. évi országgyűlés egyik leghevesebb vitatémájává.
Visszatérve a vegyes házasságok áldásmegtagadásának ügyére, a megyei közgyűlés nem kívánt kitérni az egri érsek kérésére küldött helytartótanácsi felszólítás elől sem, mely az ügyről való részletes jelentés beadására kötelezett. Ugyanakkor - nyilván időnyerési céllal - a májusi közgyűlésen ezt nem kívánták véglegesen elkészíteni, s a minden korábbi intézkedést, jogszabály-értelmezést is magába foglaló dokumentum elkészítését a vármegye egy külön választmány feladatául szabta, és június 6-t jelölte meg a jelentés-tervezet benyújtásának határidejéül. Egy előzetes feliratot azért már ekkor is intéztek a helytartótanácshoz, amelyben törvénytiszteletüket hangsúlyozták, azt, hogy kötelességüknek ismerik a felső kormányszervek “mindazon kegyelmes végzetei pontos és haladék nélküli betöltését, melyek törvényeinkben gyökereznek”. Rendkívül finom diplomáciai nyelven fogalmazták meg, hogy a “fennálló törvényeinken gyökerezett s éppen azoknak sikeresítése végett hozatott” határozataikhoz ragaszkodnak, és “távolról sem akarjuk gyanúsítani, annyival inkább elhinni azt, hogy a fennálló törvények, épp azoknak végrehajtása - úgyszinte hajtatása - felfüggesztése a végrehajtó hatalom szándéka lenne”. Holott nyilván tudták, hogy a végrehajtó hatalomnak pontosan ez a szándéka a vármegye által hozott, az egyház tekintélyét érzékenyen érintő vegyes házassági rendeleteivel. Bizalmukat fejezték ki az uralkodó által a jövőben adandó intézkedés számukra kedvező volta iránt, valamint az egri érsekkel való szembeszegülés jegyében leszögezték, hogy a vármegye korábban is a polgárok békéjének és nyugalmának biztosítása, az egyház törvénytelen és az egyszerű nép vallásos életét, erkölcsiségét sértő tevékenységének felszámolására törekedett. A vármegye kifejezte elhatározását korábbi határozatai (különösen az 1840. novemberi felirata) következetes végrehajtása iránt, addig, amíg a főpapokat nem kényszerítik “a káros visszavonás, idegenkedés és egyenetlenség buján nevekedő magvait” elvető, a “csendes nyugalmokból felrázkódtatott, s a jövendő kétes bizonytalansága miatt lecsillapodhatni nem tudható indulatokat” felizgató, a “közigazgatás minden ágai pontos elővitelét s a közjó előmozdítását” gátló pásztorleveleik hatálytalanítására.
Az immáron rendes törvényszéki eljárásra utasított (vagyis valamennyi más törvénysértő polgárral egyenlően kezelt) edelényi plébános ügyében legközelebb június 2-án történt intézkedés. Palóczy László ekkor már nem a kivizsgálásról való értesítést, hanem szabályos idézést küldött Illyésnek, és minden korábbinál keményebben fogalmazta meg a házassági áldás megtagadásával kapcsolatos vádat. A küldöttség jelentése, valamint Illyés nyilvánosság előtt tett nyilatkozata alapján a vádhatóság szerepét betöltő megyei törvényszék bizonyítottnak (illetve legalábbis alapos gyanúnak) tekintette, hogy a plébános a január 18-i incidens előtt és után törvénysértést követett el. Palóczy levelét érdemes hosszabban idézni: “[Illyés Ferenc] több oly vétkes tetteket és a vegyes házasságoknak erkölcsi akadályul szolgáló merényeket követett el, melyek az eddigi több, mint ötven évi folytonos gyakorlat ellenére, az egyházi szokott és a lelkészi hivatallal szorosan egybefüggő szertartások elmellőzésével, sőt azoknak nyilvános lealacsonyításával és a vegyes házasságoknak - reverzális nem adása esetében - a valóságos szentségek sorábúli kizárásával vitetvén véghez, nemcsak a tiszta vallásosságot csökkenték s elveinek ugyanazonosságát kétségbe helyezék, hanem még (amellett, hogy az egy haza testvér polgárai közé a káros egyenetlenség és gyűlölség magvait is bőven elhinté, a családi csendes köröket pedig alapjában megrázkódtató lelkiisméreti habozásra és meghasonlásra felzaklata) magának, az éppen a belviszályok megszüntetésére és a múlt idők vérző sebei orvoslására alkotott 1790. évi 26. törvénycikk abbeli üdvös és világos rendeletének is, »hogy a vegyes házasságoknak bármi szín alatt akadályokat tenni nem szabad« - vakmerő és úgy lelkészi állását, mint őfelségének e részben közbejött királyi parancsát feledve lett áthágását, letapodását s ami több, magának a fentebb idézett törvénycikk tartalmának is Isten és természet törvénye elleni bűnnel bélyegzési célzatát nyilván és egyenesen igazolják.” Ennek alapján a plébánost kötelezték, hogy nemcsak a törvényes rend, hanem az alkotmány [!] elleni tette miatt június 18-án feltétlenül jelenjen meg a bíróság előtt “tisztelendőséged érdemlett példás fenyítékének lépcsője” megállapítása céljából. (A hivatalos értesítés kemény hangvétele bizonyára annak is szólt, hogy Illyés maga sem törekedett ügyének méltányos, kompromisszumos lezárására, hanem a szembeszegülést választotta, amelyben az érsek biztatása is szerepet játszhatott. Egyik utóda az edelényi plébánián, Kassay Imre fel is jegyezte róla “túlbuzgóságát és nehézkes akaratoskodását”.)
A jelzett napon megkezdett törvényszéki tanácskozás a korábban már több alkalommal kifejtett álláspontok újrafogalmazásával telt. Illyés ügyében ugyanakkor csak szűkszavú jegyzőkönyvi bejegyzés maradt ránk, melyből kiderül, hogy a “törvénysértés és a vegyes házasságok vétkes akadályozása” indult peres eljárást ekkor még csak vármegyei szinten zárták le. A már vádlottként szereplő Illyés ügyvédje, Nagy József segítségével védte álláspontját, egyre kevesebb sikerrel, ugyanakkor - a feudális jogszolgáltatás jellegéből következően - abban a reményben, hogy egy esetleges fellebbezés után el tudják nyújtani a végső ítélethirdetést, ameddig csak lehet. Illyés ekkor más papokhoz hasonlóan figyelmeztetésben (“intésben”) részesült az 1647/14., illetve az 1791/26. tc.-ek megsértése miatt és felszólították az ilyen jellegű tevékenységének abbahagyására. Az áldás-megtagadások miatti országos botrányok ugyanakkor Borsodban is tovább fodrozódtak. Bejelentés érkezett például az egyháziak borsodi vezéregyéniségének tekintett Thassy Miklós c. kanonok ellen is. (Ő jelentette be korábban a vármegye határozata ellen emelt egyházi óvást, nyilatkoztatta ki, hogy a passiva assistentiát gyakorló papok nem szednek stólapénzt a “szertartásokért”, illetve egy másik vegyes házassági ügyben is - amikor Ladányi Antal sajógalgóci plébános “szép sima szavak használatával reverzálist vett” egy dubicsányi református férfitől, aki ezt megbánta és utólag megsemmisíttetni akarta - ő számított az egyháziak vezérszónokának.) Thassy ellen az a bejelentés érkezett, hogy egy diósgyőri evangélikus férfit mindenáron reverzális adására akart kényszeríteni, ellenkező esetben csak passiva assistentiával fogja összeadni katolikus menyasszonyával. A plébános - megsejtve, hogy Illyéshez hasonlóan belőle is vádlott lehet - gyorsan, még az e tárgyban hozzá intézett hatósági figyelmeztetés kézhez vétele előtt intézkedett a házasság foganatosításáról és rágalomnak minősítette a reverzálisra vonatkozó bejelentést. Palóczy és a megyei törvényszék azonban nem érte be ennyivel: június 21-én az ügy részletes kivizsgálására utasított, a perbe fogásától azonban egyelőre eltekintett. Ettől kezdve ugyanakkor Illyés és Thassy áldás-megtagadási ügyeit együttesen kezelték.
Az országszerte megindult újabb plébános-perek már nemcsak a papság (különösen a püspöki kar), hanem a kormányszervek és a bécsi udvar számára is egyre kényelmetlenebbé váltak, gyors és határozott lezárásukat egyre többen sürgették. Pyrker érsek még Bécsben is megfordult, hogy kieszközölje Borsod vármegye megrendszabályozását. Ennek illetve további sürgető leveleinek lett a következménye, hogy a helytartótanács 1841. július 9-i határozatában újra felszólította Borsodot, hogy függessze fel a vegyes házasságok ügyében hozott intézkedéseit, és hagyjon fel a papság ellen irányuló tevékenységével. Egyidejűleg a kancellária is intézkedett: felszólította a vármegyéket, hogy azonnal szakítsák félbe a törvényszékeken folyó plébános-pereket, és utóbbiak iratait haladéktalanul küldjék Bécsbe. (Ennek nyilvánvaló célja, mint utóbb ki is derült, az ügyek “elfektetése” volt.) Borsod július közepén vette kézhez az erről szóló értesítést, és felmerült a kérdés, hogy ennek hogyan és mennyiben tegyenek eleget. Több vármegye ugyanis teljesítette a felszólítást, mások úgy próbáltak középutat találni, hogy a periratok másolatait postázták (ez elvben lehetőséget adott a perek folytatására), míg az ellenzék vezérmegyéi a nemesi önkormányzat autonómiájának sérelmét látták az intézkedésben, és annak nem teljesítése mellett döntöttek.
Így cselekedett többek között Borsod is, melynek augusztusi “évnegyedes” közgyűlése nemcsak az említett szekularizációs indítvány miatt lett rendkívül forró hangulatú. Az augusztus 12-i közgyűlés foglalkozott általában a vegyes házasságok elvi kérdéseivel, illetve konkrétan Illyés és Thassy ügyével. Utóbbiakkal már csak azért is, mert a helytartótanács erre július 20-i rendeletében külön felszólította a vármegyét, sőt augusztus 5-én kifejezetten Illyés Ferenc vonatkozásában megismételte azt. A közgyűlés többsége ugyanakkor nem kívánta részletesen kommentálni Illyés tárgyalását, csak hangoztatta eljárásának jogszerűségét, Thassyval kapcsolatban pedig leszögezte, hogy ellene még csak vizsgálatot kezdeményeztek, “tiszti perbe fogására” nem került sor. Megint csak a diplomácia nyelvezetében való jártasságra utal, hogy a vármegye József főherceg nádornak címzett jelentésében kérte: “minthogy a nevetlen feladások törvényeink által tilalmaztatnak”, a helytartótanács közölje, hogy kitől származik a Thassy perbefogásával kapcsolatos, a valóságnak nem megfelelő információ. (Holott nyilván mindenki tudta, hogy az egri érsekről van szó.) Hivatkoztak továbbá arra, hogy a vegyes házasságok ügyében a közgyűlés kimerítő jelentést készített az uralkodó számára (erről ld. alább), sőt már május 17-i beszámolójukban is hangsúlyozták, hogy az egyház tevékenysége elleni korábbi valamennyi lépésük törvényes alappal bír, “és épp azoknak [ti. a törvényeknek] teljesítése tekintetében hozatott végzeteink alaptörvényeink szerint - bár ideiglen is - fel nem függesztethetnek”. Kifejezték álláspontjukhoz való további következetes ragaszkodásukat (“az azokra e helyen is való hivatkozást elegendő feleletnek tartva”), és kérték ennek pártolását. A vármegye kinyilvánította, hogy ez vonatkozik Illyés Ferenc ügyére is, vagyis a per felfüggesztésére vonatkozó előírást nem teljesítik.
Ugyancsak augusztus 12-én, még Illyésék ügyének mérlegelése előtt a vármegye rendkívül terjedelmes, az uralkodóhoz intézendő felirat szövegét fogadta el, melyben részletezte a vegyes házasságok ügyében képviselt álláspontját. A liberális egyházpolitikai elvek összegzésének is felfogható dokumentum éles hangon szállt szembe az egri érsek által a kormányszervekhez benyújtott folyamodványának kitételeivel. (Stílusa és alkalmazott szófordulatai, jelzői alapján retorikai remekműnek is tekinthetjük, feltételezésünk szerint Palóczy fogalmazta.) Pyrker panaszát általában egy önkormányzati testület, vagyis a vármegye kollektív és hatósági súlyú döntésével szembeni “magányos panasznak”, így az egri érseket egyszerű állampolgárnak tekintették, és “őszinte egyenességgel” megvallották, hogy a vármegyével szemben méltatlan, a politikai intézményrendszerrel össze nem egyeztethető, hogy “magánemberek” panaszainak ekkora jelentőséget tulajdonítsanak. Rámutattak továbbá arra, hogy “a reménytelenül támadt bajnak közveszéllyeli fenyegetődzése miatt” született 1840. novemberi feliratuk ellen sokáig semmilyen kifogás sem merült fel, sőt a püspöki kar intézkedéseit “utóbb az országbeli megyék igen nagy többsége rosszallotta”, ami arról nyugtatta meg Borsodot is, hogy “a nemzetnek sokkal nagyobb része vélünk egy véleményben s egy szándékban lévén, az egész nemzettel közös ügynek védésére emelénk fel szavunkat”. A felirat szerzői pontosan tisztában voltak azzal, hogy jóval többről van szó, mint néhány protestáns és katolikus magánügye. A vegyes házasságok ügyében valójában két egyházpolitikai felfogás ütközött össze, egyfelől az államnak vallási küldetést is szánó, az egyházat a társadalom fölé emelő konzervatív, illetve az egyházat a társadalom egy, az államnak alárendelt intézményeként való liberális értelmezése: “kérdésbe nem vehető általános igazság az, hogy nem az ország van a vallásban, hanem a vallás van az országban, úgy kétségtelenül áll az is, hogy nem megyénk van az egri egyházi megyében, hanem az egri egyházi megyének egy része van Borsodban békebelezve”. Ismét erélyesen visszautasították továbbá azt a felfogást, hogy a vármegye határozata sértené a katolikus vallás szabadságát: “törvényeink, de a mindennapi tapasztalás szerint is a vallás külső alakját illető tárgyak elintézése eránt a világi törvényhozás valamint eddig tett, úgy ezután is a tisztán szellemiekbeni avatkozása nélkül teend intézeteket, sőt ha a szellemieket is a polgári státus felállításával vagy ennek boldogságával ellenkezésben lenni látja, azok eránti intézkedés senki által kétségbe nem hozott jussai közé tartozik”. A világos törvények, valamint a házasságban a felekezeti egyenjogúság biztosításának követelménye késztette arra a vármegyét, hogy a “már-már békétlenkedni kezdő nép” megnyugtatását az egyházi érdekérvényesítés visszaszorítása útján kezdeményezze. A katolikus papságot továbbá egyértelműen azzal vádolta, hogy saját felekezeti önérdekeiért, a klérus hatalmi-politikai szempontjaiért kész felborítani a társadalmi békességet és vallási eredetű politikai viszályt szítani.
1841 augusztusától Illyés Ferenc, Thassy Miklós és más érintett plébánosok konkrét ügyei, az ellenük indított perek és nyomozások fokozatosan veszítettek jelentőségükből. A vegyes házassági vita mintegy “magasabb szintre” került, immár nem egy pap ügye, hanem az egri érsek (illetve rajta keresztül a püspöki kar) és az ellenzéki vármegyék küzdelmévé alakult át. Az amúgy is rendkívül konzervatív, maradi szemléletű Pyrker János László szeptember 10-én újabb levelet írt Borsod vármegye ellen Bécsbe. De a vármegye sem hagyta annyiban, és - kinyilvánítva azt a liberális alapelvet, hogy az egyház is a társadalom egy, másokkal egyenjogú intézménye és nem uralkodhat azon - már nem egy plébánost, hanem közvetlenül az érseket figyelmeztette a törvények betartására, és a más vallású polgárokkal való békés együttélés megzavarásának abbahagyására. Szathmáry Király József alispán október 22-én Pyrkernek írt levelében végigtekintette az elmúlt másfél évben történteket, és kijelentette, hogy az elmérgesedő vitáért végső soron nem a passiva assistentiát alkalmazó plébánosokat, hanem a püspöki kart terheli a kizárólagos felelősség. “Excellenciád egyházmegyéjében elbocsátott körlevele által a vegyes házasságok ezutáni kötése módját az eddigi több, mint ötven éves gyakorlat ellenére akadályozza, s papjai által akadályoztatja” - hangsúlyozta, hozzátéve, hogy a vármegye csak ezt követően volt kénytelen a lakosság nyugalmát fenntartani hivatott határozatokat megalkotni. Az augusztus 12-i közgyűlés felhatalmazása és a korábbi törvények (az 1647/14. tc. mellett az 1507/8. tc.) alapján az alábbi határozatot hozta: “ezennel törvényesen intem excellenciádat, hogy a békés polgárok nyugalma felháborításával a vegyes házasságok megtörténhetését akadályozó egyházi körleveleit visszahúzván, az akadályok további tételétől szűnjék meg, s papjait is illetőleg szüntesse meg.” Szathmáry fontosnak tartotta az “intés” megismétlését és 15 napot adott az érseknek arra, hogy “egyenes választ” adjon a hatósági figyelmeztetésre.
Pyrker, alighogy kézhez vette a levelet, november 6-án értesítette erről a kancelláriát és - a katolikus egyház “szabadságára” hivatkozva - tiltakozott az ellen, hogy őt egy vármegye ilyen hivatalos figyelmeztetésben részesítse. 10-én pedig (még épp a borsodi alispán által adott határidőn belül) a vármegyéhez intézett terjedelmes emlékiratban fejtette ki álláspontját. Bevezetésként leszögezte, hogy “én pásztori leveleimben semmit nem rendeltem, mi pásztori körömet haladná, mint törvényes egyházi hatóság azokról pedig, melyeket püspöki hivatalom körében cselekszem, csak Istennek, egyházamnak, s lelkiösmeretemnek tartozok számolni”. Arra hivatkozott, hogy a katolikus egyház mindenkor bizonyos feltételekhez kötötte az általa soha nem helyeselt vegyes házasságok megáldását, valamint - tipikus katolikus egyházi érveléssel - arra is, hogy mint az egyházi rend tagja, alá van rendelve a római pápának, és lényegében nem tesz mást, mint Isten földi helytartójának rendelkezését hajtja végre. Hosszan fejtegette továbbá, hogy az 1791/26. tc. nem terjeszthető ki hitelvi kérdésekre, márpedig a vegyes házasságok megáldása az egyház számára kizárólagosan az. (“Ha annak értelmét a lelki dolgokra is ki lehetne terjeszteni, az a katolika egyház életerejét támadná meg.”) Elismerte ugyan, hogy rendelkezése az ötven évig szokásban volt gyakorlatot megváltoztatta, úgy vélte azonban, hogy ehhez a püspöki karnak mindenkor joga van, melynek tagjaival és intézkedéseivel teljes szolidaritást vállalt. Az érsek meg volt továbbá arról győződve, hogy a vármegye által megfogalmazott panaszok nem valós társadalmi igényt, hanem egy hatalomra törő, antiklerikális kisebbség politikai érdekeit tükrözik. (“Nagy kiterjedésű megyémből mind e mai napig nemcsak nyugtalanító tudósítás nem érkezett hozzám, sőt inkább mindenfelől azon örvendetes biztosítást vevém, miszerint híveim főpásztori rendeleteimet derült kebellel fogadták, s a kat. anyaszentegyház abban kifejtett elveinek s tanításának szívvel és lélekkel hódoltak.”) A valóságnak minden bizonnyal nem igazán megfelelő, ráadásul a borsodi nemességét sértő megfogalmazást még tovább is vitte, amikor azzal vádolta a vármegye tisztikarát, hogy határozatai “legalább egyes esetekben meggyengíti a tiszteletnek és bizodalomnak azon fontos kapcsolatait, melyekkel a népnek lelki vezéreihez köttetnie kell, s melyeknek teljes épségben tartása a polgári társaságnak legmélyebb érdekében áll, s a hatóságok éber figyelmét méltán érdemelheti”. Vagyis a vármegyének épp azt a feladatot szánta, hogy mindenkor az egyház érdekeinek megfelelően, annak útmutatása szerint éljen hatalmával. Mostani határozatairól - kissé gúnyosan - úgy vélekedett, hogy “ezek múló szózatok, miket az üdő s igazság ereje elnémít, s egy hatóság sem érezheti magát általok jogosítva oly cselekményekre, melyek törvényszabta körét haladják”. A vármegye intését, mint az egyház életébe való durva beavatkozást ünnepélyesen és határozottan visszautasította, a hatóság házassági ügyben való határozat-alkotási jogát el nem ismerte.
Ebben a légkörben került sor a vármegye november 15-én kezdődött közgyűlésére, amikor Borsod nemesei ismét határozottan síkra szálltak a liberális egyházpolitika következetes folytatása mellett. Az első napon a vallási átmenet tárgyában intéztek feliratot a helytartótanácshoz és annak elnökéhez, József nádorhoz. Ebben kifejtették, hogy az 1791/26. tc. értelmezésükben teljes szabadságot biztosít az áttérésre, és azt - számos gyakorlati esettel ellentétben - a katolikus egyház nem akadályozhatja, hanem csak tudomásul veheti, és az ilyen eseteket csak utólag kell az uralkodónak bejelenteni, nem pedig előzetes engedély kérése végett. Bejelentették, hogy a vármegye területén ennek értelmében rendelkeztek. Ebben a határozatban is a liberálisok egyházpolitikai felfogásának elemei és szófordulatai visszhangzottak: “De miután az érdeklett vallást [ti. a protestáns egyházakat] hazai szabad fokozatra emelé a törvény, a viszontiság osztó igazságával sem egyeztethetik össze a rendek a gátló rendszabályokat.” Kifejezték meggyőződésüket a határozat “törvény szellemébeni hozatala felől”, és kérték a felső kormányszerveket, hogy ennek megfelelően azt támogatásukról biztosítsák.
Másnap, 16-án újabb feliratot intéztek, ezúttal V. Ferdinándhoz, melyben Gömör vármegye feliratához csatlakozva ismét hosszan és szenvedélyes kifejezésekkel ostorozták az egyháznak a vegyes házasságok ügyében tanúsított magatartását, illetve azt, hogy az utóbbi hetekben a vegyes házasságban élő katolikusoknak nemcsak a szabályos esketést, hanem az egyéb szentségek kiszolgáltatását (például a tisztességes temetést is!) megtagadták a papok. (“Az orvoslás reményére vidulni kezdő kebleinket a fájdalom újabb érzeteivel annyival inkább eltölté, minthogy érzékeny megindulással kénytelenek vagyunk látni és tapasztalni, miképpen a fent érdeklett egyházi körleveleknek hazánk polgárai békéjét és csendet felháborító rendelete már meg sem elégedve a házassági kötésekre lépendő személyek nyugalma háborgatásával, a házassági boldogító egyesülésnek legédesebb zálogaival megáldott házaspárokra kikeserített alakban lett teljesítése által kiterjesztetik. S a szeretetlenség ezen tettei által a szelíd keresztyénségnek, annak felséges alkotója által a viszont szeretetben letett alapja éppen azok által céloztatik felforgattatni, kiknek a tiszta felebaráti szeretet hirdetése, sőt annak példakénti teljesítése első kötelességük.”) A vármegye már sokadszor kérte az uralkodótól, hogy szigorúan utasítsa a püspöki kart “törvény és törvény iránti tisztelet megsértésével kiadott körleveleinek”, mint minden sérelem forrásainak visszavonására, továbbá ezúttal már arra is, hogy “a törvénynek minden efféle új, helytelen, egyoldalú sőt ennek kijátszására célzó magyarázgatásától óvakodjanak”. 17-én pedig az egri érsekkel kialakult viszály ügyében fogadtak el újabb határozatot, mégpedig Pyrkernek (az Illyés Ferenc elleni korábbi eljáráshoz hasonló) törvény elé idézése és szándékos törvénysértése miatti megbüntetése tárgyában. Ugyanakkor a vármegye kénytelen volt erre irányuló szándékát elhalasztani, mivel az intés kézbesítésekor korábban az a formai hiba történt, hogy a hitelesítést végző borsodi szolgabíró Egerben (vagyis Borsod területén kívül) adta ki az okiratot. A törvényes eljárásra kínosan ügyelő borsodiak nem akarták intézkedésük hitelét kockáztatni, ezért az intő levél újbóli kiadása, továbbá ezzel párhuzamosan a február 17-én felállított törvényszék újbóli egybehívása mellett döntöttek. Az érsek - korabeli kifejezéssel - “actiozására” végül nem került sor Miskolcon.
Ennek oka elsősorban a vegyes házasságokkal összefüggő politikai kérdések sokrétűbbé válása volt 1842 folyamán, valamint az a tényező, hogy a liberálisok stratégiája is fokozatosan átalakult: nem annyira a vármegyék szintjén, a püspöki kar intézkedéseit pusztán végrehajtó plébánosok megbüntetésére koncentráltak, hanem a soron következő országgyűlésen egy liberális szemléletű egyházpolitikai törvény elfogadásának előkészítésére, vagyis a problémakör legmagasabb szinten való rendezésére. Illyés Ferenc perbefogásának, sőt az egri érsek borsodi megintésének ügye emiatt egyre inkább veszített fontosságából, míg 1842 végére lényegében már senkinek nem állt érdekében ezek felelevenítése. Ugyanakkor nem merült feledésbe, hogy Borsod rendei - azáltal, hogy törvénysértőként perbe fogtak egy katolikus papot, aki más vallásúak érdekeit sértő magatartást tanúsított - az ország egész közvéleménye előtt adták a polgári jogegyenlőség gyakorlati megvalósulásának példáját. Illyés Ferencről még megjegyezzük, hogy 1852. január 22-én Edelény bírája, bizonyos Tóth Miklós bizonyságlevelet adott a plébánosnak arról, hogy az 1848-49-es szabadságharcban nem állt a forradalmi kormányzat oldalára, a bécsi udvarnak mindenkor engedelmes alattvalójaként tevékenykedett. Korábbi tevékenységére visszatekintve az irat leszögezte, hogy Illyés papi kötelességét mindenkor híven és buzgón teljesítette, sőt: “sem szóval, sem tettel senkinek botrányára nem volt”.
Összegzésképpen megállapíthatjuk, hogy ez a kijelentés a fentebb ismertetett 1841-es áldásmegtagadási ügy alapján aligha felelt meg pontosan a valóságnak.

Egyháztörténeti Szemle, 2002. 1. sz. 155-166. p.

