Bencze Mihály

Pogány Madonna

ISBN 973-98342-1-3

Fulgur Kiadó, Brasso, 1998

 Bencze Mihály

TARTALOM

GENÉZIS
TÁLTOS ÉVE
A SZÁMOK SZÜLETÉSE
WINGS OF DESIRE
FLAGELLUM DEI
BORICA
EGY MÁSIK KARÁCSONY
HÁROM FOKOZAT
EGY CSÁNGÓ NAGYMAMA
LOVAM
ÚTSZÉLI FÁK
NÉPDALRABLÓK
BAZÁR
PATER NOSTRADAMUS
MÁSSALHANGZÓK ARITMETIKÁJA
PEZSGŐ ÉS NARANCS
OLYAN NEHÉZ ÍRNOM...
NAGYKŐHAVAS
HA AZ ALMAFA BARACKOT VIRÁGZIK
LA FONTAINE DE L’AMOUR
TE DRÁGA
HA DONÁT FELTÁMADNA...
LUFTZUG
DERENG A GÁLYA
MESZKALITÓ ÉS ÖRDÖGMAG
ALAGÚT
CSUKÁK ÖRDÖGI FÉNYE
ÁLOM ÉS VALÓ
A LÉLEK ÉS A VÁR
SZERETET
AVAR VENUS
SACRE DU PRINTEMPS, NYÁRON
BEAVATÁS A SZERELEMBE
ÖLEDBEN
EGYETLEN SZERELMEM
KEDVES SZOMORÚM
TENGEREK ÉS EMBEREK
ÁLDOTT VÍZ
CSILLAGPOROS ERZSÉBETHÍD
MAGNA CHARTA
ISTEN SZEMÉIG ROPOGVA
CONQUEST OF PARADISE
IMIGYEN SZÓLA KOPPÁNY
KESERŰMÉZ
KOKÁRDA ÉS HÓSZIROM
ELKÉSETT ÜZENET
KAPARÁS
A TÚLÉLÉS KAPUJÁBAN
EMIGRÁCIÓ
KÖD ELŐTTEM, KÖD MÖGÖTTEM
YINXINDZSÍSZ
PIPACS SZERELEM
FEKETE-TENGER
HAMBURGER
SZEPTEMBER
SZOVÁTA SZONÁTA
ELKÉSETT CIGÁNYLAKODALOM
LÉPÉSEK, KOPOGTATÁSOK
TE ÉS ÉN
TÖRVÉNY
HÁZASSÁG
EGY GYEREK KIÖNTÖTTE A TEJET
GYEREK
SEMMELWEIS IGNÁC
SZILVAPÁLINKA
ÉRTELEM ÉS SZENVEDÉLY
SZÉKELY KIJÓZANODÁS
NEVENINCS ZENESZERZŐ
ARANYOSKÁM!
ANGYALI ESZTERGOM
HA VOLNA KÉT ÉLETEM
TAO TE KINGA
KORAI CSODASZARVASOK LEGENDÁJA
A HEGYEK MAGYARUL BESZÉLNEK
ÉLET ALATT HALÁL FÖLÖTT
EGYSZER MINDENT ÚJRAÍRNAK
JAPÁN SIRATÓDAL
MELEG NYOM
EPIKÁNS DRÁMA
ROMULUS ÉS REMUS
OSTROMLOTT VÁR LAKÓJA
C’EST LA VIE
LARTE DI VIVERE
NÉHA SZÖKIK A LEMEZEM
DUNAI KÖZTÁRSASÁG
PÁR RIZSA KOMMÜN
PAPAGENA ÉS PAPAGENO
IDŐVÁLTOZÁS
DEPRESSIO À LA FREUD
ÓDA A FIZIKÁNAK
VERSELŐ SZÁMÍTÓGÉP
CSILLAGOK TÜKRÉBEN
REFERENDUM À LA BACH
AUTÓGUMI ÉS MELLTARTÓ...
PÁLYÁZAT
WEÖRES HAJÚ LÁNY

TÖRÖTT SZÁRNYÚ MADÁRKA
A SARKOK ELŐRE KÖSZÖNNEK
EGY OLTÁR FŐPRÓBÁJA
ELHAGYOTT KEDVESEM!
MERT LOPVA JÖN A BŰN
PÉTER-PÁL NAPJA
CSENDEM, KEDVESEM!
A KAPOTT CSEND HATALMA
POGÁNY MADONNA
ÉGŐ LÁRMAFA
ÁLOMVÁROS
HABOSAN FOLYIK AZ IDŐ
NÉMET ELÉGIA
HOGYAN HANGOLJUK SZERELEMRE A NŐT?
SÉTA A SANSSOUCI KASTÉLYBAN
A HALHATATLANSÁG BALLADÁJA
AZ UTOLSÓ VILLAMOS
PARCIÁLIS DERIVÁLÁS
APADÓ DALLAMOK
LEÁNYMEZŐ
FÉNYDIOXID
ARS POETICA
MAGÁNHANGZÓK SZÜLETÉSE
SZEMBEN ÖNMAGAMMAL
CSENDES ISTENSÉG
IDŐTLEN FOGÓCSKA
HAZATÉRÉS
CARPE DIEM
WEIHNACHT
EZEK VAGYUNK

GENÉZIS

(Prológus)

pegazusháton gubbasztva
csiszolt kővé aszalódva
egyszer csak itt teremtem én
rámerőszakolt csend a fény

Észrevetted, hogy pillangóként, a bábomból próáltam kimászni. A folyamatot túl lassúnak találtad, ezért gyengéden lehelni kezdted a lepkét. A meleg fuvallat fel is gyorsította a folyamatot. De ami kibújt a bábból, az nem lepke lett, hanem egy szétroncsolt szárnyú lény. 

pucérra öblített eső
töménnyé préselt az erő
rügyeim pattantak egy ág
fölsejlő szomorú világ

TÁLTOS ÉVE

sárral dobáltak átkoztak
ezer évig a fal csak nőtt
Kínától Berlinig álltak
nem érték el a teremtőt

kívül Koppány testét keresztények vágták négybe
Sagittis Hungarorum libera nos Domine
Győr
Veszprém                                                        Eger
Gyulafehérvár 
Sagittis Hungarorum libera nos Domine
Trianonban keresztények vágtak újra négybe

sár szikkad lejár az átok
hegyeken lángol Igitusz
ébredjetek ti mágusok
a kereszténység is csak túsz

ma Árpád apánk szól rátok
keljetek fel és járjatok
Lőrinc fia Tuba
Látód fia Hanis
Bodor fia Cheb
Cseme fia Furrkus
Csele fia Kosán
Gyula fia Póka
Fotak fia Boksa
Almás és Bálványos vára
lesz a gyógyítás oltára
véget ér az égi porban
Csaba király a csoszogás
fényesedünk új országban
Jupiter lesz nekünk lámpás

A SZÁMOK SZÜLETÉSE

Tekintsünk egy értelmes mondatot. A mondat minden egyes betűje alá írjuk azt a számot, ahányszor az illető betű előfordul a mondatban; így egy olyan számsorozatot kapunk, amely a kiindulási mondattal azonos hosszúságú. Eme számsorozat valamennyi eleme alá beírjuk az illető szám előfordulásainak számát a számsorozatban, majd ugyanezt ismételjük meg a keletkezett új számsorozattal stb. Mindaddig folytatjuk ezt az eljárást, amíg olyan sorozathoz nem jutunk, amely meggyezik a közvetlenül fölötte állóval. 

FEN E KET LE N   KÚT BÓ L  DŐ L   A  MAGÁNY
1,4,3,4,2,4,2,3,4,3,    1,1,2,1,2,3,    1,2,3,   3,  1, 3,1,3,3,1
8,4,9,4,5,4,5,9,4,9,    8,8,5,8,5,9,    8,5,9,   9,  8, 8, 9, 9, 8 
8,4,9,4,5,4,5,9,4,9,    8,8,5,8,5,9,    8,5,9,   9,  8, 9, 9, 9, 8

S ZÉ  T RE  P  E D   S Z Ü R K E    É V  E  I  M    F A  L Á N
2,2,6, 1, 2,6, 1, 6, 1,    2,2, 1, 2, 1, 6,   6, 1, 6, 1,  1,     1, 2, 1, 2, 1
8,8,6,11,8,6,11,6,11,   8,8,11,8,11,6,   6,11,6,11,11,   11,8,11,8,11
8,8,6,11,8,6,11,6,11,   8,8,11,8,11,6,   6,11,6,11,11,   11,8,11,8,11

S Í RKŐMÉC C SÉ    C S AVAR      A         C SA  L O G  Á  N Y
4,1,2,1,2,1,2,4,4,4,2,     4,4,5,1,5,2,       5,         4,4, 5, 1, 2,  1, 5,  1, 1
8,8,6,8,6,8,6,8,8,8,6,     8,8,5,8,5,6,       5,         8,8, 5, 8, 6,  8, 5,  8, 8 16,16,6,16,6,16,6,16,16,16,6,16,16,5,16,5,6,5,16,16,5,16,6,16,5,16,16,16,16,
16, 6,16,6,16,6,16,16,16,6,16,16,5,16,5, 6,5,16,16,5,16,6,16,5,16,16,16,16

V I   L  ÁG  Í T  O K     E G Y      Ú J      K O  R     HA J  N A  L Á N
1, 2,  2, 4,1, 2,1,  2,  2,     1, 2, 1,     1, 2,      2, 2,  1,    1,4, 2,  2,4,  2, 4, 2  
8,13,13,4,8,13,8,13,13,    8,13,8,     8,13,    13,13,8,    8,4,13,13,4,13,4,13
8,13,13,4,8,13,8,13,13,    8,13,8,     8,13,    13,13,8,    8,4,13,13,4,13,4,13

Vizsgáljuk meg a továbbiakban, legfeljebb hány különböző számsort kaphatunk értelmes egyszerű mondat révén. Tegyük fel, hogy a szóban forgó mondat összesen n betűből áll. A mondathoz tartozó i-edik számsorozatban n-nél nem nagyobb természetes számok állnak, és ezek közül bármelyik k érték legalább k-szor fordul elő. Pontosabban, egy k szám t. k helyen szerepel itt, ha az (i-1)-edik sorban t-féle szám (vagy i=1 esetén, betű) található, amely ott k-szor fordul elő. Megállapíthatjuk, hogy az (i+1)-edik sor éppen akkor különbözik az i-ediktől, ha az iménti t-ék között létezik 1-nél nagyobb. Jelöljük a különböző számsorok számát d-vel; i=1-től (d-1)-ig haladva legyen az i-edik sorban  a legkisebb olyan szám, amelyik alatt az i+1-edik sorban nála nagyobb többszöröse áll. Akkor 
ezért . Mivel a d-re kapott felső korlát lényegében a mondat hosszának logaritmusa, ezért d valószínűleg nem lehet több hatnál. 

valószínűleg ahol a hatos megáll
nem lesz már Nemzeti szegény magyar kószál
kezében törött tükör álmában csillog
tankok hatalmát felváltották a bankok

bennük elférnek a természetes számok
Pascal-háromszögként úsznak a kamatok
a csillagok lyukak melyen átfolyik az
örök fényesség egy marék pénz a vigasz

erre vágytál akkor nem fáj hogy mindennap
mint egy táguló szitán aláhullanak
anyanyelvünk gyönyörű árnyalatai
sírva gyógyuló felhők szivárványai

a magyar tűzoltó civilben piromán
idegen szavakkal gyújtogat a portán
bogosodó semmi roggyanó kábulat
simogató fojtogatás kéjes illat

már ki kell szállni e légköri talányból
és rezzenetlen égbe zuhanni újból
így kisebbedik a tehetetlen mélység
hogy a tárgyakban maradjon a titkos vég

nézd a földre hullott cseppet amint megfagy
gyöngy hull elemeire porlad igazad
szétmállik a föld és felissza a léted
Ikarosz voltál legalábbis ezt hitted

Azok a betűk, amikkel először írtam le, hogy anyám, apám, szeretlek már soha többé vissza nem térnek. Csak a hideg számok maradnak sírfeliraton, évkönyvekben, emlékfüzetekben. Nagy részüket államosította az iskola. Ami utána íródott azt a posta süllyesztette el rejtett postaládákba. A postások nevét számmá változtatta a mindent ellenőrző gépezet – így a személyes dossziém is egy nagy számhalmaz lehet. Vagy Páskándi-féle postások jó vagy rossz hírként eregették, végül máglyára vetették. Elégetett betűim édeskésen csípős füstje az őszi avart égetők füstjével elkeveredett valahol az égen. Ki fogja visszafordítani a folyamatot, hogy a számokból egyértelműen újra betűk legyenek? Egynéhány magánhangzó disszidált idejében. Külföldi konvergens vagy divergens számsorozatok módosabb összetevői lettek. Hiányzó láncszemek! Már őket se lehet számokkal pótolni és visszafordítani. A mássalhangzók nagy része már mással hangzik, asszimilált, mert élete ugyebár egy van a betűnek is, és nem mindegy az, hogy hogyan érvényesül. Egy néhány mássalhangzó öngyilkos lett, nem bírta a szerelem magánhangzóit. Egy néhányat meggyilkoltak a nyelvújítók. Csak a számok maradtak, vonatokon, buszokon, villamoson. Ezek a felforrósodott számok zajosan bolyongnak – néha értelmetlenül – kiterített koponyám városaiban. Egy-egy utcasarkon prímszámokkal is találkozom, ők voltak az egykori primadonnák. A tudomány bizonyította, hogy végtelen sokan vannak. Néha ikerprímek is előkerülnek. Gyermekkoromban a számokat természetesnek hittem. Néha, mikor adósságba keveredtem, az egész számok is előkerültek. Ömlöttek a csapból a megmagyarázható, racionális számok. Azt gondoltam, hogy ezzel kész, lefedik a valóságot. Mikor szerelmeim irracionalitását kezdtem számolgatni, rájöttem, hogy ha nem vagyunk egészegyütthatós polinomok gyökei, akkor ránkbizonyítják, hogy transzcendentális számok vagyunk. A lét komplexitását számokkal is ki lehet fejezni. Ezek a számok már leírják a világegyetem keletkezését. De a lélek vándorlásait már kvaterniók, oktoniók próbálják nem véglegesen megszámolni. A Pogány Madonna most bizonyítja, hogy a számhalmazokat nem lehet tovább bővíteni. Sorsába bele kell, hogy nyugodjon mindenki. Jönnek-mennek a számrendszerek, de a számok maradnak. Maradnak és átalakulnak. A lélek közlekedési bérlet. Ráírják az n-edik reinkarnációdat. Te döntöd el, egy koszos állomáson, hogy hányas buszra, villamosra, vonatra szállsz fel és érvényesíted. A járatok néha egyirányúak. Mindig megérkezel valahová, de vissza már nem fordulhatsz. Kilyukasztották a jegyed szóval, tettel, ólomgolyóval. Marad egy iktatószám, egy karra égetett szám, egy márványbavésett szám. De a betűkre jelenként van szükségem. Hangként, dallamként-suttogjátok, dúdoljátok-. Szepes Máriának is el kell mesélnem, hogy a betűk nemcsak magánhangzók és mássalhangzók – mint az egész számok: párosak és páratlanok – hanem vannak természetes, egész, tört, irracionális, algebrai, transzcendentális, komplex betűk is. Hogy ki melyiket használja, az a beavatási szintjétől függ. Csak egy dolgot nem tud megvalósítani e földi létében az ember: hogy a számokat egyértelműen visszafordítsa betűkre, anyanyelvére. Egyértelműen érezze az anyát, az apát és egyértelműen mondja, hogy SZERETLEK. 

