# {1117.} A KONSZOLIDÁCIÓ ÉS ÉLETFORMAVÁLTÁS

FEJEZETEK

- GALAMBOS LAJOS (1929–1986)
- GYURKÓ LÁSZLÓ (1930)
- András László (1919–1988)
- Jávor Ottó (1925)
- Thiery Árpád (1928)
- Galabárdi Zoltán (1928)
- Solymár József (1929)
- Fülöp János (1929–1983)
- Pálfalvi Nándor (1931)
- Salamon Pál (1930)
- Várkonyi Mihály (1931)
- Sobor Antal (1933)
- Baráth Lajos (1935)
- Fenákel Judit (1936)
- Polgár András (1937)
- Bárdos Pál (1936)
- Tabák András (1938)
- Berkesi András (1919)
- Szilvási Lajos (1932)
- ANDRÁS LÁSZLÓ
- BARÁTH LAJOS
- BÁRDOS PÁL
- BERKESI ANDRÁS
- FENÁKEL JUDIT
- FÜLÖP JÁNOS
- GALABÁRDI ZOLTÁN
- JÁVOR OTTÓ
- PÁLFALVI NÁNDOR
- POLGÁR ANDRÁS
- SALAMON PÁL
- SOBOR ANTAL
- SOLYMÁR JÓZSEF
- SZILVÁSI LAJOS
- TABÁK ANDRÁS
- THIERY ÁRPÁD
- VÁRKONYI MIHÁLY

A hatvanas évek társadalmi változásai az irodalomban is éreztették hatásukat. A gyorsan alakuló valóság arra késztette e korszak fiatal prózaíróit, hogy szembesüljenek annak mélyrétegeivel. Eszközeiket nagyrészt készen kapták, hiszen épp pályakezdésükkel egyidőben irányult az érdeklődés ismét a harmincas évek tényfeltáró irodalma felé, az új szociográfiai irodalom indulásának évei ezek. Kísérletük újszerűsége elsősorban abban áll, hogy a szociográfiai módszert a szépirodalmi ábrázolással igyekeztek szintetizálni. Ezt rendszerint úgy vélték elérhetni, hogy a kor valóságos eseményeivel – például a falu szocialista átalakulásával – szembesítették írói képzeletük szülte hőseiket, akikre rendszerint nagy szándékok voltak jellemzők. Jellegzetes példái ennek az eljárásnak Galambos Lajos ekkortájt született, nagy hatású regényei. Hasonló törekvések mutatkoznak azokban a műveikben is, amelyekben az ötvenes évek közéleti válságait mutatták be (Galabárdi Zoltán első kísérletei).

E nemzedék legtöbb tagja "az ár", a kor uralkodó poétikai irányzatai ellenében igyekezett megtalálni helyét és szerepét. Szemben az örök emberi kérdésekkel szembesülő epikával, ők inkább a kor mélyvalóságával kerestek kapcsolatot, abból igyekeztek általánosítani tapasztalataikat. Nemegyszer feltámasztották az ötvenes évek némiképp kompromittált regénytípusait, hőseik munkás- és paraszti környezetben küzdenek az emberhez méltó életforma megteremtéséért. Miközben e korban nagyhatású regények, elbeszélések születtek az egyéni lét korábban elhanyagolt és gyanakvással szemlélt területeiről, e nemzedék tagjai ismét a kollektív létre irányították a figyelmet, s azt ábrázolták változatos írói eszközökkel – de leginkább a realista stílushagyomány szellemében –, milyen feszültséget indukál a rohamosan változó technikai kultúra az emberi tudatban, melyet évszázadok kötöttségei határoztak meg. Rendszerint drámai csomópontok köré építkeztek, az ábrázolás modernsége leginkább a kihagyásos szerkesztésben mutatkozott meg. Nem ritka, hogy objektívebb távolságtartással, gazdag tényanyagra támaszkodva mutatták be egy-egy tájegység változó minőségű életét (Thiery Árpád), a munkásság átalakuló életformáját (Baráth Lajos), a fiatalság múltját és jelenét (Bárdos Pál, Jávor Ottó) s a nők társadalmi helyzetét (Fenákel Judit).

Változó szokások, átalakuló erkölcsi szemléletmód és magatartás, anyagi vonatkozásban gazdagabb lét – ezek az itt tárgyalt írók epikájának legfontosabb mondanivalói, s ami ezekből természetesen következik: egyfajta nagyon is kritikus állásfoglalás azokkal az újraéledő kispolgári, magánéleti szférákba húzódó morális jelszavakkal szemben, melyeknek ártalmaira fokozott nyomatékkal irányították a figyelmet a szaktudományok is. Részben ezeket megelőzve, részben velük párhuzamosan hozta e nemzedék híradásait a változó magyar valóságból. Életművük még korántsem lezárt, néhányan közülük tartós alkotói válsággal küzdöttek, ami azonban nem jelenti pályájuk lezárulását, inkább erőgyűjtésként értelmezhetjük, hiszen a hétköznapi élet új és új nyitott kérdéseket vet fel napjainkban is, melyekkel az övékhez hasonló felelősségvállalással érdemes szembesülni.