A balkányi jobbágy házassága, a geszterédi plébános szitkozódása 
és az egyházpolitika 1841-ben
A reformkorban rendkívül heves politikai viták középpontjába került az 1791/26. tc. 15. §. értelmezése, mely a vegyes házasságok ügyét volt hivatott rendezni. (Ennek értelmében protestáns és katolikus felekből álló jegyespár csak katolikus pap előtt köthetett házasságot, ugyanakkor utóbbi semmilyen módon nem akadályozhatta annak törvényes megkötését. Amennyiben a vőlegény katolikus volt, a törvény előírta, hogy a házasságból születő mindkét nemű gyermekek katolikusok legyenek, ha az apa protestáns volt, lehetővé tette, hogy a fiúgyermekek követhessék apjuk vallását.) Hozzávetőlegesen az 1830-as évekig jelentősebb konfliktus nem is származott ebből a szabályozásból, jóllehet, a katolikus egyház mindent elkövetett, hogy a vegyes házasságok esetén a protestáns felet kötelezvény (reverzális) kiállítására kötelezze.
Az 1832-36. évi országgyűlésen színre lépő reformellenzék egyházpolitikai programjának megfogalmazására épp a vegyes házasságok akadályozásával, valamint az áttérések szabadságának korlátozásával kapcsolatos protestáns kifogások adtak lehetőséget. Scitovszky János rozsnyói (majd később pécsi) püspök pásztorlevele, a kölni érsek és a porosz állam között kibontakozott konfliktusok “begyűrűzése” után a felekezetek törvényes egyenjogúságát követelő liberális valamint a konzervatív egyházi álláspont összecsapását közvetlenül 1839 márciusában Lajcsák Ferenc nagyváradi püspök körlevele idézte elő. Ebben Lajcsák - alkalmazkodva a pápaság által is szorgalmazott gyakorlathoz - papjainak megtiltotta a vegyes házasságok megáldását abban az esetben, ha a protestáns fél nem ad reverzálist. Ilyen esetekre az ún. passiva assistentia gyakorlatának alkalmazását írta elő, vagyis azt, hogy a pap nem megáldotta, hanem csak a templomon kívül, hivatalos egyházi öltözet (stóla és karing) nélkül tudomásul vette a házasság megtörténtét.
A nemsokára összeülő 1839-40. évi országgyűlésen az ellenzék Deák Ferenc vezetésével egy új - liberális szemléletű - egyházpolitikai törvény elfogadtatását, valamint Lajcsák és Scitovszky megbüntetését követelte a törvénytelen és az emberek magánéletbe súlyosan beavatkozó főpapi magatartás ellen. 1840 májusában ugyanakkor az uralkodó (ellentétben más liberális, polgári követelésekkel, például a jobbágyok önkéntes örökváltsága, a gyáralapítás szabadsága, a politikai foglyok szabadlábra helyezése stb. ügyeivel) nem kívánta a megtárgyalt vallásügyi törvényt szentesíteni. Alighogy véget ért az országgyűlés, a Pozsonyban tanácskozó püspöki kar - látva, hogy a polgári jogegyenlőség egyházpolitikai programja is a megvalósulás küszöbére lépett - az “ellentámadás” mellett kötelezte el magát: egyrészt döntést hoztak Lonovics József csanádi püspök Rómába küldéséről, hogy a pápa tekintélye és intézkedése alapján szállhassanak szembe a magyar liberálisok törekvéseivel, másrészt a július 2-án kelt közös püspöki körlevélben az egész országra kiterjesztették a passiva assistentia gyakorlatát, amennyiben a protestáns felet nem sikerül reverzális adására rábírni.
A püspöki kar valóban szelet vetett és vihart aratott. A vármegyék ugyanis - három konzervatív, illetve egyházi befolyás alatt álló vármegye, úgymint Esztergom, Heves és Sáros kivételével - heves felháborodással fogadták az intézkedést és szembeszálltak a katolikus egyház közéleti-politikai törekvéseivel. A “vezérmegyének” számító Pest már augusztus 27-i közgyűlésén példát adott: törvénytelennek minősítette a püspöki kar körlevelét, és kilátásba helyezte az azt alkalmazó papok perbe fogását és megbüntetését. (A véletlennek köszönhetően az egyik első érintett Pesten az épp ekkor börtönéből szabaduló, népszerű ellenzéki vezető, evangélikus Kossuth Lajos és katolikus jegyese, Meszlényei Terézia lett.) Pest eljárását követte Zala, Borsod, Abaúj, Zólyom, Zemplén és még nagyon sok vármegye, s hogy nemcsak üres fenyegetést tartalmaztak körleveleik, mutatja, hogy 1841 elején országszerte plébánosok elleni perekről érkeztek hírek. Az ellenzék elérte, hogy a megyékben az 1647/14. tc.-re hivatkozva vegyes vallású tagokból álló törvényszékeket nevezzenek ki az esetek elbírálására. Már maga a tény, hogy plébánosokat nagy számban egyszerűen beidéztek a törvényszék elé, majd 600 forint pénzbüntetés megfizetésére ítéltek, súlyos tekintélyveszteséget okozott az egyháznak, továbbá nyilvánvalóvá tette, hogy az egyre erősebb liberálisok a következő országgyűlésen minden bizonnyal keresztülviszik a vallásügyi törvény megváltoztatását.
A “nagypolitika” szintjén több szakirodalmi hivatkozásban is ismertetett eseménysornak eddig kevéssé ismert vonatkozása volt, hogy mindez hogyan tükröződött a hétköznapi emberek életében. 1841 elején ugyanis a lelkészkedő papság nehéz helyzetbe került: az áldás megtagadásával a vármegye, megadásával pedig egyházmegyei elöljárója (püspöke) rosszallását válthatta ki. Nem véletlen, hogy az érintett papok magatartása is differenciálódott, melyből tükröződött a polgárosodással szembehelyezkedő főpapi állásponthoz, vagy épp híveikhez való viszonyuk, egyéniségük is. Alábbi forrásközlés egy Szabolcs megyei, református vőlegényből illetve katolikus menyasszonyából álló jegyespár viszontagságaiba ad bepillantást, akiknek házassági áldását nemcsak megtagadta Geszteréd község plébánosa, hanem még “túl is lőtt” a célon, és nagyon határozottan fogalmazta meg a friggyel kapcsolatos ellenérzéseit. Az esketés előtti huzavona, a szűkszavú és lealacsonyító szertartás valamint a plébános átkozódása azonban ilyen politikai körülmények között nem maradhatott meg a fiatal jobbágy és felesége, valamint hozzátartozóik saját tragédiájának: a számukra kellemetlen procedúra megalázó volt a násznép, valamint a vegyes lakosságú nagykállói járás községeinek lakói részére is. Továbbá Tímár János panasza találkozott az ellenzék egyházpolitikáját felkaroló vármegye törekvéseivel is, mely az egyháziak politikai szerepvállalását, hatalmát nemcsak országos, hanem helyi szinten is visszaszorítani kívánta. Geszteréd község ráadásul egy felekezetileg nagyon is tagolt vidéken volt található. Magán Geszteréden a lakosság mintegy kétharmada volt (római vagy görög) katolikus, míg a sokkal népesebb Balkányon a reformátusok képviseltek ugyanilyen arányt. Bökönyben és Hugyajon a görög katolikusok alkották a túlnyomó többséget, míg Szakoly népessége kiegyensúlyozottnak mondható a két felekezet között. (A járás központja, Nagykálló mintegy 5700 fős lakosságának 60 %-át adták a reformátusok, a római és görög katolikusok együtt alig 25 %-ot tettek ki, a fennmaradó 15 %-ot izraeliták alkották.) Nem csoda, hogy a felekezeti villongások élesen vetődtek fel a térségben. Érdemes még megjegyezni, hogy 1841-ben Geszteréd 52 éves, 1812-ben felszentelt plébánosa, Homonnay András egyben a nagykállói alesperesi tisztet is ellátta.
A balkányi jobbágy beadványa (ld. 1. sz. dokumentum) nem egyszerűen a plébános eljárását a hatóság előtt szóvá tevő panasz, sokkal inkább tekinthető egy magánéletében súlyosan megbántott, vallásos ember lírai vallomásának. Leveléből kicsendül a kritika a névleges kereszténységet nemcsak eltűrő, hanem kifejezetten szorgalmazó egyházzal szemben, mely készséggel részesíti szolgáltatásaiban az erkölcseiben, vallásosságában ugyan kifogásolható, ám az egyház hatalmát elismerő embereket, ugyanakkor megtagadja mindezt másoktól. A panasz nyomán vett tanúvallomások (ld. 2. sz. dokumentum) között ugyan vannak átfedések, felidézésük mégis tanulságos azért, mert a nyilatkozók saját álláspontját tükrözve, újabb és újabb részletekkel pontosítva tárják fel a történtek aprólékos menetét. A geszterédi parókián lezajlott szóváltások nemcsak Tímár János személyes ügye miatt fontosak. Figyelemre méltó például, hogy a megsértett jobbágyfiú apja és násznagya pontosan tisztában voltak törvény-adta jogaikkal (meglehet, a vármegye és az egyház közötti konfliktussal is), és minderre hivatkozva kérték a plébánost, hogy álljon el a számára perbefogást eredményező eljárástól. A plébános azonban - kissé cinikusan - nemcsak a feudális igazságszolgáltatás lassúságára hivatkozott, hanem Lonovics római tárgyalásaira is. Különösen érdekes mindez azért, mert a Szabolcs megyei plébánosnak nemcsak arról a tényről voltak naprakész információi, hogy a püspöki kar megbízottját a pápához küldte, hanem utóbbiak között a magyar püspök tárgyalási pozíciójáról is. (Vagyis, hogy az egyház végső esetben elfogadta volna, ha a vegyes házasságot protestáns lelkész is megkötheti. XVI. Gergely pápa 1841. április 30-án kiadott “Quas vestro” kezdetű brévéje ugyanezt ki is nyilvánította, kiegészítve azzal, hogy az egyház fent kívánta tartani a passiva assistentia gyakorlatát és a reverzális megkövetelésének jogát.) Az illetékes szolgabíró, Szunyogh Rudolf határozottan megállapította a geszterédi plébános törvénysértését és a házaspár magánéletébe való durva beavatkozását, ezért szorgalmazta a megbüntetését. (Ld. 3. sz. dokumentum.) A vármegye határozatában magáévá tette ezt az álláspontot, és - lehetőséget adva Homonnay András plébánosnak a házaspár törvényes összeesketésére - kilátásba helyezte a pap törvény elé idézését.
A történet folytatása innentől tipikusnak mondható az egész ország hasonló eljárásaihoz. A plébános nem fogadva el a vármegye illetékességét a házasságjog kérdésének a szabályozásában, az egri főegyházmegyében a reverzális nélküli vegyes házasság megáldásának tilalmát kihirdető Pyrker János László érsekhez fordult közbenjárásért. Az érsek, többi hasonlóan perbe fogott papjához hasonlóan, határozottan kiállt Homonnay eljárása mellett, erről április 8-án nyilatkozatot intézett a kancelláriához illetve Szabolcs vármegyéhez. A nyilatkozat lényege, hogy az egyház a hívek lelkének megóvásáért érzett felelőssége miatt tilalmazza a vegyes házasságok kötését, s mivel a házasságot szentségnek tekinti, abba semmiféle világi hatóságnak nem enged beleszólást. Az intézkedést az evangélium szellemével azonosnak minősítette, és kifejezte határozott igényét a vegyes házasságok jövőbeli, kizárólag katolikus egyházi szempontú szabályozása iránt. A vármegyék azonban ragaszkodtak az áldásmegtagadó papok törvény előtti megbüntetéséhez, a kancellária pedig 1841 nyarától igyekezett mindent elkövetni, hogy rövid úton lezárja - az egyházra nézve egyre kínosabbá váló - jogi eljárásokat. Ezért elrendelték, hogy a vármegyékben indított plébános-perek iratait haladéktalanul küldjék meg a kancelláriára, abból a nyilvánvaló célból, hogy “elaltassák” az ügyeket. Ennek némely vármegye eleget tett, némelyek nem, de 1841 végétől már a reformellenzék is arra törekedett, hogy a helyi szintű konfliktusok helyett országos szinten oldja meg a vegyes házasságok ügyét.
Ez a következő országgyűlésen meg is történt, amikor a vallásügyi törvény (1844/3. tc.) elfogadása egyértelműen a liberálisok győzelmét jelentette.

DOKUMENTUMOK

1. Ifj. Tímár János panaszlevele Szunyogh Rudolf szolgabíróhoz
Tekintetes Szolgabíró Úr!
Teljes bizodalmú pártfogó uram!
Én balkányi adófizető, helvéciai vallástételt követő Tímár János, feleségemmel, ugyancsak balkányi születésű diák katolika hitet valló Jakab Erzsébettel több évek óta állandóan és viszonozottan hű szerelmünk következésében, kölcsönös megegyezésünk és mindkét részről álló szüleink s rokonink jóváhagyásuk mellett házassági szövetségre léptem oly feltétel alatt, hogy - miként a hazai törvények kegyesen rendelék - lehető gyermekeink közül a fiak az atyai, a leányok pedig az anyai vallásban fognak kereszteltetni és neveltetni.
Midőn annakokáért ezen a szokásban lévő jegyváltással tanúk előtt megkötött házassági szerződésünket, a háromszori kihirdettetés által törvényesíttetni, az Isten szent nevére teendő esküvés által pedig megszenteltetni akarnánk és midőn a célból az illető anyaszentegyház szolgájához folyamodnánk atyai áldást keresvén - átkot találtunk. Átkot igenis, mert a geszterédi parókus, tisztelendő Homonnai András úr, hogy vagy engem reverzális adásra kénszeríthessen, vagy mátkámat is az elválásra bírhassa, elébb még csak hirdetni sem akarván, annak utána pedig feleségemet azon mocskolódó szavain kívül, melyeket a szemérem tilt elősorozni itten, az udvaron a szemétdombon leendő esketéssel fenyegetvén, a jegyben létel idejét reánk nézve elátkozá, kiapadhatatlan könnyek forrásává tevé. Mindezeket mi mint kölcsönös hajlandóságunknak tűzpróbáit tekintvén, még békével tűrhettük, sőt még afelett is, hogy esküvésünk templomon kívül is papi áldás nélkül történt, nem panaszolkodtunk. Nem, mert megvigasztalt annak tudása, hogy az áldás onnét felülről, a kegyelem atyjától vagyon következőképpen az egyházi szolga azt csak kérheti, nem pedig adhatja; nem panaszolkodtunk, mert megnyugodtunk azon hitben, hogy szent a föld mindenütt, és a Mindentudó hallja az esküvőket mindenütt.
De annál keservesebben hatott reánk említett tisztelendő úrnak az esketés után feleségemhez intézett azon szava, mellyel előttem és bizonyságot tehető két balkányi közbirtokos nemes násznagyim előtt megtiltotta, hogy többé, mint anyaszentegyházból kirekesztetett személy a templomban sem áldozat, sem ájtatosság végett menni ne merészeljen. Istenem, hát oly nagy vétek-e az egymásért teremtetett lelkeknek az Isten által egybeadott szíveknek egymást szeretni, hogy az ekklézsiából való kirekesztést érdemeljen? Hát oly időt értünk-e, melyben a hitetlenül együtt lakók szó és fenyíték nélkül elnézetnek, az esküvés által megszentelt házasságban élni kívánók pedig papi átok alatt nyögjenek? Hát bűn-é engedelmeskedni a hazai törvényeknek, melyek az ily vegyes házasságot megengedik, olyannyira bűn-é, hogy midőn a gyilkosok, paráznák, Istent káromítók a vallásnak vigasztalásával és szentségével élhetnek, a becsületes és isteni és emberi törvények által egybekötött házasok, azoktól örökre megfosztassanak?
Ímé, tekintetes szolgabíró uram! Ó, feleségemen elkövetett legkegyetlenebb erőszak, mellyel szegénynek egyedüli földi kincse, léleknyugalma, Istenével való békessége zavartatik! Ímé, reménylett boldogságom helyett házasságomnak gyászos kezdete, mert szívemen égnek azon könnyek, melyek egyrészről az anyaszentegyház kebeléből kizárt, és emiatt sem az esketés előtt az áldozatban sem részesült, sem a szokott avatásra nem mehető feleségemnek, másrészről pedig gyermekök vesztét kesergő szüleinek szemeikből hullanak! Mert úgy vannak elhitetve, hogy sem feleségem, sem gyermekeim halálok történvén, eltemettetésre sem számlálhatnak. És így midőn egy akárkit felekezete iránti buzgósága oly messze viszen, hogy amiatt egy háznép boldogságában ily érzéketlenül dúlong, s magát minden törvényen felül képzeli, midőn egy lelki atya házassági szövetségünket áldás helyett törvénytelenül s önkényéből átok alá rekeszt, én legyek-e akkor az áldozat, én hordozzam-e lelkemen a büntetés keresztjét, én, aki amint mondják, egy reverzális adással mindent jóvá tehetnék? De hiszen nékem is, mint akárkinek, tulajdon hitem és meggyőződésem elidegeníthetetlen szentségem. Ezenkívül én nem ily feltétel alatt szerződtem, sőt midőn az esküvőre menvén reverzális adásra kénszeríttetném, tudván, hogy jobb az Istennek engedelmeskedni, mint az embereknek, az esketés elől vissza is jöttem. Úgyszintén most az esküvés után is, bár a legérzékenyebbül érdekeltetve, bár a házi nyugodalmáért minden lehető áldozatra készen, lelkem ismeretét meghazudtolhatom-é? Testi gyönyörökért születendő magzatim lelki szabadságát zálogba vethetem-é? Isten vagyok-é én, hogy a még nem is születetetteknek sorsáról rendelkezzem? Isten vagyok-é, ki egykoron gyermekeim szívét s gondolatit úgy vezethetném, hogy ne lenne okuk soha engemet, születésök napját megátkozni? Ily üldöztetésim között annakokáért, midőn a fennálló törvénynek védszárnya alatt pártfogást keresve tekintetes szolgabíró úr lábai elébe borulok, azon alázatos esedezésemmel bátorkodom alkalmatlankodni, hogy törvénytelen üldözőm ellen fedezni és csekély személyemet a tek. ns. vármegye oltalma alá ajánlani méltóztassék.
Mely velem közlendő s reám kiárasztandó szíves fáradozását hálás köszönetekkel vévén, maradtam tekintetes szolgabíró úrnak alázatos kész szolgája,

ifjú Tímár János adófizető
Balkányban, 9. febr. 1841.

2. Tanúvallomások a házassági áldásmegtagadás ügyében
2.1. Id. Tímár János

Az 1841. évi febr. hónap 13-án Balkányban kivett ön-vallomás.

Kinek hívnak s.a.t?
Tímár Jánosnak, 66 éves balkányi lakos, ref. vagyok.
Mi a panaszod?
A fiam, Tímár János házassági életre kívánván lépni Jakab Erzsébettel, miután köztök a szokott módoni jegyváltás megtörtént, megkértük tisztelendő Homonnai András geszterédi alesperest, hogy szokott módon hirdesse ki őket. Ki is ezen kérésünkre világosan megmondá, hogy addig ki nem hirdeti, míg elébb vagy négy tanítást a leány - mit előre előtte tartani kíván - ki nem áll, azután is, ha az nem használ, hacsak leendő gyermekeit a r. kat. hitbeni neveltetésre által nem adja, a templomban áldással meg nem esketi, sem ki nem hirdeti. Mire hogy gyermekeim nem állottak, csakugyan nem is hirdette ki, hasztalan kérték a jelen volt násznagyok, úgymint ns. Papp Károly és ns. Finta Lajos urak, azután gyermekeim kérésére néhány napok múlva én mentem által ns. Horváth József úrral kérni, hogy hirdesse ki s eskesse öszve a házasulandó fiam jegyesével, mire ő ismét kijelenté, hogy addig, míg a leány tanításait, melyeket előtte tartani kíván, ki nem hallgatja, meg nem esketi, ha csakugyan veszni tért, úgymond, az a rossz, makacs leány, de ha reverzálist nem adnak, úgy nem a templomban esketi meg, nem is a házában, mert azt olyan disznókkal bemocskoltatni nem engedi. Hanem kivel [ti. Horváthtal] ekkor újra kértük, hogy ártatlan menyemet ne illesse oly piszkolódó szavakkal, s ne is ellen[ez]ze egybekeléseket, mert ők egymásért lévén teremtve, már egymást el nem hagyják, mire azt felelte - feledve azt, hogy Isten szolgája, feledve [, hogy] szent kötelességét kellene teljesíteni - a pap: “Hát, már csakugyan meggyűlt a pendelye annak a semmire való gaz leánynak, hogy elébbvalóvá teszi a farkat a vallásnál, no majd megesketem, de nem az idén, hanem a jövő farsangon.” Itt ismét azon őszinte kinyilatkoztatással kértük megeskettetéseket, hogy ha azt nem fogja tenni, úgy mi felsőbb helyre folyamodunk pártfogásért. Mire azt mondá a tisztelendő: “Mit bánom én, akárhová folyamodtok, ha per lesz is belőle, eltart egy esztendeig. Addig pedig visszajön a magyar klérus küldöttje, a csanádi püspök a pápától, s akkor osztán nem bánom, eskesse meg, akár a kántorom, akár a ref. prédikátor.” Kérdeztük végre, hogy miért nem tartja meg az eddigi szokást ez esketésben, mire azt mondá: “Lássa, édes Tímár uram, ha az ember egy kertet ültet, abba a jó, hasznos és szép plántát igyekszik nevelni, a dudvát pedig kiirtja, ezért kell nékem is ezt tenni.” Végre, miután sem fenyegetései, sem lelkiatya szájába nem illő mocskos szavai az egybekelést nem hátráltathatta, megeskette ugyan gyermekeimet, ha ugyan azon egypár szót, mivel azt kérdé, hogy “szeretik-e egymást”, esketésnek lehet mondani. Hanem azután menyemet a templomból kitiltotta, azt mondván neki, hogy soha meg nem gyóntatja, sem, ha gyermeke születik, meg nem kereszteli, sem halottját, sem őt magát, ha meghal, el nem temeti.
Szunyoghy Rudolf m.k. szolgabíró

2.2. Ifj. Tímár János

Az 1841. évi febr. hónap 13-án Balkányban kivett ön-vallomás.

Kinek hívnak s.a.t?
Ifj. Tímár Jánosnak, 22 éves református balkányi lakos vagyok.
Mi a panaszod? Beszéld elő környülállásosan!
Én Jakab Erzsébet nevű hajadon leánnyal, ki a r. kat. vallást követi, házassági életre kívánván lépni, midőn összeeskettetésünk végett, Geszterédre, ottani tisztelendő Homonnai András úrhoz általmentünk, ott a tisztelendő úr tőlem először reverzálist kívánt, melyben születendő gyermekeim jövendő lelki szabadságát azáltal, hogy azok r. kat. legyenek, leköttetni akarta, s hogy azt önmegnyugvásom ellenére nem tettem, az esketést tőlem megtagadta, én azonban kértem, hogy ne tegyen bennünket szentségtelenekké, s ne tagadja meg tőlünk papi áldását, s ne hátráltassa egybekelésünket, mert mi egymástól sem el nem válunk, sem pedig a kívánt reverzálist meg nem adjuk, akkor ő, miután jegyesemet sokféle alacsony, s a sz. hit szolgája szájába nemcsak nem illő, de kárhoztató mocskos kifejezésekkel illette, mondván: “hát csakugyan úgy meggyűlt már a pendelye annak a semmirevaló gaz leánynak, hogy elébbvalóvá teszi s többre becsüli a farkat a vallásnál”. S miután látta, hogy sem ijesztései, sem mocskos szavai nem gátolhatja többé egybekelésünket, előbb megkérdvén, hol akarunk esküdni, mire mi tudván már magáról, hogy azokat, kik reverzálist nem adnak, a templomba nem esketi, kértük, hogy legalább a házában eskessen meg, mire a jegyesem, kinek már azelőtt megmondá, hogy úgy soha meg nem gyóntatja és el sem temeti, reá állani nem akarván, egybekelésünk elmaradt s hazamentünk. Délután azonban meggondolván jegyesem is, hogy az ő áldása, ha égből nem jött áldás, semmit sem ér, újra visszamentünk, kérvén újabban is megeskettetésünket, mire megvetéssel ránknézvén, parancsolá, fognánk meg egymás kezét s mondanánk el az esküt, mi ebből állott: “szeretitek-e egymást, megelégesztek-e egymással, Isten titeket úgy segéljen”. Ezek után a már feleségemmé lőn jegyesemnek azt mondta: “na leányom, te elhagytad vallásod, megtagadtad Istened, többé a templomba be ne merj lépni s híveim közt botránkozást szerezni, tudd meg, onnét mától fogva ki vagy tiltva, én sem be nem avatlak, sem meg nem gyóntatlak, sem ha meghalsz, el nem temetlek”. S így mind magamat, mind házam népét, mind aggott két részrőli kedves szülőinket a legkeservesebb bánatba ejtett, s leginkább fájdalma lelkünknek, hogy keserű bánatunk annak műve, kitől elhagyattatásunkban s minden fájdalmaink közepette vigasztalást s enyhülést reménylénk.
Szunyoghy Rudolf m.k. szolgabíró

2.3. Ifj. Tímár Jánosné Jakab Erzsébet

Az 1841. évi febr. hónap 13-án Balkányban kivett ön-vallomás.