WINGS OF DESIRE

mért vagyok én itt s hogy kezdődött az idő
hol ér véget a tér s mi nekem a jövő
az ablak egén ez volt a nagy varázslat
mely előtt nincs függöny se redőny se lakat
csak angyalok fekete szoknyája kondul
s az éj mint költészet vaskos falakról hull
többszörösen csillámlik a tér s az idő
dőlt falú hatalmas termében kelendő
üvegfogsorú házán égi madarak
a lét egén csak egy öntéshibát kaptak
mely torzítva vékonyít vagy vastagít ha
vacogtat üvegemen szomszédok hada
lisztes arcú bohócok lucskos verebek
bebámultak s látták hogy téged szeretlek
asszír fejű árnyak közt te megfogantál
a fák zöld pajzsán ékköved csillog aludjál

az akácok ráncos kulcstartót teremnek
átszűrt alkonyt fáradt lepedők terítnek
lóhere mint légcsavar nappali holdként
a múlást hordó időt győzi esténként
horizontra húzza csípőd majd kitakar
égi kötélre sós vitorlaként facsar
hagymakupolás emlőid kobalt egén
puskaporos tömjént kever és fut felém
gyér bokrok tövében ősz szelek alszanak
fáradtak reggel lomha ködöt hajtottak
delfin bevonta a bálnahátú tengert
az ég homlokán kondenzcsík végigsepert
a kikötőben fellázadnak a sejtek
verejtékük megőrzik fonnyadó eprek
futó idő elém hordja a titkokat
napok robbanását régi írásokat

Igen, valahol a végét érő térnek a vetülete földi életünkben az álom. Ezért reggelente arcunkat fénybe mártjuk, fürösztjük. Azon morfondírozunk, hogy amikor a gyermek gyermek volt, karját lóbálva ment, nem tudta, hogy ő még gyermek. Semmiről sem volt véleménye, nem volt megrögzült szokása. Szabad volt és volt forgója a feje búbján. A gyermek tudta, hogy a felnőtteknek túl sok szín kell ahhoz, hogy eligazodjanak a világban. Járásukban azt is lehet érezni, hogy a csontvázuk velük halad. Ha felismerhetővé teszed bennük az akárkit, már nem ülnek együtt, hanem magukba roskadnak. Ez egy olyan liturgia, ahol senkit se kell beavatni a szavak és mondatok titkaiba. Ezek a felnőtt gyerekek már csak a beszédhibáikra emlékeznek. Az idő lehet, hogy ezt is meggyógyítja, de lehet, hogy az idő a beteg. Őt ki gyógyítja meg? A fájdalomnak mintha nem lenne múltja – minden akkor végződik, amikor kezdődik. – Csíksomlyó úgy terült el a hőség hatalmas, lüktető teste alatt, mint nő, kinek vonakodása görcsét feloldja lassú, boldog ájulat. A nő fenségesen egyedül volt, hátizsákjába csomagolta magát és vonszolta sorsát a csúcsra. Mert ilyen az élet, egyszer fönt, egyszer lent és közbül az üresség. A széttárt ölű természet puha vizében részegülten ringó embertömeg mélyén hozzá értem én. Már nem voltam idegen, minden egyből otthonossá változott. Tudtam, hogy elveszni nem lehet, mert mindig falba ütközöm. Hol a kínaiba, hol a berlinibe hol a Pynk Folyd falába. Kinek a falába? Félek a félelemtől; az egyik felem fél tőle, a másik meg nem hisz benne. Néha olyan gyorsan gondolkodom, mert azt hiszem, hogy beszélek valahol. Iskolában, templomban, metróban. Félek, hogy beszédem kihallatszik és leáll a szerelvény, megszűnik az isten, véget ér a vakáció. Akarlak. Kell a vágy, hogy szeresselek. Te forró hullámokat küldtél felém, lassan nyakig merültünk egymásba, leplezve őrült önkívületet. Így keringőztünk egymásbafonódva, révülten, a pancsikoló tömeg közepén. A kormányt elengedve biciklizek. A világ bealkonyulni látszik, de én mesélek egy kicsit éneklő hangon – ez tart meg a jövőnek. Vége a játéknak az idővel. Hőseim nem a katonák, a királyok, hanem a béke dolgai. Senkinek sem sikerült eposzt énekelni a békéről. Mi van benne, hogy nem vágyik a maradandóságra? Fel kell adnom, ha az emberiség elveszti a mesélőjét, elveszti gyerekét! Hol vannak a hőseim, a gyerekeim, a nehézfejűek, az eredetiek? Nevezd meg múzsa a szegény énekest, aki elhagyva hallgatóságától elveszítette történelmi hangját. Még keringek a pancsikoló tömeg közepén. Persze már vannak határok. Több is, mint bármikor. Minden háznak, utcának, falunak, városnak, országnak, kontinensnek megvan a saját határa. Szögesdrótból, vizesárokból, aknákból. Minden tulajdonos büszkén szögezi ki névtábláját. Magyarország annyi államra esett szét, ahány lakása van. Kis államok belsejébe csak mindenik jelszavával lehet bejutni. A magyar lelket csak az tudja igazán megérteni, aki a minden egyes kis államot a saját jelszavával szólít meg. Az ember saját szavaival hint köröket maga köré. Az embereknek beteg kis történetek kellenek, semmi sem fog megváltozni. Minden munka, még a legelvontabb is, végeredményben az ember boldogulását, a gyakorlati életet is szolgálja. Előttünk áll Eötvös Lóránt példája. Ő elméleti okokból kutatott és műszert alkotott, a torziós ingát, amellyel az egész világon a petróleumot keresik. A rangjelzések sajnos tovább csillognak. A fény birodalmából csak a verebek fognak hiányozni. Az első hó illata az erkélyre csalta a macskát, s egy nő a romok fölött szellőzteti az ágyneműt. Az egynemű rendkívüliség olyan türelmes, csak ül és nézi. A tenger mérhetetlen, mint a folyékony idő, névtelen, mint a tömeg, szürke, mint a közöny, parttalan, mint a nihil. Sisteregve kialszanak a beleszédült csillagok. Homlokórámra rejtett írásokat marnak. Szabad az út. Csukott szemmel jobban látom a gondolatokat. Az éjszaka bakancsostól közéjük mászik. Az álmából ébredt asszonyi szem forrásvíz – szomjadat oltja, ha fölé hajolsz és tükrében csak magad látod. – Lábnyomod fényesebb a napnál, velük koszorúzták meg az istenek a földet. Az őrmesterek isteni törvények őrei, piros telihold-képüket fényesre sikálják a szelek. Egyetlen dolguk, hogy folytassák a teremtést, mert a halott vezér hitét nem érzi senki, és gyomos sírjára csurog a nyála. 

emlékek csíráznak mint a régi krumplik
nedves pincében lökdösik egymást érzik
mi megtörtént ki nem mondott porként szitál
bőrödön szaladgál a csöngetés megáll
hogy űrön át egymásra meredjen szemünk
tócsában sötét suttogásként létezünk
mindenben jelen vagyunk de jelt nem adunk
szülőföld fáiból villámot faragunk
tüzet hányó hegyek áldozatát látjuk
morajukkal felperzselt rögöket váltjuk
szekérkerekek nyöszörögve átkozzák
egymás közt a sarat a lovak tapossák
lihegve birkózik félmarék levéllel
a szél mennydörgés függönyét emeli fel
égő almavirággal szemünk megtelik
az aszalt gyümölcsök lelkünket felsebzik

gondolat cikkanása többszólamú csend
sárga napraforgóról verejtékcsepp cseng
házak jobbágykékje templomok fehérje
atom lesz az erdősuttogás rejtélye
és folyóként páncél alatt viszi tovább
kék reménnyel habzó tavaszi trilláját
a csatorna fején törik szilánkokra
gyors vonatfüttye az eget masszírozza
sínei kicsi styxek kiszáradt medre
sárban igém nőszirmok viaszos lelke
a beszorított testének ráncaiba
menekül a verejtéke álmaiba
az atomtemetőben gammasugár sír
hol Gauguin csípők diadalívére ír
alvás előtt zúg a matrózok éneke
betakar puszta szavam fényes emléke

Mikor a gyermek gyermek volt, alig ment le a torkán a spenót, a borsó, a karfiol. Most ezeket élvezettel eszi. Mikor a gyermek gyermek volt, hideg ágyában ébredt, most mindig más ágyban melegszik. Mikor a gyermek gyermek volt, látta maga előtt, milyen a Paradicsom, most csak a ketchupos kenyeret tömi magába. Mikor a gyermek gyermek volt, nem tudta elképzelni a semmit, most a mindent magának akarja. Mikor a gyermek gyermek volt, nem tudta, milyen a játék, most csak belefeledkezni tud. Mikor először voltam itt, még nem kezdődött el a történelem. Megborjaztak a gleccserek. Két szarvas verekedett és jött az a pillanat, amikor a méhraj vízbe fulladt. Az agancsok úsztak, mint a faágak. Csak a fű egyenesedett fel mindig. Benőtte a bivalyok és vaddisznók tetemeit. A pusztaságból homlokára tapadt fűszállal kilépett a hasonmásom, aki csak kiáltott és nyögött. Így tanult meg beszélni. Tűzhelyek körtánca tanította írni. Kitört a körből és futott és futott, csak az látszott, hogy szabad. Majd cikk-cakkban rohant a háborúk elől, kiharcolni az időm történetét. Mit érek az örökkévalósággal, távol a világtól, távol tőled. Szellemem ismeri a világtörténelmet. A világítótornyokon a békegalambok kigyúltak. A tollak ott a vízen már elmerültek. És mégis félre sodor a virág mögötti virággal. Érdekes ez a rajzolás, csak úgy elhagyja a vonalat. A testek súlyát méred, a térbehelyezésüknek helyet döngölve magad építsd, vidd be a holt anyagba; a vonalak kontúrjain s az egyes stúdiumokon keresztül a lendület erejével saját lelki egyensúlyod követi a mozgás örök törvényét. Fölfelé az út egyenesbe lendül. És fölfelé nincs támaszpont, csak a hit tart erős kapoccsal, láthatatlanul. A gyereken kopott öltöny az európai líra. Kéne valamit venni neki, talán egy képkeretet. Lesz sok néma szétszórt pontból egy beszédes csillagóra vagy narancsfekete szimfónia. A forrást elállják fiatal vadlovak. Már a legrövidebb nyomok vezetnek tovább. A szél sodorja egy könyv lapjait. A levelek tavasszal hernyórügyek, ősszel pillangók és lepkék. Alázuhannak az elmúlás örvényén színesen, csendesen, megadóan. Az én országom a mesék birodalma. Kapuk és átjárók lenn a földön és fenn az égben. Jó lenne repülni, amíg csak akarok. A cirkusznak vége, félnek a haláltól. Szépnek lenni, ez a fontos a lányoknak. Nézik magukat a tükörben és több semmi. Ahány nő, annyi fészek és vadon, befogadó öböl, mozdulni lusta orchideakehely, sötét szirom, éretten fölhasadó körte húsa. Sötét bozótból kibújó csigák, lüktető barlang, benne barna bársony, várakozó völgyek, boldog csaták. A teremtés mandulakapuján át behívsz, nem csak a magad, de kettőnk zuhanását egyszerre élvezed. Te különös lány. Nem lát engem, hisz még szellem vagyok, de érzem, hogy engem várt egy életen át. Lehet, hogy szeret, mert nemcsak néz, hanem lát is. Szíve nagyon ver. Miért sírsz? Kiért? Félek, hogy elmegy, elmúlik... Mit számít. Van történelem és ezután is lesz. Magam elé nézek és lebegek a világűrben. A testem belsejében lágyan összecsukódik egy kéz. Fölfelé lebegek, mint a falevél a fölfelé áramló meleg levegőben. Kiterjedek. Szellemem atomjai elszakadnak egymástól. Könnyebb leszek, ritkább és nagyobb... nagyobb... Kirobbanok a napba. Terjedő világegyetem vagyok, fölfelé úszom egy csendes tengerben. Árnyékom eltakarja a szögesdrótokat, a vizesárkokat, az aknákat, a földet. Fény és álom. Úszás és kiterjedés időn és téren át. A mindenséggel való egyesülés határán gyereksírást hallok. Tükröződve csapódnak a tudat hegyláncainak gerincére. Lassan, ahogy a hullámok elülnek, táguló szellemem földi méretekre zsugorodik. És tudom, hogy megmozdíthatom ezt az ujjat, vagy hunyoríthatok azzal a szemmel – ha akarok. De nem akarok mozdulni. Várok, és nyitva hagyom magam, passzívan kitárulok ennek az élménynek, bármit is jelent. Mikor a gyermek gyermek volt, ilyeneket kérdezett folyton: miért vagyok én én és nem te? Miért vagyok én itt és nem ott? Hol kezdődött az idő és hol ér véget? 

az üstökös a lágy és puha éjszakát
spriccelt a sötétség oly hévvel vágta át
vonagló végtelen folyó kúszott felém
álmodtam hogy partján fekve álmodom én
felébredtem testem lenyomatát néztem
a homok melegen őrizte de délben
birtokba vette a folyó és elmosta
kövek arcok és szemek tovább sodorva
homokszemcsék lettek a számok és betűk
agyam tompa zsilettje felnyitja szemük
sok sár távozik olaj vagy forrás fakad
nem ember voltam csupán egy hely terajtad
ahol ezek a dolgok valamikor rég
előfordultak és másodperc alatt még
ismerős volt minden a nevek az arcok
láttam őket és felnevettek a hangok

aztán eleredt az eső és minden csepp
szó volt vagy betű gödörbe hullott mint hegy
olvashatatlanul szétfolyt majd elúszott
beléptem a folyóba láttam a gázlót
tudtam hogy másik part nem lesz mert az idő
kétségbeesve rohant felém csontvelő
sírni kezdtem és a betűk megjelentek
nyöszörögve ébrednek a könnyes szelek
rég lejárt faliórák üvege alatt
a hold-rézinga imbolyogna de hallgat
csukott pillám rozsdás fénnyel feszíti szét
idegeim ernyedt húrját tépi a lét
tudatom hangolja a kinti hangokra
csókba fúl a számban sikolyod és arra
beköltöznek szemembe tárgyak arcodon
álmod csurrant nedve szárad a párnámon

Életem a földön az idő és nem csupán egy álom. Rá nézni nem lehet fentről, csak a szemem magasságából. Elég volt neki, ha almát és kenyeret evett, mint ahogy ma is még. A bogyók bogyókként hulltak kezébe, a friss diótól érdes lett a nyelve. Jó érzés öntötte el, amikor a fák csúcsán elérte a zenélő cseresznyéket. Minden hegycsúcsról a még magasabb hegycsúcsra vágyott. Egy botot lándzsaként eldobott, és ahol leesett ott ma is rezeg még. A botból kereszt lett és a beavatott hely pedig Csíksomlyó. Egy ecetfa lazán nyugtatja kicsi ujjait a szél billentyűin. Ernyőváz lábakon a sok levél a tavasz elértéktelenedett pénze. Csillaghéjas közöny. A völgyben békésen szenderegnek a bombabiztos délutánok. Az utcákat megállítják a puszta telkek. A meteorok bukósisakján hullócsillagok koppannak. A világon sistereg a fuldokló kilátástalanság. Kihűlt betonba belemelegednek a csillagok. Kenyérszagú szél – egyensúlyt tartva – leheletével élesztgeti a tenyeremen elhamvadt napot. Meleg ágyadból kibújik a reggel. A függönyt tolvaj kések néma fénye vagdalja. Az eltörött fotelrugón metronóm-pontos hisztériával reszket a finom por. Lelked barokk dóm, árnyak lakják. Szakadt izommal rázza az áram a kikapcsolt gépeket. Falun még tücsök ciripel, és Nagy Imre fest. A városból idehallatszik az autók szirénája. A házak merednek, mint ki nem vert fogak, a levendula színű szájüregben. Fehér tajték sistereg. A nap röntgenezi a platánok leveleit. Fokozatosan elrákosodnak. Zöld üveglegyezőik a fénybe mártott gyanútlan kezek. Fel kell néznem, és magam vagyok végül a világ. A hiányt, ha duplára kötöm, nem bogzódik ki. Vannak csodák és csodák. Van, akinek a csoda az, ha Isten teljesíti az akaratát. Van, akinek a csoda az, ha teljesítheti Isten akaratát. A szent hegy, mint egy megtébolyult hangyaboly, virágosrétként hullámzott. A völgyben millió zarándok hangya, mindenik a hátán idecipelte a saját Magyarországát, a saját lakását. Kezében cigányoktól megszentelt zöld nyírfaág. Felmutatják, mint az útlevelet és várják bűneik bocsánatát, a nagy pecsétet. A határ kinyílt, átengednek. Elmúlik a pillanat, amelyben önmagam voltam önmagam, és ismét elvesztem a testnek vagy érzékelésnek minden érzetét. Befelé bámulok, nem látó szemem középpontjába, a vörös foltra, amely sokszirmú virággá változik – csillogó, örvénylő, villódzó virággá, amely tudattalanom mélységes mélyében rejlik. Zsugorodom. Nem abban az értelemben, hogy testem atomjai összébb szorulnak, és jobban összetömörülnek, hanem egyesülnek, amint énem atomjai mikrokozmosszá olvadnak össze. Nagy lesz a hőség és elviselhetetlen a fény – pokol a pokolban – de nem nézek a fénybe csak a világra, amely visszaszorzódik és visszaosztódik, a sokból eggyé. És egy pillanatra a csillogó virág zsinóron pörgő arany koronggá változik, aztán örvénylő, szivárványos buborékká és végül ... és végül melletted vagyok én, a volt szellem. Hús-vér emberként. Sirályok vitái mögül, fellopózik pulzusom a belső létrán. A szívem vértávíró. Szeretlek. Egy ölnyi friss, illatos nyírfaágat adok neked. Csak miattad hagytam ott az istenek birodalmát. Véletlen ma nem létezik többé. A döntés új holdja az éjjel megszüntette magányomat. Azt nem tudom, hogy van-e elrendelés, de döntés létezik. Mi vagyunk most az idő. Nemcsak Csíksomlyó, hanem az egész világ részese döntésünknek. Mi ketten most többek vagyunk kettőnél, megtestesítünk valamit. Itt ülünk az Emberiség terén és az egész tér tele van emberekkel és azok is ugyanazt kívánják, mint mi. A mi kezünkben van a döntés. Én kész vagyok, most te következel, a többi már rajtad áll. Most vagy soha. Szükséged van rám és szükséged lesz rám. Ennél nagyobb történet, mint a kettőnké, a férfiúé és a nőé, nincs. Óriások története lesz, akik nem láthatók, a szerelem absztrakt formáját hordozzák, ősszülők. Most nézz a szemembe, az elkerülhetetlent látod benne. Döntenünk kell az emberek jövőjéről. Mondtad, hogy a múlt éjjel egy ismeretlenről álmodtál, a férjed volt. Én vagyok. Csak veled tudok magam lenni. Csak előtted tudnék egészen megnyílni, csak neked. Téged egészként magamba fogadlak, bezárlak kettőnk közös boldogságának útvesztőibe. Hirtelen elborult az ég. Az első esőcseppek foltja volt az örvénylés a patakmeder alján. Úszóbajnokság a völgyben, a sárban. Esődorombolás, jégeső dióhéjropogása. A kápolna rajza eltorzult a szemünkből csorduló könnyben. Ember nem láthatta hogyan lettek az első cseppek, de máris húzzák nyirokból a lélekhatár csíkját. Már csak rácsozódik kint és belül, elázott tollak morzéznak. Esőháló rab tollú énekese, a mikrofonba hangokból rácsot bogoz az esőcseppek vízfonalából. Az emberiség beprésel minket is a kápolnába. Mint két újszülött egymáshoz tapadunk, egymásba szorulunk. Értünk moldvai ősi csángó nők imádkoznak. Összebogozzák köldökzsinórainkat. Valami mindig történik. Én ő benne voltam és ő körülöttem forgott. A lépcsőházban felnyögött a lift, zümmögő sodronyokon elindult a szerelem. A tömeghegy csúcsán, a kápolnában nem halandó gyermek fogant, hanem halhatatlan. Ezen az éjszakán megtanultam az ámulatot, és ő hazavezetett, és én hazataláltam. A kép, amit együtt létrehoztunk, fogja kísérni halálunkat. Ekképpen telik majd el az életünk. Csak az ámulat kettőnk fölött, ámulat férfi és nő fölött, ez volt, ami emberré tett. Most tudom, amit egy angyal sohasem tudhat. 

FLAGELLUM DEI

víz és ég között égig érő fa 
villámostor csattan szól Attila 
ki mondja azt hogy létem nem igaz 
ami fogva tart hogy más világ az 
hó alá fog rideg telek titka 
föld rugói vannak leszorítva 
közöttük zöld rögök tülekednek 
törzsbe szökve juthassanak fönnebb 
őszöm lábnyomán fullasztó magány 
bomlik majd leforog a szivárvány 
belül üres és áttetsző ablak 
hogy lebegj örökké tisztítalak 
s így tükreidben tükröd önmagad 
a kút a lépcső még benned marad 
mögötted állsz ha érkezel oda 
hol föltekint a kiskölyök csoda 
a benned bolygó sors már más szerep 
állítja szembe álmaid gyerek 
se könnyebb se nehezebb nem leszel 
azonos vagy az éggel a vízzel 

víz és ég között égig érő fa 
villámostor csattan szól Attila 
és megérint és nem vagy már sehol 
bár arc az arccal szinte egybefoly 
csendben összenő a föld az éggel 
csupa fehér csupa szürke jéggel 
ég és föld között oszlopként feszül 
zajos csaták vulkánja is kihűl 
a hús a csont a végső ősi nem 
csak átsugárzik majd a mindenen

a részre szakadt évek századok 
omlása alatt ég és föld vacog 
nem az áttetszés látványa ijeszt 
miközben tükröződik a kereszt 
hát viaszbábként is gyúr az idő 
közönnyel ápol új közönyt meddő 
önmagadból föl nem épül a világ 
s a világ ellen otthonod vár rád 
hiába futsz árnyad mögül eged 
szétsugárzik egyre hígul véred 

víz és ég között égig érő fa 
villámostor csattan szól Attila 
törvény és hit lelket váltva apad 
szélbe bomlik mint nyár nincs akarat 
mindazzal ami torzzá lett kihűlt 
mi végül is a felnőtthöz került 
hisz benne él a szelíd döbbenet 
hogy ami van az többé nem lehet 
s módja sincs a jövő törvényt újra 
szétszálazni jelenre és múltra 
csillagok bolygók forgó tömege 
Csigla mezőn a szférák zenéje 
fű lobog Pereg és Hodos között 
jövő nyűgöz mindhalálig győzött 
Szanka sámán kijelöli sírod 
égig érő fa gyökere arcod 
törzse népem gyerekek virágok 
Szkita szigetére őrjáratok 
víz és fény között versem vigyáz rád 
Istenem küldd még vissza Attilát

BORICA

Én, a vatáf, a boricás legények nevében igen szépen kérem a II. Egyesült Európai Államokat, engedjék meg, hogy eljárjuk a boricát 

te vén Európa
ma ünnepet ülünk
aki néz az látja
hozzá is készültünk
derék fiúk járják
avató legények
ha kendtek akarják
üzennek a fények
a Zajzon völgyében
boricát eljárjuk
rengjen örömében
csak magukat várjuk

Barátaim, az Elnök Úr megajándékozott két rozsdás karddal, egy-egy szakadt parittyával, két elsült puskával, egy repedt csövű ágyúval, két szétlőtt tankkal, egy tankcsapdával, két lezuhant rakétával, hét létrával, hét forrással, hét fővel, hét törzzsel, hét faluval, hét vármegyével, katolicizmussal, szabadkőművességgel, Trianonnal, kommunizmussal, de az ajándékozásoknak még nincs vége. Köszönjük meg és kezdődjön az ének: 
egy a kettő három
egy a kettő három
fel az a láb le az a láb
helyre legények széjjel legények
egy a kettő három
ki lesz az én párom
A vatáf szemében kék lándzsaként átfutott az ég és a fehér csontüregekben véres cseresznyeként fordult meg a szeme. Láttam fekete magvait. Beállt a kör közepébe és vérvörös pontként ragyogott homlokán a Nap. Fekete magva volt annak a napnak is. Halántékán megcsúszott a szurony, mindkét szemén átszaladt vízszintesen. Ez lenne a láthatár? Riadt kérdésemre részeg pálinkásüvegeken cimbalmozott az idő. Az Idő őshazája a Kárpát-medence. Itt az idő hegyekre hasadt, kopár totemoszlop kerítések ölelő karjai tartják össze. A kerítéshez az eszmét a Homo Paleohungaricus hozta a Kaukázuson túli édeni területekről. Hisz ez a terület a Fekete- és a Kaszpi-tenger között egy felfele vezető nyak, egy történelmi folyosó. 20.000 éve itt született a teremtés misztériuma, és kifejlődött az Istenanya tisztelete. A géneket a Willendorfi Vénusz adta. A Nászéjszaka az Istállóskői-barlangban volt. Az első gyerek karácsonyra a háromlyukú csontsípot kapta. Azóta ötfokú dallamra táncolunk. Oh, avató legényeim, mi eljártuk a boricát Bodrogkeresztúron, Arkán, Ságváron, Tokajban, Balatonon, Mecseken, Hernádon, Vácon, Csillaghegyen... Rénszarvas agancsok obszidiánja volt a tükrünk, hematit-szilánkkal borotválkoztunk. Lobogó hajunk betakarta a gravetti hegyeket. A Tahiri Üngürüsz Csodaszarvasa életterünk álmait legeli. Adzsem szarvasűző népe most is talál olyan népet a Kárpát-medencében, aki az ő nyelvükön beszél. A szél szeme kék volt, vagy inkább szürkekék, de abban is ott vonaglott a vér. Életünk skarlátpirosai, hajdani halálvörösei, meg a téli fagy fehérje, meg a dárdák felkiáltójelei, a karddal levetkeztetett lány, akinek meztelensége fehér volt, mint a kettészelt alma...

kék lánggal égett a víz
alvadt a fény az égen
ránkfeszült óraüveg
mutatók mint a löveg
törnek diót a jégen
ujjunk a perc néha tíz

sámán őrült tánca kell
tebe körül pörögjön
levegőbe csapkodjon
a rézarca ragyogjon
szalmasárga fényözön
magyar verbunkosra fel

három a tánc moreszka
a tornyok guzsalyáról
ezüst szálú harangok
mint isteni kolompok
imát csengnek a jóról
hitről reccsen a deszka

a matahala szédül
dongó kongó kolomp négy
mágneses őrharang tép
pitint hordó kakas lép
hatra a toronyba légy
denevér vár egyedül

őrült hintán lebegnek
a mennydörgő harangok
vernek vernek bennünket
agyba-főbe ha lehet
az érthetetlen hangok
megtisztulnak s elmennek

iszonyatot ránk hagyták
harangok már süketek
fel-le járnak ordítva
véres szájuk kitátva
Barcaságon keringnek
fejükben ezüstbombák

Etelköz, hideg vizek siklottak, mint a fény. Nagyfejű gesztenyék keresztezték a tócsákba tévedt féllábú akácokat. A gyerekek, mint vízben reszkető öregek, ácsorogtak, félelmük törpe törzsein. A Van-tó partján virágzó káld királyság a subarokkal egy nyelven imádta az Istent. A vizekből fölrajzó jéghideg szagok föléjük köröztek lassan. Csak a lazaságában megtámadhatatlan homok mozdult milliárd sejtjeivel lassan, a súlyos fehérzöld vizek alatt. Uruk és Aratta városokban Innana kérésére jártuk el a boricát. Subar a jövőbe látó pap Tatárlakán végrendelkezett. A vonuló idő alatt lassan és biztosan változott az élet. Lassabban a gyors ostorozásnál, de biztosan, mint a kopás a föld kérgeiben. A folyó alatt szemcsésen folyt a homok, láthatatlan, de vigasztaló bizonyossággal. Lerakódott Tardos mellett a Körös kultúrkörébe. Naparcú sabarok. Föl-fölkapta arany szemcséit a víz, korszakokat vetődött előre, s ott újból alászállott. Homokra szállt alá ott is, rokoni szemcsék közé, csodálni önnön azonosságát s a jövő unott létezését. Az Édenből kijövő egyik folyó megkerüli az egész Kus földet. Dumu Kus Kus és Dingir Nap Kus gesztenyét és akácot ültettek. A Tudás Fájához kötött Kost Kőrösi Csoma Sándor szanszkritül oldotta el. Aztán jött az özönvíz. Az uralkodó hatalom ismét az égből küldetett a földre. Sumérül dalolt Nimrud ősapánk. Odafent vizek siklottak lassan, mint a kihunyó fény. Gesztenyék és akácok egyetlen töprengésben úsztak. Életük egyetlen gondolat világtöprengése, önmaguk végiggondolása, a vakon és hidegen sikló vizek partján, Etelközben... 

bal kézben a lapockát
lányok fenekét ütni
virág földbe szivárog
fent senki sem mosolyog
anyák lenyelt könnyei
jobb kézbe a nádpálcát

szertartás kell és gyerek
lapockát örökölni
ősfallosz a bikacsök
szerelemmel vesződök
a csatát meg kell nyerni
titkaim még tömörek

szép asszony ez a világ
szoknyája alatt állunk
ringyómeleg ég riszál
bugyifelleg odébb száll
szénarét a nászágyunk
Tömös-szoros jaj de tág

a tüském igazságom
szerelmem égő virág
csak hígul illatában
kőkemény csönd vázában
és fehér húsomba rág
az almát neked adom

hát szállok vagy maradok
magvaváló versekkel
termékennyé tehetlek
valamit majd csak termek
hamvaslila rímekkel
elröppennek a gondok

ezt a dalt neked írom
versapasztó szükséggel
te is add át majd fiam
évezredes diagramm
táncraperdült lélekkel
a telet is kibírom

Szabírul csákányoltam a finom agyagot az Eufrátesz és Tigris Kis-Zab és Nagy-Zab mellékfolyói közt. Kabta a téglagyártók védőszentje egy kaptafára húzott egy egész nemzetséget, aki 12.960.000 téglát égetett a Bika-korszakban. Nézd, annyit láttam, ujjaim hegyéhez annyi szín tapad, végigsimogattam a nyers-zöld, konkrét dombokat, elloptam magamnak annyi mindent a látott tárgyakból: lemásoltam agyamba rajzukat, s ők ott maradtak és észre sem vették, hogy épp a lelkük jött velem, mint egy lehúzós kép. Atya-Anya-Gyermekként mindig újraéled a Te-Ram-Tu. Nőttek a városok, hatágú csillaggal védelmezte Ur-Nammu. Legyen meg a te akaratod, miképpen a mennyben, úgy a földön is. A betegeket Kaus szent kutyái nyalták gyógyulásra. A sivatag feketefejű nomádjai, mint surranó fekete macskák, gondolatként átcikáznak a béke fehér mezőin, izgatottan és nyomtalanul, mert nemcsak a rémület villáma szikrázik bennük, de a céltudatosság ösztöne is. Prédát lesnek, menekülő tények után vetik magukat, mert csak a tény forró tápszerén nőhet a gondolat gyorssá, rugalmassá. Ister-Gami tizennégy oroszlánjának kell a forró kalória, mint a macskáknak télen a hús, hogy testük tüze megküzdjön a meztelen jéggel is, és legyen bennük izgatottság, ami nélkül ugrani nem lehet, s győzni sem. Oroszul Magyar Hegység a Kaukázus, földcsuszamlásai alól kicsákányoltuk Arméniának Matzar városát és újjáépítettük azt. Rajtakaptam a Napot is, hogy dolgozott maga is, mintha mi raktuk volna a máglyát, tüzelt szó szerint meg képletesen is. Fölfüggesztett piros lombikjából milliárd csöveken csorgott alá az erő, vörös sugár-csöveken, mint vérátömlesztéskor az élet. Azóta is szívjuk édes erejét. Itt kapott napszúrást Julianus barát. Magna-Hungaria gyógyította meg. Örömükben az Unug-Uri-ak megtartották a mai sumírnak nevezett Mah-Gar nyelvet. Dentu-Magyaria a Tábor-hegyénél fekvő Megharét fölött a villám is mintha letért volna félelmetes síneiről. Forogni kezdett fehér ív-körökben energia-karikás ostora. Két pólus markaiban kunkorodott, vergődött, mint a kígyó, s aztán ütembe tömörült a fetrengő vergődés, befogták, s ontotta villanysárga mérgét, viharszagát hasznos adagokban. Végül már maga a lárma is bekerült a hangok üzemi szitáiba, rostokon hullott alá, megvékonyodott, zengő hangok lettek belőle. A csönd is ipari guzsalyokra vattásodott. Eurázsia összes aranybányái között az egyetlen a Kárpát-medence erdélyi érlelő helyei, ahol tellúr tartalmú az aranyérc. Az Ur városi királysírok és Tutenkamon aranykincsei is ebből az aranyércből készültek. Csákányoltam Erdély bányáiban az aranyércet és fiaimmal fuvaroztam Egyiptomba. III. Thotmes fáraó fogadott udvarába. Gyönyörű kertjében pillantottalak meg téged, Pogány Madonna. Még kisiskolás voltál, én pedig a tények harapható, kemény húsára vágytam, kellett nekem is a forróság. Testvéreim a magharok akkor a hettitákkal együtt harcoltak. Te megcsókoltál és szerelmeddel vonultam csatákba. Mindig győztem. Apád nekem adta Árpád, Arad, Maghara városokat. Szerelmed megszelídített, de a háborúk még sokáig tartottak. Békésen jöttem vissza, de már nem találtalak. Futásom vad menekülés, űzés, kegyetlen hajszolása a vadnak, a vad igazságnak, amelyet megölök vagy megszelídítek. Vannak nálam erősebben, éhesebben iramodók, hallom néha fújtatásuk. A világban én is forró fény vagyok, megemészthet engem is a mindent általánosító törvény, elvonhatja belőlem is a tanulságot, mint csontból a velőt, de megszelídíteni még egyszer nem tud. 

a világ ezer világ
az élet meg száz halál
ha semmit sem akarnak
csillagok mindig vannak
tűnődésük virágszál
bimbóra vágyik az ág

a csend is csak akkor csend
ha belső ritmusa van
mértékkel lép a ponthoz
rendhagyóan szabályoz
lekötelez titokban
az a kívánatos rend

csönd kifordul magából
villog mint a hiúság
semmittevésbe foszlik
cinegebajusz fénylik
csákányt kézbe magyarság
hasítsunk e világból

csillagok ebihalak
tört horgai a csendnek
boldog gránátalmaház
gondolatokra vigyáz
táncolnak a legények
lányok szeme az ablak

szavakba foglaltunk hát
eget földet és lelket
egyetlen honfoglalás
a mágikus kilátás
mindent újra teremthet
templomot és iskolát

egy jurta mind a kettő
piramis árnyékában
csákányt kézbe legények
hazátokat védjétek
egyesülve csárdásban
így táncol a teremtő