Kinek hívnak s többi? Mi panaszod van, add elő!
Jakab Erzsébetnek, 17 éves, Ifjú Tímár Jánosné vagyok.
Én Tímár János mostani férjemmel házassági életre kívánván lépni, midőn a szokott esküvésre Geszterédre hozzám tartozóimmal, szóval a násznéppel általmentünk, ottani lelkész, Homonnai András úr, mivel születhetendő gyermekeinkről reverzálist nem adtunk, a szokott szertartással a templomban megesketni nem akart, sőt még elébb a házában sem, azt mondván, nem hagyja bemocskoltatni velünk azzal, hogy ott eskessen meg. Hanem azután a násznépek kérésére a házában megesketett volna, de én, mivel azelőtt azt mondta a pap, hogy úgy sem meg nem gyóntat, sem bé nem avat, ott megesküdni nem akartam, és így hazamentünk anélkül, hogy minket a pap öszveadott volna. Odahaza ismét tanakodtunk sokáig ismét szüleimmel, mitévők legyünk, és utoljára megegyeztem én is benne, hogy megesküszöm, akárhol, csak eskessen. Akár áld meg, akár nem, úgyis hiába az áldás a földiektől, hacsak az Isten meg nem áld. És úgy újra visszamentünk kérni a tisztelendőt, hogy csak eskessen öszve, már akárhol. Ekkor azt mondá, egész megvetéssel: “No jó, hát fogjátok meg egymás kezét.” És azt kérdé: “Szeretitek egymást? Megelégesztek egymással? Isten titeket úgy segéljen!” - esketett meg bennünket. Ez megtörténvén, felénk fordult, ezeket mondá: “No leányom, te megtagadtad vallásodat, megtagadtad Istenedet, többé a templomba be ne merj lépni a népem közt botránkozást szerezni. Onnan mától fogva kitiltalak, tudd meg, se meg nem áldalak, sem bé nem avatlak, sem meg nem gyóntatlak soha többé, sem, ha gyermeked lesz, meg nem keresztelem, sem, ha halottad lesz, el nem temetem, de ha magad meghalsz, sem temetlek el, sem én, sem senki is.” És hogy én ott, hol jövendőmre megnyugtató papi áldást kerestem, ott akkor szörnyű átkot találtam. És mégpedig - mi kínos fájdalmam - ezen szörnyű átkot hallám, a szent hit szolgája mondta fejemre, csak azért, mert születhetendő gyermekeim lelki boldogságát magamért zálogba nem vetettem.
Költ mint fent.
Szunyoghy Rudolf m.k. szolgabíró

2.4. Pap Károly, Finta Lajos és Horváth József nágynagyok

Az 1841. évi február 13-án Balkányban kivett tanúvallomás.
Jelen volt-é a tanú Geszteréden a r. kat. parókián, midőn balkányi lakosok Tímár János és Jakab Erzsébet házassági egybekelések végett magokat helybeli tiszt. Homonnai András úrral öszveeskettetni kívánták, mit azonban a tiszt. teljességgel nem akart megtenni? Ha jelen volt, hite alatt beszélje el az egész történetet!
Első tanú ns. Pap Károly ref., balkányi lakos és közbirtokos, második tanú ns. Finta Lajos ref., balkányi lakos, közbirtokos.
Mindketten hitek alatt egyenlően vallják, hogy mint násznagyok a házasulandóknak t.[ekintetes] Katona Sándor úrral, mint szinte násznagy társokkal általmentek Geszterédre, tiszt. Homonnai András úrhoz, megkérni, hogy az említett házasokat hirdetné ki, mire a tiszt. úr azt mondá, hogy addig, míg a leánynak a vegyes házasságról egynéhány tanítást nem tart, ki nem hirdeti. Hanem ha az nem használ, s gyermekeit is által engedi reverzális mellett a r. kat. hitbeni neveltetésre, ki is hirdeti, meg is esketi, mégpedig a templomban, a szokott esketési szertartással. De ha azt nem cselekszik, akkor nemcsak hogy meg nem áldja, de a templomba sem esketi meg, sőt a tulajdon házában sem, mert azt olyan disznókkal bemocskoltatni nem engedi, hanem kível [értsd: kívül] az udvarán fogja megesketni. Így mi hazamenvén, elmondánk a tiszt. úr akaratát. De a leány félvén a paptól, tanítására is hallgatni nem ment. Látván hát a tiszt., hogy így célt nem ér, kihirdette a nősülendőket, s azután általizent hozzájok, hogy mennének által hozzá Geszterédre, végezzenek el mindent. Hogy ezen izenetet vette a vőlegény, felkeresett ismét bennünket, násznagyi tanácsot kérni, mit tegyék. Mi azt tanácslánk néki, menjen által, de ha a pap erőltetni fogja, hogy reverzálist adjon, azt ne tegye. Aminthogy mihelyest megérkeztek Geszterédre, a tisztel. rögtön erőltette, hogy valami írást, mit ő adott elő, írnák alá. Hogy azt nem tették, a pap azt mondá: “No jó, én bizonyosan meg nem esketlek benneteket.” S így menvén haza a tisztelendőtől, az esketés napján újra elmentek kérni öszveesketéseket. Akkor kérdé tőlünk a tisztelendő: “No hát hol és hogy akartok esküdni?” - célozva újra a reverzálisra. Mi már tudván tőle, hogy aki reverzálist nem ád, azt a templomba nem esketi meg, arra kértük, hogy legalább a házában eskesse meg, de a menyasszony arra nem állott, mert attól félt, hogy a pap többé - mint előre is megmondta - sem meg nem áldja, sem be nem avatja, sem soha meg nem gyóntatja, s el sem temeti. S így mivel a pap templomban nem esketett, a lány pedig másutt féltében esküdni nem akart, az egész násznéppel együtt újra hazamentünk. Estenden azonban reá állott a menyasszony is, hogy megesküdik a háznál is, nem aggódva azon sem, hogy meg nem áldja, úgyis tudván azt, hogy az áldás csak Istentől jöhet, újra visszamentek. Akkor azt mondá a tisztelendő: “No, ha már megesketlek, fogjátok meg egymás kezét.” Az esketés ebből állott: “Szeretitek-e egymást? Megegyeztek-e egymással? Isten titeket úgy segéljen!” Mit miután elmondtak mindketten, a leányhoz fordulva az mondá a pap: “No, te leány, megtagadtad vallásod, megtagadtad Istened, többé a templomomnak felé ne merj jönni, botránkozást szerezni híveim közt, mert oda bé nem eresztelek. Te már mától fogva ki vagy tiltva, mert én sem bé nem avatlak, sem meg nem gyóntatlak soha, sem pedig meg nem áldalak, sem ha gyermeked leszen, meg nem keresztelem, sem ha halottad lesz, el nem temetem, sem magadat, ha meghalsz, el nem temetlek.”
Harmadik tanú ns. Horváth József ref. balkányi közbirtokos.
Hite alatt vallja, hogy őtet Tímár János megkereste, hogy véle együtt menne által Geszterédre, t. Homonnai András úrhoz, megkérni a tisztelendőt, hogy házasulandó fiát eskettetné öszve jegyesével. De a tisztelendő azt mondá, hogy mindaddig, míg a leány a vegyes házasságról szóló tanítását meg nem hallgatja, sem ki nem hirdeti, sem öszve nem esketi. Hanem ha az nem használ, s látni fogja, hogy csakugyan veszni tért a leány, úgy majd megesketi, de ha reverzálist nem adnak, úgy nem a templomban esketi meg, nem is a házában, mert azt olyan disznókkal bemocskoltatni nem engedi, hanem kívül valahol. Azután én az öreg Tímár Jánossal kértem a tisztelendőt, hogy a menyasszonyt a szitkozódó szavaitól mentené meg, különben is minden ellenszegülése és akadályoskodása hasztalan, mert azok egymástól el nem válnak, mire a pap felindulván […] hivatali makacssága, nagy lelki botránkozásunkra ezt mondta: “Ha csakugyan úgy meggyűlt a pendelye annak a semmirevaló lyánnak, hogy a farkot elébbvalóvá teszi a vallásánál, no majd megesketem a jövő farsangon.” Ekkor azon őszinte nyilatkozással kértük újra, hogy a jegyben járók öszveesketése, hogy ha azt meg nem fogja tenni, úgy mi felsőbb helyre folyamodunk pártfogásért. Mire azt felelte, mit bánom én, akárhová folyamodnak, ha pör lesz is belőle, eltart egy esztendeig, akkora pedig már visszaérkezik a pápától a klérus küldöttje, a csanádi püspök, akkor osztán nem bánom, eskesse meg akár a kántorom, akár a ref. prédikátor. Kérdeztük azt is tőle, miért nem tartja meg a régi szokást a vegyes házasságban esketésben. Mire azt felelte: “Lássa, Tímár uram, ha az ember egy kertet ültet, abba a jó és hasznos plántát igyekszik nevelni és megtartani, a dudvát pedig kiirtja, ezért kell nékem is ezt tennem.”
Költ, mint fent.
Szúnyoghy Rudolf szolgabíró

3. Szunyogh Rudolf szolgabíró jelentése a vármegyének

Hogy geszterédi római katolikus plébános s vice esperes tisztelendő Homonnai András úr sérthetetlen hazai törvényeinket azoknak meg vagy nem tartásokat, az adatokból biztosan kiszámítható igazolás szerént mintegy szabad önkényétől függőknek s talán papi hatalmához köttetvéknek tekintve s azoknak biztosító oltalmok alatt az egymást hőn szerető rokon keblű, bár különböző vallású haza polgárai egybekelésöknek gáncsokat vetve, a felvilágosodás szelíd szellemét, a vakbuzgóság kárhozatos örvényének setét fenekéről díszjelül kiemelő jelen századunkra, mely a már-már minden törvényes vallásbeli felekezetű polgárok között törvényi szeretettel egybeforró s a setét századok vérző sebeit jótékonyan behegesztő szellemi s anyagi rokonosodással méltán büszkélkedve dicsekszünk, s a setétség homályos fátyolát visszavarázsolni törekvő vakbuzgóságától s ferde nézeteitől vezéreltetve papi szent hivatalát is mennyire elundokító módon merészlette általhágni, azt az ./. alatt ide rekesztett panaszos folyamodó levél nyomán véghez vitt, tisztelettel ide rekesztett tiszti vizsgálatokból a tek. rendek bőven által látni méltóztatnak. Sértve vannak ezekbe az 1514. évi 8., sértve az 1790. évi 26. törvénycikkek rendeletei, lealacsonyítva s ártalmas gyomokhoz hasonlítva az azoknak oltalmok alatt apostoli királya s kedves hazája el nem különözhető szeretetétől lelkesített s úgy polgárai kötelességeinek is mélyen hódoló hazafi, feldúlva a házaspárok s rokonaik lelki nyugalma, sértve vannak az ilyetén közbotránkoztatást tilalmazó honi törvények.
Ezek egy oly polgári tisztes állásban lévő személynek, magának a felebaráti szeretetet tanító szent hit szolgájának konok merényei, kinek szent hivatalából eredő lelkiösméretes s egyszersmind polgári köteleztetése is, nemhogy a más rendű vallású s azt lelkiösmérete meggyőződéséből követő békés polgári lealacsonyításával a türedelmetlenség fáklyáját fellobbanni engedje, sőt a felebaráti szeretetet, hitbeli türedelmet s a világi törvények megtartását maga igen nagy befolyási példaadásával is élessze, s eszközölje, ki ellen a megsértett törvények, az okokon, mint biztos alapokon nyugvó, eltiporni szándéklott polgári jogok s maga a botránkozást okozó tett rögtöni s tettleges orvoslásért kiáltanak.
Ugyanazért a megsértett törvényeknek kiszolgáltatandó elégtétel s azoknak rendeletéhez képest fentérintett tisztelendő Homonnai András úr ellen alázatos véleményünk szerint megrendelendő tiszti ügyészi kereset elhatároztatása tekintetéből tesszük hivatalos jelentésünket.
Nagykálló, 1841. február 15.
Szúnyoghy Rudolf nagykállói járás, 2. szakasz szolgabíró
Rásó Lajos esküdt

4. A vármegye hivatalos keresete Homonnay András plébános ellen

Hivatalbeli kereset
Leszkay Ferencnek, tek. Szabolcs megye tiszti főügyészének, mint felperesnek geszterédi plébános és alesperes Homonnay András úr, mint alperes ellen.
A felperes tiszti főügyész az igazság és törvény kiszolgáltatása végett előadja, miképpen geszterédi plébános és alesperes Homonnay András úr helvéciai vallástételt követő, ugyancsak megyebeli Balkány helysége lakosa, Ifjabb Tímár János romano katolika hiten lévő Jakab Erzsébet hajadonnal házaséletre lépni óhajtván s egybeeskettetések végett a tisztelt plébános és alesperes úrhoz járulván először az öszveesketendőket bizonyos kötelezvénynek - mely szerint a tőlük származandó gyermekek minden nem különbsége nélkül a romano katolika vallást követni tartoznának - kiadására késztetvén, ennek megtagadásával pedig minden jó erkölccsel és papi szelídséggel s kötelességgel szemközt álló kifejezésekkel a célban vett öszvekeléstől őket untatván, végre pedig midőn mindezen kéntetéseket türelemmel meggyőzvén, szándékokban állhatatosak maradtak, a szentegyházon kívül Kálmán kir. II. könyve 15. fejezete rendelése alatt, minden szertartás nélkül a feleket öszveadván, az áldást tőlük megtagadta, amint az előmutatandó tiszti vizsgálatból meg fognak tetszeni, mely vétkes tettei által az 1790/1. [évi] 26. tc., mely a vegyes házasságok gátlását erősen tilalmazza, sértve lévén, tiszti kötelességéhez képest kívánja, hogy a fent érdeklett tisztelendő plébános és alesperes úr az 1647. esztendei 14. tc. értelmében mindenekelőtt törvényesen intessék meg, miszerint az általa az anyaszentegyház minden szertartása nélkül öszveadott házaspárt áldja meg, különben ugyanazon törvény rendeleténél fogva 600 pengő forint fizetésére büntettessék.

4.1. A vármegye végzése Homonnay András plébánoshoz
Ajánlom hivatalbeli szolgálatomat!
Az alább másolatban leírt hivatalbeli kereset következésében az 1647. esztendei törvény 14. cikkelye értelméhez képest ezennel törvényesen megintem tisztelendő plébános és alesperes urat, hogy az általa az egyházi szokott szertartás nélkül és áldásmegtagadásával öszveadott vegyes vallású házaspárt, Tímár Jánost és Jakab Erzsébetet az egyház színe előtt egy 15-öd nap alatt megáldani el ne mulassa. Az ellenkező esetre az említett 1647-i 14. tc. nyomán mindkét vallásfelekezetből elnökletem alatt kirendelt törvényszék előtt e folyó 1841. év s pünkösd hó 21. napján megyebeli N.[agy]Kálló mezővárosban törvényesen megjelenni - a törvény értelmében ítéletet nyerendő - tartsa törvényes kötelességének, mely iránt, midőn főtisztelendő plébános és alesperes urat törvényesen inteném s tekintvén megidézném, maradtam tisztelendő plébános és alesperes úrnak
hivatalbeli szolgálatjára készséggel
tek. ns. Szabolcs megye első alispánja, Jármy Imre

N.[agy]Kállóban, Pünkösdi hó 4-én az 1841. évben

Egyháztörténeti Szemle, 2002. 2. sz. 93-104. p.

Szász Károly kultuszminisztériumi államtitkár válasza 
a katolikus püspöki kar emlékiratára, 1848. december*
Állam és egyház viszonya 1848. évi alakulásának egyik leginkább neuralgikus pontja (a papság fegyveres szolgálata, az egyházi vagyon sorsa, az egyházi személyek kinevezése stb. mellett) az oktatási rendszer tervezett reformjához kapcsolódott. A Pesten rendszeresen ülésező püspöki kar, valamint a törvényhozó és végrehajtó hatalom szervei között már 1848 nyarán is konfliktusokkal terhes vita zajlott, mely - kisebb megtorpanásokkal ugyan - a nemzeti önvédelmi háború szeptemberi kibontakozását követően is folytatódott. Az év utolsó három hónapja ilyen szempontból mintegy átmenetinek is tekinthető, hiszen a főpapok elfogadták a magyar törvényhozás értelmezését az október 3-i (az országgyűlést feloszlató) királyi leiratról, és helyükön maradva nemcsak a népképviseleti országgyűlést tekintették legitimnek, hanem a végrehajtó hatalmat átvevő Országos Honvédelmi Bizottmányt (OHB) is. (Egészen az év végéig, amikor túlnyomó többségük nem követte Kossuthékat Debrecenbe, hanem Pesten maradt és tisztelgett a bevonuló Windischgrätz előtt.) A kormányzat egyház- és oktatáspolitikai irányát ugyanakkor ebben a köztes időszakban továbbra is fokozódó aggodalommal szemlélték.
A folyamat egyik fontos dokumentuma volt a püspöki kar által november közepén az OHB-hoz intézett emlékirat, mely nemcsak a kormányzat egyes konkrét intézkedéseit kifogásolta, hanem igyekezett általánosságban is elemezni az oktatás- és egyházpolitikai folyamatok alakulásával kapcsolatos álláspontját. A püspöki kar fontosnak tartotta, hogy emlékirata nyomtatásban nyilvánosságra is kerüljön, minden bizonnyal a kormányzatnak irányzott nyomásgyakorlás szándékával, továbbá az abban foglaltakat a katolikus egyház igyekezett minél szélesebb nyilvánossághoz eljuttatni. Az emlékirat szövege nemcsak egykorúan, hanem azóta is megjelent, a kormány válasz-irata azonban még egyáltalán nem, pedig ahhoz hasonló alapossággal járta körül a püspöki kar által felvetett kérdéseket. Alábbiakban történő közlése továbbá azért is fontos, mert csak így, a “másik oldal” véleményének megismerésével alkotható teljes kép a katolikus felső klérus és a polgári állam konfliktusokkal is terhelt viszonyáról 1848 őszén-telén.
A püspöki kar november 15-én fogalmazta meg az emlékiratot, 20-i dátummal továbbította az Országos Honvédelmi Bizottmányhoz, amely azonban csak december 1-én kapta meg. (Feltételezhetjük, hogy a püspöki kar nyilatkozatát nem a dátumozás után azonnal, hanem pár nappal később küldte el.) Az OHB így mintegy kétheti késedelem után december 4-én utasította vélemény-kérés végett a dokumentumot a kultusztárcához, pontosabban Szász Károly államtitkárhoz, aki Eötvös József miniszter távozása után a minisztérium első számú vezetője lett. Az államtitkár 9-ére készítette el a válaszát és küldte el az Országos Honvédelmi Bizottmánynak. Az OHB - tudomásunk szerint - ezt a hadiesemények alakulása illetve egyéb politikai kérdések előtérbe kerülése miatt a hónap végéig már nem továbbította, s a püspöki karnak erre az emlékiratára nem válaszolt hivatalos formában.
Az emlékirat egyszerre tartalmazza a püspöki kar általános elvi álláspontjának kifejtését, valamint a minisztérium egyes intézkedéseit illető konkrét kifogások megfogalmazását. Ami előbbit illeti, súlyos vád fogalmazódott meg a püspöki kar részéről, hiszen úgy vélték, a minisztérium az iskolai reformokon keresztül a katolikus vallásgyakorlat ellen indított frontális támadást. (Például: “A közoktatási minisztérium részéről katolikus iskoláink újabb rendezése iránt eddig kibocsátott rendeletekben a katolikus egyház igényeire nemcsak, hogy kellő figyelem nem fordíttatott, hanem inkább azon nyílt célzat vala észrevehető, hogy reformok tervezete mellett azok katolikus egyházi s vallásfelekezöktől megfosztatván neutrális vagyis státusiskolákká alakíttassanak. […] Nem szenved kétséget, hogy egy ilyreform, ha iskoláinkon csakugyan keresztülvitetnék, ezeket katolikus jellemökből tökéletesen kivetkőztetné.” “Mi a vallásos nevelést és képzést a szociális élet és polgárzat nélkülözhetetlen alapjának tartván, a közös iskolákat, melyek a vallásos nevelés eszméjével ellentétben állnak, helyeselni nem tudjuk, és soha nem is fogjuk és róla egyenesen kimondjuk, hogy csak a vallás iránti közönyösséget, vagyis az elvallástalanodást fogják hathatósan elősegíteni.” Stb.) Kifogásolták, hogy a kormányzat épp akkor kíván átfogó reformokat életbe léptetni, amikor az ország állapota ennek elhalasztását indokolná, a katonai helyzetre tekintettel. Elvben elismerték “az álladalmi főhatalomnak felügyelési jogát a közoktatásra” nézve, ugyanakkor kétségbe vonták a felekezeti belügyekbe való beavatkozás lehetőségét, és lényegében a korábbi állam-egyház viszonyon minden változtatási kísérletet ebbe a kategóriába soroltak. Érveltek továbbá amellett, hogy az egyházias oktatás változatlan fenntartása az államnak is érdeke, hiszen álláspontjuk szerint csak így lesznek a jövendő nemzedékek törvénytisztelők és erkölcsösek. Leszögezték az ellenállás és a tiltakozás jogát (az emlékirat végén ünnepélyes ellentmondásukat is kifejezésre juttatták, ugyanúgy, mint 1848 tavaszán az áprilisi törvények vallásügyi rendelkezései ellen), valamint azt, hogy a jövőben is minden törvényes eszközzel ellent fognak mondani a vallásukra sérelmesnek vélt kormányzati törekvések ellen. Sőt, óvatosan megemlítették, hogy a katolikus tömegek a jövőben fokozottabban fognak “a vallásszabadság s egyháztestületi jog féltett kincsei felé fordulni”, “s fordulandnak annál bizonyosabban, minél tovább terjeszkedendnek a tisztelt minisztérium intézkedései azon tér elfoglalásában, melyet valamint a többi, e honban bevett vallásfelekezetek elidegeníthetlen sajátjuknak tartanak, úgy a katolicizmus sem engedhet át a státusnak”. Konkrétan kifogásolták a szaktanrendszer behozatalát két budapesti középiskolában, különös tekintettel arra, hogy a hittant a kötelező tárgyak közül kivéve, tanórán kívüli időben tartandónak minősítették, fakultatívvá tették a vasár- és ünnepnapon kívüli miselátogatást; elítélték a minisztérium által a konviktusok megszüntetésére tett lépéseket; azt a vélt kormányzati szándékot, hogy az egyházi alapítványokat rendeltetésüktől eltérően akarják felhasználni; valamint azt a rendelkezést, mely lehetővé tette magyarországi diákoknak poroszországi tanítóképző intézményekbe való kiküldését.
1848-ban az új polgári állam egyház- és oktatáspolitikai elképzelései valóban teljes egészében és elvi síkon is elfogadhatatlanok voltak a püspöki kar számára és fordítva. A konfliktus mégis konkrét intézkedések mentén tört ki. Az év végi, emlékirat összeállításhoz és sajtópolémiához vezető összeütközések közvetlen kiváltó oka a Szász Károly által november 1-én közzétett középiskolai reformjához kapcsolódott, a többi kérdés ennek mintegy mellékszálaként került említésre. Eötvös József még miniszterként augusztus 24-i rendeletében szabályozta a középiskolai reform ügyét, melynek lényege az ún. szaktanrendszer behozatalában jelölhető meg. Eötvös sem titkolta a szándékát, hogy a hazai oktatási rendszer átfogó átalakítására készül, mely az elemi és a középiskolák szintjén egyaránt az állam és az egyház közötti feszültségek fokozódásához vezetett. A miniszter szeptember végi távozása után - a felelős kormányzat felbomlása és a nemzeti önvédelmi háború kibontakozása miatt - a reform életbe léptetésére nem került sor. A november 1-i rendelet kifejezésre juttatja a kormányzatnak a középiskolai reform iránti eltökéltségét - az Eötvös-féle rendelkezés értelmében - azonban a végrehajtást a budai és a pesti középiskolák kivételével elhalasztja. Ez utóbbi, piarista intézményeknél azonban 12 pontba foglalt reformot léptet életbe. Elsőként elrendeli a szakrendszer behozatalát (jelentése - az “osztályrendszerrel” szemben - az, hogy egy-egy oktató nem valamennyi tárgyat tanítja egy-egy osztály egésze részére, hanem egy-egy nyilvános pályázat útján kiválasztott tanár valamely szaktárgyat több osztályban is tanítja), majd leszögezi, hogy a szóban forgó iskolákban a piarista rend tagjai közül, az igazgatóság javaslatára a minisztérium nevezi ki a tanári kart. Rendelkezik az oktatói fizetésekről, a tankönyvekről, a tanszerekről, a tanítási év kezdetéről stb., igazán neuralgikus pontja még a hittan rendezése volt: “A vallás magántanulmány legyen, s a szülékre hagyassék gondoskodni arról, hogy fiaik a vallásos oktatást illető lelkészeiktől vegyék. Ezen oktatásnak a kiszabott rendes közleckék idején kívüli órákban kell történni, s ünnep- és vasárnapokat kivéve templomba járásra a növendékek ne szoríttassanak.”
Szász Károly rendelete jelezte, hogy a liberális kormányzat hosszabb távon eltökélt a reform végigvitelében, ráadásul a piarista rend felvilágosult szellemű oktatói karában számos partnerre is talált az oktatás modernizációjának kezdeményezése. Nem véletlen, hogy a politizáló katolikus közvélemény felháborodása nemcsak a kormányzat elleni agitációban nyilvánult meg, hanem a piarista rend is számos támadást kapott a katolicizmus ügyének “elárulása” miatt. A Religio és Nevelés (más konzervatív-katolikus orgánumok mellett) széles körben adott teret ilyen, mozgósító jellegű megnyilatkozásoknak, sőt a püspöki kar ennek hasábjain nyilvánosan rótta meg a piarista rendet. Egyes piaristák ugyanitt igyekeztek védeni magukat az igazságtalan és túlzó vádak ellen, valamint a szakrendszer bevezetése kapcsán egyfajta “középutas” megoldások mellett érveltek. A katolikus lapokban ugyanakkor az év vége felé erősödött az egyházpolitikai reformokat megfogalmazó kormányzat elleni nyomásgyakorlás, sőt, egyfajta konzervatív-klerikális ellenzéki mozgalom indításának szándéka. Többen szorgalmazták például az 1848 tavaszán - többek között Szemere Bertalan belügyminiszter határozott rosszallása miatt - megfeneklett petíciós mozgalom újraindítását. Úgy vélték, a katolikus tömegek mozgásba hozatalával kell eltántorítani a kormányzatot az iskolai rendszer bármilyen reformjának tervétől, ezért szorgalmazták, hogy a püspöki kar az eddigieknél is határozottabban álljon az elégedetlenkedők élére, hívjanak össze iskolai és/vagy szülői gyűléseket, továbbá szorgalmazzák a sajtóban tiltakozó levelek nyilvánosságra hozatalát.
A kormányzat és támogatói azonban állták a katolikus egyháztól illetve közvéleménytől rájuk nehezedő nyomást, és többnyire elvi kérdést csináltak abból, hogy nem tesznek engedményt. A püspöki kar hivatalos emlékiratában felhozott vádakra - mint említettük - az OHB hivatalosan már nem tudott reflektálni, ugyanakkor a kormányzat egyes képviselői, illetve az annak politikájával (közelebbről egyház- és oktatáspolitikájával) azonosuló közéleti személyiségek, publicisták igyekeztek a nyilvánosság előtt ellensúlyozni a katolikus egyházból jövő kritikus véleményeket. Ez részben történhetett spontán módon, részben pedig maga Szász Károly is utalt rá, hogy a minisztérium élni fog a sajtó nyilvánosságának eszközével, hogy felvegye a harcot a katolikus püspöki kar agitációja ellen.
Már a püspöki kar emlékiratának nyilvánosságra kerülése előtt jelentek meg a katolikus akciókat elítélő megnyilatkozások kormánypárti illetve radikális újságírók tollából. Az emlékirat megjelenése, a katolikus közélet erőteljesebb megnyilatkozásai után decemberben azután a kormánypárti sajtó sem akart a Religio és Nevelés vagy a Katholikus Néplap adósa maradni. A Pesti Hírlap névtelen szemleírója így vélekedett: “Kívül a politikán, figyelemre is alig méltatva, legtöbb ember által hírből sem ismerve, s tehát egész hatástalanul egy kis csörömpölés van a Religio és Nevelés c. katolikus hírlap hasábjain. Azaz jókora csörömpölés volna biz az, de elvész a mának és tegnapnak nagyszerű küzdelmében. Az egész lárma a közoktatási minisztérium ellen van ütve és oly ingerültséggel folyik, mintha a sátán ellen hívná fel híveit.” Megjegyezték, hogy a népiskolai törvény augusztusi vitája idején Eötvös mérsékelt álláspontja miatt érte az a vád a minisztériumot, hogy túlzott engedményeket tesz a katolikus egyháznak, most pedig utóbbi részéről indul támadás azzal a jelszóval, hogy a hitetlenséget mozdítja elő. A publicista szerint a püspöki kar “jajveszékelése” és a katolikus sajtó “oktalan izgatása” nem más, mint hogy a kormány ellen “a vallás külszínével agitálni némelyek nem átallanak”. Ez a cikk is az áprilisi törvények szerves folytatását látta a minisztérium rendelkezéseiben és támogatta is azokat, amelybe beleillett az egyház iskolafenntartói szerepének háttérbe szorulása is: “Ha az állodalmi iskolák virágzásra érnek, a felekezeti és magániskolák inkább kevesbedni fognak; mert az élet ösztöne - minden papolás dacára - felkeresteti azt, ami jobb.” Hozzászólt a kérdéshez az egyik személyében is leginkább érintett katolikus pap, Hanák János is. A katolikus publicistákhoz hasonló szenvedélyességgel, de értelemszerűen azzal ellentétes következtetéseket levonva fogalmazta meg gondolatait. Nemcsak saját rendjét a piaristákat vette védelmébe (hangsúlyozva, hogy ők már régóta szorgalmazzák a modern szakrendszer behozatalát), hanem a kormányzattal is teljes mértékig azonosította magát. Elítélte azokat, akik “az országos honvédelmi bizottmány rendeletét is megtámadni, s hazánk ily zavaros állapotában a nyilvános törvények ellenére a népet szóval, írással, sőt aláírási ívek köröztetésével bujtogatni merészkednek”, és tételesen védelmébe vette a szakrendszerre való áttérés szükségességét. Kimutatta, hogy a püspöki kar tiltakozása hangzatos mögött politikai számítások is rejlenek, ami jól látszik például abból, ahogy a katolikus alapítványokat féltik: “Aztán miért nem szólottatok akkor, midőn az abszolút kormány zsoldosait, a szabadszellem hóhérait, a cenzorokat (és azok között még protestánsokat is) azon alapítványokból fizette? Akkor hallgattatok, ugye? És most zajt üttök, keresztet fogtok kezeitekbe, s farizeusi álarcot vontok jezsuita képetekre, úgy bujtogatjátok a népet. De hála a fölvilágosodás szellemének, a nép nemigen hallgat reátok, a nép jól tudja, hogy míg őt a túlvilági javak boldog reményével kecsegtetitek, addig ti a zsíros javadalmakra ásítoztok; a nép nemigen hiszi már, hogy a kálvinista vagy lutheránus nem üdvözülhet, hanem mindnyájokkal testvéri egyességben él. És ti, sötétség baglyai, a testvériség szent elvét, melyet idvezítőnk alapított meg, ily alávaló, piszkos, önérdek-szülte bujtogatásokkal akarjátok megrontani! Hiába iparkodtok sötétséget csinálni, ha a nap feljött, egy-két szobát sükerülend elhomályosítani, de a nagy mindenségen a világosság árja fog ragyogni.” A magyar kormánnyal szemben szándékos károkozást feltételezett a “károgó” katolikus lapok “lázító cikkei” részéről, amelynek valódi vesztesét magában a katolikus egyházban jelölte meg: “Ezekkel [a hírlapi támadásokkal] egy-két olvasó-pergető nénikét vagy holmi zsidó-evő antiquariusokat elcsábíthattok, de a józanabb gondolkodású katolikusok utálattal fordulnak el tőletek, mert tudják, hogy jezsuita szellemű lapjaitok március óta sokkal többet ártottak a magyar katolikus egyháznak, mint minden eddigi mozgalmaink.”
A katolikus támadásokkal szemben a közoktatási tárca tételes választ is kívánt adni, melyet Szőnyi Pál, a minisztérium közoktatási osztályának tanácsosa fogalmazott meg, nyilván Szász Károly nézeteivel teljes összhangban. Szőnyi terjedelmes - ám így is befejezetlenül maradt - irománya rendkívül mérsékelt hangot ütött meg, s egy precíz hivatalnok alaposságával sorolta az ügyiratszámokat, pénzösszegeket, amelyek mind ellentmondtak annak, hogy a katolikus alapítványokból a kormányzat egy fillért is elvont volna más vallásúak céljaira, vagy hogy a piarista iskolákat már a régi rendszerben is az állam finanszírozta, vagy éppen arra, hogy a konviktusok megszüntetése az érdekelt felekkel történt körültekintő egyeztetés után, sőt épp azok kérésére történt stb. Szerfelett rosszallta, hogy a püspöki kar emlékirata nyilvánosságra került (mérsékelt álláspontjának megfelelően ezért ugyan a Religio és Nevelés szerkesztőjét hibáztatta), és udvariasan felhívta a figyelmét a felső klérusnak, hogy vagy nem olvasta a kormányzat hivatalos megnyilatkozásait (rendeleteit a Közlönyben, illetve az országgyűlés elé bocsátott pénzügyminiszteri költségvetés-tervezetet), és akkor egyszerűen téved; ha pedig olvasta - márpedig olvasnia kellett - akkor tudatosan terjeszt rossz híreket, és “tudomásával ellenkezőt ír ellenünk az országos honvédelmi bizottmányhoz”. Nem tudni, hogy Szőnyi tényleg ennyire jóhiszemű volt-e a püspöki karral kapcsolatban, vagy inkább ironizált, amikor arról például arról írt, hogy a klérus “alsóbb rendű vádlóink által el hagyván magát ámíttatni, hivatkozik ennek oly állítólagos kifejezésére, melyet emberi szem ebben [ti. a Közlöny-ben] soha nem látott, emberi fül tőlünk nem hallott, s a kultuszminisztériumi embereknek soha még gondolatjába sem ment”. Cikkét folytatni akarta a “vádak szellemi részével” kapcsolatban is, ennek közlésére azonban már nem maradt ideje.
Szász Károly alább közölt válasza jóval rövidebben, de szintén tételesen cáfolta a püspöki kar által felhozottakat, és megfogalmazta a kormány álláspontját az ún. “szellemi rész” tekintetében is. Úgy vélte, a katolikus püspöki kar csak egy tényezője a magyar társadalomnak, a minisztériumok feladata pedig az, hogy utóbbi összességének érdekeit tartsa szem előtt. Leszögezte továbbá, hogy mint minisztériumi tisztviselő az országgyűlésnek tartozik felelősséggel, márpedig, amennyiben “intézkedései az országgyűlésének nézeteivel egybe hangzanak, könnyen és örömest nélkülözi a magyarhoni püspöki kar egyébiránt nagyra becsült helybenhagyását”. Márpedig az országgyűlésben a népiskolai törvény vitája kapcsán kiderült, hogy a minisztérium jóval mélyebb reformokat is foganatosíthatott volna iskolaügyben az 1848 novemberében kifogásolt rendeleteknél. Szász megjegyezte továbbá, hogy a katolikus sajtóban kibontakozó kormányellenes agitációra a püspöki karnak bizonyosan befolyása van, és utóbbit igencsak erélyesen kellene figyelmeztetni, hogy hagyjon fel ilyen irányú tevékenységével. Szász Károly mindenesetre jottányit sem tért le a megkezdett útról, aminek még a december végi, felfokozott napokban is bizonyságát adta. S bár 1848 végi reformterveit elsodorták a szabadságharc hadieseményei, a magyar polgári kormányzat 1849 májusában következetesen ott akarta folytatni, ahol a Debrecenbe menekülés előtt abbahagyták. “A magyar nemzeti kormány jól tudván, hogy a szabadság, egyenlőség, testvériség szent elveinek sikeres alkalmazását csak célszerű népnevelés által érhetni el - írta a Közlöny már Horváth Mihály miniszterségének idején -, mert nevelés által képeztetik az ember emberré, nevelés és oktatás teszi őt a polgári társaság hasznos tagjává; azért mindjárt alakulásakor fő teendői közé számítá a közoktatás ügyét fölkarolni, s az abszolút kormány alatt behozott szellemölő, elavult tanrendszert nem javítani, mert az javíthatatlan, hanem teljesen újjáalakítani.” Az új kultusztárca erélyesen fogott hozzá a “felekezetesség régi maradványinak” felszámolásához, és eközben visszatekintett 1848 őszére, amikor a két pest-budai piarista gimnáziumban bevezették a szakrendszert: “De alig indíttaték meg a dús eredményekkel kecsegtető rendszer, alig foglalák el a szaktanárok rendelt helyeiket, a lelkes tanárokat, sőt még a minisztériumot is minden oldalról megtámadták a sötétség barátai, s a vallás védelmének ürügye alatt mindent elkövettek, hogy az üdvös intézkedést akadályozzák, s a szakrendszert mindjárt kezdetben megbuktassák”. A lap közölte továbbá a “feketesárga” kormányzat által foganatosított oktatási rendszerrel kapcsolatban Szőgyény-Marich László rendeletét, mint “a szellemölő obskurantizmus és jezsuitizmus remek példányát”, melyből nemcsak a szakrendszer megszüntetése, a magyar kormánnyal együttműködő piarista tanárok meghurcolása feltűnő, hanem az is, hogy az iskolarendszernek a katolikus püspöki kar igényei szerinti fenntartását a cs.kir. közigazgatás fontos politikai kérdésnek is tekintette.