Lyukat beszéltem a Hegybe a Kos csillagkép alatt. Lu-Hun-Ga jött ki, magából kiperegve. Lyukas begyéből kivonaglott egy egész kicsi kavicshalmaz. Szerényen ott guggolt és azt mondta, hogy belül is épp ily kicsi. Nem hittem, hát megböktem. És a nagy, hegynyi kőburok egész üresen kopogott. Sok üres fenséges látvány fölött a hegy. Addig áll, míg magad fel nem borítod. Völgy lesz belőle: fordított hegy. Vigyázz! Mert nincs völgy vadabb, mohóbb, vakmerőbb, mint amely hegy volt azelőtt. Letettem a csákányt, s ott termett mellettem Ene Du Béli Anna az égi király fia. Kért, hogy tanítsam boricára. Segítségével átéltem a semita Hamurábi nyelvújítását. Oda se néztem s egy éjszaka megteltek az üres szavak, mint friss, súlyos esővízzel az eresz alatt a fazakak, a dézsák. Nehezek most az edények, már nem dobolhatnak rajtuk lármásan a nomádok, mint a lábast verő gyerek, aki mit sem üzen, csak a zajt. Khorezmbe betörő arabok a máguspapokat irtották, ezért mentünk Kazáriába. Oda se néztem és a szavak megteltek újra önmagukkal. Ügek Khorezmből hozta Emesét. Tur Ul újraéled a Nap. Ahol a tudás véget ér, ott van dolga a versnek igazán. A tudatlant kétségében lesd meg, s ne mulass kétes, félkész igazán. Legyints a rosszra, becézzed a jót. A tény mindig a perc pókszálán lóg. Tigris, Eufrátesz, Volga, Dnyeper, Don, Duna, Maros, Tisza, Olt, Dráva, Száva, mint Újévet köszöntő gyerek kezében az ostor vagy korbács, üstökösként csattan a világűrbe. Kigyúltak a csillagok, hogy ne vakon turkáljunk a semmiben, a perc ne teljen tétlenül. Az ujj horgára fönnakadjon holmi véletlen, megcsillanó rög. Hallgatni kell, hogy a vers és a véletlen érjen remekművé. Kínlódj hát meg, hallgass, hogy csak az éles szó bújjék ki belőled, mint a kard. Meotiszba települt őseink egyik része Ügek apjának népe, akik a szomszédos szabír-kazárokkal éppen olyan szövetségben éltek a faji, népi és nyelvi homogenitás alapján, miként Kazária másik oldalán lévő Dentu-Magyaria szabír és Uruki nemzetségek. Ezen egybetartozás eredményeként Ügek fia, Álmos, felépítette Kijevet, az acélkardgyártás központját, és az egybetartozási szövetséget északra is kiterjeszti. A kegyetlen, hódító arab erők nyomulnak egyre hevesebben észak felé. A kardkovácsok városának – Kijevnek – kiépítése a közös védelem nagy tervének egyike. Az Azovi-tenger környékéről Álmoshoz menekülnek a kabar-kavarok, akik a Khorezmből átment írástudók utódai. Álmos népe nagy része nesztoriánus és manicheus. Egyformán tisztelik az elemeket, de csak az Egyetlent imádják, aki az eget és a földet teremtette. Az Egyetlen Élő Istenhez, a Nap felé fordulnak, és ősvallásuk Istenasszonya a Boldogasszony. A Bölcsek bölcse – Álmos – tisztán látja a helyzetet. Ismeri nagy, hatalmas népének még megmaradt erejét és hitét, mely eddig megszabadította mindnyájukat a judaizmus és az iszlám harapófogójától. Talán isteni sugallat útján jut arra a felfedezésre, hogy ebben a térségben a nép élete veszélyben van, mert vagy meghajtja a fejét, beadja a derekát az idegen erőszaknak, vagy – ha háborúba indul és ellenáll – akkor a túlerő legyőzi mindnyájukat. Kitér tehát minden támadás elől. Ügyes diplomáciával elhárít minden ellenkezést, és készül a Kárpát-medencébe való áttelepülésre. A bölcs Álmos azzal a tettével, hogy fiát – Árpádot – az ősi szertartás szerint pajzsra emelteti, az ősvallás melletti hitvallását hirdeti: a már egyesült és szövetségbe tömörült népének, akik egyformán titokként őrzik a honfoglalásra indulás elhatározását, melyért dolgoznak és készülnek. A talmudista rendszerű Kazária minden igyekezete az, hogy fenntartsa az eddigi szövetséget Álmos népével. Igéretek és fenyegetések halmaza következik, és amikor a nagy nép elindult a Kárpát-medence felé, a kazáriai hatalom fizetett, és zsoldos besenyői ellen kell a jó kijevi megyar kardoknak hadakozni. De a Honvisszafoglalás megtörtént. Magunkba tértünk vissza szomjasan, mint a vizek a vizekbe. Szavunk nélkül szótlan lenne a világ. Micsoda gyönyörűség fölgöngyölni, fölbugyborékoltatni, följajdítani, fölujjogtatni a szót. Hallgatag tenger fölöttünk az önmagában úszó, meg nem nevezett idő. 

elvirágzott rettegés
kövülete áttetsző
mélységét ne nézd kérdezz
hozd mozgásba és tervezz
vér és páncél együtt sző
magházat az ébredés

bibe kalandja máshol
porzó a sok méhecske
jövendölést döngenek
lovaid hol pihennek
mézbe ragad menyecske
héj és mag közt az akol

földhöz szegez majd egy nő
sátor lesz a koponyám
húsod ágy lesz és medred
fénykenettel becézed
őrzött ládában anyám
kőfalakra szőlő nő

akármit látsz káprázat
prések zajtalan nyomják
magtalan bogyók levét
szemedben csak fénysörét
úsznál de tiltó bolyák
lánca fojtja nyakadat

bal kézbe kerül fakard
nyárs ágaskodó kakas
ezüst zászlók csüngenek
ők farkasszemet néznek
álmos pillák közt ordas
a magyar vért ne akard

születtek csodás lények
éjszakák metélik szét
háló csíkja gondolat
a megránduló halat
Isten apai kezét
bölcső körül a lényeg

Egy hatalmas erdőbe szorulva vártuk a segítséget. A kompok és vontatóhajók azonban késtek. Harmadik napon tűz ütött ki az erdőben, és a tűztől megvadult lovak füstön és a kultúra tébolygyűrűjén átvágva belevetették magukat a vízbe. Rúgták egymást és harapdálták. Éjjel viszont befagyott a tó, szinte egyik percről a másikra. Reggel aztán olyan végítéletszerű látvány tárult a szem elé, amilyet János apostol, ez a bibliai Salvador Dali se tudott volna révületében megálmodni. A tó jégtükréből ezernyi lófej emelkedett ki. A tágra nyílt szemekben benne égett még a rémület fehér lángja. Mindegyik a part felé fordult. Ezt a hatalmas rovásírást megfejtették az erdélyi agatirsok. Ságváron és Zalaegerszegen visszahúzódott a jégtakaró. A rémült szkíták rénszarvasokat tenyésztettek. A pre-hellén filiszteusok ázsiai eredetűek, turáni királyokkal. A Shekeles csoportjuk Délkelet-Európába került. Beérik mindaz, ami eddig zöld volt. Kiteljesedik a föltörő sóhaj. Tudatom helyére ne kerüljön folt: mindent magával ragadó harci zaj. Kavarognak, örvénylenek a magok, szélbe kibomló ejtőernyőcskével ők a Túlélés frontkatonái. Az érdemrendek elsárgult virágok, s a menetelésre kényszerítettek egy csapásra koravénekké váltak. A szkíták, midőn aludni készülnek, tegezt vesznek elő, és ha bú nélkül találták eltölteni a napot, fehér kövecskét dobnak bele, ha pedig bajjal, akkor feketét. A meghaltak tegezeit kihozzák és megszámlálják a kövecskéket, és ha a fehérek nagyobb számban találtatnak, mint a feketék, boldognak magasztalják az elhunytat. Mustszagú bánattól zavaros a táj, bőrükből kibújnak a szőlőszemek, hajnali ködben állnak őrt a karók. Tévhitükre borulva tépelődnek a fölnőni nem tudók, nem akarók. Nagy Sándorral megküzdöttek a szittyák a Jaxartes folyó mellett, s a győzelem a földkerekség legyőzője és a le nem győzött szittyák között eldöntetlen maradt. Fák ágain fölakad a bölcselet, kongó hordóban visszhangzik a kétely. Fáradt ráncokban legelnek az árnyak. A férfiak vitézsége mögött nem maradt el az asszonyoké sem, minthogy amazok a párthusok és bactriaiak országát, asszonyaik pedig az amazonok országát alapították meg. Önmagától törik be a kirakat, elmarad a békéltető tárgyalás. Az ajtókon szaporodik a lakat, nem kifizetendő már a talpnyalás. Legjobb üzlet a háború, agyagban járnak a békegalambok. Hazánkban sántikál a hazaszökő, megnyúlt arcán hadköteles a ború. Orion-Nimrudhoz tartoznak az Ikrek csillagképével szimbolizált fiai, Hunor és Magyar. Az Ég Hűséges Pásztora vigyáz az ő népére, árnyéklelke, Nib Ur Ta, a halottak országában a földi ügyek segítője. Az életfa, amelynek ágát Nimrud-Gilgames vitte magával és elvesztette, itt van a Kárpát-medencében. Él és új hajtásokat ad, de óvakodjatok a kígyótól. Hosszú ősz ez, szüretelnek a tankok, hernyótalpak araszolnak a derűn. Sereghajtó elnémulás tenyészik, kevés itt a kérdések értelme. Befogadja a golyót a hús, a fa. Pozsonynál vereséget szenved az I. Egyesült Európai Államok hadserege Árpád egyesített seregétől. Madárijesztők keresztjét hordozva, gyűrött papírost lobogtat a remény. A tatárlakai amulette az emberiség első értelmes és nyelvtani szabályokat is tartalmazó írásemléke. A madárfejekből puskapor szóródott, paradicsomostul robbant föl a kert. Harci gépekként zúgnak a darazsak, ősi falvaink romjaikba dermednek. Kialszik a folytonosság panasza, a józan ész itt a legnagyobb vesztes. Nannar Atya! Urunk! – Hős az Istenek között, aki egyedül uralod az eget és a földet. Nannar Atya! A ragyogó korona Ura. Anyaöl, amely szült minket! Hatalmas szarvú, erős, fiatal Bika. Atya, ki az égieket és a földieket formáltad. Szent, égi hajó. Fényárban tündöklő, hatalmas Bika. Nannar az ég sarlója. Az égiek között a leghatalmasabb. A kötéllel összefogdosott fiúk szemének fehérét, vad villogását lovagolja a közelgő tél. Egyelőre még ősz van. Ropog a szőlő, a bizonytalanság. Testvérgyilkos kezek kezelik a prést. II. Szilveszter pápa tanácsolása folytán határoztatott, hogy a magyarok, székelyek, kunok, valamint az egyházi magyar keresztény papság által is használt régi magyar betűk és a jobbról balrai, pogány rovásírás megszüntetődjék, és helyette latin betűk használtassanak. A beadott iratok és vésetek pedig tűzzel-vassal pusztíttassanak el, hogy ezek kiirtásával a pogány vallásra való emlékezés és visszavágyódás megszüntetődjék. A békés egymás mellet élésen kés a zsigerelő kizárólagosság. A megkínzottak üdvözléséből él ez az ezred, pöffeszkedő nyugalmát belőle meríti. Ne legyen neki könnyű a föld! Ne váltsa föl a legújabb az ősit! Megundorodtam a forradalmaktól. A versek föléledő parazsak. Égen menő szép Turul, nem madár, szárnyas angyal, szárny alatt szent oltár. Szent oltárban igaz hit, igaz hitben Babba-Mária. Kelet felől tekint a Nap, ott látta az Ő szent fiát. Szegénységünk égő csipkebokor. Kötöttség kell, pattogó ostor. Mert a durrogásban a költők nagykorú gyerekek, tőlük nyeri el fényét a létezés. 

gyerek kezében tebe
hitvesem még fátyolban
toboz alakú kővé
csillaggá pikkelyekké
titkosírás álomban
szorulnak egy terembe

égető dárdák ékek
szuronyhegyek fejeden
távolodsz húzzon közel
állatok közt érkezel
ringó üveg szemeden
rovásírás képletek

egyetlen álmot hagytál
verejtékem lecsorog
színjátszó legyek csípnek
szirmaimon vadméhek
tűzkerekem nyikorog
pulzusom benned kapál

ecettel dörzsölt vakszem
azúrhűvös zsaluvas
sűrű vérünk forróság
megcsapolják piócák
elrohasztó láz szuvas
fogunk közt a félelem

kukák gótok alánok
örvényben jégzuzalék
kettős palotatemplom
körmeimmel kaparom
bolondos legény a pék
félnek is a széplányok

kökényszemek nevetnek
recsegnek szemöldökfák
töklámpás vigyorgó száj
mulandóság sárga háj
szemgödörben átfonják
dereng porcelán lélek

Innana – a Világ Világosságának fényből szült szüze, a Földre nézve meglátja Izdubart. Megszereti, és le akar szállni a Földre. Napisten-atya figyelmezteti: “akkor Te is hasonló leendsz, és a földi rend szerint kell élned. Onnan a halottaknak sötét országába jutsz, ahová az én fényem nem ér el. Sorsod emberi lészen a feltámadásig.” Innana vállalja az emberi sorsot, de még az Égből beszél Nimruddal. Megjelenik előtte álmában és megparancsolja neki, hogy vágja ki Uruk városában lévő, Innana szent kertjében álló hatalmas fát, a Hulupput és abból készítsen oltárt részére. Huluppu tövében fészkelt a nagy kígyó. Ezt megöli Nimrud és valóban feleségül veszi a földre szállt Innanát, akinek földi leányneve Ene. Enéh két fiat szül Nimrudnak, és betölti az emberi sorsot, a halottak országába kerül. Ninsubur felkeresi az összes Égi Hatalmasokat, és arra kéri őket: segítsenek, hogy Innana feltámadjon a halottak országából. Senki sem tud segíteni. Innana két fia – önfeláldozó szeretettel – lemennek édesanyjuk után az alvilágba, és Ninsubur segítségével feltámad Innana. 

tavasz van csupa tályog
pléh zörgésben ravatal
időzített kikelet
rügyeiben ketyeghet
böjti szélben az ital
pitymallat szürke hályog

fölborzolódik barka
izgága nedvek folynak
könyékig véres század
kézigránát elhervad
jácintszagú tavasznak
tetőt ácsol a baka

történelem ácsorgás
nemzedékek partjánál
jó orvosság a szökés
szétlőtt kaszárnya kötés
közérzet zavaros nyál
elmaradt föltámadás

valónkból száll föl a füst
tormával vegyül húsvét
magára rántja vérünk
alkonyodik félelmünk
szétszéled a nyáj hétrét
ház és haza repedt üst

féktelenség nagy járvány
nárciszokra ráfonnyad
szoknya ring és bölcsődal
szállingózik vert angyal
majális fúvós marad
kormos zászló az ármány

levélsátras gyermekkor
sárháborúzik múltam
nyárfák bolyhától havas
karácsonyra már avas
a kikelet csak tam-tam
világ romba dőlt szobor