DOKUMENTUM

A vallás- és közoktatásügyi minisztériumból
Az országos honvédelmi bizottmánynak
A magyarhoni püspöki karnak a honvédelmi bizottmányhoz benyújtott, ott 4287. számmal jegyzett s ezen minisztériumhoz véleményadás végett általtett emlékiratában kijelentett aggodalmai merőben alaptalanok:
1ör. Legfőbb aggodalma a tisztelt püspöki karnak onnan ered, hogy volt közoktatási miniszter, b. Eötvös József úr f. évi augusztus 24-én kelt, s a Közlöny 77. számában közzétett rendelete által némely középtanodában a szakrendszer behozatalával oly formán célzott átalakítandóknak, miszerint a vallástan bennük rendszeres tanulmány ne legyen, a tanárok pedig akármelyik bevett vallást követő szaktudósok közül pályázat útján választassanak. Mely rendelkezés, ha életbe léptettetnék - a püspöki kar állítása szerint - az oskolákat katolikus szellemökből tökéletesen kivetkőztetné, a fenntartásokra alapított fundust rendeltetésétől elvonná, vagyis más szavakkal megszüntetné e honban a katolikus iskolákat, lefoglalná a katol.[ikus] iskolai alapítványokat, s a katolikusok vallási és oktatási szabadságán fennálló intézetein, tulajdonán helyrehozhatatlan sérelmeket ejtene.
Ámbár a rendelet, melyből ezek következtetésképpen kivonatnak, még volt kultuszminiszter, b. Eötvös József úrtól származott, s az ő lelépésével, s a haza szorult körülményei közbejöttével meghiúsulván, teljesedésbe nem ment, mindazonáltal ezen minisztérium, mely annak elveiben teljesen osztozik, felelősségét is elvállalni mindig kész, ha már csak azon egy okból is, mivel az országgyűlés, melynek a közoktatási minisztérium nevelés ügyében bizományosa, éppen azon nézeteket vallotta magáénak és szentesítette mind elvileg, mind az ekként rendezendő középtanodák költségeinek megszavazásával, benne foglaltatván ezen költségek azon 1 1/2 millió forintokban, melyek évenként a nevelés ügyének javítására a kultuszminisztérium által kérettek, s fele részben 1848 második felére meg is ajánltattak.
De azon állítása a tisztelt püspöki karnak, hogy b. Eötvösnek státus iskolák behozatalát célzó intézkedései az ő lelépése után a vallás és közoktatási minisztérium által rész szerint életbe léptettettek volna, tévedésen alapul és valótalan. Erre ugyanis tetemes költség leendett szükséges (minden középtanodára közel 6000 ft.), mit a hon mostani körülményeiben a honvédelmi bizottmány ki nem rendelhetvén,
a) az egész ország Pest-Budán kívüli minden középtanodáiban tanítás és tanító személyzet - fájdalom - egy hajszálig az maradt, ami volt,
b) a pesti és budai tanodák eszközölhető javítására a honvédelmi bizottmány 2800 forintokat applacidálván, ezen csekély öszveg erejéig tétettek némely változtatások, ú.m.
1.) nem ugyan a tanítói személyzetben, mert erre mint ezelőtt is, a kegyes szerzeti rend tagjai alkalmaztattak a szerzet főnökének ajánlása szerint, hanem
b) a tanításban az eddigi osztályrendszer helyett magoknak a tanároknak ajánlkozására behozatott a szakrendszer, miszerint t.i. minden tanár csak egy tudományt, mely szaktudománya, tanítson, s annak különböző részeit adja elő a különböző osztályokban. Ez a mívelt világban közönségesen elfogadott rendszer sem összehangzási, sem össze nem férhetési viszonyban nem álla a katolicizmussal.
c) Vallást illetőleg megáll[ap]íttatott azon elv, hogy kiki maga vallására saját vallási lelkészétől taníttassék, szülői gondossága által. Ezen sokszor elhanyagolható szülői gondoskodás helyett maga a szerzet ajánlkozott a vallásnak katolikus növendékek számárai tanítására, mi elfogadtatott, a vallástanításra rendes óra - minden tanítási napon 10-11 [óra között] - tűzetett ki, s szorgalmasan folyik is, és ha ezen óra, miként a püspöki kar gondolni látszik, azon okból, mivel a gyermek addig már két órát tanult, célarányosnak nem találtatnék, nyilván fenn van hagyva a tanároknak javasló felterjesztést tenni, az órák legcélszerűbb elrendezéseiről.
d) Elrendeltetett, hogy a tanuló gyermekek ünnep- és vasárnapokon kívül templomjárásra kényszerítőleg ne szoríttassanak. Ezen rendeletet, mely a tudománynak szintúgy, mint az igaz és őszinte vallásosságnak érdekében tétetett, csak azon esetben tanálja a minisztérium megmásítandónak, ha felvilágosíttatnék, hogy az a katolika vallás hitágazatával lényegesen ellenkezik.
e) Minthogy a szakrendszer mellett a tanárok azon keresetektől, miszerint magok osztályokból egyes növendékekkel korrepetálván, innen néha tetemes jutalmok volt, elestek, ennek némi kárpótlásául, úgy a valóban derék és jeles tanítók méltó és buzdító jutalmazásául a honvédelmi bizottmány által kirendelt összegből számukra fejenként 160 pf. díjazás szabatott, s a derék Hanák volt segédkönyvtárőri fizetésének megtartása mellett tétetett át a budai középtanodához, hol saját természettani gyűjteményének felmutatásával élénkíti és érdekesíti hasznos tanításait.
Ennyiből és még egy jártával sem többől áll a pesti és budai középtanodák eddigi rendszerének változtatása, melyből a tisztelt püspöki kar annyival kevésbé meríthet aggodalmat, mivel azon kevés költség is, melybe kerülnek, nem az alapítványi pénztárból, hanem a honvédelmi bizottmány rendelete nyomán az álladalomtól telik ki.
2or. Második aggodalmát a tisztelt püspöki karnak okozták a f. évi október 18-án és november 4-én kelt minisztériumi rendeletek, melyekben mellesleg ezen minisztériumnak azon nézete említtetik, mi egyébiránt b. Eötvösnek lelépése előtt nyilvánított célzataival egybehangzó, hogy a konviktusok, ú.m. a tanuló ifjaknak kényszerített együtt lakása és étkezése eltöröltessenek, s e helyett a költség, melyet az ily konviktusok fenntartása igényel, a tanulók közt segélydíjképpen kiosztassék, miből aztán maguk a növendékek vagy természetes gyámnokaik gondoskodjanak lakásukról s tartásukról.
Hogy ezen rendszer, mely egyébiránt magának egy ily nemű konviktusnak papi elnöke által hozatott indítványba, s csupán a kolozsvári növeldét illetőleg vétetett az odavaló Gubernium ajánlatára teljesedésbe, másokra nézve pedig csak terveztetik, a katolicizmussal szintén semmi összefüggésben nincs, magában világos, s valóban ily konviktusok a protestánsoknál is éppen úgy, mint a katolikusoknál gyakorlatba vannak, de másfelől a tapasztalás elég kiáltólag mutatja azon phisicai és erkölcsi káros következéseket, melyek az ily kényszerített együttlakás s azzal egybekötött életmódokból származnak, miért is ezen minisztérium a józan neveléstan elveihez híven nem szünend is meg azon munkálkodni, hogy az efféle konviktusok minden felforogható jogsértés kikerülésével mielőbb megszüntettessenek, mi részben mennyire óvatosan kívánt eljárni ezen minisztérium, a n.[agy]váradi tankerület igazgatójához bocsátott rendelet ide fogott másából is látható.
3ik aggodalma a magyarhoni püspöki karnak az, miszerint volt kultuszminiszter b. Eötvös József úr az ország minden bévett vallásából bizonyos számú ifjakat a népnevelési pályára való tudományos készülés végett poroszhoni tanítóképezdékbe kiküldeni szándékozott s ezen szándékának létrehozásával lelépése után is a minisztérium fel nem hagyott. A magyarhoni püspöki kar becsülete érdekében nem akarja feltenni ezen minisztérium, hogy annak nehézségei egy oly szent és sürgetős szükségű dolog ellen volnának intézve, minemű maga a kiküldés s ettől feltételezett kiképzése éppen azoknak, kik az anyagilag felszabadított nép szellemi és erkölcsi emancipációjának nagy munkájára lesznek meghíva, e szegény honban, mely minden reá tóduló szerencsétlenségeit azon egy kútfőre viheti vissza, hogy népe a míveltségben messze elmaradt, hanem hajlandó ezen nehézségek okát abban keresni, miért küldetnek katolikus ifjak is Poroszhonba, vagyis oly álladalomba, melynek feje protestáns, mire csak azt jegyzi meg e minisztérium, hogy Poroszhonban több katolikus oskolatanítói képezdék léteznek, pl. Boroszlóban, s a kiküldendő katolikus ifjak éppen ily katolikus képezdékbe vannak utasítva, melyeknek szerkezete s gyakorlati jelessége közelismerés szerint messze felülmúlja más német tartománybeliekéit, pl. a bajorhoniakét. S még a költség tekintetében sem lehet nehézsége a tisztelt püspöki karnak, mert noha 1848-ban nov. 3-án 17244/604. sz. alatt kelt kir. intézvény értelmében a katolikus képezdék költségeinek s tehát az azok számára készítendő tanárok képzésének is a tanulmányi alapból kellene kitelni, ezen kiküldendő ifjak mindenkinek, tehát a katolikusoknak is számára a kultuszminiszter az országtól kérte és nyerte is meg a szükséges költséget, miként ez a nyomtatásban közkézen forgó álladalmi költségek tervezetéből a tisztelt püspöki kar előtt is tudva lehetne. Végre
4er ami az alapítványi fundusok idegen célokra fordítását illeti, ez a vád merőben alaptalan, s teljességgel nem áll, mert nemcsak a fennebbiekben meg van mutatva, hogy minden gáncsolás alá hozott intézkedések álladalmi költségen létesíttettek, de bátran felhívja ezen minisztérium a honnak akármely fiát, mutasson ki csak fillért is, mely ezen minisztérium létrejöttétől fogva mostanig, b. Eötvös alatt vagy azután az alapítványi pénztárból valamely más, az azelőttiektől különböző nemű célra vagy éppen protestáns intézetekre kirendeltetett volna. Míg ezt nem teszi, mert lehetetlen tennie, addig az általános vádaskodásoknak semmi nyomadéka nem lehet.
Általában a felhozott vádaskodásokra, melyeknek tényleges cáfolatával talán igenis hosszasan foglalkozott e minisztérium, csak azt jegyzi meg végképpen, hogy akármelyik minisztériumnak teendőiben iránytűje nem más lehet, mint a törvény, s a nemzetnek az országgyűlésében nyilatkozó akarata. Ezt igyekezte s fogja ezután is folyvást követni igyekezni a kultuszminisztérium is, és ha meg lesz győződve, hogy intézkedései az országgyűlésének nézeteivel egybe hangzanak, könnyen és örömest nélkülözi a magyarhoni püspöki kar egyébiránt nagyra becsült helybenhagyását. Márpedig kétségtelennek tartja ezen minisztérium, hogy az országgyűlésének az oskolák valláshozi viszonyáról nyilvánított nézetei még többre is jogosítottak volna annál, amivel a magyarhoni püspöki karnak visszatetszését magára vonta.
Végre nem mellőzheti el ezen minisztérium a tisztelt honvédelmi bizottmány figyelmét azon körülményre vezetni, hogy amely alaptalan vádak a közlött emlékiratban a kultuszminisztérium ellen felhozattak, ugyanazok ismételve és sokképpen variálva darab idő óta töltik be több oly lapok hasábjait, melyekre a tisztelt püspöki karnak nem lehet, hogy befolyása ne legyen.
Amennyiben ezen megtámadások magányos vélemény nyilvánításának tekinthetők, cáfolásuk s megtorlásuk hasonlóan sajtó útján eszközlendő, mi a fennforgó ügyben rövid idő alatt meg is fog történni. De amennyiben ilyes megtámadások a törvényes határokon túl lépnek, pl. a kultuszminisztérium törvényes hatóságát oktatási ügyekben kétségbe vonják, vagy éppen megtagadják, a szülőket tettleges ellenszegülésre felszólítják, ennyiben a kormány figyelmét igenis igénylik, mert főleg a vallási ügyben vagy annak ürügye alatt a míveletlen népet fölingerleni nagyon könnyű és ha az izgatás bizonyos fokra hágott, akkor a törvényes visszatorlás nem csillapít, hanem még inkább ingerel, azért a tisztelt püspöki kart a honvédelmi bizottmány által komolyan felszólítandónak véli ezen minisztérium arra, miszerint hasonló alaptalan vádaskodásoktól mind magát megtartóztatni, mind azokat, kiknek cselekvéséről rendelkezik, ezen megtartóztatásra utasítani hazafiúi szoros kötelességének ösmerje.
A közlött emlékiratot visszazárom.
Budapest, dec. 9. 1848.
a vallás- és közoktatásügyi álladalmi titkár,
Szász Károly

Múltunk, 2002. 3-4. sz. 427-475. p.

Katolicizmus és konzervativizmus a XIX. századi Magyarországon*
A konzervativizmussal foglalkozó eszmetörténészek valamint a konzervatív párt-szervezeteket kutató politológusok egyaránt gyakran azzal kezdték tanulmányaikat, hogy feltették a “mi a konzervativizmus?” kérdést és megpróbáltak válaszokat, válaszkísérleteket megfogalmazni. Abban többé-kevésbé egységesen egyetértettek, hogy a konzervativizmus általános definíciója nagyon nehéz, a jelenség meghatározását a vizsgált tér és idő egyaránt alapvetően meghatározza. A konzervativizmusra adandó válaszlehetőségek kivétel nélkül arra keresik a feleletet, hogy pontosan mi is a “konzerválás” tárgya, mi az, amit megőrzésre, átörökítésre méltónak találtak. Ez értelemszerűen mást jelenthetett az Egyesült Államokban, Angliában és Magyarországon, sőt a konzervativizmus meghatározása utóbbi esetében is meglehetősen differenciált, ha például a 19. vagy a 20. században vizsgáljuk a jelentését. Legalább ennyire szerteágazó és problematikus témához jutunk, amikor a “katolicizmus” jelentését igyekszünk definiálni, hiszen - a terminust nyilvánvalóan nem vallási, teológiai értelemben használva - a katolikus egyház közéleti szerepvállalásának, politikai érdekérvényesítési lehetőségeinek egészen más kereteket szabtak a különböző állami berendezkedések, az állam-egyház viszony rendszerei és mindennek időbeli változásai.
Mind a konzervatívokról, mind a politikai katolicizmus képviselőiről általában elmondható, hogy nem nagyon kedvelik az absztrakt elméletek alkotását, önmaguk pártként való elnevezését és definiálását (bár épp a magyar XIX. századból is hozhatók - az öndefiníció és/vagy az elhatárolódás kényszerének hatása alatt született - ellenpéldák), továbbá működésük középpontjába a megőrizni (“konzerválni”) kívánt intézményeket állítják. A konzervatívok esetében - a történelmi kontinuitás fontosságának szellemében - a megőrizni kívánt intézmény lehet maga az állam, a monarchikus berendezkedés, a politikai katolicizmus esetében a konzerválás igénye elsősorban vagy kizárólagos módon a katolikus egyház társadalmi berendezkedéseire/előjogaira vonatkozóan fogalmazódik meg. A két politikai ideológia (katolicizmus és konzervativizmus) között a kapcsolódás ezáltal lehetséges és gyakran létre is jön, ugyanakkor nem szükségszerű. A szerteágazó konzervativizmus-definíciók egybehangzanak abban a tekintetben is, hogy a legfőbb érték a stabilitás, a társadalmi nyugalom és békesség, még az elkerülhetetlen reformoknak is ilyen körülmények között kell végbemennie. Nem véletlen, hogy kivétel nélkül hangsúlyozzák a család fontosságát (mint a társadalom alapvető intézményének biztonságát), az erkölcsök, a hagyományok, történelmi múlt és a tekintély tiszteletét. Utóbbiak szorosan kapcsolódnak illetve kapcsolódhatnak a valláshoz, azonban csak abban az esetben, ha a vallási életet szervező egyházak intézményesen is érdekeltek valamiféle “régi” rend fenntartásában, kontinuitásában. A konzervativizmus általában ellenzi ugyanis az egyén szabad vallásgyakorlatának - épp a liberalizmus által szorgalmazott - elismerését, hiszen a felekezeti szeparáció, az egyéni vallásosság felértékelődése ugyanúgy “veszélyes” lehet a társadalmi stabilitásra, mint a laicizálódás. Ezért a konzervativizmus többnyire a ma “történelmi”-nek nevezett egyházak stabilizáló, az állami funkciókat kiegészítő, vagy azokkal épp összefonódó szerepvállalásában érdekelt, amely a vallásosság intézményes illetve hagyománytiszteletben megnyilvánuló formáiban fejeződik ki. Nem véletlen, hogy a modernizáció korában gyakorinak számított a katolicizmussal való kapcsolatkeresése.
Alábbiakban nem e két eszmerendszer ismertetésére, hanem kapcsolódási pontjaik feltárására vállalkozunk, kizárólag a XIX. századi Magyarország vonatkozásában. Időben elemzésünk kezdőpontjául a konzervativizmus eszmerendszerének első átfogó megfogalmazódását hozó reformkort jelölhetjük ki, egyik lehetséges végpontjául pedig 1895-öt, a politikai katolicizmus első önálló pártjának, a Katolikus Néppártnak a megjelenését, mellyel a konzervativizmus és katolicizmus kapcsolata új, bőven a 20. századba átnyúló dimenziókat is kapott. (A századforduló után megfogalmazódó keresztényszociális majd kereszténydemokrata mozgalmak külön vizsgálat tárgyát kellene, hogy képezzék.) A magyarországi konzervativizmus periodizációjakor nagyon is találónak véljük Romsics Ignác véleményét, aki szerint időben 3 jól elkülöníthető típus jött létre: A reformkori kiváltságőrző vagy status quo konzervatívok, akik élesen szemben álltak a polgári átalakulással. A második típusba tartozó, XIX. század második felében létrejött irányzat ezzel szemben elfogadja a polgárosodás realitásait, és annak rendszerébe kíván “a szabad versenyes kapitalizmussal szemben korrekciós mechanizmusokat beépíteni”, míg a harmadik típust az etatizmus, az állami beavatkozás abszolút követelése (antiliberális neokonzervativizmus) jellemzi, melyből például a politikai katolicizmus modern irányzatai is elágaztak. Amennyiben e magyar konzervatív spektrumot tekintjük, az első két típust és egyházpolitikához való viszonyát kell vizsgálatunk tárgyává tenni, mégpedig - a magyar állam jellegváltozásainak megfelelően - négy periódusban, melynek határpontjait az áprilisi törvényekben, a szabadságharc leverésében és a kiegyezésben jelölhetjük meg.