Jól kezdődik a lét! Öle kormos. Nyárfák bolyhától a víz tükre havas és vakítóan villódznak a fények. A legények fején hosszú, fekete báránybőr süveg, amilyent a perzsák szoktak hordani. A süveg körül különféle színű szalagok lógtak le, amelyek tánc közben sámáni képet festettek. Véraláfutásos orgonák bokra körül önmagáról marad le a nyáj és szétszéled. Valóságunkból száll föl a füstgomba. A lányok díszítették fel a legényeket. Egy lobogó gúnyájú fa sárgáját omlasztja: férjet keresnek a lányok. Nem virágének a hadizsákmánytól érkező lárma! Az ablakokon golyófogó párna. Reggelre kihűlnek a képzelgések. Süveg balfelén árvalányhaj, jobbfelén piros szegfű és zöld ág. A testet házilag készült gyolcsing fedte. Az ingen három ujj magas, keményítetlen, egészen szűk gallér, melyet három porcelán gomb tart össze. Felső széléhez ismét három ujjnyi széles lehajtó gallér és az ingujj szűk elején három ujjnyi széles sárga fejtőhímzés. Az ing kiengedve derékszíj alól, hogy tánc közben lobogjon. Sokszor még vicceltek is a gyerekek: “Bácsi, né, az ingjét kint felejtette!”. Nekem a rádragadt bogáncs az ékszer: kapaszkodásától szép az értelem. Szemünk láttára veszi ki ebből a világból, melyet az idegen társadalom tönkretesz: a kitartást. Töviskoszorút hord a lemenő nap. Az ing felett begombolt lájbit hordanak, felette a csípőnél alább érő rövid zekét. Mindkettő durva posztóból készült és kivétel nélkül barna, mert a vadgesztenyék barnája az igazi barna. Fehér ing, fekete fláner. Pattanásig feszíti a gyümölcsöt zamata. Lázban ég a szótag, felújult fűszálat fen! Tarkaságával támolyog a holnap. A harisnya darócposztóból készült, fehér színű, lábra szorult csizmában végződik. Fekete priccses nadrág. A szív a test kocsmájában fortyog, ahol honvágy szorongatja a torkot, s a füst arca hamutartóban sorvad. A szerelemtől másnaposak a szájak. A két vállat ezen kívül csokorba idomított piros szalag díszítette. A két vatáfon még volt egy-egy szélesebb szalag. Boldog szalagok! Ívelésük szemeket dülleszt, csőrük felhőt lékel. Itt lenn: fára zuhog a karácsony, megszédül a szó, díszsortűzben ráng a szemérem! A kuka álarca égerfából készül. Ez egy egész körfa. Elvágják. Először lefaragják az egyik felét, s azt kivájják. Majd szaluval kidolgozzák, és beteszik száraz hamuba, hogy húzza ki a nedvet. Végül belül báránybundával bélelik ki. Az álarc, torzított arcmásokat tartalmazott iszonyú nagy bajusszal, mely lósörényből készült. Szakáll helyén tehénfarok volt és aranyrojt. Az álarc homlokáról hosszú sastollak nyújtóztak az ég felé. A fejen egy csucsorka sapka. Elszáradt virágok görcsös szárán szemölcsös szomorúság hallgat. Súlyosabb ez, mint a múltra tolt kőlap. Érett vesszőivel újból döfköd a jövő, zúgó erdejében szorongat. Eljött a beavató szerelem ideje. Az elmúlásban újjászületni, a menekülésben megmaradni – ez a borica. 

alma – marha – harcsa – csakra – ragos 
körte – tenger – erő – rőzse – zsellér 
szilva – vadász – ászok – okos – ostor 
egres – este – terem – emlő – lőpor 
eper – eresz – eszme – meleg – egér 
málna – naptár – árok – oktáv – ávós 
Arvak – Baba – Carig – Dabog – Edda 
Agnár – Balan – Cathba – Dagda – Egdir 
Ahto – Balmung – Cian – Dana – Elfe 
Alfhild – Barin – Conan – Datan – Emse 
Alpher – Bedwyr – Conla – Derzes – Eir 
Angus – Belár – Corlos – Detre – Elza 

torta haBOSS rosszabb ágyban jobbágy
Zairban zaj ír baszk Hattyúk Taván
a viszony utal az iszony utál
yoga kétely Goya métely ha ál
táncolj ponty konty kan csata Kamcsatkán
elemózsi él-e Mózsi s a vágy

óda a fény oda a lény nem vár
jobb egy szidás mint egy Sidas tényleg
hájrobic szak ács a szakács forog
amit a szem megfog az a szemfog
tiroli troli egyenlőszárú szarú a lényeg
számos új várból lesz a Szamosújvár

Farnir – Gallar – Hagen – Ilmar – Jarog 
Kalev – Luga – Mabon – Nemed – Ogma 
Perdur – Rinda – Saga – Szadko – Tara 
Ukko – Vara – Wotan – Ymir – Zywa 
Yrsa – Walther – Volosz – Utgard – Turja 
Szurtur – Skada – Rohalt – Juma – Imbolg 

csicsicsorgó romromromlás a sár
esősőktől hahahabzik moslék
mememellőzözöttség vevedre
ne lelegyünk mi megmegtévesztve
vizekzek jejegén nő a léklék
kakapaszpaszkodik a tatatár

Boricapróba. Összegyűltünk, mint az ökörcsorda a borjúcsordával. Utcák kövére tapadt levéltenger vezetett el hozzád. Aprószentek. Önimádattól megrepedt a mondat. Árvaságában emelkedett a templom. Háromszor megkerültük. Házkérés, meggyötört arcok föllobbanása. A szó feketepiacán vevőkre talált a kuka. A tánc terjedelme és az egyes szerkezeti elemek sorrendje változók, vannak azonban olyan formulák és mélyszerkezeti sajátosságok, amelyek állandók. Mindig hét fordulatból áll. Gesztenye sül a szemekben, megfagyó emlékek szívszorító lobogása. Ágrólszakadt sistergés tör elő összedrótozott múltunkból, a vatáf kilencszer perdül meg. Kifehéredő füvek nyersselymét húzza maga után a keresztborica. Lassan beérik, dércsípésben bontakozik ki, ízére repedezik a törökborica. Visszafogott mohóságba taszítjuk egymást a hosszúborica lombhullásának végére. Meztelenségünkbe bújunk a rossz elől, a nyers erőszak föltámadó szélvihara elől. Szemünkben egy koronatűz fényével ünnepelünk. Ünnepli önmagát a kuka, törvényt tipor, fosztogat. Kisemmizett álmok kereszttüzében pattog a koldusbot, mint pocsolyák szemén a jég hártyája. Dobják a pénzt, a kolbászt, a szalonnát, a savanyú káposztát, a kenyeret. Az egyik kuka bemártotta ostorát, a bámészkodókat lepereckelte. Kezére a kosz rászáradt, mint választási plakátra a turha. A tájat szél borotválja s didereg a gémeskút. A másik kukát fölkötötték a gémesre, ott fityegett és üvöltött. Az törik a másikba, aki nem szeret igazán. Szalmát dobtak rá, meggyújtották. Mint a lenyugvó napot beejtették a kútba. Felmegyünk az égig, a tüzes égig! A vatáf még járja. Szegfűszeges bort, fűszerek forró nyüzsgését kívánja. Olyan gyorsan megfordult, hogy hát még peresztelennek is csoda volt. Rögtön képzelgő őrjöngésbe esett, miközben egy lábon forgott... Szemeteskukában nő nagyra a balkáni hetykeség hű szószólója. Patkó mögül előlép Regüs alakja: rossz szellemeket űz, gyógyít, varázsol. Hej! Haj – Haj! Kiáltó ember a vatáf. Részletesen elmondja – végigmutatja –, hogyan keríti el háromszor a salakjában ostromlott várost, szentelt égő gyertyával, melyet minden alkalommal lefúj, s a kendő alá, a beteg arca elé teszi a füstölgő kanócot. Az öncélúság türelmi idő a Nap járása szerint: betölti a teret, szárnyal merészen. Majd ellenkező irányba mozdul, és háromszor mondja el az imát. Mint az Esthajnalcsillag a legények vállán világít a lapocka, a fiúágon örökölt nemzetiségi jelvény, címer, törzsi totemikus képrendszer, ugró Párduc, szárnyaló Turulmadár. Kilátásunk tüskéit átlyuggatva, az ablaküvegre tapadtan írok. Kudarcom kisimult ráncain állok. 

Magas a jegenye, mégis leszarják a varjak. 
A gondolattól vámot nem vesznek. 
Kinek szél a hite, tömlöc az országa. 
Mindenki a maga portája előtt seperjen. 
Ne köpj a kútba, mert innod kell belőle. 
Nyilat tompít, ki serpenyőt lövöldöz. 

Lex exlex, lux atra, via invia, serva potestas. 
Irrequieta quies, et malefida fides. 
Turpis honor, pietasque ferox, odiosa voluptas, 
Pax discors, status mobilis, aegra salus. 

alkoholt és felkoholt vádak
borica Bohr Ica kimenő
kimonó nyugat nyugodt Ágnes
IRAsokk az írások mágnes
hídtalp lúdtalp cinjel Jelcin ő
istenkém isten kém vigyázzanak

hagyj ma békém a hagyma Békén
a Marika nem Amerika
GaBonn gabona a babona
termesz termosz a zenebona
terpesz étel tétel halikra
bolgár polgár napozik kévén

talicskán halicska halacska
tegnap Heinrichből Heinrich Böll evett
sündörög a sün hivó ivó
ringló szilva Ringo Star a jó
beat lesz mondta a Beatles és lett
agymosott agyonmosott csacska

Jókai Mór és pengős ruca
okos oh kos Kabulban kábul
mono story ma monostori
veder meder próbál áradni
pórnő pornó vágyálmot árul
Mókai Jór hát rengős puca

faszista fasiszta lázadó
láz adó jár zár vár ősz tatár
uralom úr alom ura lom
ne menj ha a lány Hív tört malom
rizikó rizike nagy szamár
egérke égerfán nyafogó

példatár példatárs hűs hős has
egy véka béka visszatér vízér
hallo vén Hallowen felderült
sebesült sebes ült sebe sült
Voltaire volt levegő belefér
Rousseau orosz víz lyukas a kas

kényeskedő kéneskedő ár
gúla gyalú Gyula a mű sor
a műsor szem eper szeptember
üres ügyes leng a vadkender
Gandhi Gaudi jó régi bor
régi ó a régió nem vár

Sunt oculi scopuli, facies acies Meretricis 
Frons effrons, pes pus, funera sunt femora, 
Oscula spicula, quid jocus est focus ignea litis, 
Pax fax, mel fel, sors mors, talamus tumulus. 

Vitéz embernek pókháló is kővár. 
A vak koldusnak is alamizsnán a szeme. 
A kerítésnek szeme van, a falnak füle. 
Könnyű a mondás, de nehéz a visszamondás. 
Asszonyt, vásznat ne végy gyertyavilágnál. 
Hiába fürdik a csóka, nem lesz hattyú belőle.

A mágus vallás iszonyú erős szervezettséggel egyesíti a sumeriai népet és az északról telepedett eftalitákat, s így tudósíthat aztán jó későn Eusebius arról, hogy a Pártos Birodalmat megdöntő sasanida-perzsa uralom 360 templomukat rombolta le, kegyetlenül üldözve e vallás követőit. Az Arsak vérű Mani áll élére e vallásnak is, és a tudomány átmentésének is legfőbb őre, de amikor kivégzik őt a perzsák, megindul a tudás átmentése a Kárpát-medencébe. Reszket, mint egy régi arcon az árok az utódok vacogó kuncogása. Markomban jégvirágok csurgó csokra, meglazul mocorogva. Mari Amu és társa vándorútja végén elkerül az Oxus folyón Korasán határához, az avar kagán országába. Kusán határőrséghez érve, a chorazáni határőr szellem megjelent a folyónál egy leányka alakjában. A folyam védőszelleme Bag-Ard, a fiatal lány népies neve a lenge, fehér tollú, gyönyörű folyami madár, a magyar kócsag. A fakírok, megszállottságával fölragyogtatott jégszögesdrótról, átlyuggatja kilátásunk tüskéit, az ablaküvegemre tapad. Furcsa ábráival szikrázik az ikrás táncok dermedt cérnaszála. Ez Kül-Tegin síremlékeken felfedezett székely-magyar rovásírás. Szélmalomharcban edződik a vatáf: farsangi álarcoktól nehogy fázzon, és láncoktól se remegjen az álla! A kembös ékszert úgy hordják a lányok menyasszony kortól kezdve a nyakukon, mint egy római katolikus pap a stólát, egy kicsit beakasztva az alját az övükbe. Legfelül a nyakuk körül van régi gyűrű, ez alatt egy szögletes, majd kerek ékszer, aztán néhány ezüstveret ezekkel az indákkal, aztán megint egy szögletes és egy kerek ékszer, majd újra ezüstveret, és a végén egy piros bojt. A beavatottak ágyékának forrásából nemzedékek származnak. Aranytartalékként a zord túlélés barangol morcos haragját zörgetve, a behívóparancsokat széthordó bakancsoktól tartva. Öt ékkő és négy rozetta a Napkultusz kilencese benne foglaltnak mutatja az Atyaisten és az Anyaisten együttesét. Átkos gáncsok cudar hótorlaszával a csúszó-mászó zimankó marasztal. Zsinatot erőszakolnak ki Methód ellen, és azt Regensburgban – Német Lajos elnöklete alatt – tartják meg. A vád ellene az, hogy “milyen jogon mer működni, és püspökségeket szervezni Felső-Pannóniában...?”. Methód így válaszol e vádra: “Ha tudnám, hogy ez a terület a tiétek, azonnal otthagynám. De ez nem a tiétek, hanem Szent Péteré. Ha ti hatalomvágyból a régi határaitokat kitágítjátok a magállapodások és kánonok ellenére, jól vigyázzatok, hogy csontkoponyátokkal érchegynek menjetek, és agyvelőtök szétloccsanjon.” Többévi börtön után a magyarok szabadítják ki Methódot. Hóförgetegbe harapnak a sáncok. Eltörpül az öröm. Hörög a zsarnok, a förtelemből megélő Ond találkozóra hívja Álmost Zemplénbe és Ungvárra, de a Bodrogközben orvul megtámadja, és Álmos itt leli hősi halálát, karddal a kezében. Szomoron temették el. Ablakpótló fóliaként lebben már a fóbia. Csattanó pofonokkal csattogtatja a szél a hazugságok csatakos zászlaját. Csattanó pofonokkal csattogtatja csatakos zászlaját. Csattanó csattogtatja csatakos zászlaját. Csattanó csattogtatja... csattogtatja... Csattan. Keserves tengődésben meggörbült csángóság, mint földből kérdőjelként kiálló kampó rándít az ezredvégi rangkórságon, szószátyárságon, mely mindent elvásít. A Borica feltámadt... 

vázát fagy feszíti szét
ágon gyümölcs varjú lóg
ásít az önimádat
patájára barkákat
sírásó is demagóg
máza pattog bordély lét

jégvirágba a porzó
húsos füsttel visszanő
almát hámoz álmatlan
véres jegével illan
fejetlenséget őrző
napkorong kong toborzó

recseg-ropog a világ
csepeg az öröksége
morcos krumpliból csíra
a rakást összefogja
gőzölög a föld népe
nyikorgó szélben egy ág

vaskereszteket kopaszt
cibálja horpadt szívét
ez barbár kipárolgás
hit sarjadó böjtje más
oltja mesék égését
sziklából vizet fakaszt

zsenge fű incselkedik
reszketve terjeszkedne
messze a nap csődület
szájtáti nép révület
korhadt remények nedve
hordalékában mosdik

kunkorodó vágy zörög
kucorgó agyába túr
csókkal sorvaszt rügyekkel
méheket zúgatva el
a muszáj mindig nagy úr
nektárába méz csöpög

késő virágzás lárma
magába rántó sejtés
rotyog e kor mély bíbor
eltört korsó ömlik bor
nem jár kútra remegés
szemében csillog álma

mossa bő levű eső
bimbókból feslő selymét
a lét itt már kinyalt tál
villog rajta fényes sál
fáslizza népem lelkét
serdült vágya égig nő

EGY MÁSIK KARÁCSONY

a műkarácsony véget ért 
a parkban fagyott csend 
a szétrombolt szobor helyét 
ékesíti kosz és szemét 
megcsömörlött a rend 

még a műszeretet honol 
ráragad az arcra 
vérerekben vad alkohol 
tömeg kolompja válaszol 
csengő gyerekhangra 

hízott patkány koszos cigány 
zabál a kukában 
agyfelszínre rajzolt sétány 
a szívekben féltő magány 
gyúl a havazásban 

ajtótlan tető közvetít 
műangyalok szárnyán 
raktérbe állított tévét 
elhagyta isten a népét 
szent karácsony napján 

a szívekből kikerülnek 
újra a fenyőfák 
élettelenül hevernek 
műjézusként még lebegnek 
a szaloncukorkák 

értelmetlen nagy kereszted 
előtt letérdelve 
atyám égek s most éleszted 
elpusztított erdőidet 
örök értelemre 

HÁROM FOKOZAT

-	Három fokozat van az ember lelki fejlődésében: a testi, a lelki és az isteni. 
-	Mi a testi fokozat? 
-	Az az állapot, amikor a fát fának, a hegyet pedig hegynek látja. 
-	És a lelki? 
-	Az az, amikor az ember mélyebben néz a dolgokba, s a fa már nem fa, a hegy pedig már nem hegy többé. 
-	És az isteni? 
-	Ah, az a megvilágosodás, amikor a fa újból fa, s a hegy újból hegy lesz. 
	
	minden mosoly lecsorog végül
	a magyar paraszt hortobágyadt
	négernek még Dózsaarc maradt
	zsíros hamuban pogácsa sül
	
	és minden fény lecsorog végül
	a világ szőrös paradicsom
	kocsonyás fénycsíkján csiganyom
	életem kavicsálma feszül
	
	könnyek is lecsorognak végül
	sípolnak a víziorgonák
	rozsdás szögek az eget tartják
	örök halál életre szédül
	
	hétmilliárd szemű emberiség
	csak nézi magát ezüst tükörben
	hétmilliárd szemű emberiség
	csak nézi a holdat a sötét éjben
	hétmilliárd szemű emberiség
	kettészeli mindazt ami egész
	hétmilliárd szemű emberiség
	csak nézi meztelen testét és kész
	hétmilliárd szemű emberiség
	csak hullámzik születve és halva
	hétmilliárd szemű emberiség
	csak futkos lohol hitét riszálva
	hétmilliárd szemű emberiség
	csak egy óriás hangyaboly mely ma
	hétmilliárd szemű emberiség
	csak a földet gyúrja és vonszolja
	hétmilliárd szemű emberiség
	csak a jobb szebb világot álmodja
	
	gondjainkból gyúrt agyagisten
	forogj szépen agyunkban mert így
	könnyebb az iga tartós a frigy
	cipekedésünk is vértelen
	
	fejünk fölött lebegő isten
	szép szellemkarika vagy ostor
	árnyékaidban lelkünk bátor
	kirajzoltunk fényforrás testén
	bűneink árnyaidhoz méltók
	arányaid alakja takar
	veled ember játszani akar
	nem a nyüves sötét pénzváltók
	
	emberré válás sóvárgása
	engedd te legmagasabb játék
	részegen énekelni érték
	riadalomban fogy a kása
	
	egyszer leszólsz oly kicsi leszel
	hogy beférsz végül a főajtón
	lábnyomod alatt süllyedt padlón
	bennünk halhatatlan is leszel
	
	belemosunk kis dolgainkba
	krumpli közt gőzölög illatod
	csontunkról a húst harapdálod
	és belehorkolsz imáinkba

	EGY CSÁNGÓ NAGYMAMA
	
	Bálint Istvánnak 
	
	erdélyként fölém görnyedtél
	gyöngyöt sírtál vért meséltél
	drótsövény skálányi határ
	harmat nyilall ég a határ
	
	lerágott filmcsutka a sors
	almavirág vetítés gyors
	szuszogása a parázsnak
	ébredése a kovácsnak
	
	felfűrészeli a nyarat
	tűzifával télen arat
	pórusában rézmeleg por
	aszfaltozó bánat a tor
	
	Kárpátokkal öltöztesd fel
	kidolgozott tested reggel
	kezed az Olt és a Maros
	Pannóniát tisztára mos
	
	gondokkal terhelt fejedet
	balkezedbe hajtod lüktet
	századunk zord történelme
	hogy is bírja még az elme
	
	grafikát aszalt belőled
	utódokból a szeretet
	éjsötétből hited áttört
	fehér csillag vonalak közt
	
	sírodon egy meggyfalevél
	csizma nyoma rajta Erdély
	görbültél te görbül a tér
	vért sírunk mely aranyat ér

	LOVAM
	
	potyognak a gesztenyék 
	szétesik az óra 
	idő burkán mély a lék 
	lelkemben szakad a fék 
	lovam lovam pejlovam 
	vére hull a hóra 
	
	csipkebogyók megértek 
	szétesik az óra 
	álomhintók elégtek 
	istenek is megkértek 
	ne hajtsunk a tóra 
	lovam lovam pejlovam 
	vére hull a hóra 
	
	jég törik ló felhorkan 
	szétesik az óra 
	szívem sikolt de halkan 
	vergődünk égi tóban 
	maradj még egy szóra 
	lovam lovam pejlovam 
	vére hull a hóra 

	ÚTSZÉLI FÁK
	
	minden tavasszal 
	csonkítják az útszéli fákat 
	égre merednek mint gyerektelen kezek 
	szórják az átkokat 
	
	néhány év alatt 
	öreg megdagadt bütyök marad 
	megadóak mint a földbevert buzogány 
	utcán a harc halad 
	
	utolsó tavasz 
	kicsal néhány rügyet majd ágat 
	mint kopasz janicsárfejeken a hajtincs 
	hantol sok-sok vágyat 

	NÉPDALRABLÓK
	
	álmaink hatszobás Nagy-Magyarországa 
	kis rézkilincseid csüggedten fénylenek 
	ablakaidban légymenetrend pótvizsga 
	ömlik a régi lámpalé élesztőnek 
	rozsdába fúrja a fejét a giliszta 
	
	szárítókötélen lobog a szabadság 
	vízisíelnek a szövőnők pollensár 
	szökken kis házikók álmán a valóság 
	parthoz loccsan a szájvíz mohás a kővár 
	add Istenem hogy szaporodjon a virág 
	
	futball-labdát dajkáló vakondok hüllők 
	anyanyelvek forognak füstöl a motor 
	angyalok szárnya helyett fém teniszütők 
	közt szárnyal a dalos pacsirta mint rotor 
	rakétához csalogatják emberrablók 

	BAZÁR
	
	igen én még azt akarom 
	legyen ne csak tulajdonom 
	de sajátom ez a mozgás 
	nem segíthet már senki más 
	alkimisták tudósok sem 
	rámzárul világegyetem 
	kimozdulok titok nélkül 
	véges utaimba szédül 
	számtalan fekete macska 
	átszeli álmom nyávogva 
	a jelenem egy nagy bazár 
	néha ki de többször bezár 
	a múltam senkinek se kell 
	feszült várakozás delel 
	árnyékom az égen a nőm 
	így hát eladom a jövőm 

	PATER NOSTRADAMUS
	
	kéken szuszog az autógén 
	isten egy palack oxigén 
	nyitott fénybilincs a szárnya 
	idő csikó szőrén mályva 
	
	darázskanálban propolisz 
	porcukorrá darált polis 
	tevegarázs az ég éjjel 
	zsiráfkonyha nappal kelj fel
	feszt dudál a tenger tükre 
	szikrázó fogzománc délre 
	torkom döngő csigalépcső 
	trombitáló zúgó eső 
	
	görbül idő begörbül tér 
	ha a jóslat hozzám elér 
	csillagzápor csupa nittszeg 
	fejünkre hull az est részeg 
	
	gyulladásig présel pappá 
	szívem bőrét képeslappá 
	vadszilvával ázsia jön 
	európát óvd teremtőm 

	MÁSSALHANGZÓK ARITMETIKÁJA
	
	Elhallgatott éveink és életeink elkopott lépcsőin, felmásztunk a Toronyba. Egyikünk se esett kétségbe, hogy a földhöz viszonyítva az égben lebegünk, és egy más világba érkezünk... Az, aki megbízható tapasztalatokat szerzett az általános tökéletességről, az viszonylagos védettségre tett szert, az egyre szűkülő falakkal, és a levegőként fogyó magánhangzókkal szemben. A fogyó lépcsők, a fogyó évek fájdalma a tapasztalás korának jellemzői. A fiatalság díszeinek egyike. Ezért esténként bekapcsoljuk a holdat, a saját holdunkat, saját csillagteleppel. Szikrázó csillagok csiklandozzák, végül a hold elneveti magát, és mint egy sánta vekker kiberregi az éjszakát tagjaiból. Szűkülő falak, összepréselt mondatok. A csend sír, felázik hangja, és összevissza csúszkál, amíg kifut a számból, és ordítás lesz belőle... Egyetlen kenyérvégem a penésszel köt házasságot, és tűzre kéri vacogásom a széklábat. Égnek a csillagok. Itt fenn az igazság láthatatlan emberhez hasonló. Csak azáltal válhat láthatóvá, hogy ruhát vesz magára. Ha sok és bő, lötyögő ruhát hord magán, csak nagyon tökéletlen elképzelést alkothatunk róla. Minél kevesebb és testhez álló ruhát vesz fel, annál pontosabb képet nyerünk róla. De bármilyen képet adjon is a ruházat, továbbra is befedi őt, és csak a ruhát látjuk, nem magát a láthatatlan embert... Az egyre szorító magány levetkőztet, összepréseli a szavakat úgy, hogy a végtelen szorítását csak a mássalhangzók élik túl... 

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	
	Nyomás és elnyomás alatt, súlyozott középarányosok közt, a felperzselt és szénné égetett múltamból, anyanyelvemből egy gyémántkristály maradt. Tudósaink valamikor megfejtik e vegyület képletét, ami elég valószínű a következő lesz: 

	.
	
	Ez a magyar nyelv vegyülete... 

	PEZSGŐ ÉS NARANCS
	
	lelkemből születtél de véredben élek 
	Erdély szívében csak téged kerestelek 
	elhallgattam ha már így akarta Isten 
	és lassan csenddé változott bennem minden 
	
	hold szemed pásztázott és felismert benned 
	pillantásaid pengéi kimetszettek 
	megszülettem feltámadtál bámul Isten 
	hangos tűzként ropog körülöttünk minden 
	
	még gondoláznak zsugorodott levelek 
	a vízben forró vasalók sisteregnek 
	kannibál narancs harapdálja szájprémem 
	csókban forralt pezsgők robbannak az űrben 
	
	gesztenyefák úsznak kitakart tengerek 
	lovak vontatják a mélybe az egeket 
	tajték hullámuk kristálypartot virágzik 
	karácsonyfán gesztenye szemed szikrázik 
	
	hópehely és virágszirom lepkesereg 
	öröktavasz testemre csókod liheged 
	cselekvő szerelmünk kitörő nyarában 
	túlérett gyümölcsként lüktetünk egymásban 
	
	ujjaim pánsípjába leheled múltad 
	forró jövőd bársonytenyerembe olvad 
	galaxis végtelenjébe remeg melled 
	te te mondd ennyire szerettek-e téged 

	OLYAN NEHÉZ ÍRNOM...

	Pedig mindig könnyen bántam a szavakkal. Csak most, ami van, túlnőtt rajtuk, rajtam – az eszközeim mind elégtelenek. Elégtelenségem többletében égek, hiányodban, benned – bennem. Olyan nehéz szétválasztani. Nem is kell. Egy cikk, két cikk Narancs... Sohasemvolt (de jól ismert) ízeket, illatokat, nevenincs érzeteket élek át, ez nem is jó így, bennük élek. Ők vannak (Te vagy) és befogadnak (befogadsz)... Én csak megnyílok, visz a – hoz az ár – folytonos dagály... Szinte tartom magam – maradt munka. Elültettem a kaktuszokat. Nevettek. És készül vándorútra a hangom. Nem könnyű neki. De nekem jó. Hallom, ahogy forogsz a szalagon... Közben délután szeánszot tartok. Itt van az íróasztalod, most érkeztek meg az almafák... jó barátságban vannak az ágyammal. Ma lefekszem veled, s beleringatjuk őket is a heves békébe...

	NAGYKŐHAVAS
	
	huzatos az ezredvég 
	Krisztus újból megfeszül 
	meggyfavirág csészéjét 
	méh törte el egyedül 
	habosan folyik a vér 
	betűk rengetegén át 
	a magánhangzókhoz ér 
	festi a felhők nyarát
	
	még állandó betűkészületben várlak 
	mint árva szó éles metaforák között 
	vágtat a vonat nyikorognak az utak 
	szökteti szellemét a mondat az űzött 
	
	szikrázó rímek szenesednek szabadság 
	balladák zsoltár délutánján érkezel 
	a kolozsvári Fellegvárból igazság 
	betűvitéz diákjaid hozzák most el 
	
	Bem proklamációját Erdély népéhez 
	és kitűzzük a brassói Fellegvárba 
	Bolyai Egyetem tűzijátéka ez 
	Európának Ludwig Roth felolvassa 

	Végre oly sok ínség után megjelent az a szerencsés nap, melyben nektek valódi örömmel hirdethetem, miszerint a közös ellenség: “a muszka és osztrák katonaság” meggyőzetvén, Oláhországba elszaladt, hogy a béke az egész országba kivívatott. Isten áldja meg ezen napot, én pedig parancsolom, hogy a legközelebbi vasárnapon, vagy pedig a távolabbi helyeken felszólításom vétele után következő vasárnapon minden vallások szertartásai szerént oltár előtti vagy pedig szószéki ünnepélyes hálaadások által ezen nap jelentősége hirdettessék. A magyar igazgatás, mely az alkotmányos valódi szabadságot akarja, mely minden múltakat béke kedvéért örömmel felejt, és amely az elvakított néppel soha háborút nem folytatott, azt óhajtja, hogy a különböző nemzetiségek az egyformaság élvezete által a testvériségben egyesüljenek, hogy minden állományi polgárok szokott foglalatosságuk mellé visszatérjenek, hogy az ország rövid időn belül a maga mély sebeiből a béke s polgári szabadság áldásai közt felüdülhessen. A magyar kormány csak boldogítani, nem pedig elnyomni akar. Mindent meg fog tenni, hogy ezen jónak elérését segíthesse. A magyar a külellenséget a határszélektől távol fogja tartani, vagy pedig az országból merőben kihajtani. Erdély lakói! Ébredjetek fel valahára azon mámorotokból, mellyel benneteket a lelkiismeretlen ravaszság összeszorítva tarta, borzadjatok vissza a muszkák használatától, valamint attól egész Európa visszaborzad és használjátok azon alkotmányos jótéteményeket, melyeket nektek a minden igazgatások közt legszabadabb magyar igazgatás ajánl. Ti pedig, megvakíttattak és megzavartak, térjetek vissza honotokba, a magyar igazgatás meg fog nektek bocsájtani, eléggé meg vagytok büntetve lelkiismeretetek mardosó férge által, mely benneteket késő éveken keresztül üldözni fog, midőn benneteket a kegyetlenségekre fognak emlékeztetni, melyeket polgártársatokra árasztottatok, midőn benneteket a közvélemény megítélend. Magyarok, szászok és oláhok, nyújtsatok egymásnak testvérileg kezet, távoztassatok minden nemzeti gyűlölséget, és boldogok lesztek. 
	
	igen boldog vagyok karomba zárhatlak 
	te ötezer éves fáráó hajadon 
	gyógyfüves gyolcsaid lecsavarom rólad 
	suhannak mint ringlispíl és én álmodom 
	
	amint a hétfejű narancsfáim fölött 
	villan és sok csillagot hány a napkorong 
	ezer fokon izzik a versem Johann Gött 
	Pogány Madonnám föltámadt már nem szorong 
	
	őskori szél időpikkelyeket himbál 
	mesél mesél álomba ringat nagyapád 
	negyven napot örményül védeni ez áll 
	a hegyet a hegyet Istenem ha látnád 
	
	rejtelmek zenéje zizzen fölkel a Nap 
	Hétvitéz Hétfalu Hétforrás Hétlétra 
	beavatási szintek sziklák fején kalap 
	csobog a patak halak szöknek a partra 
	
	tested fölajzott íjként pattanásra kész 
	Agyagfalvától a Kőba csúcsig felér 
	Feketekarácsony oláh bosszú és vész 
	lelkek lebegnek szülessen újra a vér 

	Jakab János, Mezei István, Lőrinc István, Veres János, Blőz István, Papp Mihály, Tóthpál János, Musát György, Vereske János, Gödri István, Simon János, Mezei János, Benedek András, ifj. Benedek András, Falnagy Mihály, Bacsó András, Veres Mihály, Antal István, Tóthpál István, Marin János, ifj. Szászgyörgy István, Behes István, id. Papp János, Szászgyörgy István, Antal Bacsó Mihály, Vereske Mihály, Molnár János, Buda András, Szász Kurucz János, Székely Pajor Mihály, Csarmazi Márton, Dénes János, Soós Márton, Szász György, Deák Józsi Péter, Bölöni Lajos, Köpefalnagy András, Tóth Mihály, Sávai János, Vajda Csabai Márton, Czigány György, Váncsa Péter, Csere Péter, Csere Mihály, Páva János György, Kajcsa József, Szonda Tamás, Váncsa Samu, Sükösd Sámuel 
	
	a harmadik létra mint a forradalom 
	elérhető délibábként fényre lebeg 
	falióraként szórja a percet tudom 
	csak lélegzetvisszafojtva lépegetek 
	
	mint fordított aggteleki cseppkőbarlang 
	magába fonja az olvadt pillanatot 
	örök vereségek erdőiből sok hang 
	vízesése ránk zúdult és megátkozott 
	
	jeges orosz sereg gyilkolja Fogarast 
	tömösi szorosban Kiss Sándor elesett 
	hősi halottaink szemére két garast 
	tett a történelem és tovább lebegett 
	
	csángó zászlóalj sziklába véstek téged 
	amerikai elnökök farkasszemek 
	lányom Beatles dalt énekel szíve remeg 
	unokák szeméből könnyeznek e nevek 
	
	A sasok kifeszítik a kétségbeesett gyűrődést agyhártyámon. Kavicsként pereg rá őseim, hőseim neve. Pokoli dörömbölés, gyerekkorom óta magamba zárom. A hőst belső késztetés mozgatja, nem valamiféle üzenet. Érdeklődése a cselekedet, vagyis a véletlen felé irányul. Tagad minden korábbi törvényt, és újakat léptet életbe. Földi röppályáját hasonló út kíséri a szavak birodalmába. Megostromolja a faj nyelvtanát, hozzá fűződik a himnuszok születése. Hőseim, ősi drágakövek kavicshegyek árnyékában, ahonnan éjjelente sziklákként védelmezik európai álmainkat. A magyar nyelv a Kárpátok Utolsó vacsorája. Akinek sikerül kiegyenesítenie a kanyart, a Kárpátok hajlatát, az a világosság nyelvén fog szólani. Számomra mindig itt kel föl a nap, mert itt az igazság mindig csorbát szenved. 
	