A “politizáló egyház” és a konzervativizmus kapcsolatkeresése 1848-ig
A XIX. században a liberalizmus kihívásként hatott külön-külön mind a katolikus egyházra, mind az európai konzervatív politikai rendszerekre illetve csoportosulásokra. A polgári állam illetve a szabadelvűségen és az egyenjogúságon alapuló polgári társadalom megteremtésére irányuló liberális térhódítással kapcsolatban elmondható, hogy a Szent Szövetség - alapvetően az állam elnyomó szerepére, az adminisztratív visszaszorításra alapozott - “régi reflexei” helyett illetve mellett az 1830-as évektől új típusú válaszadásra késztette a kiváltságok fenntartásában érdekelt társadalmi osztályokat és politikai elitet.
Magyarországon az 1832-36-os országgyűlésen színre lépő, sokszínűsége ellenére is a polgári átalakulás programján egységesen munkálkodó reformellenzék kihívása vezetett oda, hogy az évtized végén Dessewffy Aurél vezetésével megfogalmazódott az önmagukat “fontolva haladókként” meghatározó “új”-konzervatívok vitapozíciója. A Dessewffy által papírra vetett 1839. januári emlékirat, majd az ennek alapján a Habsburg-birodalom újkonzervatív politikai magatartását megalapozó ún. Jarcke-memorandum lényegében azt a stratégiát vázolta, hogyan lehet a reformok kormányzat oldaláról történő kezdeményezésével, illetve a liberálisok által sikerrel alkalmazott eszközök (politikai többség megteremtése a megyegyűlésekben illetve az országgyűlésben, sajtó stb.) kisajátításával kifogni a szelet az ellenzék vitorlájából. A társadalmi és politikai reformok merev ellenzése helyett azok kisajátítását, továbbá mérsékelt, a kiváltságrendszer alapjait nem érintő változtatások javaslatba hozását tekintették feladatnak, abban a reményben, hogy ezáltal a nemesség nagyobb arányban eltántorítható a reformokat szorgalmazó ellenzéktől. Bár a konzervatívok gyakran hangoztatták a “trón és oltár szövetségét”, feltűnő, hogy az 1840-es évek elején született konzervatív programok lényegében nem foglalkoztak egyházpolitikai kérdésekkel, valamint nyomát sem találjuk ezekben a programokban a katolikus társadalmi tanítás korabeli értelmezésének. A korai konzervatív program elsődlegesen társadalom- és gazdaságpolitikai kérdésekre, valamint a leendő kormánypárt által követendő stratégiai feladatokra koncentrált. Különösebben azért sem foglalkozott a papsággal, mert nyilvánvaló volt: az egyház - érdekeire való tekintettel - úgyis mintegy “automatikusan” a konzervatív tábor támaszának számít.
A liberális kihívásra adott konzervatív válaszok és stratégiák egyházpolitikai vonatkozásait meghatározta és egyben jellemezte is a reformkori magyar liberalizmus vallásossághoz való viszonya. Nyilvánvaló, hogy az abszolutizmussal szembeforduló, rendi-függetlenségi hagyományokra támaszkodó (ezért inkább a klasszikus, mint a kortárs nyugati liberalizmussal rokonítható) magyar szabadelvű politika nem kaphatott vallásos vagy egyházias jelleget. E hagyományoknak a protestáns vallásszabadságért folytatott küzdelmekhez való kötődése miatt, továbbá azért, mert (előbbiekkel összefüggésben) a tekintélyelvű katolikus egyház a Habsburg-abszolutizmus támaszai közé tartozott, a társadalmi és politikai modernizáció igénye nem kaphatott vallási színezetet. Sőt - mindehhez hozzávéve az ország Európában példátlan felekezeti tagoltságát - a vallási egyenjogúság eszméje az 1830-as évektől már nem a kedvezőtlenebb helyzetben lévő egyházak (például a protestánsok) kebelében fogalmazódik meg, hanem az egész egyházi szférán kívülről érkezik. A magyar liberalizmust így kezdettől jellemezte az egyéni (belső) és az egyházias (intézményes) vallásosság éles elkülönítése, valamint a katolikus egyházzal természetes módon kialakult, “többfrontos” küzdelem.
A katolikus egyházon, mint a XIX. században “potenciálisan legnagyobb antiliberális erőn” belül ugyanakkor ebben az időszakban még a katolikus egyházon belül sem alakult ki a politikai szerepvállalás megújítása iránti igény. A püspöki kar az országgyűlés felső tábláján, a káptalani követek az alsó táblán, a közélet iránt érdeklődő alsópapság pedig a vármegyegyűléseken rendszerint merev, jogvédő álláspontot foglalt el, és szinte kizárólag az egyház előjogaival kapcsolatos kérdésekben hallatta a hangját. Minden bizonnyal túl nagy jelentőséget tulajdonítottak a bécsi udvarban illetve általában a fennálló rendszerben meglévő biztosítékoknak. A minden változástól irtózó I. Ferenc uralkodása alatt a katolikus egyház csorbítatlanul őrizte társadalmi-politikai előjogait, és ezért általában nem, vagy csak burkoltan sérelmezte Bécs részéről a jozefinista állam-egyház viszony továbbélését. A jozefinista egyházpolitika egyébként általánosságban gyakorlatias módon egyesítette az állami felügyelet “atyáskodó” szerepét a katolicizmus rendi előjogainak széles körű biztosításával. Mindennek következménye lett, hogy a közélet iránt érdeklődő egyházi és világi katolikusok kevéssé váltak érdekeltté a közvetlen politikai szerepvállalásban, hiszen tényleges eredményt leghatékonyabban úgyis elsősorban a bécsi udvar - jozefinista eszközökkel korlátozó, ugyanakkor a kiváltságokat éberen őrző - intézkedésétől remélhettek.
Pedig 1833-ban szembesülnie kellett az egyháznak azzal a ténnyel, hogy a liberális ellenzék által követelt átfogó reformnak nemcsak gazdasági vagy társadalmi (például a jobbágyfelszabadítást vagy a közteherviselést stb. érintő), hanem markáns egyházpolitikai vonatkozásai is vannak. A felekezetek egyenjogúságára, az állam és az egyház elválasztására irányuló javaslatok konkrétan a vegyes házasságok és az áttérések kapcsán fogalmazódtak meg, s az egyháziak - leszámítva egy-két szélesebb látókörű személyt, például az 1834-től püspök Lonovics Józsefet - legfeljebb csak csodálkoztak, hogy a protestánsok jogaiért síkra szálló ellenzék számos meghatározó szónoka ekkor már római katolikus. (Például Deák Ferenc, Beöthy Ödön stb.) Az 1839-40-es országgyűlésen a liberálisok újra követelték az 1791/26. tc. által nyitva hagyott, illetve a “kor szelleme” által megkövetelt vallásügyi törvény elfogadását, ám hosszú és heves vita után az uralkodó, V. Ferdinánd ennek szentesítésére nem volt hajlandó.
Az 1840-es évek elején, elsősorban a sajtó nyilvánosságának szélesedése az újkonzervatív programot széles körben ismertté tette, ugyanakkor még mindig nem indult - egyik fél részéről sem - politikai kapcsolatkeresés a közéleti szerepet vállaló egyháziak és a “fontolva haladók” között. Dessewffy Aurél 1842-ben bekövetkezett haláláig ugyan néhány alkalommal szót emelt az egyházi érdekek védelmében, illetve a hírlapokat egyháziak is forgatták, mindez nem lépett túl a korábbi, kiváltságvédő politika hagyományos képviseletén. Ennek megváltoztatását még az 1841-43 között lezajlott - a vegyes házasságok áldásmegtagadása körül kibontakozott, nemzetközi dimenziókat is nyerő - rendkívül heves egyházpolitikai viták sem indították el, pedig épp e vita elfajulása döbbenthette rá az egyháziakat, hogy a liberálisok által szorgalmazott vallásügyi törvényt Bécs sem halogathatja sokáig. A nagyszámú sajtócikket illetve röpiratot zömmel egyházi személyek írták, és ezekben csak az egyház “törvény adta” évszázados jogait hangoztatták, a vegyes házasságokkal, az egyházi vagyonnal, az egyháziak törvényhozásban, közigazgatásban, bíráskodásban stb. élvezett kiváltságaival kapcsolatosan, alig-alig látjuk nyomát annak, hogy túl tudtak illetve akartak volna lépni az egyház “sérelmeinek” és történelmi előjogainak hangoztatásán. Világi konzervatívok pedig alig-alig szóltak hozzá ehhez a kérdéshez az egyház oldalán, ha pedig megtették - mint például gróf Majláth János a Nemzeti Újság hasábjain - többnyire népszerűtlen, ókonzervatív szemlélettel tették ezt.
A konzervatív politika és a katolicizmus új típusú kapcsolatkeresésére az 1843-44. évi országgyűlés alatt illetve közvetlenül utána került sor. A katolikus egyház stratégiaváltását két tényező kényszerítette ki: egyrészt az országgyűlésen minden korábbinál erőteljesebben lépett fel a liberális ellenzék (sőt, már “betörtek” az egyház soraiba is, hiszen Wurda Károly győri kanonok híressé vált beszédében tett hitet a “szabad egyház szabad államban” elv mellett), másrészt már a diéta elején nyilvánvalóvá vált, hogy a sokat halogatott vallásügyi törvényt szentesíteni fogják. A vegyes házasságok ügyét liberális szellemben - átmenetileg - lezáró 1844/3. tc. elfogadását az egyház nem tudta megakadályozni, annak létrejöttét pedig súlyos kudarcként, az esetleges következményeket tragikus veszélyként élte át. 1844-ben több bizalmas egyházi tanácskozásra is sor került, melyen a püspökök és az alsó tábla káptalani követei vettek részt. Ezek részben a kialakult politikai helyzet diagnosztizálásával, részben pedig a követendő stratégia kimunkálásával teltek. Már az is újszerűnek számított, hogy március 10-én a püspökök a politikai érdekeiket határozottan megjelenítő sajtó megteremtéséről tanácskoztak, hiszen a liberálisok előretörését - egyébként joggal - nem kis részben sikeres és népszerű sajtójuknak, elsősorban Kossuth Pesti Hírlap-jának tulajdonították. Az elhangzottak már utaltak a politizálás eszközeinek megújítási igényére. Október 21-én a püspökök, majd 27-én a káptalani követek tartottak értekezletet, s különösen ez utóbbi tekinthető az új típusú katolikus politizálás nyitányának. Kiinduló gondolatuk az egyháziak politikai mozgósításának szükségességéhez kapcsolódott, helyzetértékelésüket a katolicizmus fenyegetettségéhez kapcsolták. Ld. pl.: “Mik ez ország gyűlésén szőnyegre hozattak, és az ellenzék által pártoltattak, ha csakugyan országgyűlési határozatokká válnak, mit mi jelen politikai állásunkat tekintve, nem tartunk éppen lehetetlennek, a klérusra veszélyt hozandnak, s a katolika egyház politikai jogait le fogják rombolni, mostani állását éppen úgy alásüllyeszteni, mint ez már más katolika országokban […] megtörtént. Úgy van, az idő komoly intése hívott fel minket e lépésre, gondolatink sajgó szívünk érzéséből emelkedtek. Az egyházi rendnek, ha a köz hiedelem szerént voltak e honban valaha kényelmes napjai; azok már elmúltak, a vihar fejünk felett zuhog, a filozófia, mint Franchonban, már itt is tárogatja diadalit. Nem közönséges időszakban élünk, rendkívüli ez, mert nem a béke ideje. El kell tehát mindent követnünk, hogy magunktól és utódainktól a fenyegető veszedelmet elháríthassuk. Legalább ha férfiasan fogunk szembeszállani az idő viszontagságaival, az utókor nem fogja azt mondhatni rólunk, hogy gyáván hagyók oda a fényes jogokat, a tekéntélyes helyhezetet, melyet az egyháznak dicső elődeink fényes tettei s boldogító munkássága megszereztek.” A liberálisok egyházpolitikai programjának további előretörését - a “hagyományos” eszközök alkalmazása mellett - a katolikus érdekek melletti mozgósítással, a közéletben való fokozott részvétellel, a sajtóra gyakorolt hatás és “jogvédő” röpiratok kiadásának fokozásával próbálták elérni. A reformerek számára a liberális egyházpolitika kibontásához a vegyes házasságok áldásmegtagadása jelentette a konkrét, sérelemként is argumentálható elemet, ugyanezt a politizáló katolikusok abban ragadták meg, hogy az egyházi rend 1825 óta - hasonlóan a szabad királyi városokhoz - az országgyűlés alsó tábláján csak tanácskozási joggal és 1, kollektív szavazattal rendelkezett. A fejenkénti szavazatjog visszanyerésére (a korábbi erőtlen és szórványos tiltakozások helyett) szervezett politikai mozgalmat indítottak, értelemszerűen összefüggésben azzal, hogy az 1844/3. tc.-kel épp a törvényhozásban szenvedtek vereséget.
1844 végén a formálódó katolikus politikai mozgalomban fontosnak tartották a fontolva haladók megnyerését az egyház ügyének (ld. pl.: “az alsóbb klérussali gyakori érintkezést, és nyájasabb társalgást, úgy ezt szinte a világi előkelők és nemesek irányában annál inkább szükségesnek tartjuk, minél inkább kénytelenek valánk tapasztalni, hogy közülök sokan ügyünk pártolására csak azért nem szólaltak fel, mert az eránt kellően fel világosítva nincsenek”), ekkor még nem vetődött fel első helyen a világi konzervatívokkal való intézményes kapcsolatfelvétel szükségessége. Utóbbiak ugyan a kormánypárt elkötelezett hívei között természetesen számítottak az egyháziak magától értetődő támogatására, de soraikban még ritka az olyan megnyilatkozás, mint például Apponyi Györgyé, aki már 1843 őszén felismerte, hogy a liberális egyházpolitikai előretörés szervezett katolikus politizálás indukálásához vezethet: “Hogy az ilyen [ti. a liberálisok törekvéseinek való katolikus] ellentállás és védelem ingerültséggel történik, azt - fájdalom! - a szegény hazánkat most gyötresztő vallási súrlódások eléggé bizonyítják. S habár ezen ingerültség a katolikus hitsorsokat még eddig el nem foglalta, ha az egyház védelmét még közüggyé nem teszik is, azt nem a jelen mozgalmak igazságának, hanem csak azon biztosságnak kell tulajdonítani, melyben a katolikusok maguk hitükre nézve eddig léteztek, azon elbízottságnak talán, mely elnyomatást és megtámadtatást még nem tapasztalt. Ezen nyugodt érzet, ezen elbízottság mindazáltal az ilyen próbát soká ki nem állaná, s nemsokára méltó aggodalomra ébresztené, és közérdek egyesítené a katolikusokat azon védelemben, mellyel vallásuknak tartoznak.” Hasonló gondolatokat, az állam és az egyház egymásrautaltságának eszméjét még szintén a diéta alatt egyházi oldalról is megfogalmazták.
Az országgyűlés sikertelenségéből a közélet egésze levonhatta a következtetést, hogy a rendszer átfogó reformjára az adott intézményrendszer keretei között aligha van lehetőség. A liberálisok ezért tulajdonítottak egyre nagyobb jelentőséget a felelős kormány illetve a népképviselet eszméjének, a konzervatívok pedig a régi intézményrendszer stabilitásának. Apponyi alkancellári (majd kancellári) kinevezésével lényegében a “fontolva haladók” stratégiája vált a kormányzat meghatározó rendszerévé. Ugyanakkor a közélet valamennyi szereplője levonta azt a következtetést, hogy szükség van az azonos nézeteket vallók politikai és/vagy társadalmi egyesületeinek, érdekképviseleteinek létrehozására. Ezért került sor liberális oldalon a Védegylet, a Pesti Kör és az Ellenzéki Kör, illetve a konzervatívoknál a Közhasznú Gyűlde létrehozására, melyek a pártok megalakulását készítették elő. Ami az egyháziakat illeti, 1844 végén - a polgári átalakuláshoz való viszony később tipikussá váló értelmezésének megfelelően - az új vallási törvénnyel létrejött helyzet tudomásul vételét tekintették irányadónak, ugyanakkor egyre gyakrabban hangoztatták, hogy a fennálló viszonyokon további változtatás nem képzelhető el. A figyelmüket az egyház stabilitása mellett - ismét tipikus konzervatív érveléssel - az államrendszer stabilitására, a “békés haladásra” összepontosították, általában abból a megfontolásból, hogy “a katolika vallás viszonya a polgári élet s álladalommal oly szorosan szövődött össze, hogy a katolika egyház érdekeinek sérelme az álladalom sérelmét szükségképp maga után vonná”.
A politikai szervezkedés szükségességét az egyháziak is felismerték, és értelemszerűen szűkebb nyilvánosság előtt, de ugyanolyan intenzitással fogtak hozzá, mint a reformellenzék vagy a konzervatívok. 1845-46 folyamán feltűnő, hogy a fentebb említett káptalani követek levelezésében egyre gyakrabban foglalkoztak a világi konzervatívokkal való kapcsolatteremtés kérdésével, saját politikai érdekeik megjelenítése kapcsán pedig joggal állapíthatjuk meg, hogy az a “fontolva haladás” egyházpolitikai kifejeződésévé vált. Egyre nagyobb arányban kapcsolódtak be a Gyűlde tevékenységébe is. A katolikus szervezkedés központi figurája Fogarassy Mihály nagyváradi kanonok (később c. püspök és a pesti hittudományi kar tanára) lett, mellette az egyházi rendből Körmöczy Imre, Bezerédy Miklós, Sárkány Miklós, Lipthay Endre nevét érdemes megemlíteni, a felső klérusból pedig különösen Scitovszky János pécsi és Lonovics József csanádi püspökök karolták fel a mozgalmat. Fogarassy egy katolikus könyvkiadó alapításának előkészítése, valamint a szervezkedésük koordinálása céljából egyre intenzívebb kapcsolatokat tartott fent a konzervatívokkal, és 1846 nyarán bekerült a konzervatív párt programját kidolgozó központi választmányba is. A Gyűlde utolsó elnökének pedig a pesti konzervatívok meghatározó alakját, Körmöczy Imrét választották.
Figyelemre méltó, hogy Dessewffy Emil, Apponyi György, Szécsen Antal és a konzervatív pártszervezés valamennyi prominense politikai csoportjuk “organizációjakor” a megnyerhető és aktív papi személyeket külön csoportként kezelte. (A hivatali apparátus tagjai, illetve az ismert világi birtokosok mellett.) Nem véletlen, hogy a meghatározó egyházi személyek külön meghívást kaptak a Konzervatív Párt 1846. november 12-i zászlóbontó gyűlésére, és ha személyesen nem is tudtak megjelenni, teljes egyetértésükről biztosították a párt létrejöttét. Az eseményre azonban nemcsak azért készültek, mert “állásuknál fogva konzervatívok”, vagyis a kiváltságőrzés fenntartásában érdekeltek voltak, hanem azért is, mert az új párttól az egyház szempontjainak érvényesítését remélték. A konzervatív programot azonban úgy fogadták el és hirdették meg, hogy az semmilyen speciális egyházi érdeket nem foglalt magában. Ebből az következett, hogy Dessewffy Emil és elvbarátai a rendszer fenntartásában érdekelt konzervatívok között tartották számon az egyháziakat, de mozgalmuknak nem kívántak katolikus jelleget adni. Tekintettel arra, hogy szervezkedésük kezdeti szakaszában a kormányzat támogatására, valamint a következő országgyűlés alsó tábláján a többség megszerzésére helyezték a hangsúlyt, és ezt a katolikus törekvések nyílt támogatása korlátozhatta volna.
Az egyháziak nem is vették könnyen tudomásul, hogy törekvéseik - elsősorban a káptalani szavazatok ügye - nem került be a párt programjába, a homályos megfogalmazások (“a jelenlevő konzervatívok […] pártjokat más, akár az országgyűlési elemek rendezésébe vágó, akár egyéb szükséges javításokat illethető intézkedések szorgalmazásától elzárni nem kívánják”) pedig nem nyugtatták meg őket. Elégedetlenségüknek egy másnap, 13-án tartott tanácskozáson adtak hangot, azonban ennél jóval tovább is léptek, és meghatározták a katolikus politizálás lényegét, valamint sajátos konzervativizmus-értelmezésüket. A tanácskozás programnyilatkozatnak is beillő jegyzőkönyvében a Konzervatív Párt céljaival való teljes azonosulásukat fejezték ki, mind elvi, mind stratégiai kérdésekben, és kinyilvánították, hogy közéleti tevékenységüket ennek szolgálatába állítják: “elhatározott szándoka lévén az egyházi rendnek az alkotmányos többségre vergődő konzervatív pártot mind alakulásában, mind pedig egyéb alkotmányszerű működéseiben minden törvényadta jogainak használatával erélyesen támogatni: ugyanezen konzervatív párttól ő is méltán követelheti, hogy az egyházi renddel kezet fogva ezt megsértett jogainak visszaállításában hatályosan, és hasonló erélyességgel gyámolítsa”. Az egyháziak deklarálták, hogy a “politikai pártmozgalmak elhatározó időszakában” a katolicizmus érdekeit önálló, aktív közéleti tevékenységgel, szervezkedéssel kívánják képviselni. Ez azonban nem önálló párt létrehozását jelentette, hanem az eszmei azonosságra, valamint a liberális ellenzék visszaszorításának közös érdekére való tekintettel a Konzervatív Párthoz való csatlakozást, és annak - számukra kedvező - irányba való terelésének szándékát. Nyíltan meg is fogalmazták: “jelen politikai körülmények közt a klérusnak magát oly politikai tényezővé szükség alakítani, mely a konzervatív ügy elővitelében sokat nyomjon, s így őtet mind a kormány, mind a konzervatív párt nélkülözhetlen alkrésznek tekintse”, ugyanakkor tekintettel voltak arra, hogy épp ez a világi konzervatívokkal kialakult közös érdek teszi szükségessé az egyházi szervezkedés bizalmas, nem a nyilvánosság fórumai előtt zajló kibontakozását. Ami pedig a politizáló egyháziak rövid távú stratégiáját illeti, az 1840-es évek pártpolitikai csatározásaiban bevethető valamennyi eszközt felvonultatták ők is. A sajtó mellett erőteljesen szorgalmazták a megyegyűlések látogatását (ott nem csupán az egyházpolitikai kérdésekhez való hozzászólást), az ingadozók megnyerésére tett kísérleteket, sőt a konzervatívokhoz és az ellenzékhez hasonlóan (előbbiekhez igazítva) negyedévente külön, programalkotással és stratégiai kérdésekkel foglalkozó értekezletek tartását Pesten. Ahogy egyik, 1847-es értekezletük emlékeztetőjében meg is jegyezték: “mind az itt, Pesten tartott konzervatív konferenciák eredményeiből, mind pedig eddig tapasztalt politikai ügyállások konstatírozásából az együtt tanácskozó egyháziak mindinkább meggyőződtek volna afelől, hogy az alsó tábla klérus tettleg elnyomott országgyűlési szavazatjogának visszaállítására általában a magyar klérusnak, különösen pedig a közelebb érdekletteknek mindazon eszközöket mozgásba kell hozni, melyek erkölcsileg szabadok lévén, egyszersmind az alkotmányos állásból és jogszerűségből fejlenek ki, s az egyszer megindított követelési s cselekvési úton időszakonként tovább haladni és előre nyomulni szükséges”.
Vagyis a politizáló egyháziak nagyon is jól értették és magukénak vallották a korabeli konzervativizmus értékeit, követték illetve alkalmazták annak stratégiáját. Mozgalmukat 1848 tavaszáig ez a felfogás határozta meg. A szervezeti különállás lehetősége Fogarassyék számára fel sem merült, ugyanakkor a Konzervatív Párton belül markáns önállósággal, platformként jelentek meg. Az egykorú feljegyzések, sajtócikkek nyíltan a konzervativizmus és a katolicizmus “természetes szövetségéről” beszéltek, és a Fogarassy-féle mozgalom eszmeiségének széles körben - világiak közötti - terjedését tükrözték. A Nemzeti Újság vezércikke például közvetlenül a Konzervatív Párt 1847. márciusi értekezlete előtt így írt: “[fontos, hogy a papok] elveikben a radikalizmus veszélyes mezejére ne tévedjenek, hanem a józan konzervatív párt elemeit növeljék, mint a klérusnak természetes szövetségesét. […] A magyar klérusnak alkotmányos élete csak a konzervatív pártban vagyon, valamint a radikális [párt] reá nézve a halál mérgét hordja. […] Szent érzelemtől lelkesülve mondjuk ki, miként csekély nézetünk szerint a klérusnak minden halogatás nélkül a konzervatív párttal nyíltan egyesülni, és buzgón működni szükséges.”
A nyilvánvaló ideológiai rokonság mellett a kiváltságőrző konzervatívok és az egyház között 1847 elejére kialakult a stratégiai szövetség is. Apponyi György január 8-án kelt memorandumában a káptalanok fejenkénti szavazatának helyreállítását is a megvalósítandó célok között említette, amiért cserébe a katolikus egyház hathatósan fogja támogatni a konzervatív többség megteremtését. Ebben ugyanis a további liberális egyházpolitikai reformok megakadályozásának zálogát látják. Ami a megyegyűléseken illetve az 1847 őszi országgyűlési követválasztásokon való egyházi részvételt illeti, kétségtelen, hogy az egyház feltűnő aktivitással támogatta a konzervatívok jelöltjeit illetve programját, és ezért könyvelhetett el bizonyos sikereket a káptalani szavazatok ügyében, hiszen több vármegye is felvette követutasításai közé. A tisztújítások illetve a követválasztások harcaiban a konzervatívok és a katolikusok szövetsége még jobban összeforrt, és utóbbiaknak komoly szerepük volt egyes vármegyékben a liberálisok visszaszorításában. Jellemző példaként idézzük Scitovszky János pécsi püspöknek Apponyihoz intézett levelét, melyben arra panaszkodott, hogy a tiszteletbeli kanonokok és a segédlelkészek Baranyában megfosztattak megyegyűlési szavazatjoguktól, ami nehezítheti a kormánypárt győzelmét: “Ha valamikor, napjainkban, midőn az ellenzék minden kitelhető módon tagait szaporítani igyekszik, […] felettébb szükséges, hogy az egyháziak törvényes jogaikat gyakorolván, a konzervatívek pártja értelmi súly és számtöbbség által erősödjék, [különben] az oppozíciónak merénye emelkedik, ha a konzervatívek száma kisebbülvén, ezeknek az alkotmány melletti erélyes fellépése megszoríttatik.” Az országgyűlési követválasztási csaták szóharcaiból kiderül, hogy az egyháziak több helyen is elérték: a konzervatív szónokok az “ősi alkotmány” védelmébe hangsúlyosan beleértették a katolikus egyház kiváltságait biztosító régi törvények fenntartását. Liptó megye követutasításaival kapcsolatban egyikük például így fogalmazott: “Hajdan a politikusok a vallást és a vallásos egységet nézték a státus alapjának, és azért törvénykönyveikben a vallásnak első helyet adván, státusvallást szentesítettek. Nem így gondolkoznak némely mostani politikusok; ők vallás nélküli státust akarnak, a vallási egységet pedig az emberi nemre nézve átoknak tekintik, s azért törvényeik a régi egy státusvallás folytonos korlátozása és elnyomatása. Mit csudálkoznak tehát, ha időnkben a politikai vélemények harcához a vallási nézetek harcát is vegyülni látjuk.” Kétségtelen, hogy az 1846-47-es politikai csatározások még a rendi keretek között folytak, ugyanakkor az alsó tábla követeinek választása és illetve tárgyalásai már megfeleltek a polgári törvényhozásban megszokottaknak, és “erős parlamentáris élet pezsgett”. E “pezsgéshez” pedig természetes módon társult a politikai katolicizmus előfutárainak fellépése.
Az egyháziak felfokozott várakozásait igazolta, hogy az 1847. november 11-én megnyílt országgyűlésen az uralkodói előterjesztésben - a konzervatív pártprogramból átemelt javaslatok mellett - konkrétan szerepelt a káptalani követek szavazatjogának visszaállítása. Ugyanakkor az alsó tábla már 17-i ülésén határozottan leszavazta az egyházi rend fejenkénti szavazatának helyreállítását, miközben a szabad királyi városokét határozottan támogatta. A politizáló egyháziak csalódottan ugyan, de a konzervatív tábor elkötelezett tagjaiként vettek részt a továbbiakban is az országgyűlés munkájában.