	Bácsfalu: Borcsa János, Dávid Márton, Dénes András, Dénes János, Falnagy János, Gosuj György, Gödri István, Gyerkó András, Gyurka János, Iepura István, Laczkó János, Merzsák Mihály, Pap György, Pap István, Pál András, Pünkösti András, Simon István, Simon János, Simon János, Vajda Péter, Veres Mihály. 
	Türkös: Farkas Mihály, Szász Bacsó Mihály, Farkas István István, Jónás Mihály, Német István, Islik István, Székel János, Gyerkó Mihály, Borcsa János, Szörnyű András, Lőrincz János, Mezei András, Kovács Mihály. 
	Csernátfalu: Bacsó Mihály, Balog János, Bálint András, Barabás János, Bartos Mihály, Benedek Andir András, Benedek Márton, Dani Mihály, Dávid János, Dénes János, Dodé István, Dodé János, Erdélyi János, Farkas Pál, Hajdu István, Jakab István, Jani Mihály, Káplár János, Kis Jakab István, Kis János, Küs András, Paál Bálint, Pál András, Pajor András, Papp András, Sánta András, Tamás Márton, Veres István.
	Hosszúfalu: Benedek János, Csukás György, Dávid András, Dávid Andor János, Deák Józsi Mihály, Giró János, Gödri János, Gödri János, Gödri Márton, Gödri Mihály, Jani Mihály Márton, Kalit Mihály, Kocsis Mihály, Pari János, Sánek András, Sipos János, Kocsis Mihály, Szabó József, Csáki András, Csáki János, Dávid Mihály István, Pari Mihály András, Vajda Mihály János, Jani János Mihály, Gödri Mihály János, Magdó János György, Gödri István Mihály, Dávid István, Bandi István, Gocsmán János, Török Pál, BENCZE MIHÁLY, Miklós Mihály, Jani Mihály András, Deák István, Stefán János, Csáki András, Diák Nagy András, TOMOS ILKÓ JÁNOS, Hammas János, Vajda György, Kocsis János, Erdélyi András, Fazakas János, Czimbor István, Köpe János, Minka Mihály, Major János, Török János. 
	Tatrang: Ander János, Benedek János, Barkó Dávid, Balázs István, Barkó Samu, Bibó István, Barkó Mózes, Barta Samu, Buna Márton, Bálint István, Bibó György, Barkó Mihály, Buna András, Barkó István, Boldi János, Csórik János, Csere Mihály, Csiki György, Csere Mihály, Csere György, Csórik György, Csiki György, Csiki Simon, Csiki Péter, Csiki Mihály, Fejér György, Fejér János, Fejér Mihály, Fóris György, Fejér Mihály, Gyerkó Sándor, Koszta János, Kajcsa Márton, Kaszári Márton, Kajcsa János, Korodi Pál, Kovács János, Koszta György, Koszta János, Lukács András, Molda János, Mikes Mihály, Molda Mihály, Mihók János, Molnár Mihály, Manczók Mihály, Molda István, Mikes György, Nagy Mihály, Nagy István, Koszta Pál Mihály, Pál Péter, Pál Sándor, Sára Mihály, Sára Samu, Sára István, Sára István, Sára Mihály, Tóth András, Tóth Mihály, Tóth István, Tóth János, Tamás Mihály, Jakab Márton, Váncsa István, Váncsa Simon. 
	Zajzon: Buna István, Buna Mihály, Bálint Mihály, Bálint Márton, Géczi Márton, Taizs Tamás, Taizs András, Buna Samu, Csere Márton, Taizs Mihály, Kosztapál András, Jakab János, Jakab Mihály, Pálandor Mihály, Miklós István, Miklós Mózes, Orbán István, Géczi György, Fórizs András, Miklós János, Tóth K. Márton, Géczi István, Buna András, Bálint Márton. 
	Pürkerec: Fejér István, Buna Márton, Gyerkó János, Jónás Márton, Rab Sándor, Veres Márton, Kajcsa András, Fejér Sámuel, Papp Sámuel, Jakab János, Jakab Sámuel, Pethő
	István, Gyerkó Márton, Orsi András, Buna Mihály, Orbán György, Fejér András, Sipos András, Kajcsa Sámuel, Buna Sándor, Simon Mihály, Korodi András, Simon Mátyás, Simon Mihály, Buna Mihály, Kajcsa Mihály, Sipos György, Fejér János, Kajcsa Mihály, Kajcsa Sándor, Fejér István, Sipos András. 
	
	When I find myself in times of trouble 
Mother Mary comes to me, 
speaking words of wisdom, let it be. 
	And in my hours of darkness 
she is standing right in front of me, 
speaking words of wisdom, let it be. 
	Let it be, let it be, let it be, let it be, 
	whisper words of wisdom, let it be. 
	
	ige vagyok s nem névelő igézzél meg 
	fáj a halnak Jónás Jónásnak is a cet 
	letérdel az élet Babits is elréved 
	friss titkainkkal új lépcsőt mászik a tett 
	
	hatalmas sziklán kétszáz éves varjú 
	történelmet tanít még nem tud románul 
	Erdélyből a nyelvtörvény mert magyar ajkú 
	mohos határkőre száműzte galádul 
	
	neki adjuk a Mackó-sajtot juhostól 
	a ráncos bronzinge közérthető ige 
	aranyszegek feszítik fél a tolvajtól 
	tudja hogy Kiss Sándornak mi a lényege 
	
	Kiss Sándor vándorútra indult, hogy keresse a választ mindarra, amit nem tud. Lassú léptekkel ment, a gyönyörű természetet csodálva. Hirtelen meglátott egy galambot, amely olyan fáradtan repült, hogy azt lehetett hinni, bármely pillanatban a földre zuhan. Utolsó erőfeszítésével a Szabadság lába elé ereszkedett.
-	Könyörgök neked, mentsél meg engem! Egy keselyű üldöz reggel óta, teljesen ki vagyok merülve, te vagy az utolsó reményem! Nézd, jön a keselyű, már itt is van! 
		Valóban közeledett feléjük egy nagy, fekete madár, de az is nagyon fáradtan repült, alig tudta mozdítani szárnyát. 
		Kiss Sándor felemelte a galambot, a ruhájába rejtette, és gyengéden suttogta: 
-	Költözzön béke a szívedbe, kis galamb! Én Kiss Sándor vagyok, felajánlom mellemen a vendégszeretetemet, nincs mitől félned. 
	A Keselyű is leszállt Kiss Sándor lábai elé, a tollai borzoltak és piszkosak voltak. 
-	Nem bírom tovább – mondta. – Te okos Kiss Sándor, láttam, amint a galambot a ruhádba rejtetted. Add ide nekem, mert ha nem, végem van. Elfogyott minden erőm. 
-	Semmi esetre se adom neked, hiszen megígértem neki, hogy biztonságot talál nálam. A vendégszeretet megsértése nagyon nagy bűn lenne. 
-	Ez a galamb az enyém, nem a tiéd. Amikor felemelted, ereje végén tartott, a hatalmamba került volna, a zsákmányom lett volna. Add hát ide a tulajdonomat! 
-	Lehetetlen, nem adom! 
-	Gondold meg, Kiss Sándor, én keselyű vagyok, természetemet az istenektől kaptam, akik a táplálékomat is előírták nekem. Én ezt a galambot legyőztem, ő az én keselyűként végzett munkám jutalma, ide kell adnod nekem! 
-	Lehetetlen – mondta a Szabadság, de már érezni lehetett a hangján, nem olyan biztos a dolgában, mint amilyen kezdetben volt. Halkan folytatta: – Szívesen tennék neked szívességet, keselyű, de azon áron, melyet követelsz, nem tehetek. Menj újra vadászútra, ez az egyetlen, amit tehetsz. 
-	Megint menjek vadászni? Rossz tréfáid vannak, Kiss Sándor! Nem látod, hogy a fáradtságtól már repülni se tudok? Ha egy róka ilyen állapotban talál rám, végem van. Arra akarsz kényszeríteni, hogy vagy éhen pusztuljak, vagy az ellenségeim pusztítsanak el? Rendben van, meghalok, de vedd tudomásul, ezt az ellenem elkövetett bűnt a lelkedre kell venned. 
		Kiss Sándor belátta, a keselyűnek igaza van. De a galambnak is igaza van, hogy meg akarja menteni az életét, és neki is igaza van, hogy a galambot magához vette. Mondja a kismadárnak, hogy ő a keselyű munkájának jogos jutalma? Elvegye a halálra fáradt keselyű elől a biztos zsákmányt? Az ártatlan galambot feláldozni? Lehetetlenség! Az ártatlan keselyűt feláldozni? Lehetetlenség! Egy lehetőséget látott csupán. A keselyűhöz fordult. 
	- Igazad van, keselyű, nem szabad elvennem a jutalmadat. Ezért a saját húsomból adok oda neked annyit, amennyi jár. 
		Hirtelen egy mérleg és egy kés ereszkedett a Szabadság elé, aki a mérleg egyik serpenyőjébe a galambot helyezte, másik serpenyőjébe pedig testéből kivágott nagy darab húst. 
		Mivel a mérleg nyelve a galamb felé mutatott, még kivágott egy húsdarabot, aztán még és még a testéből. De akármennyit vágott is ki, a mérleg nyelve mindig a galamb oldalán maradt.
		Akármilyen nagy darab emberhúst tett is a serpenyőbe, nem egyensúlyozta ki a kis galamb testének a súlyát. 
		Ekkor Kiss Sándor egész testével ráállt a mérlegre, s abban a pillanatban egyensúlyba került a két serpenyő. Egy élet egy életért! A keselyű megrázta szárnyait, és istenné változott: 
-	Én vagyok a Költő. Próbára akartalak tenni, és te a próbát kiálltad – mondta, és megcsókolta a Szabadságot. 
		Ambróziaeső hullott az égből, begyógyította Kiss Sándor sebeit, a Költő pedig kihirdette, hogy benne fog újjászületni. 

	szabadságharc elveszett csak kötőszavak 
	javítják a verset az ige bujdoshat 
	vérdíjat tűztek fejére rejtik tavak 
	az ötödik létra szirmokkal takargat 
	
	hull a tavasz még röpülnek a madarak 
	félrevert érchangú égen dörrenések 
	virágot himbál az árok s a darazsak 
	véresre marnak árvulnak a gyerekek 
	
	ritkul a levegő sok már a temető 
	Máriára bíztad országod Szent István 
	álmainkban még visszaszáll a teremtő 
	az ég varjúhadtól terhes nem lát tisztán 
	
	csángó hősök kihantolt sziklarengeteg 
	európai elnökök felnégyeltek 
	fiam Beatles dalt énekel lelke remeg 
	unokák szeméből könnyeznek e nevek

	Kővel etetem a sivatag homokját, hogy a könnyek, mint írásjelek arcunkra vetítsék mindazt, amit gondolatban átéltünk. Drága őseim, hőseim, a bennetek megnyilvánuló véletlen törvénnyé emelkedik. A hős nem egyéb, mint olyan tulajdonságok összehangolódása ama belső késztetéssel, amelyek a cselekvés útján hősi tettek formájában üzenetté válnak. Az üzenet: a hős által felfedezett, elhódított tér és idő, amelyet halála után a faj saját vágyaival népesít be. 
	
	Bácsfalu: Gödri András, Lázáricsek Lukács, Szén András, Kapitány István, Balázs János, Illyés János, Pál András, Köpe Mihály, Szén György, Gócza János, Pál Mihály, Szén András, Dénes György, Mécs János, Bálint Mihály, Tóthpál András, Lázáricsek Gyula, Gyurka András, Cikeli Péter, Gocsmán János, Jónás Péter, Partis András, Kajcsa István, Gocsmán András, Borcsa István, Visowski István, Pajor István, Gödri Veres János, Pál István, Szén András, Girószász Mihály, Gyerkó István, Lukács Bereczki István, Földvári József, Barkó Mihály, Molnár József. 
	Türkös: Szász Benedek István, Petri Gyula, Farkas János, Boros Mihály, Szörnyi András, Szabó Béla, Gödri Mártis János, Zsigmond Béla, Farkas István, Lukács János, Gocsmán András, Kiss Mihály, Lukács Mihály, Tóth András, Tóthpál András, Buna András, Szász Gyerkó András, Piroska István, Máthé János, Girószász Mihály, Kapitány P. István, Gödri István, Tóth Péter, Nagy Márton Mihály, Boros István, Girószász István, Girószász János, Bartos Király János, Sipos Márton, Benedek Vajda István, Kapitány János, Kovács Mihály, Tóth János, Bartos István, Szász Bacsó István, Fejér Mihály, Bartos Tácsa János, Kiss György, Jakab Mihály, Farkas István, Bartos István, Rákóczi János, Jónás Mihály, Gyerkó M. István, Papp István, Jakab Péter András, Maróti János, Lender András, Tóth István, Balog István, Antal Bacsó János, Kiss István, Papp Márton, Orbán Kálmán, Györke György, Balogh István, Gábor Mihály, Tóthpál András, Tóthpál János, Mezei István, Szörnyi János, Szász Mihály, Benedek András, ifj. Lőrincz Mihály, Jakab B. Mihály, Borcsa András, Soós György, Piroska Mihály, Soós Lukács János, Antal Jakab Mihály, Vajda Mihály. 
	Csernátfalu: Jakab Péter Márton, Pajor István, Farkas Mihály, Székely András, Székely János, Jakab Péter András, Papp János, Bálint András, Tóth Mihály, Dávid János, Erdélyi Samu, Benedek Mihály, Gölts Rudolf, Barthos Mihály, Magdó János, Tomos István, Gyulai Nagy András, Magdó János, Bartos Király János, Papp Mihály, Szörnyi János, Leonhardt Miska, Jakab Péter Márton, Jámbor Márton, Péter István, Székely András, Balázs Márton, Benedek Mihály, Vajda Márton, Gyurka Mihály, Veres Szászka Mihály, Fazekas István, Kapitány Borcsa János, Dénes Pál, Benedek István, Peltán András, Márton András, Kapitány János, Veres Márton, BENCZE MIHÁLY, Benedek Káplár János, Veres Sándor, Veres János, Benedek András, Giró Dani János, Jakab Andor Mihály, Jakab Andor István, Kocsis István, Pajor András, Lőrincz Kónya István, Benedek István, Tikosi János, Benedek Köteles Mihály, Márton Dódé István, Márton András, Soós János, Tóth András, Tóth Mihály, Tóth István, Vajda Péter, Vajda Mihály, Lőrincz Köblös András, Benedek Andir Samu, Magdó János, Lőrincz Köblös Mihály, Lőrincz Köblös András, Magdó Márton, Fórizs György, Jakab József, Nagy János, Nagy István, Lukács József, Tamás János, Sipos Márton, Gocsmán János, Dávid András, Kapitány Péter, Kapitány István, Jónás Mihály, Szász József, Dodé István, Bálint István. 
	Hosszúfalu: Dr. Kupcsai Győző, Kapitány István, BENCZE MIHÁLY, BENCZE JÁNOS, Henter Pál, Mina János, Papp András, Dr. Jakab György, Lovász Boldizsár, Lőrincz János, Török Mihály, Csabai Vajda György, Fazekas Mihály, Kovács Endre, Islik István, Papp András, Hammas Péter, Szakál Márton, Türkösi Mihály, Bibó András, Lenhárt János, Miklós Péter, Török János, Tamás András, Szilágyi Mátyás, Czimbor Péter, Cseh Károly, Dávid Miklós János, Jani János, Jakab István, Vajda János, Székely András, Török János, Köpefalnagy István, Jani András, Jakab János, Bartha Márton, Gócza István, Fórizs István, Sandi János, Benedek Pétris János, Brendörfen Károly, Artnord Richárd, Dávid István, Sánek János, Ober János, Csukás János, Bacsó András, Sebestyén József, Vajda Mihály, Jakab Mihály, Buda Mihály, Jakab István, Péter András, Köpe Mihály, Tomos Mihály, Dávid Andor Mihály, Jani Mihály, Szász Bacsó István, Vajda János, Barabás János, Tóth István, Ruzi András, Szász András, Vajda Mihály, Mikes Mihály, Kiss János, Antal Bíró Péter, Borcsa János, Székely Pajor Samu, Nyiredi Áron, Papp Mihály, Jakab István, Köpe János, Ábrahám István, Dávid István, Dávid András, Dávid Miklós András, Fejér István, Jónás György, Jani István, Köpefalnagy István, Lőrincz Mihály, Szász István, Pajor Köpe Mihály, Dávid A. Mihály, Csáki András, Pataki András, Székely István, Erdély István, Borcsa György, Erdély Márton, Bartha Mihály, Benedek András, Barabás Mihály, Deák István, Dávid Andor István, Dávid M. Márton, Giró János, Jakab György, Péter János, Szász István, Székely András, Székely István, Gyerkó György, Jakab István, Bartha Mihály, Bartha Gyula, Benedek Nagy János, BENCZE ANDRÁS, Fórizs Samu, Fischer Kálmán, Gócza András, Jakab György, Jani András, Jakab János, Jakab Mihály, Kocsis András, Köpecsiri István, Köpe János, Lőrincz Gócza Márton, Miklós János, Nagy Mihály, Lukács András, Deák András, Jakab János, Nyiredei József, Piroska Márton, Szász Bacsó András, Türkösi János, TOMOS ILKÓ JÁNOS. 
	Tatrang: Kiss András, Incze József, Fejér István, Váncsa György, Tóth György, Szonda János, Sára Efraim, Sára András, Pál György, Fejér Mihály, Mikes András, Deák István, Bibó András, Pajor Mihály János, Molda Samu, Váncsa István, Buna György, Kiss János, Szonda János, Lőrincz Samu, Vajda János, Bálint András, Szász István, Kajcsa Mihály, Molda Márton, Serbán János, Lakatos Miklós, Csiki Mihály, Jakab Mihály, Pajor István, Barkó Pál, Lukács István, Gires Mihály, Fejér János, Fóriska János, Tóth András, Fórizs György, Mikes Simon, Pajor János, Csuha András, Kajcsa Mihály, Balázs Samu, Csiki György, Bacsó János, Kajcsa Márton, Kosztarab István, Pál János, TOMOS ILKÓ JÁNOS, Gires András, Dinka Mihály, Sára János, Mancsók Samu, Vajda István, Buna Mihály, Bálint György, Csórik István, Csuka György, Csere Mihály, Csabai Mihály, Deák István, Erdély János, Gires Samu, Jakab András, Koszta István, Molda Samu, Pajor György, Pajor János, Kajcsa János, Szonda György, Simin János, Vajda István, Bálint Mihály, Szakál István, Kerekes Lázár, Bálint Márton, Balázs Márton, Fóris István, Máthé Illés György, Kajcsa István, Szabó Gyula, Szakál András, Fejér György, Csiki János, Ander Mihály, Buna Samu, Sára András, Kajcsa Samu, Pál Márton, Kajcsa János, Vajda Tóth István, Bacsó György. 
	Zajzon: Tóth Márton, Buna István, Taizs Samu, Geczi György, Jakab Mihály, Fóris István, Miklós György, Buna Sándor, Engber Vilmos, Molnár Mihály, Vajda György, Szakál Márton, Jakab István, Jakab Samu, Sipos András, Bálint István, Geczi János, Fóris István, Buna János, Szász István, Bálint Samu, Fóris Márton, Geczi Sándor, Ander János, Tóth István, id. Jakab István, Taizs Mihály, Gödri János, Geczi Mihály, Lukács Mihály, Tóth Sándor, Tóth János, Csiki György, Orbán Mihály, Vajda Márton, Bálint István, Bálint István, Jakab János, Székely János, Bálint Samu, Ander Samu, Geczi András, Miklós Márton, Bálint Mihály, Tóth János, Szakál István, Szász András. 
	Pürkerec: Szász István, Kajcsa György, Sipos János, Orsi Samu, Lőrincz Márton, Fejér Mihály, Rab János, Kosztapál János, Sipos Tamás Márton, Barabás András, Simon András, Fejér Bálint Samu, Jakab Márton, Csere Márton, Jakab István, Szakál András, Mikes Ödön, Jakab János, Fóris Márton, Lőrincz Samu, Gyerkó János, Lőrincz Mihály, Buna András, Dávid István, Buna Mihály, Polczkulzi Samu, Buna András, Fejér András, Sipos András, Orbán János, Lőrincz András, Sipos János, Korodi István, Pető András, Fejér Samu, Mihok András, Kajcsa Mihály, Orbán György, Orsi Samu, Fejér János, Oláh István, Tóth József, Jakab István, Korodi István, Barti András, Veres Mihály, Gyerkó Péter, Tóth Sándor, Szász István, Buna Mihály, Korodi Samu, Jakab Mihály, Dávid István, Jakab István, Dávid Sándor, Jakab András, Kajcsa Mihály, Korodi Mihály, Gyerkó Dani István, Váradi József, Orbán István, Bálint Márton, Barti Mihály, Jakab István. 
	