A konzervativizmus és a katolicizmus lehetőségei 1848-1849-ben
Történetírásunkban alig-alig találkozunk a problémafelvetéssel: volt-e egykorúan számottevő vagy nagyobb hatású konzervatív értelmezése az 1848-as forradalomnak, illetve ha igen, beszélhetünk-e ahhoz kapcsolódóan a katolicizmus önálló arculatáról. Ha megpróbálunk erre választ keresni, mindenekelőtt érdemes megkülönböztetni az áprilisi törvényekkel létrejött polgári államhoz, valamint a nemzeti önvédelmi háborúhoz való viszonyt. Nyilvánvaló ugyanis, hogy a fegyveres önvédelem gondolatával való azonosulás nem jelentette egyértelműen a polgári-liberális magyar állam berendezkedésével és intézkedéseivel való teljes egyetértést, ami korábbi történetírásunkban gyakran leegyszerűsítő szemléletként fogalmazódott meg.
Az 1848. márciusi fordulattal (a bécsi és pesti forradalmakat, a felelős nemzeti kormány kinevezését, és a feudális társadalmi rendszer lebontását követően) a Konzervatív Párt, mint önálló politikai erő egy csapásra széthullott. Nemcsak az általa megőrizni kívánt társadalmi rendszer alapelemei roppantak meg (például a jobbágyfelszabadítással), hanem annak a Habsburg-birodalomnak az egésze is, amelybe a rendi Magyarország az általuk képviselt kormányzati rendszerben beletagolódott. Az áprilisi törvények szentesítésével a konzervatív politikai szervezet fenntartása értelmetlenné, prominens vezetőik közéleti szerepvállalása pedig lehetetlenné vált. A legtöbb, amit 1848 tavaszán tehettek, az az új viszonyok tudomásul vételében, a további társadalmi-politikai változások veszélyességének hangoztatásában, valamint a létrejött állapot stabilizálásában merült ki, például az áprilisi törvények vitája kapcsán a kárpótlás biztosításában stb. Illetve ehhez társult még 1848 tavaszán-nyarán egy másik jellemző konzervatív attitűd: a kormányra került liberálisokhoz való alkalmazkodás. Nemcsak az 1848 előtti politikai szervezetek fenntartása/átmentése vált ugyanis értelmetlenné, hanem - legalábbis átmenetileg - a közélet pártosodása is. A Batthyány-kormány a forradalom vívmányaként született, feladata az áprilisi törvények által kijelölt átalakulás végrehajtása (valamint a társadalmi békesség fenntartása) lett. Ugyanezt a szerepet kapta az első népképviseleti országgyűlés is, nem véletlen, hogy annak képviselőit nem pártpolitikai alapon választották, hanem szinte kizárólag a liberális reformerek közül kerültek ki. Politikai polarizáció a liberális táboron belül indult csak meg, s a radikálisok csoportosulása klub-, majd párt-jellegű szervezetek létrejöttéhez is vezetett. A forradalom és szabadságharc idején még nem nyílt lehetőség a mérsékelt szabadelvűek és a modern konzervativizmus képviselőinek - például az angliaihoz hasonló - szerves fejlődés útján történő pártosodására, később pedig az abszolutizmus tette lehetetlenné ugyanezt. A Konzervatív Párt fontos társadalmi bázisát adó arisztokrácia korábban keményen ragaszkodott a kiváltságainak fenntartásához, konzervativizmusát 1848-ban csak a forradalom továbbfejlődésétől való félelme szorította ideiglenesen háttérbe.
A volt Konzervatív Párt bázisát adó szervezetek (helytartótanács, kancellária stb.) megszűnése után a katolikus egyház maradt az egyetlen, korábban a párthoz kötődő intézmény, így a konzervativizmus egyik tartaléka is. Először is azt kell megállapítani, hogy az áprilisi törvények vitájában az egyháziak (elsősorban a felső táblán a püspöki kar, kisebb részben az alsó tábla kanonokjai) azt a magatartást követték, miszerint elvben elismerték az átalakulás érdekében meghozandó törvények szükségességét, a gyakorlatban azonban inkább fékezni kívánták a folyamatot. Az egyházi tized megszüntetéséhez is március 18-án - álláspontunk szerint - kényszeredetten járultak hozzá, de nagy viták kísérték a felelős kormányban a vallás- és közoktatásügyi tárcával kapcsolatos §-t, valamint különösen a vallásügyről átfogóan rendelkező 1848/20. tc. elfogadását is. Ha az egyháziak 1844-ben a 3. tc.-et az említett ellenérzésekkel fogadták, 1848-ban nyilvánvalóan aligha azonosultak a katolikus egyház kiváltságainak felszámolásával, a teljes felekezeti egyenjogúság és viszonosság deklarálásával, voltaképp az egész átalakulási folyamatot ellenérzésekkel, kényszeredetten fogadták. Hám János szatmári püspök a felelős nemzeti kormányról szóló paragrafusok vitájában nyíltan ki is jelentette: “kívánom, hogy a katolikus anyaszentegyház a maga törvényes jogaiban sértetlenül megtartassék”, és általában az egyház ügyeibe való illetéktelen állami beavatkozástól, az uralkodó felségjogait veszélyeztető eljárástól tartottak. A törvényjavaslatok vitája során több alkalommal is óvást emeltek, sikertelenül. Például március 24-én a szabad királyi városokról szóló törvény vitája alkalmával, de leginkább erélyesen a vallás ügyéről rendelkező 20. tc. kapcsán. Április 2-án ugyanis Fogarassy Mihály tett olyan indítványt az országgyűlésben, hogy a bevett vallásfelekezetek tökéletes egyenlőségét és viszonosságát kimondó paragrafusba tegyék be a “saját hitelveik és egyházi szerkezetük épségben tartása mellett” klauzulát. Bár Fogarassy és a többi püspök is nagy beszédekben üdvözölték “alkotmányos életünk békés átalakulásának nagy korszakát”, a “polgári szabadság nagy eszméjét”, mégis törekvéseik tartalmi megfogalmazása a kiváltságőrző konzervativizmus jegyeinek továbbélését viseli magán. Nyilvánvaló ugyanis, hogy az említett kiegészítést a katolikus egyház fennálló viszonyainak minél inkább változatlanul való megtartására kívánták volna felhasználni. A módosításokat az országgyűlés elvetette, így újra a püspöki kar óvása mellett fogadták el az említett törvényt. Ezt követően került sor katolikus világiak és egyháziak részvételével április 6-án arra az értekezletre, melyben egy, az egyház érdekeit összefoglaló 4 pontos petíciót szerkesztettek, ezt azonban az országgyűlés elutasította. Az újabb politikai kudarc csak fokozta az egyháziak keserűségét a törvényhozás irányát illetően. Az országgyűlésben el nem ért kiegészítések, valamint a további egyházpolitikai törekvések megelőzésére aláírásgyűjtési - vagyis a katolikus tömegeket mozgásba hozni szándékozó - akcióba kezdtek, melyet a kormányzat felesleges agitációnak minősített és leállíttatott. Az egyház számára a további negatív fejlemények elkerülésére a katolikus autonómia (önkormányzat) megteremtése látszott a leginkább járható útnak, ennek érdekében a petíciós mozgalom ügyét a továbbiakban is napirenden tartották, ez vált a katolikus politizálás szervező pontjává. (“Hogy a katolikus közönség ekképp mellőzött petícióját sorsára nem hagyhatja, és hagyni nem fogja, az a dolog természetéből és a minden oldalról nyilatkozó katolikus közvéleményből világos” - szögezte le például az esztergomi főkáptalan május elején.)
Történetírásunk az utóbbi időszakban bemutatta, illetve sokoldalúan elemezte azt a folyamatot, hogy 1848-ban milyen elemi erővel törtek felszínre az egyházon belüli reformmozgalmak, milyen eszméket fogalmazott meg a liberális illetve a radikális papság. Ugyanakkor kétségtelen, hogy az áprilisi törvényekkel létrejött magyar állam berendezkedésével és a kormányzat politikájával kapcsolatosan legalább ennyire erőteljesen tovább éltek illetve újra fogalmazódtak a konzervatív-klerikális interpretációk is. (Még ha a korábbi időszakkal ellentétben jóval kevésbé tudtak élni a nyilvánosság eszközeivel.) Utóbbiak 1848 tavaszán helyzetértékelésüket szinte kivétel nélkül úgy foglalták össze, hogy a történteket tudomásul kell vennie az egyháznak is, sőt hangsúlyozni, hogy a létrejött szabadság az egyháznak valódi érdekében áll, maga is azért harcolt. Az egyház - fogalmazott Fogarassy Mihály az 1848-as átalakulást kommentálva - “a régibb kormány-rendszertőli megválásának, s az újhozi állásának manifesztumát mutatta be az országnak. Lemondván elébbi helyzetéről, az új alkotmány-formában álláspontot keresett magának, […] de úgy látszik, kevesen értették meg e lojalitást. […] mivel a katolikus egyháznak legőszintébb szabadelvűségét [sic!] is hierarchiai törekvések színével szokták gyanúsítani, s így keletkezett az első föllépés ellenében némi ellenszenv.” A politizáló egyháziak egy másik prominense, Körmöczy Imre 1848 májusában szükségét érezte, hogy külön nyilatkozatban adjon magyarázatot korábbi tevékenységéről. Többek között így írt: “Az elv és rendszer, melyet sokakkal pártoltam, az ismert események közt megbukott, s a győzedelmi diadal az ellenzéki párté lett. Igen természetesnek találom azért, hogy többen kérdezik, mint vélekedem én mint a volt konzervatív párt egyik hűséges és állandó tagja? Mint helyezem be magam az újabb állásba? S miért vagyok most oly tétlen, kiről csak egy évvel [ezelőtt] is azt mondották, hogy nagyon buzgón működöm a nyilvánosság terén?” Az átalakulás megtörtént - fejtegette -, sőt az új alap-törvényeket az uralkodó szentesítette, vagyis ez ellen fellázadni a magyar alkotmányosság elleni politikai akciónak minősülne. Az új kormány iránti bizalmat azonban Körmöczy nemcsak ezért nyilvánította ki, hanem azért is, mert a legfontosabbnak a társadalmi stabilitást és a forradalmak negatív következményeinek elkerülését tartotta, s erre csak a Batthyány-kormányban látott garanciát. Egykori pártjáról így nyilatkozott: “A jelen állapotban már a pártoknak - értem az előbbieket - létezni nem is lehet. Ugyan mi jelentősége lehet ma az egykori konzervatív pártnak? Nézeteim szerint semmi; legfeljebb nemzetünk polgári életében históriai emlékül szolgálhat.” Az új körülménybe való beilleszkedést, továbbá a múlt lezárását szorgalmazta, saját korábbi szerepét pedig azzal hárította el, hogy senki nem sejthette, hogy az átalakulás ennyire békésen és gyorsan fog majd végbemenni. Leghelyesebbnek a közélettől való visszavonulást tartotta magára nézve.
Az ekkoriban született katolikus sajtócikkek, röpiratok, prédikáció-szövegek a stabilitás szükségességének hangoztatása mellett lényegében egységesek abban a tekintetben is, hogy a rendszerváltoztató folyamat lezárása mellett foglaltak állást. Az egyház szempontjából - ismét tipikusan konzervatív érveléssel - a fennálló viszonyokat elfogadhatónak tartották, annak megváltoztatásától azonban idegenkedtek. Épp ezért - többnyire azzal a jelszóval, hogy a katolicizmus nem lehet az átalakulás további vesztese - elleneztek minden további, az állam-egyház viszonyt érintő reformot. Márpedig sejthető volt, hogy az új kormány munkába állása, majd a népképviseleti országgyűlés megnyitása után sokan szorgalmazzák az áprilisi törvényekben csupán általánosságok szintjén megfogalmazott folyamat következetes végigvitelét, például az egyház iskolafenntartói jogosítványait, nagybirtokait, megmaradt társadalmi előjogait illetően. A Batthyány-kormány ebben az időszakban az érdekek kímélete szempontjából nagyon is mérsékelt, kompromisszumos egyházpolitikát folytatott, melynek látványos jele volt a megüresedett püspöki székek betöltésében való tevékenysége. (Számos püspöki széket kifejezetten konzervatív egyházi személyiségek foglaltak el.) Kossuth gyakran idézett visszaemlékezésében részletesen ismerteti, hogy bár a kormányzat elveivel ellenkezett az óvatos, kompromisszumos egyházpolitika, a küszöbön álló polgárháborúra tekintettel nem kockáztathatták idő előtt a katolicizmussal való nyílt konfliktust.
1848 tavaszától azonban a katolikus egyháziak megnyilatkozásaiban a viszonyok tudomásul vételét, társadalmi békességet stb. szorgalmazó megfogalmazások helyét fokozatosan az új kormány részéről elszenvedett sérelmek, a katolicizmus ügyének fenyegetettsége vette át. A kultusztárca élére került liberális katolikus Eötvös Józsefnek kezdettől küzdenie kellett az egyház bizalmatlanságával, mely szinte valamennyi, a korábbi állam-egyház viszonyon mégoly csekély módosítást is kezdeményező lépését kísérte. Már külön püspökkari tiltakozás megfogalmazásához is vezetett a papság nemzetőri (fegyveres) szolgálatának ügye, ami a honvédelmi törvény vitájában is folytatódott. Különösen éles konfliktusra a kormány oktatáspolitikai tervezetei kapcsán került sor. Az egyházi iskolák rendszerének változatlan formában történő megtartása (az iskolafenntartói jogoktól a tantárgyak - például a hitoktatás - ügyéig) súlyos politikai kérdésként merült fel, melyben az egyház társadalmi befolyása megőrzésének zálogát látta. Augusztusban a népiskolai törvény vitája kapcsán egy darabig még az Eötvös-féle - az egyház által elfogadhatatlan - kompromisszumos tervezet is veszélyben forgott, de végül is a felsőházban sikerült elnapoltatni az ügyet. Az ősszel már a minisztérium egyházügyekben való illetékességét, sőt annak létjogosultságát is megkérdőjelezték, továbbá a katolicizmus elleni támadásnak, az egyház veszélyeztetésének minősítették a még Eötvös által tervezett, de távozása után csak ideiglenesen bevezetett középiskolai reform ügyét. Jellemző például Bartakovics Béla rozsnyói püspök tiltakozó levele, melyet a középiskolák ügyében kiadott kormányrendelet “nyilván kijelentett antikatolikus szelleme” ellen írt. Ebben leszögezte, hogy az országot fenyegető katonai veszélyre való tekintettel nem kíván a kormányzat ellen agitálni, de súlyos szavakkal bélyegezte meg annak tevékenységét: hangot adott például azon sejtésének, hogy “csak a katolika egyház lebilincselésére állíttatott volna fel a vallási és oktatási minisztérium”, mely “már úgyis nagyszerű modorban dekatolizálásunkra irányzott hajlamáról” ismert. Az oktatásügy mellett fenyegetettnek érezték az egyház vagyoni helyzetét, elsősorban nagybirtokait.
Összességében azt mondhatjuk, hogy 1848 végéig a katolikus egyház politikai szerepvállalását az áprilisi törvényekkel létrejött alkotmányos rendszer elfogadása jellemezte, mozgásterüket kizárólag annak keretei között határozták meg. Ugyanakkor ez a szerepvállalás joggal tekinthető a kormánnyal szembeni konzervatív ellenzéki pozíció felvállalásának, mind a Batthyány-kabinet, mind az Országos Honvédelmi Bizottmány esetében. A katolikus konzervatív gondolkodás szorosan kapcsolódott a Habsburg-monarchiához, mint a törvényesség letéteményeséhez, ezért az uralkodói szentesítéssel felállt kormányrendszer alkotmányosságának, legitimitásának elvét az utolsó pillanatig fent kívánták tartani. (Ezt jól mutatja az október végén a püspöki kar által az uralkodóhoz intézett felirat, melyben utolsó kísérletet tettek a nemzet és a király megbékéltetésére, utóbbit is emlékeztetve az általa szentesített törvényekre.) A liberális kormány ugyan - utalva ismét Kossuth idézett szavaira - mérsékelt, óvatos lépésekkel próbált az áprilisi törvényekben kijelölt egyházpolitika útjára lépni, az egyház számára azonban ez elfogadhatatlannak bizonyult, már csak azért is, mert tovább éltek bizonyos jozefinista hagyományok, és a kormányzat (az össztársadalmi illetve nemzeti érdekekre tekintettel) bele kívánt szólni bizonyos belső egyházi ügyekbe is. A “mi lett volna, ha” kezdetű kérdésfeltevés ezúttal is értelmetlen, megkockáztathatjuk viszont a feltételezést, hogy az 1848 őszén kibontakozó jogvédő katolikus politizálás békés és alkotmányos körülmények között nyilvánvalóan egyre erőteljesebben folytatódott volna. Ennek igényére nemcsak a kormányzatra nyomást gyakorló aláírásgyűjtésekkel, politikai célzatú gyűlésezések szorgalmazásával (vagyis tömegbázis kiépítésével) kapcsolatos megnyilatkozások utalnak, hanem az a szándék is, mely a szervezett katolikus politizálás megváltozott keretek közötti újraindítására irányult. Ez kiderül például a Religio és Nevelés egyik december elején megfogalmazott elemzéséből, mely abból indult ki, hogy az áprilisi törvények óta a katolikus egyház csak kívülről befolyásolhatja a törvényhozó és végrehajtó hatalmat. Ez pedig összefogásra, a katolikus érdekek szervezett megjelenítésére kényszerít, mondván: “ily állapotban más eszközökről kell gondoskodnunk, ha azt akarjuk, hogy honunk politikai terén számbavétessünk”. Ilyen eszköznek számít a sajtó fegyvere, s bár az anonim szerző (feltételezésünk szerint Danielik János) egy új katolikus hírlap megindítását a fegyveres konfliktus elmúltával nélkülözhetetlennek, rövid távon viszont időszerűtlennek vélte (elsősorban a “klérusnak a március előtti kormányhoz” való kötődése miatti bizalmatlanságra tekintettel), a közéleti szerepvállalással kapcsolatban figyelemre méltó gondolatokat fogalmazott meg: “Eléggé gyakran emlegetni soha nem lehet: ki a politikába bele nem szól, politikai halott. […] Tehát önvédelmünk, az önfenntartás ösztöne kívánja, hogy a politikai életbe irányadólag befolyjunk. De ezenkívül más, nem kevésbé hatalmas ok is van, mely egy katolikus irányú politikai lapnak megindítása mellett harcol. Van tudniillik katolikus politika is, melyet most, midőn minden utcaszögletről népboldogító teóriák hangzanak, s egész Európa szociális vajúdásban kínlódik, képviseletlenül hagyni nem szabad.” Nyilvánvaló, hogy ez a szándék az 1848 előtti konzervatív politizálás megújítására vonatkozott.
Más kérdés, hogy Windischgrätz támadása következtében végleg kenyértörésre került a sor, és a politizáló katolikusok többsége ekkor már az uralkodót választotta a Debrecenbe menekült liberális kormányzat ellenében. Véleményünk szerint ebben a magatartásban nem elsősorban az fejeződött ki, hogy kilátástalannak ítélték a magyarok katonai ellenállásának esélyeit, hanem az, hogy az egyház érdekeinek érvényesítését sokkal inkább remélték a cs.kir. oldal győzelmétől, mint a liberális magyar kormányzattól. A püspöki kar jó része azonban nemcsak névleg állt át, hanem tevékeny szerepet is vállalt Windischgrätz oldalán, közben beadványokban hangoztatták az uralkodóhoz való hűségüket és egyúttal szorgalmazták az egyház érdekeinek érvényesítését. Az ebben leginkább aktív püspököket (továbbá Fogarassyt és Körmöczy Imrét is) tevékenységéért a magyar kormány ugyan hazaárulóknak minősítette, de januártól a legérdekesebb fejlemény mégis talán az osztrák abszolutizmus oldalán reaktivizálódó konzervatívok álláspontja volt. Utóbbiak ugyanis - túl azon, hogy szinte kivétel nélkül aktív szerepet játszottak a bevonuló cs.kir. majd cári csapatok segítésében - már az önvédelmi háború befejezése utáni időszakra koncentráltak, és saját politikai programjuk megteremtésén munkálkodtak. Ennek érdekében bizonygatták, hogy Magyarországon a Habsburg-ház konszolidációja és a forradalmi elemek felszámolása nem képzelhető el az ő szerepvállalásuk nélkül, továbbá ennek kidomborítására mélyen elítéltek minden más közéleti tényezőt, melyek “erélytelensége” a liberálisok győzelméhez vezetett. Nemcsak szakítottak korábbi szövetségesükkel, a magyar kormánnyal szemben korábban is bizalmatlan, ekkor már egyértelműen cs.kir. oldalon álló katolikus egyház prominenseivel, hanem az ő megbélyegzésükkel is igyekeztek személyüket előtérbe tolni. Gróf Andrássy György illetve különösen Dessewffy Emil 1849. januári emlékiratai súlyos szavakkal ítélték el a püspökök és általában a papság “botrányos” magatartását. De jó érzékkel vette észre, hogy a márciusi olmützi alkotmány után Bécsben az abszolutizmus új kiadására készülnek, s ebben is a konzervatívok megkerülhetetlen szerepét hangsúlyozta, egyben értékelte saját pártjának korábbi tevékenységét. A forradalom előtti kormányról kijelentette, hogy az “szégyenletesen cserbenhagyta” a már nem létező Konzervatív Pártot, melynek megalakítására csak az ellenzék fellépése miatt volt szükség. Dessewffy elutasította az ó- és újkonzervatívok megkülönböztetését, és hangsúlyozta, hogy a régi alkotmánnyal szemben hajlandó volt - az uralkodóház érdekeinek megfelelő - korrekciókra. “Ebben az értelemben a párt tagjai ma is konzervatívok és mindörökké azok is maradnak” - hangsúlyozta és a párt újjászervezését, mint az erős és egységes Ausztria biztosítékát, Magyarország békés fejlődésének zálogát ajánlotta Bach belügyminiszter figyelmébe. Mivel azonban az “osztrákellenességet kiáltó és brutális” módon kifejező áprilisi törvényeket elítélte, állásfoglalása ekkor már egyértelműen “ókonzervatív 47-esnek” minősült, és a konzervatívok pártjának újjászervezésekor egyáltalán nem számolt a katolikus egyházzal, csak a világi, kormányhivatalokban is alkalmazható arisztokratákkal. Az olmützi alkotmány után készült Apponyinak az 1848 előtti állapotokat a birodalmi érdekekkel harmonizálni kívánó memoranduma is, azonban a tavaszi hadjárat után az udvarnak egyre kevésbé volt szüksége a magyar konzervatívok javaslataira, sőt nyíltan kegyvesztetté is váltak, még sajtó nyilvánosságának lehetőségétől is megfosztották őket.

“Forradalom után” - konzervatívok és katolikusok az önkényuralom és a provizórium korában
A szabadságharc utolsó szakaszában a nyilvánosság elé lépő egyháziak megnyilatkozásaiban alig-alig van nyoma az alkotmányosság iránti érzékenységnek, azok lényegét rendszerint a liberális (“egyházellenes”) magyar kormány elítélése, a Habsburg-házhoz való hűség hangoztatása teszi ki, valamint azok a megnyilatkozások, melyek az uralkodó hatalmának egyik biztosítékát a katolikus egyház társadalmi befolyásának biztosításában jelölik meg. A rendszerint egyoldalú értelmezések mellett érdemes felhívni a figyelmet a szabadságharc leverésekor már 85 éves egyházi tudós, Fejér György röpiratára. Bár még 1849 elején vetette papírra fejtegetéseit, azok lényegében megfeleltethetők a katolikus egyház “forradalom után”-jának (utalva Kemény Zsigmond híres röpiratának címére), konzervatív hangvételű értékelésnek. Fejér a forradalmakat általában elítélte (mondván, az “mindig veszélyes és kárhozatos, mert erőszakos és rendetlen reformáció”), és cáfolta, hogy például a francia forradalom eredete a felvilágosodásban lett volna. Azt sokkal inkább az általános erkölcstelenségben jelölte meg, mely előbb-utóbb törvényszerűen felborítja a társadalmi rendet, “jogtipró és fosztogató” államot hoz létre. Úgy vélte, amíg a reformerek tekintettel vannak a papságra és a vallásosságra, nem ütközhet ki a forradalom, s miután a papság (mint az államélet alapjait biztosító erkölcsösség letéteményese) megsértett jogait helyreállítják, helyreáll a békesség is. A magyar forradalom okai között általában a “közjót gátló visszaéléseket, túlzásokat” jelölte meg, s elismerte, hogy reformokra volt ugyan szükség, de pártpolitikai csoportosulások létrejöttére, szakadásokra nem. Így ugyanis a “törvényes útról a mozgalmak ösvényére” tért az ország. A Jellačić pártütése és a nemzetiségi felkelések elleni magyar ellenakciókat jogosnak tekintette, ugyanakkor kifejtette, hogy a törvényesség helyreállítását, a magyarság jogainak elismerését csak a Habsburg-háztól, sőt a jogszerűen (!) uralkodó Ferenc Józseftől remélheti.
A szabadságharcot követő, a bosszúvágytól befolyásolt következetlenséggel végrehajtott megtorlás rendkívül súlyosan érintette a magyar katolikus egyházat. A halálra vagy hosszabb börtönbüntetésre ítélt alsóbbrendű papok mellett több, a Batthyány-kormány által kinevezett püspököt megfosztottak hivatalától, az esztergomi érseki székbe pedig 1849 júliusában a következetesen Habsburg-párti Scitovszky János került. Scitovszky igyekezett Bécsben az egyháziak büntetéseit mérsékelni, egyúttal a magyar katolikus egyház számára kedvezőbb pozíciókat elérni. Nem volt könnyű helyzetben. Azt a szabadságharc oldalán tanúsított hazafiasságot, amelyet Kossuth és a magyar politikai vezetés gyakran kevesellt, Bécsben nagyon is sokallották, és nemcsak a liberális, radikális, tábori lelkészi szolgálatot vállaló stb. papokat tartották hálátlannak vagy “árulónak”, hanem a mérsékelt vagy konzervatív felfogásúakat is, a cs.kir. csapatokat aktívan és lelkesen támogatók kivételével. A megtorlás gépezetében a “forradalommal” való azonosulásnak minősült az - egyébként uralkodói szentesítés alapján létrejött - polgári állam elismerése is. Az 1850-es évek elején Bécsben a katolikus egyházat a magyarországi abszolutizmus egyik biztos támaszának tekintették, mely nem pusztán intézményesen képes a kormányzati rendszer stabilizációjához hozzájárulni, hanem azáltal is, hogy a lakosságot a politikai hatalomnak való engedelmességre neveli (például az iskolai oktatásban), illetve azt erkölcsi kötelezettségként számára megfogalmazza. A püspöki kar 1850. augusztusi értekezletén késznek mutatkozott e szerep felvállalására, ugyanakkor már ekkor hangot adott az összbirodalmi katolikus egyházba való betagolódástól való félelmének.
A szabadságharc után a kibontakozás útját kereső hazai konzervativizmus valamint a katolicizmus között megnyílt volna a lehetőség újra egyfajta szorosabb politikai szövetségre. Az abszolutizmus rendszere ugyanis - Magyarország bármilyen önállóságának lehetetlenné tétele folytán - mindkét csoport részére egyformán sérelmesnek számított, s a Bach-korszak prominensei egyformán bizalmatlanok voltak velük szemben. Az abszolutizmussal együttműködő, ugyanakkor a magyar egyház integritását őrző Scitovszkyt megfigyelték, de mélységesen gyanakvóak voltak (különösen Bach) a konzervatívokkal szemben is, egyes esetekben tevékenységüket furcsa mód még “izgatásnak” is minősítették. Az 1850 tavaszán Dessewffy Emil által megfogalmazott memorandumot (melyben elhatárolták magukat az 1848-as alkotmánytól, fenntartani kívánták viszont a jobbágyfelszabadítást, továbbá Magyarország területi integritását), majd a Ferenc Józsefnek 1852-es magyarországi útján átadott emlékiratot a felső papság és a konzervatívok több mint száz képviselője egyaránt aláírta. A kétségtelenül megmaradó (például a Szent István Társulat keretei között megvalósuló) kapcsolattartás ellenére azonban katolicizmus és a konzervativizmus - 1848 előttihez hasonló - szervezett összefogását több tényező is nehezítette. Egyrészt a világi főurak az “1847-es alkotmány” helyreállítását szorgalmazó törekvései egyáltalán nem voltak függetlenek egyéni ambícióktól, másrészt akcióik sikertelensége és mellőzöttségük miatt jó fél évtizedre aktivitásukat nem politikai téren, hanem társadalmi és kulturális szervezetekben kívánták megvalósítani. A legfontosabb ok viszont, hogy ugyanezen idő alatt az egyház és állam körülményei jelentősen megváltoztak. A jozefinizmus rendszerét már az 1850 áprilisában kiadott császári leirat is felszámolta, a folyamatot viszont 1855 augusztusában a Ferenc József és IX. Pius pápa között aláírt konkordátum teljesítette ki. A jozefinista egyházpolitika megszűnésével a katolikus egyház (a Rómával való érintkezés vagy a püspöki kinevezések tekintetében) gyakorlatilag teljesen kikerült az állam ellenőrzése alól, teljesen szabad kezet kapott oktatási ügyekben, kiváltságokat a házasságjog terén, biztosították a nagybirtokrendszer változatlanságát, az egyház jelentős összegekkel való támogatását stb. Mindezt a magyar katolikus egyház is örömmel fogadta, hiszen az állammal szemben az egyházi kiváltságok biztosításáért folytatott küzdelmet (így a politikai küzdelmet is) feleslegessé tette. “Úgy tűnik fel előttünk a birodalom égövén ama császári rendelvény, mint egy szivárvány, mely kettős jelentőségében [ti. az egyház és a társadalom érdekében egyaránt] egy nagyszerű világesemény tanúsága s egyszersmind egy jobb remény biztos záloga” - írta röpiratában Lonovics József. A konkordátummal az állam bevallott célja volt, hogy a liberális eszméket az egyház segítségével visszaszorítsa, nagyhatalmi szövetséget létesítsen az olasz egységmozgalmaktól fenyegetett pápai állam és a Habsburg-birodalom között. A püspöki kar “a netáni liberális törekvésekkel szemben a legerősebb védfalát képezhette az abszolutizmusnak és a reakciónak”, ugyanakkor az egyház legfőbb védője pedig az államgépezet lett, teljessé téve a két rendszer összefonódását. A magyar püspöki kar számára az örömbe ugyanakkor nem kis ürömöt vegyített, hogy csak komoly küzdelem útján háríthatta el a magyar katolikus egyházszervezet bécsi érsek alá rendelésének veszélyét. E veszély komolysága miatt a katolikus egyház meghatározó személyiségei (mindenekelőtt Scitovszky) a katolicizmus megszerzett kiváltságainak fenntartását egyre inkább az abszolutizmussal szemben, és nem pedig az által kívánta biztosítani, és az évtized végére egyre érdekeltebbé vált Magyarország valamiféle önállóságának rekonstruálására.
Az abszolutizmus kora (az azzal való együttműködés illetve az ellene folytatott küzdelem) az egyháziak figyelmét a nemzeti kérdésre is fordította, egyben kényszerítette, hogy a katolicizmus magyar vonásait “felismerje” és tudatosítsa, hosszabb távra előlegezve a konzervatív gondolkodás fogalmi kereteit. Az 1850-es évek végén katolicizmus és konzervativizmus kapcsolatkeresése épp ezen a “nemzeti” alapon vált újra lehetségessé. (Az sem véletlen, hogy 1860 után mindkét csoport számára a - minden bizonnyal többet hivatkozott, mint ismert - Széchenyi István lett az idealizált eszménykép, hiszen a hívő katolikus, “konzervatív reformer” ellenezte a forradalmi átalakulást.) Az 1857. évi memorandummal újra aktivizálódó, Apponyi és Dessewffy Emil vezette konzervatívok a 47-es alkotmányhoz való visszatérést ekkor már nemzeti követelésekkel (például a magyar nyelvhasználat, iskolarendszer, hivatali élet stb.) párosították, és ezzel a felfogással az évtized végén sikerült is - jórészt társadalmi szervezeteik útján - népszerűsíteni magukat a nemesség, a hivatalnokok, az értelmiség mellett a “klérus túlnyomó része” körében is. A főpapság nemcsak aláírta, hanem teljes mellszélességgel ki is állt a konzervatívok petíciója mellett. Újbóli összefogásuk látványos jele volt az 1857 szeptemberében - a konzervatív politikusok kezdeményezésére - nagyszabású nemzeti demonstrációvá alakított máriazelli búcsú is. (Az 1859. augusztus 20-i ünnepségek ugyanakkor a Kossuth-emigráció melletti tömegtüntetésekbe torkolltak, ami nemcsak Bécset és a magyar konzervatívokat, hanem az egyházat is megrémítette.) A konzervatívok társadalmi bázisuk átmeneti növekedését taktikájuknak köszönhették, hiszen a fokozatosság elvével biztattak, miszerint először az 1847-es önállóságot kell helyreállítani, amit követhet az 1848-as alap rekonstruálása. Találóan jegyzi meg ugyanakkor Szekfű Gyula, hogy mire kezdett volna aktuálissá válni az ókonzervatívok politikája, már el is homályosul Deák Ferencnek a 48-as alap helyreállítását következetesen és átmenet nélkül szorgalmazó stratégiája mögött. A magyar társadalom szinte teljes egészében (ugyanakkor nagyon is különböző okokból) elégedetlen volt az abszolutizmus rendszerével, így 1860 őszén Dessewffy Emil valamint Szécsen Antal kezdeményezésére a konzervatívok úgy gondolták, eljött az ő pillanatuk. Az udvar Bach menesztése után hajlott is a velük való megegyezésre, így kerülhetett sor a konzervatív programnak megfelelő októberi diploma kibocsátására. Apponyiék azonban nem mérték fel, hogy a közvélemény, illetve az újrainduló közélet prominensei ekkor már nem engedtek a “negyvennyolcból”. A konzervatívok alaposan eltaktikázták magukat, az egyre gyakoribb tiltakozó tüntetések csak nyomatékosították politikai vereségüket (különösen azért, mert - amint azt egyik meghatározó személyiségük Sennyey Pál is bizonygatta Bécsben - Magyarországon egyedül a konzervatív csoport képes megakadályozni egy újabb forradalmat). A méginkább centralisztikus februári pátens sikertelensége után az uralkodó kénytelen volt beletörődni az 1861. évi országgyűlés összehívásába. A konzervatívok bukásuk nyomán értelemszerűen nem alkothattak markáns önálló politikai csoportot, így Deák Felirati Pártját támogatták. Ha lehet, ez még jobban elmélyítette vereségüket, hiszen nem sokkal korábban még ők kívánták integrálni a Deák körül kialakuló csoportot és nézeteiket, most pedig ez pont fordítva történt, sőt így is maradt a dualizmus hosszú évtizedei alatt is.
Az 1850-es évek végén a katolikus közéletet megosztotta a politikai szerepvállalás kérdése. A Szent István Társulat köré csoportosuló értelmiségiek megelégedve az egyháznak biztosított jogokkal, tartózkodni kívántak a közélettől, s a katolicizmus közművelődési, hitbuzgalmi vagyis közvetlen társadalomformáló szerepét vallották. Velük szemben Lonkay Antal lapja, az 1860 elején indult Idők Tanúja körül csoportosultak a “harcos katolicizmus” kifejezetten ultramontán képviselői, akik elérkezettnek látták az időt egy új katolikus politikai mozgalom megindítására. Úgy tűnt, nyílik is erre lehetőségük, s mivel egyértelműen az 1847-es program, vagyis a rendies föderatív Magyarország restaurálása talaján álltak, egyértelműen a vezető szerepre is esélyesnek tűnő Apponyiék támogatóinak számítottak. Utóbbiak politikájával való magas szintű, szorosabb együttműködés szándékára utal, hogy az uralkodó Scitovszky érseket kérte fel a törvényhozás jövendő rendszerének megállapítására hivatott, 1860. decemberi esztergomi értekezlet elnöki teendőinek ellátására. 1861 után azonban a felső klérus illetve a közélet iránt érdeklődő katolikusok jelentős része lazította a velük való szövetséget, mert kilátástalannak látta a régi Magyarország restaurálhatóságát, értelmetlennek az ahhoz való ragaszkodást. Az 1850-es évek végén a konkordátumban biztosított előjogok pozitívumainál súlyosabbnak érezte az abszolutizmus társadalmat és politikai intézményrendszert nyomasztó terheit, arról nem is beszélve, hogy ekkorra nyilvánvalóvá vált: Ferenc Józsefet 1855-ben nem feltétlenül vallási buzgóság, hanem pillanatnyi politikai érdek motiválta, és egyre gyakrabban alkalmazta az egyház ügyeibe való beavatkozás jozefinista jellegű beavatkozás módszerét, ha azt ítélte szükségesnek. A magyar katolikus egyház sokkal többet remélhetett tehát a magyar alkotmányosság helyreállításától, még ha az 1848-as alapon jön is létre. (Bár azt is gyakran megfogalmazták, hogy 1848-ban alkotmányos alapelveket illetve fontosabb intézményeket értenek, utóbbiak kisebb mértékű - a kor igényeihez mérten - módosított formáját tartják kívánatosnak. Ez pedig még azzal is kecsegtetett, hogy az új kormányzat még az 1848-ashoz képest is mérsékelt liberális egyházpolitikát fog folytatni.)
Az egyház 1861 után Deákban, a “jogfolytonosság pozitív programjában” látta meg a kibontakozás útját. Szó sem volt ugyanakkor arról, hogy a nemzeti hangvételű megnyilatkozások egyúttal liberálisabb egyházpolitikai megfontolásokkal társultak volna, inkább ugyanarról a folyamatról, melyről a Deák-párthoz csatlakozó konzervatívok kapcsán szóltunk. (Az 1861. évi országgyűlés mellett ugyanezt a stratégiát követték az 1865-ben újra összeülő törvényhozásban is.) Az egyházon belül megfogalmazódtak ugyan újra a liberális katolicizmussal kapcsolatba hozható hangok is, felmerült például az autonómia gondolata stb., összességében azonban ezek nem befolyásolták a politizáló egyház arculatát, mely változatlanul a konzervatív tábor része maradt. Így nem véletlen, ha a sajátosan konzervatív katolikus felfogás az 1860-as évek első felében bekapcsolódott a kiegyezést előkészítő egységes nemzeti táborba, elutasította a pártosodást. Az inkább municipalista, ám fokozatosan egyházias hangvételt is megütő Pesti Hírnök például 1860-ban így írt: “Nálunk ez időben még a nemzet osztatlan erkölcsi erejére van szükség, hogy a nyolcszázados magyar alkotmány törvényes érvényére visszaállíttassék.” Ez a lap egyébként, az Idők Tanújá-hoz hasonlóan nem tekintette magát az 1848 előtti “fontolva haladók” utódjának, és támogatta a konzervatívok valamint Deák Ferenc 1863-tól egyre intenzívebb kapcsolatkeresését. Ez év elején Apponyi kapott megbízást egy újabb rendezési terv kidolgozására, melyet az udvar és Deák egyaránt elutasított, annak ellenére, hogy először fogadta el - igaz, rendkívül szoros feltételek és jogfeladások sorozata mellett - kiindulási alapnak az 1848-as törvényeket. Deák ekkor még nem tartotta elképzelhetőnek az áprilisi törvények “harmonizálását” az udvar érdekeivel, a konzervatívok közeledési kísérleteit azonban elfogadta. A “47-esek” és a “48-asok” közötti közeledést a konzervatív sajtó is erőteljesen támogatta, Pesti Hírnök vezércikke így írt: “sem a 47-diki 47, sem a 48-diki 48 többé nem létesíthető, s azt hisszük, hogy nálunk nincs senki, ki akármelyik államrendszert egész minéműségében, úgy amint volt, helyreállíthatónak tartaná”. Figyelemre méltó továbbá, hogy a kiegyezés konzervatív előkészítése közben egyre nagyobb hangsúlyt fektettek arra, hogy a létrejövő új államszerkezetben a katolikus egyház érdekeit prioritásként kell kezelni, mint a nemzeti fejlődés zálogát. A világi konzervatívok (főleg Apponyi és Sennyey) egyre gyakrabban fordultak a katolicizmus ideológiájához, s már ekkor sejthető volt, hogy arra a konzervativizmus továbbfejlesztésének egyik lehetséges útjaként tekintenek. A katolicizmus ügyét annak szócsövei ekkor már egyértelműen nem egyetemes vagy dinasztikus érdekekkel (mint a reformkorban), hanem kifejezetten és elsősorban nemzeti megfontolásokkal társították. A Pesti Hírnök például egy 1864-es vezércikkében határozottan követelte a magyar alkotmány helyreállítását az alábbi körülírással: “Imádjuk a keresztet, mint a megváltás, a szeretet, s a béke isteni jelvényét, de e lobogóval kezünkben csupán egyetlen előjogot követeljük, hogy fennen hirdethessük az összmagyar nemzetcsalád egységét polgári hűségben s hazafiúi tartozásban, s hogy a legelsők közé tartozhassunk mindig, kik a veszély percében Szent István országának megmentésére sietnek.” Az ettől eltérő hangokat is megütő konzervatív kísérleteket keményen elítélték, Kecskeméthy Aurél 1865-ben például arról panaszkodott, hogy a kiegyezés előkészítésén munkálkodó, mérsékelt konzervatív lapja ellen milyen támadások indultak: “a budapesti plébánosok, minden ókonzervatív reakcionárius elemek, nyilván politikai célzatú ösztönzésekre, nagy dühösen nekem rontottak, s én ki eddig az egyháziak barátjának tartattam, […] egyszerre egyházellenesnek kiáltattam ki.” Sorai egyben arra is utalnak, hogy az egyháziak táborán belül ismét megnőtt az önálló katolikus politikai szerepvállalást szorgalmazók tábora.

A kiegyezéstől az egyházpolitikai küzdelem megindulásáig (1867-1890)
1865-66-ban még mutatkozott esély arra, hogy a kiegyezés végül a konzervatívok szellemi és politikai irányításával (konkrétan Apponyi szerepvállalásával) fog végbemenni. Eötvös József fel is hívta a figyelmet, hogy a Deák-pártnak “tisztán fel kell tartania” arculatát, mert “ha ezt nem tennők, csak azon fogjuk észrevenni magunkat, hogy az ókonzervatívek majoritásban vannak”. Ha ez ugyan végül nem is, de egy konzervatív-Deák-párti koalíciós kabinet lehetősége 1866 végén lógott a levegőben, Ferenc József november 15-i - az 1848-as törvényeket elismerő - leiratával “minden ponton megverettek, e pillanattól tényleg meg valának bukva”. A tisztán Deák-párti liberálisokból létrejött kabinet, a kiegyezési törvények elfogadása komoly polarizáló hatást gyakorolt a konzervatívok táborára. Egy részük visszavonult a közélettől, másik csoportjuk Sennyey Pál vezetésével pedig azzal demonstrálta a - titkon gyakran önmagának tulajdonított - kiegyezési rendszer elfogadását, hogy belépett a Deák-pártba és annak jobb szélén kezdett kormánypárti politizálásba. Ugyanakkor fontos, hogy e lépésük távolról sem tényleges politikai szándékaikat tükrözte, valójában teljesen kényszeredettnek mondható, hogy a konzervatívok a kiegyezés után elfogadták a közjogi kérdés mentén osztódó pártosodást. Csatlakozásuk a kormánypárthoz egyrészt nem volt más, mint későbbi nézetkülönbségek prognosztizálása, másrészt - és szempontunkból erre kell felhívni a figyelmet - a megváltozott szerepkörbe került konzervatívoknak keresniük kellett azokat az identifikáló tényezőket, melyek csoportjukat a közjogi kormánypártiság, a stabil államrend elismerése mellett markánsan megkülönböztetik. Már csak azért is, mert 1867-től (és különösen majd 1875-től) a liberális kormánypárt a konzervatív társadalom- és politikaértelmezés számos elemét átvette: például az állam stabilitásának és irányító szerepének téziseit, a magyar nacionalizmus képviseletét, számos demokratikus törekvéssel szembeni ellenérzéseket stb. Joggal tekinthető úgy, hogy a kiegyezéssel “a liberalizmus konzervatív hatalompolitikai biztosítékok által szelektált” rendszere jött létre, melyben a szabadelvűek feladták több, korábban alapvetőnek számító joggyakorlással kapcsolatos elvüket. A Sennyey-csoport számára a legkézenfekvőbbnek a liberális kormányzattal szemben a vallásos, közelebbről katolikus politikai tradíciók felelevenítése és többé-kevésbé a konzervativizmushoz kapcsolása tűnt, hiszen ha sokmindent fel is adtak a liberálisok - egyházpolitikai felfogásukat semmiképpen nem. Mielőtt azonban ennek elemzésére térnénk, általánosságban szükséges néhány megállapítást megfogalmazni a dualizmus kori konzervatívok politikai érdekérvényesítéséről. Hanák Péter találó kifejezésével a konzervativizmus sikeres pártalakításra egyszerűen “használhatatlannak” bizonyult, hiszen a dualista rendszert csak szabadelvű programmal lehetett kiépíteni és ellenzéke is csak nemzeti-liberális alapon szerveződhetett (a konzervatív tábor évtizedes igyekezete ellenére a közvéleményben előbbiek számítottak a nemzeti jelleg letéteményeseinek). A 48-as-67-es megoszlásra épülő kétpártrendszer mellett mégis rendre feltűntek hosszabb-rövidebb életű, elvi és nem közjogi alapon szerveződő pártok, ezek keletkezését azonban a “taktikai funkció, az ellenzékiség levezetése, a feszültségszabályozás” indokolta - a konzervatívok esetében is. A közjogi ellenzékiségen kívüli szerepvállalást gyakran indokolt ideológiai alapvetésű pártalakítás, a munkásmozgalom, az antiszemitizmus vagy épp a politikai katolicizmus esetében is.
A kiegyezéssel ugyanakkor az is nyilvánvaló lett, hogy a katolicizmus érdekeinek érvényesítését nem várhatja a Deák- (majd Szabadelvű) Pártra támaszkodó kormányzattól, a konzervativizmussal való szövetkezése szükségképpen és ismét a liberalizmus elutasítása miatt következett be. Az Andrássy-kormány munkába állása után egyik egyházpolitikai konfliktus követte a másikat, amelyek egymás után indokolták a katolikus egyház újbóli politikai szervezkedését és a konzervativizmus egyházvédő attitűdjének elmélyítését. Eötvös József kultuszminiszter újra (az 1848-asnál “enyhébb” formában) beterjesztette a népiskolai törvényjavaslatot, de nagyjából ugyanolyan erősségű egyházi tiltakozást kapott, mint két évtizeddel korábban. Nagy vitákat váltottak ki az 1869-1871 közötti, katolikus autonómia-mozgalommal kapcsolatos kormányzati intézkedések, különösen pedig a magyar papság részvétele az I. vatikáni zsinaton, különösen úgy, hogy a főpapok - nem várva be az illetékes miniszter előterjesztésére adandó uralkodói engedélyt - 1870-ben kihirdették a csalatkozhatatlansági dogmát egyházmegyéikben, mintegy válaszul arra a passzivitásra, amit a magyar kormány a pápai állam megszűnésekor tanúsított stb. Egy kortárs (igaz, elfogult) megállapítás szerint a liberális eszméknek az 1870-es évek elején három ellensége támadt: a munkásmozgalom, a konzervatív főrendek és az ultramontán főpapok. Ebben az időben számos röpirat, sajtócikk próbálta az egyházi közvéleményt, illetve a társadalmat mozgásba hozni az újra “megtámadott” katolicizmus védelmében. A Pesti Hírnök már a kiegyezés küszöbén nyilvánvalóvá tette, hogy a liberalizmussal szemben ellenzéki pozíciót foglal el: “tüzes feladatának tekinti [a szerkesztőség] az ősi hagyományok kegyeletes őrzése mellett a konzervatív elvek, az öröklött polgári s egyházi szabadság és a nemzeti géniusz szempontjából mérlegelni minden új formának lényegét és értékét, melybe az átalakító ösztön ősi kipróbált intézvényeinket öltöztetni netán törekszik”. E lap és az Idők Tanúja 1869-ben egyesült, és Magyar Állam címen az ultramontán egyházi politizálás harcos szócsöve lett. A kormánypártban helyet foglaló konzervatívok azonban 1869-ben legfeljebb különvéleményüket hangoztatták, új - különösen a katolicizmus érdekeit képviselni kívánó - politikai szervezet kezdeményezésére nem gondoltak.
A közjogi keretek közül való első szervezett kitörési kísérletet az 1872 nyarán tartandó választásokra tekintettel Apponyi György indította Pozsonyban “Konzervatív Katolikus Párt” néven. Elképzelése több szempontból is sajátosnak nevezhető. Először is olyan szervezetet kívánt létrehozni, mely kezdettől azt deklarálta, hogy nem önállóan indul a választásokon, hanem a Deák-párttal való együttműködésben, s azt támogatja. Észrevételünk szerint maga a párt elnevezése sem igazán kristályosodott ki, még a korabeli értelemben véve sem szervezett pártról, hanem az azonos nézeteket vallók alkalmi, inkább klub-szerű összefogásáról volt szó. A szervezet 1872. márciusi megalakulásakor a “katolikus-konzervatív (illetve felváltva: katolikus-politikai) kaszinó” elnevezést használták, és elfogadott alapszabályuk is ezt tartalmazza. Maga Apponyi is így nevezte a csoportosulást, amikor leszögezte, hogy a Deák-párt sokkal közelebb áll a katolikus-konzervatív felfogáshoz, mint az ún. baloldal, ezért a legfontosabb aktuális feladatnak az utóbbival való minden kapcsolat megszakítását nevezte. A csoportosulás inkább egy alkalmi választási együttműködés jegyében jött létre, mely a kormánypárt támogatását feltételeinek teljesülése (a katolikus érdekek aktív parlamenti képviselete) esetére helyezte kilátásba, említett alapszabályában pedig azt is rögzítette, hogy “a nemsokára bekövetkező magyar országgyűlési választásokra tekintettel a katolikus és konzervatív álláspontot minden tisztességes és törvényes eszközzel védeni fogja”. Lényegében ezt tartalmazza részletesen Apponyi öt pontos választási felhívása is, melyek mindegyike a liberalizmussal ellentétes, sarkalatos egyházi érdeket tartalmaz. (A “vallástalan kormány által elkövetett nyílt erőszak” megnyilvánulásai közé a Rómával való kapcsolattartás ellenőrzését, a szekularizációs tendenciájú, a polgári házassággal illetve a katolikus autonómiával kapcsolatos elképzeléseket és a népiskolai törvényt sorolta.) Apponyiék - gyakran “konstitucionalizmusként” meghatározott - konzervativizmusa ezúttal kizárólag a jogvédő, ultramontán katolicizmust jelentette, lényegi elemét nem az állami funkciók, nemzeti hagyományok stb. megőrzése, hanem a társadalom fölé emelt egyház érdekvédelme merítette ki. A választások előtt azt sulykolták, hogy a Deák-párt az ő szolidaritásuk nélkül “többségre soha nem vergődhetik”, ám az az elképzelésük, hogy a kormánypárt politikailag Deákhoz, vallásilag a katolikus egyházhoz kötődjön, a választásokon is megbukott. (Csak néhány kerületben járult hozzá a Deák-párt, hogy közös jelöltet állítsanak.) Másik fontos sajátossága ennek az elvetélt kísérletnek, hogy bár a XIX. században a katolicizmus és konzervativizmus többnyire az együttműködés útját kereste, ez volt az egyetlen eset, hogy a két ideológiai egybefonását nyíltan, önmeghatározásként hangoztatták. (A világi konzervatívok már csak a protestánsok nagy száma és társadalmi súlya miatt is óvatosabban nyilatkoztak erről.) További jellegzetességként érdemes még megemlíteni, hogy - ellentétben az 1840-es évekkel - konzervativizmus és katolicizmus kapcsolatfelvételében nem az egyháziak, hanem a világiak játszották a kezdeményező szerepet.
A választások után egy darabig még kísérleteztek a független katolikus-konzervatív politizálás hangoztatásával, 1872 őszétől azonban egyre inkább új konzervatív stratégia bontakozott ki, melynek lényegét elsősorban Sennyey Pál október 7-i parlamenti beszéde fejtette ki. A konzervatívok általánosan azt a felfogást tették magukévá, hogy szükségtelen és káros volna egy új párt létrehozása, és a katolikus politizálással kapcsolatban ugyanezt képviselte az egyházellenes támadásokat átmenetileg mérsékeltnek érzékelő püspöki kar is. Apponyi “pártalakítási ügyetlenségeinek” így messzebb ható következményei is lettek: kompromittálták és hosszú ideig lehetetlenné tették a konzervatív és katolikus politizálás nyilvános összekapcsolását. Sőt, magát a népszerűtlennek számító “konzervatív” megjelölést is inkább kerülték, viszont tudatosan jobboldalinak nevezték magukat. Sennyey beszéde után például az ő irányvonalának szolgálatába állt Kecskeméthy Aurél tiltakozott az ellen, hogy egyes lapok konzervatívnak minősítették azt: “Tehát vannak konzervatívek? Máris borzad a hátunk.” Úgy vélte, Sennyeyék és Deákék programja teljesen azonos, elválásukra a közjogi rendszerben semmi esélyt nem látott, és nemcsak a dualizmus rendszerét ítélte beláthatatlanul stabilnak, hanem Lónyay Menyhért miniszterelnökségét is. (Utóbbiban tévedett.) Figyelemreméltóak Kecskeméthy konzervativizmussal kapcsolatos fejtegetései ebből az időből. Egy vezércikkében a kormánypártot lényegében koalíciós jellegűnek minősítette, melyen belül alkottak markáns, elkülönülő csoportot alkottak a konzervatívok, “vagyis olyan politikusok, kik a létező, nagy áldozatok árán kivívott alkotmányos alapot konszolidálni óhajtanák, s kik nem hiszik, hogy e célt eszményi, humanisztikus, szabadelvű teóriáknak megfelelő intézmények által elérni lehetne, kik ennélfogva nem lelkesednek e nemű szóvirágokra, kik erős magyar kormány szükségéről [vannak] meggyőződve”. Rámutatott, hogy a konzervatívok nem alkothatnak ellenzéket, mert a baloldal a kormány bukását akarja, utóbbi stabilitása pedig nemzeti érdek. Úgy vélte, ha a Balközép közjogi ellenzékisége megszűnne, “ekkor a pártalakulásnak most beláthatatlan processusa végre oda fog vezetni, hogy kisebb-nagyobb liberalizmus fogja a pártokat jellegezni s körvonalazni, és akkor valamiféle (még most nem tudjuk, mit konzerváló) konzervatív párt fog alakulni. […] Ha az 1867-iki alap általában elfogadott (a törpe »48«-as minoritásra reflektálni nem érdemes), akkor nincs többé semmi, aminek konzerválása körül sorakozni, tömbbé alakulni lehetne.” A konzervatívok párttá szervezéséhez minden szükséges tényező hiányzik, legfőképp a konkrét politikai célkitűzések, de a megfelelő személyiségek is. Tagadta, hogy korának konzervatívjait bármi is az 1848 előtti elődökhöz kapcsolhatná - “három évtized káoszából kivergődött tényezők hatása ellenállhatatlan, és a barátság sem képez politikai enyvet” -, továbbá a pártosodást kalandor vállalkozásnak, az eszmei megjelöléseket (liberális, konzervatív, ultramontán, radikális) pedig értelmezhetetlen címkézésnek minősítette. Konzervatív párt alakulását - a kormányzás stabilitása érdekében - mereven ellenezte, ugyanakkor Magyarországon, ahol saját korában “mindenki liberálisnak akar látszani”, a konzervativizmus eszmerendszerét nagyon is fontosnak tartotta. Utóbbit alkotmányos, sőt a demokráciával is összeegyeztethető ideológiaként próbált definiálni, és vágyainak is hangot adott: “Tehát oly konzervatív politika, mely a trón iránti hűséget hazafiassággal, a bölcs mértékletet a javítással köti össze, viszonyaink között nemcsak kívánatos, de áldásos és népszerű is leend.” 1873 folyamán ezen álláspontját fenntartotta ugyan, mégis egyre gyakrabban bírálta a liberális intézményeket, és a konzervativizmus jellegzetességeinek felerősítését szorgalmazta.
Logikus, hogy a kormánytámogató konzervatív álláspont nem hangoztatott semmiféle felekezeti elkötelezettséget, távolságot tartott az egyházpolitikai kérdésektől. Törekvésüket támogatta az I. vatikáni zsinat és az autonómia-küzdelem után az állam-egyház viszony konszolidálásában érdekelt püspöki kar is, mely ugyanezt a távolságtartást várta el a politikai élet egészétől. Elsősorban Haynald Lajos kalocsai érsek személyével hozható összefüggésbe az a felfogás, mely majd két évtizedre meghatározta a püspöki kar közélethez való viszonyát: a katolikus egyház érdekérvényesítését nem a mozgalmi vagy pártpolitizálás útján képzelte el, hanem a kormányzattal való közvetlen megegyezés útján. Utóbbi sem volt érdekelt a társadalmi feszültségek növeléséhez egyházpolitikai konfliktusokkal, ezért az egyházi jogokat biztosító, átfogó liberális reform kezdeményezésétől tartózkodó politikát folytatott. A katolikus közéleten belül valóságos törésnek számított ugyanakkor, hogy a Lonkay Antal köré csoportosuló, a politikában aktivizálódó alsópapság, illetve a katolikus kispolgárság nagy hangon követelte az önálló pártalakítást, egyre szélsőségesebb ellenzéki propagandát folytatott nemcsak a kormány, hanem az említett Kecskeméthy-féle álláspont ellen is. (Sennyey nem győzött elhatárolódni a Magyar Állam gyakran útszéli hangvételű megnyilatkozásaitól.)
Kecskeméthynek a Balközéppel kapcsolatos fenti eszmefuttatása prófétai szónak bizonyult. Amikor 1874 végén már látható volt, hogy Tisza Kálmánék feladva az ellenzékiséget, összefognak (Szabadelvű Párt néven fuzionálnak) a válságba került Deák-párttal, a Sennyey-csoport nem akart betagozódni tovább a kormánypártba. (Kecskeméthy ugyanakkor abban tévedett, hogy a Deák-pártban a konzervatívok idővel meghatározóak is lehetnek, épp az ellenkezője történt: a fúzió a kormánypárt liberális önmeghatározását erősítette. Nem véletlen, hogy 1873-tól egyre fokozódó támadásokat intézett a liberalizmus ellen, ezáltal a konzervativizmus létjogosultságát kívánta elmélyíteni, hangsúlyozva, liberálisok is veszélyeztethetik a szabadságot és konzervatívok is harcolhatnak érte.) Az ellenzéki pártalakítást azonban - értelemszerűen - nem közjogi, hanem ideológiai alapon kívánta megvalósítani, a konzervatív pártalakításkor pedig jóval körültekintőbben eljárni, mint ahogy Apponyi tette korábban. A pártalakítás nyitányának Sennyey 1875. január 29-én, a költségvetési vitában elmondott beszédét tekinthetjük. Az ország pénzügyi stabilizációja mellett elvi kiindulópontja az volt, hogy a “parlamentáris szerkezet [vagyis a népképviseleti jelleg] szívünk minden buzgalmával fönntartandó”, ugyanakkor szükség van általában a törvényhozás illetve azon belül a főrendiház stb. reformjára, sőt a kibontakozás politikai feltétele a pártszerkezet átalakulása is: “Igen kívánatosnak tartanám a pártoknak elvi alapokon való alakulását. De ennek előfeltétele az, hogy a közvélemény a házon kívül és elvek körül csoportosuljon, és hogy az elveknek tisztázása a sajtóban és az irodalomban éppen ez elveknek nagyobb szabású megvitatása által előkészíttessék és irányoztassék.” Feltűnő, hogy nem beszélt egyházpolitikai vonatkozásokról, sőt - mondhatni “kristálytiszta” konzervatív érvelésnek megfelelően - az állam irányító szerepét, fontosságát hirdette, melynek minden autonóm érdek (így vallási tanok is) alárendelendő. Ugyanezt a felfogást képviselte a formálódó párt május 5-én megfogalmazott programtervezete, a “zempléni (sátoraljaújhelyi) pontok” is. Örömüknek adtak hangot afölött, hogy a két legnagyobb párt között a “kiegyezés vitatása már nem képez választófalat”, ennek megfelelően szorgalmazták, hogy a pártok “politikai elvek homogenitása szerint csoportosulhassanak”. A fúziót taktikai és nem pedig nézetazonosság folytán létrejövő szövetségnek, “mechanikus vegyület”-nek látták, ezzel indokolták az önálló pártalakítást. A 12. pontos tervezet csak a vége felé, általánosságban és érintőlegesen foglalkozik a vallás ügyével. A nemzeti összefogás jegyében a nemzetiségi és vallási ellentétek félretételét, a lelkiismereti szabadság biztosítását és a toleranciát szorgalmazta. Jellemző, hogy az egyház ügyével nem külön, hanem a nemzetiségi kérdéssel összefüggésben nyilatkozott: “Zilált viszonyaink között mellőzendők a meddő elméleti vitatkozások nemzetiségei és vallási kérdésekről. Leghelyesebb azon politika, mely a törvényesen megállapított jogokat lelkiismeretesen tisztelve, a békét az egyes nemzetiségek és hitfelekezetek, valamint ezek és az állam közt féltékenyen őrzi, de egyszersmind a magyar állam egységén, törvényén és jogain csorbát ejteni nem enged.”
Sennyey körültekintő politikai szerepvállalására utal, hogy - bár vállalta és tartalmilag meg is indokolta a konzervatív minősítést - pártjának a Jobboldali Ellenzék elnevezést adta. Ezt valóban taktikai szempontok indokolhatták, a párt katolikus jellegének hangsúlyozása ugyanakkor, nézetünk szerint, más okból maradt el. (Apponyi egykorúan ezt is aktuálpolitikai megfontolásokkal magyarázta.) A katolikus jelleg “elhallgatása” sokkal inkább Sennyey konzervativizmusának tartalmával függött össze. Nemcsak arról volt szó, hogy kerülte az egyházpolitikai témájú megnyilatkozásokat, hanem arról, hogy politikája középpontjába valóban az állami szerepvállalás, a tekintélyelv, a rend erősítését (valamint konkrétan a pénzügypolitika kérdéseit) állította, és az össznemzeti célokra tekintettel meg kívánt szabadulni a felekezeti elfogultságtól, valamint a társadalmi békességet veszélyeztető radikális jobboldali mozgalmaktól. A vallásosságot mint az állam életében rendkívül fontos erkölcs letéteményesét persze fontosnak vélte, de az egyházi érdekekkel való összefogást elutasította. S ha jellemző módon megfogalmazott programokban vagy a parlamentben nem, de pártja nagygyűlésein hangot adott meggyőződésének: “Azt kívánják tőlünk [ti. az ellenzék], hogy létjogunk bebizonyítása végett az államalap iránt foglaljunk el külön állást? Hogy mi ne fogadjuk el a parlamentarizmust? Tudják meg, tudniuk kell, hogy mi nem vagyunk reakcionáriusok. Mi konzervatívek vagyunk. A konzervatív eszme azon talajon működik, melyet a törvény eléje szab; azon téren mozog, melyet az ország alkotmánya kijelöl. Működik a viszonyok helyes mérlegelésével, tekintetbe véve a nemzet erejét, a viszonyokat, az idők követelményeit. Sokan azt várták, hogy mi a vallás terén, felekezeti exkluzív állást fogunk elfoglalni. És miután ezt repudeáltuk, azt mondják, nincs létjogunk. Azt hitték, vagy azt akarták-e vajon, hogy mi felekezeti harcot, vallásháborút fogunk kezdeni? Mi nem követünk felekezeti politikát, de vallási közömbösséget sem negélyezünk. A konzervatív irány minden vallás, minden egyházi felekezet tüneményét, jogait, birtokait, egyformán tiszteletben tartja. De éppen, mert a vallást a polgári rend, fegyelem s társadalom alapjául tiszteli, nem tart azokkal, kik a vallástalanságban vélik rejleni a fölvilágosodást.” Sennyeynek ez - a püspöki kar álláspontjával is egybehangzó - felfogása ugyanakkor nem tudott szélesebb körben hatni. A párt 18 képviselője, mint megannyi “hadsereg nélküli vezér” ugyan ott ült a parlamentben 1878-ig, de a ciklus végére az egyetlen jelentős, nem közjogi alapon szerveződő pártról is kiderült, hogy nem tudja a konzervatív értékeket számottevően megjeleníteni, egyre nehezebben tudta a kormánypárttal való szembenállását definiálni. Sennyeynek a párt éléről történő távozása után a Független Szabadelvűekkel és a Kerkápoly-Szilágyi-frakcióval együtt hozták létre az Egyesült Ellenzéket. Ebben a heterogén formációban azonban a katolicizmus már teljesen, a konzervativizmus pedig majdnem teljesen háttérbe szorult, utóbbi egyszerűen “szétfoszlott és a párt beállt, csupán árnyalatnyi különbségeket hangsúlyozva a közjogi harcvonalba”. Kortárs konzervatív megfogalmazás szerint “egész Magyarország a szabadelvűség monopóliumának volt kiszolgáltatva.” Az Egyesült Ellenzékből jött létre a Mérsékelt Ellenzék, amelyen belül az 1880-as évek második felében újra erősödtek bizonyos konzervatív tendenciák. Ez azonban már nem elsősorban Sennyey konzervativizmusa volt, hanem az “új”-konzervatív agrárius-nacionalista csoportok előfutárai. (A Mérsékelt Ellenzékből jött létre Apponyi Albert Nemzeti Pártja 1892-ben.)
A fúzió idején a katolikus közvéleményben is egyébként jellemzővé vált a politikai szerepvállalástól való eltávolodás. A dualizmus 1870-es évek közepén tapasztalt válságjelenségeiben számos egyházi megnyilatkozás nem a politikai kérdésekre koncentrált, hanem arra hívta fel a figyelmet, hogy az általános erkölcstelenség az igazi probléma, nem a gazdasági vagy társadalmi feszültségek. “Legalábbis ezt gyaníttatják azon lármás felkiáltások, miszerént e század a felvilágosodás, a haladás százada - írta jellemzően egy katolikus lap -, […] holott más oldalról az általános erkölcsi romlás oly kiáltó jeleivel találkozunk ismét, melyek világosan mutatják, hogy baj van készülőben. Azonban Lónyay vagy Kerkápoly-féle dicsbeszédek a deficit fölött, úgy tudjuk, már senkiben sem találnak bámulóra.” Később ugyanez az orgánum jellemző módon arra panaszkodott, hogy “a mai kor teljesen elveszíté a vallás zománcát” illetve rezignáltan fordult el a közélettől.
Mielőtt az 1870-es évek végétől folytatnánk, érdemes felidézni Asbóth János 1874-ben írt röpiratát, melynek szerzőjében a magyar konzervatív politikai gondolkodás talán legnagyobb formátumú dualizmus-kori személyiségét tisztelhetjük. Asbóth már azzal is feltűnést keltett, hogy a magyar konzervativizmus egészét egy szellemi horizontba foglalta “Dessewffy Auréltól Sennyey Pálig”, és természetesen eszményképe neki is a “valódi liberalizmust megtestesítő” Széchenyi volt. (A Kossuth-kultusz terjedését mélységesen elítélte.) Tipikus konzervatív érveléssel elvitatta a liberálisoktól, hogy valóban liberálisok volnának (zsarnoksággal, a nemzetiségi és felekezeti izgatás, az anarchia és a korrupció elősegítésével, dilettáns doktrinerizmussal vádolta az Andrássy-kormányt), továbbá úgy vélte, hogy ők vitték a világosi katasztrófába az országot, amely felé az 1870-es évek elején is elindultak, míg a konzervatívok szemében az 1850-es években az alkotmányosság tartalékai, a kibontakozás zálogai, sőt az 1867-es kizárólagos létrehozói voltak. A két eszmerendszer közötti különbséget így világította meg: “A liberalizmus bizonyos elvekből indul ki és bizonyos elvek megvalósítása képezi célját. A konzervatív politika az adott viszonyokból indul ki és a helyzet, az állam, a honpolgárok reális szükségeiben keresi célját. A liberalizmus mindenekelőtt elveit és teóriáit, a konzervatív politika mindenekelőtt a hazát igyekszik szolgálni.” Leszögezte továbbá, hogy a konzervativizmus “az ország és a nemzet érdekeivel és reális szükségletével nem jön összeütközésbe, és így egyedül képes szilárd intézményeket, meg nem akadó haladást, biztosított rendet létrehozni, ami nélkül biztosított szabadság sem képzelhető”, továbbá nem maradi, hanem nagyon is progresszív irányzat, mely minden szempontot a magyar állam stabilitásának rendel alá. Külön fejezetet szentelt az egyházpolitikának, amelyet a konzervativizmus egyik legfontosabb, nyíltan tisztázandó kérdéskörének nevezett, már csak azért is, mert szoros összefüggésben volt a népszerűséggel. Sennyey idézett véleményével összecsengő módon visszautasította a magyar konzervativizmust ultramontán jelleggel felruházó gyakori vádat, azzal, hogy a magyar nemzeti érdekek egyetlen külföldi (így római) érdeknek sem vethetők alá. Már csak a nemzet többségének megnyerése céljából sem lehetnek a konzervatívok felekezetieskedők, így nem köthetnek szövetséget a katolicizmussal sem: “A magyar konzervatív pártnak nem szabad katolikus pártnak lenni, hanem olyannak kell lennie, melyhez a protestáns, a zsidó, az óhitű éppúgy csatlakozhassék, mint a katolikus.” Sőt a magyar politikusokkal szemben elvárásként fogalmazta meg, hogy személyes (vallási) meggyőződésüket is mindenkor rendeljék alá nemzeti szempontoknak és, ha a kettő összeütközésbe kerül, habozás nélkül utóbbi mellett döntsenek. Bár udvariasan megjegyezte, hogy észrevétele szerint a katolicizmus a magyarságnak természetes és mindenkor potenciális szövetségese (!), sőt “bizonyos eventualitások közt a magyarság egyik védbástyája”, az államellenes és centrifugális nemzetiségi törekvések akadályozója stb. - feltűnő, hogy az állam és az azzal összekapcsolt nemzet priorizálása még az egyházzal való nyílt szembehelyezkedésig is elvezette. Jogosnak ismerte el például a zsidóságnak a keresztényekkel való vegyes házasságra irányuló társadalmi igényét, és a későbbiek ismeretében különösen érdekes, hogy kilátásba helyezte: “Amennyiben tehát a konkrét viszonyok igénylik és az állam viszonyai megengedik, a polgári házasság is a konzervatív párt egyik programpontja lesz.” (A számos jellemző egyházi megnyilatkozás közül csak egyet idézünk. Szombathelyi papok a törvényhozáshoz intézett petíciójukban “mindenekelőtt kérik a polgári, valamint a keresztények és nem keresztények közt kötendő házasság mellett indítványba vett törvényjavaslat mellőzését, minthogy eme francia forradalom torzszülötte, mint a házas élet szent kötelékének felbontója előtt [mindenki] irtózik.”)
Hasonlóan a kiegyezés után a Deák-pártban megfigyelhető folyamathoz, az 1880-as években a Szabadelvű Párthoz is több konzervatív csatlakozott (például maga Asbóth János is), mert Tisza Kálmánban a rend és a legitimitás megtestesítőjét látták. Általános volt a meggyőződés, hogy a kormánypártban (annak jobbszélén) lehet a legeredményesebben képviselni a konzervatív politika értékeit. Ugyanezeket nem pártpolitikai jellege folytán, hanem intézményként önmagában képviselte például az országgyűlés felsőháza, melyet Schvarcz Gyula joggal nevezett 1879-ben (vagyis a felsőházi reform előtt) a “nemzeti konzervativizmus rendi letéteményesének”. A konzervatív szellemiség nyíltan megjelent a sajtóban, röpiratokban és ezek tudatformáló hatása révén korlátozott befolyást gyakoroltak a közéletre. Az 1880-as évekből érdemes egyet-kettőt felidézni, különös tekintettel egyházpolitikai vonatkozásaikra. Tóth Gáspár, korának ismert jogásza, törvényszéki bíró több alkalommal is teoretikus igénnyel foglalkozott a konzervativizmus problémájával, és - Asbóthhoz hasonlóan - eszmerendszere középpontjába az állam irányító-szabályozó szerepének abszolút érvényét állította. Egyik írásában korának liberalizmusát az “öntevékeny társadalom” jogosultságaiként határozta meg, míg a konzervativizmust úgy, mint az “állami főhatalom jogát a társadalom felett”. Asbóth idézett gondolatmenetét azzal fűzte tovább, hogy előbb szükséges az erős, központosított magyar állam megteremtése, azután a társadalom önszerveződésének folyamata, amit a liberálisok pont fordítva csináltak. Az “állambontó” liberalizmus legnagyobb vétkét a társadalom organikus rendjének megbontásában jelölte meg. A konzervativizmus szervezőelvének szánt abszolút etatista megközelítése folytán az egyházak érdekeit teljesen alárendelte az államénak: “Bármily fontosságot tulajdonítsunk az egyes felekezeteknek, ezek jogainak és autonomikus szervezetének, az állam érdekeit ezek fölé kell helyeznünk, s ha ezek közt ellentétek merültek fel, az állam nem lehet az, melynek rovására a felekezetek érzékenykedése kíméltessék” - írta, sőt az egyházi iskoláztatás helyett az állami iskolahálózat előtérbe helyezésének (eredetileg liberális és az egyház által támadott) elvét is határozottan vallotta. Súlyos szavakkal bélyegezte meg a “felekezeti autonómia köpenye alatt államellenes célokat követő” hazafiatlan papokat és tanítókat. Egy másik röpiratában Tisza Kálmán egyik nevezetessé lett mondásával szállt vitába, amikor a miniszterelnök kijelentette: “Én uraim konzervatív embert eleget ismerek, de nagyon keveset azok közt, kik ma szerepelnek, konzervatív pártot azonban azon nemes és alkotmányos értelemben, melyben ennek teljes jogosultsága volna, nem ismerek. Ma az a helyzet, hogy a szabadelvű haladás zászlaját és ott, ahol konzerválni kell, a konzerválás zászlaját is ugyanazon egy pártnak kell hordoznia.” Tóth Gáspár éppen ezért szorgalmazta egy konzervatív párt létrehozását, mivel a liberálisok így az ő érdekeiket egyszerűen kisajátítják. Márpedig - mondta - nem igaz, hogy a magyar állam erős tudott maradni, korának antiszemita zavargásaiban, a nemzetiségi illetve szocialista mozgalmaiban az állam szerepét felértékelő konzervatív program elemi erejű szükségességét látta meg. Rámutatott arra, hogy az “állam konzerválása” az izgatások okait távolítaná el. Tisza felsőházi reformjavaslata kapcsán érdekes egyházpolitikai nézetnek is hangot adott, amikor kifogásolta, hogy a katolikus püspökök mellett a protestáns egyházak elöljárói is tagjai lesznek a törvényhozásnak. S míg előbbieknél az államérdeknek való megfelelés biztosított (hiszen miniszteri ellenjegyzés kell beiktatásukhoz), utóbbiaknál nincs arra garancia, hogy - például a felvidéki evangélikus szlovákok közül - a “magyar állam ellensége” kerülhessen a parlamentbe.
Hasonló indíttatásból, de sok ponton eltérő nézeteket képviselt egy 1887-ben névtelenül megjelent, ugyanakkor “Nemzeti Konzervatív Párt” néven önálló politikai erő szervezését indítványozó, annak 12 pontos programját is tartalmazó röpirat. (A párt megalakulásáról vagy esetleges tevékenységéről további adatunk nincs, a kísérlet a gondolati konstrukció felidézése miatt mégis tanulságos.) Az 1887-es választási eredményekből (Tisza Szabadelvű Pártjának elsöprő sikeréből) már-már apokaliptikus következtetéseket vont le, úgy érezte, veszélybe került minden, “vallás, erkölcs, törvény, rend, család és vagyon”. Éppen ezért fenti szerzőkkel ellentétben nagyobb hangsúlyt fektetett annak hangoztatására, hogy vallás nélkül az állam nem létezhet, s míg előbbiek az egyházakkal szemben kívánták az állami érdekek elsőbbségét propagálni, az anonim pártalapító szerint “az egyház és állam érdeke elválaszthatatlanul egybe van forrva, és sem egyiknek nem elég, ha némely főpap százezres jövedelméből egy pár zárdát vagy effélét épít, sem a másiknak, ha minden küldöttségben vagy gyűlésen elnök és szónok tudományos hírben áll.” Súlyos szavakkal bélyegezte meg ugyanakkor a közéleti funkciókat vállaló, harácsoló főpapságot és a híveik erkölcsi nevelését elhanyagoló alsópapságot. Az iskolarendszerrel kapcsolatosan a tanítás valláserkölcsi és hazafias alapjait hangoztatta, mely az “állam és egyház kölcsönös befolyásával és támogatásával” valósítható meg.
Tisza Kálmán másfél évtizedes miniszterelnökségét az egyházpolitikában a “nem bolygatni” felfogása uralta, minek következtében a püspöki kar továbbra sem látta időszerűnek katolikus politikai mozgalom indítását vagy pártolását. A kormány következetesen, de az egyház érzékenységét szem előtt tartva hajtotta végre programját, és a nagyon kényes kérdésekben (például a polgári házasság, a vallás szabad gyakorlásának ügye stb.) tartózkodott a konfrontatív fellépéstől, számos gesztusra is hajlandó volt. (Más kérdés, hogy a liberális kormányzat bármilyen kompromisszumos, mérsékelt intézkedése is alkalmas volt arra, hogy antiklerikalizmussal vádolják.) A püspöki kar a felmerülő sérelmeket (például iskolaügyben vagy kinevezések esetén stb.) a minisztériumokkal való kapcsolattartás vagy a törvényhozáshoz benyújtott petíciók útján igyekeztek orvosolni, és ezzel együtt többé-kevésbé elmondható, hogy a főpapság betagolódott a korabeli magyar politikai rendszerbe. Felerősödött viszont az alsópapság és a katolikus kispolgári rétegek mozgalmi jellegű aktivitása, nem véletlen, hogy az 1883-1884-ben szervezkedő, Istóczy Győző-féle antiszemita pártnak egyik legerősebb társadalmi bázisát, valamint - a tradicionális keresztény antijudaizmus folytán - ideológiai adalékát nyújtották. Ezen mozgalmak mellett a katolikus politizálás iránti társadalmi igény mutatkozik meg abban is, hogy számos, kifejezetten közéleti (vagyis nem hitbuzgalmi) aktivitásra lehetőséget biztosító egyesület működött, jelentős tagsággal, melyek bármikor felhasználhatónak mutatkoztak pártpolitikai jellegű mozgósításra. Jellemző példaként megemlíthetjük a Katholikus Elvbarátok Szövetségét és a Budapesti Katholikus Kör tevékenységét. Általános jellemzésként meg kell ugyanakkor jegyeznünk, hogy az 1880-as években a liberális kormányzat intézkedéseit folyamatosan vallásellenességgel vádolták, olyannyira, hogy a katolikus közéletben az üldözöttség, az “ostromlott vár” érzése vált meghatározóvá.
A pártalakulással kapcsolatos viták a politizáló egyházat is jellemezték az 1880-as években, és az egymással is polemizáló egyházi álláspontokban gyakran felbukkan érvként a konzervatívokkal való összefogás illetve az önálló, kifejezetten katolikus (egyúttal jellegéből adódóan konzervatív) politikai párt létesítésének alternatívája. A Magyar Állam 1884-ben elérkezettnek látta az időt arra, hogy a “romboló liberalizmus legyőzettessék és a keresztény konzervatív irány érvényre jusson”, míg vele szemben a Magyar Korona c. kormánytámogató katolikus lap ellenezte az ellenzéki párt létrehozásának ötletét. Természetes, hogy az egyházi berkekben megfogalmazódott konzervatív párt-alapítási ötletek (felmerült pl. a “Széchenyi-párt” vagy egy “országgyűlési katolikus klub” ötlete stb.) a konzervativizmust, mint elsődlegesen egyházi jogvédő ideológiát értelmezték és ennek megfelelően is keresték a kibontakozás útját. Érdemes felidézni, hogy az egyházpolitikai viták elején, 1890-ben, amikor a “porig lealázott katolikusok öntudatra ébredve megkezdték a küzdelmet a képviselőházban is”, a pártalapítással kapcsolatban az addig harcias katolikus álláspontok is inkább az óvatosságot, ugyanakkor a pártszervezés napirenden tartását javasolták: “Elérkezett tehát az idő, hogy a nemzeti eszmék határozottan életképes pártalakulásban törjenek felszínre, mely a kormányt és a kormánypártot is helyes irányba kell, hogy terelje. A függetlenségi program mai, inkább negatív, mint pozitív alakjában nem képes e feladatra, új pártalakulás kell, mely a nemzet históriai misszióját teljesíteni akarja és nem éri be annak üres hangoztatásával.” Ugyanakkor szükségesnek tartotta a katolicizmus sérelmeinek haladéktalan orvoslását, és határozott, de várakozó álláspontra helyezkedett: “Éppen ezért az új pártalakulásokkal szemben mindaddig, míg biztató jeleket nem veszünk, várakozó álláspontot foglalunk el. Mert elég volt a csalódásból már az Apponyi-féle kísérletek alatt, melyeket a magyar katolicizmus bona fide támogatott, de melyektől soha egy mákszemnyi viszontszolgálatot nem kapott. A magyar katolicizmus nem csatlakozik egyetlen párthoz sem, sőt azt hisszük, külön is fog szervezkedni […] De ha elérkezik az a várva várt idő, midőn a magyar katolicizmus, mint politikai párt jelenik meg a parlamentben, a nemzeti eszme benne mindenkor hű fegyvertársra talál, egy pártköteléket azonban csak azokkal képezünk, akik nem a párttagok számának növekedéséért, hanem a mi elveink megvalósításáért nevezik magukat katolikusoknak.” Utóbbi megfogalmazás a világiakkal szembeni bizalmatlanságot sugall, és arra utal, hogy a tervezett pártot az egyházból kiindulva, vagy legalábbis annak ellenőrzése, irányítása alatt képzelték el.

Kitekintés: az egyházpolitikai küzdelmek és a Néppárt megalakulása
Az 1890-1895 közötti egyházpolitikai harcok történetét történetírásunk jól és sokoldalúan bemutatta. A szembenálló feleket a vitában egyértelműen a liberalizmus illetve az egyházi jogvédelem szándéka vezette. Összegzően azt állapíthatjuk meg, hogy a kötelező polgári házasságról, az állami anyakönyvezésről, a gyermekek vallásáról, a vallás szabad gyakorlásáról, valamint az izraelita felekezet bevetté nyilvánításáról szóló törvények egy új, minden korábbinál átfogóbb polarizációt indított el konzervativizmus és katolicizmus viszonyában. A Szabadelvű Pártról egyértelműen leválasztotta a konzervatív elemeket (érdekességként megjegyezzük, hogy Asbóth János is élesen elítélte a polgári házasságot, és a vita hatására lépett ki a kormánypártból), és a konzervativizmus táborán belül is az egyházias, jogvédő felfogás felé billentette a többséget. E polarizációhoz járult még az 1891. évi Rerum Novarum enciklika hatása, mely a katolikus társadalomszervezés illetve politizálás fogalmi kereteit jelentősen kibővítette. A századforduló katolicizmusa a Néppártnak köszönhetően már egyértelműen önálló, egyházi érdekeket középpontba állító politikai irányzat, mely korának szintén átalakult újkonzervatív irányzataival kereste a kapcsolódási lehetőségeket.