	And when the brokenhearted people 
living in the world agree, there will be an answer, let it be. 
	For though they may be parted there is a chance 
that they will see there will be an answer, 
	let it be, let it be. 
	Whisper words of wisdom, let it be. 

	hát véget ért az első világháború 
	az értelem s a férfiak tömegsírban 
	a szóforgácsok közt rím nélküli ború 
	ég iszapját merik a nők libasorban 
	
	hervad a holdvilág nem jön megváltás sem 
	haló fényt lobbant a gyertyaszál fél szemmel 
	álmaimban még visszanéz másik szemem 
	egyetlen emlékezés s a fény megemel 
	
	véres betűkkel kivert új országhatár 
	hol lesz a gondolat kéklő forgataga 
	rosszabb mint a török rosszabb mint a tatár 
	tenyérből a nincs-kölest adogatja 
	
	egyetlen égi ösvény keresztmetszetén 
	ragrongyos szavaink verssé aszalódnak 
	kiáltó szó csattanó ostora mentén 
	Kós Károly üzen a zománcos holnapnak 

	“Fölébredtünk. Látni akarunk tisztán. Szembe akarunk nézni az Élettel, tisztában akarunk lenni helyzetünkkel. Ösmerni akarjuk magunkat. Számba kell vennünk erőinket, szerveznünk kell a munkát, tudnunk kell a célt, amit el akarunk érni. Aki fél, aki gyáva, aki nem bízik, aki nem hisz, aki gyenge, az lépjen ki a sorból. Az menjen. Az nekünk bajt csinál, az a mi munkánkat akadályozza, az a mi lábunk elé gáncsot vet, a mi árulónk az! Senkit se sirassunk, aki elmegy innen. Senkit se tartsunk vissza. De biztassuk azt is, aki habozik; az ingadozóknak nincsen helye itt most. Kiáltó szó vagyok: ezt kiáltom! Az ítélet végrehajtatott. Erdély, Bánság, Körös-vidék és Máramaros kétmillió magyarsága bekebelezett Romániába... Nem rekriminálunk. Nem keresünk árulókat, nem keressük a megalkuvókat, a gyávákat, a bűnösöket avagy a bűnbakokat. Nem vigasztaljuk magunkat gyáván azzal, hogy most hibáztatunk. De viseljük sorsunkat, ahogyan az reánk méretett. Nem keresünk jogot vagy jogtalanságot, nem igazságot vagy igazságtalanságot, nem várunk méltányosságot, sem kegyelmet. Nem is kérünk. Nem kutatjuk, hogy az a nélkülünk, rólunk készült és kötött trianoni szerződés miféle koldusalamizsnát rendelt számunkra. Nincsen sok értelme ennek. A mi igazságunk: a mi erőnk. Az lesz a miénk, amit ki tudunk küzdeni magunknak. 
	A bátraknak kiáltok hát, a harcolni akaróknak, a kötelességtudóknak, a látni akaróknak, az előrenézőknek. Álljanak elő, ne szégyenkezzenek, ne duzzogjanak. Az Élet nem vár, az Élet rohan. Kiáltó szómmal ezt kiáltom!”

	a hatodik létráról lenézett egykor 
	Reményik Sándor és nem volt meg a korlát 
	azóta is visszhangozza az utókor 
	ne hagyjátok a templomot s az iskolát 
	
	a nyelv ma tündérvár szikláin kőrózsa 
	a Halál és Születés nagy kék vizében 
	az idegen szél már szirmait szaggassa 
	kenuk sodródnak az élet tengerében 
	
	kiöntött az óceán s a Nagykőhavas 
	elsüllyedt mint egy királyi őskorona 
	Hunort és Magort még üldözi a szarvas 
	alattuk villog a sziklák birodalma 
	
	a Nap mint félvér kiscsikó lejti táncát 
	tiszta idő ellátni a Don-kanyarig 
	apám sebesült de a csángók a csatát 
	elvesztették irtják őket mind egy szálig 
	
	névtelen csángó hősök és orosz fogság 
	az európai tetves szerződések 
	a Beatles még énekel már nem orvosság 
	unokák szemével nagyanyák könnyeznek 
	
	And when the night is cloudy 
there`s still a light that shines on me, 
	shines until tomorow, let it be. 
	I wake up to the sound of music, 
Mother Mary comes to me, 
	speaking words of wisdom, let it be, 
	Let it be, let it be, let it be, let it be, 
	there will be an answer, let it be. 
	Let it be, let it be. 
	
	a hetedik létrán megnyílik a hegy is 
	ég mint az egyiptomi Királyok Völgye 
	a sok szikla befejezetlen piramis 
	Anubis nyomain visz a szívem hölgye 
	
	szétpattannak a színes kicsi virágok 
	vadorgona közt illatos medvehagyma 
	a nagy törékenységben mint fényszilánkot 
	szívünkbe préseljük darabjait még ma 
	
	zöld tócsában négylevelű lóherésben 
	virágpelyhek havaznak verset kaszálok 
	te gyűjtöd a szénát a Garcsin völgyében 
	a hálóingedre mintaként varrjátok 
	
	szétnyílna a hegy mint égő kaktuszvirág 
	de gyökerükkel befonják a fenyvesek 
	mint idős ember kezén a dagadt inak 
	félsínen futnak mintás perzsaszőnyegek 
	
	innen már ellátni a Felső-Provence-ig 
	Illyés Gyula hullnak hajszálgyökereid 
	ellustult delek harangszója hallatszik 
	minden már tünemény kopnak emlékeid 
	
	Mikes Kelemen elmond egy torokszorító esetet. A fejedelem, Rákóczi Ferenc udvara rabok vontatta gályán ment Franciaországból Törökországba; épp azon az útvonalon, amelyen másfél századdal előbb a régusse-iek jöttek. A nyílt tengeren ismerős énekre füleltek föl. Az evezőkhöz láncolt rabok énekeltek. Magyarok! – tért vissza a hírrel az urakhoz az, aki lenézett a nyíláson. Aztán a födélzet utasai tovább ettek-ittak, beszélgettek. Szóba se ejtették többé a lentieket. Holott más gondjuk se volt, mint a haza, a hazai szegény nép. Ilyen keményszívű lett a szent fejedelem, a hős Bercsényi? Hősök voltak, a szabadság kanonizálható szentjei, a hűség mártírjai. De egy-egy nép egységét nem az egy-anyanyelvűek táborában látták. Ezt ők még nem láthatták. A haza edénye számukra nem a nemzeti nyelv volt. Az országban ők még a szó hajdani gyökerét érzékelték: az úr-ságot; a natioban a nemzetben, a nemes nemzetet, a hadakozót, a natio bellicosa-t.

	mennyi halott mennyi név és mindezekért 
	ötvenévenként meggyilkolták a testem 
	a hátamon cipelem a történelmet 
	kősziklákba zárt lelkeket ébresztgetem
	
	segíts Madonna csak te segíthetsz nekem 
	vedd le fáradt vállamról e nehéz terhet 
	hadd szülessen újjá a kőbe zárt lelkem 
	benned veled éljem meg az örök létet 
	
	a fenyves susog megállsz hallgatod apád 
	áldását adja kezedben a tudomány 
	megszabadít a szikláktól szívem a hazád 
	az újjászületés a legszebb találmány 
	
	kis faházikó szerelmünk kemencéje 
	még soha nő karjaimban így nem égett 
	most tudtad meg mi a szerelem mércéje 
	megállás nélkül szeretkeztünk ezer évet 
	
	érett lényként egyszerre jutottunk a csúcsra 
	Erdélyt harapdáltad a forró testemre 
	szemfogad nyoma a Nagykőhavas újra 
	kezdjük a végenincs szerelmet estére 
	
	új dimenziókba érkezünk az igaz 
	látod amint másnap könnyezünk csendesen 
	a Pojánán emlékoszlopot állítasz 
	az együtemű szimfóniát nedvesen 
	
	éjszakai fagyizás tölcséreibe 
	hány Hold-gombóc verset szavaljak el neked 
	Nagykőhavason a négy évszak egyszerre 
	összeprésel így leszünk hát végleg eggyek 
	
	kerekei az éjszaka csendjét szelik 
	sínhez fen megint a hasogató bánat 
	iszonyúbbá tágul a távol nem alszik 
	lelkemen áthalad egy csattogó vonat 
	
	huzatos az ezredvég 
	Krisztus újból megfeszül 
	gesztenyefák termését 
	szedegetem egyedül 
	habosan folyik a vér 
	évek rengetegén át 
	végre hozzád értem én 
	és te bennem maradtál 

	

	HA AZ ALMAFA BARACKOT VIRÁGZIK
	
	Egyetlen testvérem. Mikor fáradt vagyok, összetett mondatokban beszélek Veled. Most már olyan régen nem aludtam, hogy az ébrenlét különösen felfokozott állapotába került a tudatalattim. Beszéljünk akkor... ma, és mindennap, és mindörökké... ámen. Ezt felfoghatod mint pogány húgocskád imaszerű mormolását – ez minden, ami tőlem telik. Talán nem is kevés. Itt van az, amit még nem tudok leírni, mert az, hogy szeretlek az ide nagyon kevés. Beszélgetések – első mondat. Park, bal sétány, utolsó pad, szélső hely, beindítom a melegítőberendezést, hűlt mese helyét találod. Folyik tovább a fogócska. Ellenséges jó barátaink. Kör közepén állunk, nincsen arcunk (eltakartuk), nem voltak szüleink, nem lesznek gyermekeink, voltunk ketten, hiszünk egyet, leszünk egyek (kettők, hármak...) megtalálhatsz? megtalállak? Elbújtunk hatalmas kérdőjelek alá. Felkiáltó mondat következik: Te! te!... te! Belegörbül a hátunk a felkiáltó jelbe, de másképp nincs létra, amiről elérhetném a ráncot a szemed szögletében, pszichológus testvérkém. Kérdeztél, feleltem. Hallgattál, úgy tettél, mintha te nem félnél, ha az almafa barackot virágzik. De én láttalak, amikor selyemhernyók befészkelték lárváikat szőrös bőröd alá. Rátapadt a nyelvem, beszélek, ha már így akarod. Te hallgass a méhekről, és mesélj csak a szomszédos árvácskáról. Így nehéz, de mondom, ha akarod, egyszer kiszabadul a Kaptár és elérnek hozzám is. Nincs Fullánkjuk. Te tudod, hogy az alma héja kemény, de a magja barna. A békáról a mesét elfelejtetted. A Nem-Királylány nem fél a gólyától csak a csóktól, amitől a narancsfa hetedik feje királyfit virágzik. Maradj így, ne takard ki az almamagot húsodból. Még egy pillanatra legyünk láthatatlanok, mielőtt az utolsó kérdőjel alatt összeroppan vagy kiegyenesedik a narancsunk törzse. 

	LA FONTAINE DE L’AMOUR
	
	mosolyog az élet feneketlen kútja 
	mert a szerelem érmékkel tapétázza 
	királyok és híres emberek hűlt arcán 
	pénzes halak úsznak unottan és árván 
	zsebünk már üres csukott szemmel követjük 
	kőfalak mentén egyre lennebb süllyedünk 
	már bokáig merülünk a hűvös kútba 
	fejünkre egy-két madárdal csobban újra 
	felitatja a napot az erdő de kár 
	majd ránkdől betakar és kialszik a nyár 
	a csend is elnémul szívünkbe menekül 
	szorítjuk egymást arcunk bele is kékül 
	valami kezdi csiklandozni talpunkat 
	apró halak a zokninkba beleúsznak 
	majd a bőrünk alá bele a vénánkba 
	és egyre többen bújnak fáradt ruhánkba 
	hegyekről zubognak a fényes pisztrángok 
	folyókból a harcsák és a dagadt pontyok 
	és egyre hevesebben úsznak felfele 
	combunk remeg csípőnk tánca réved bele 
	gyomrunkban tátong a tenger összes hala 
	szívünkben bálnák csapkodnak élve halva 
	torkunkban fókák szorongnak láss tombolást 
	szájunkban a véres cápák marják egymást 
	ki-be ugrálnak szemünkből a delfinek 
	tenyerünkben elektromos ráják égnek 
	tengeri lovacskák rántanak az égbe 
	elbódít a repülő halak zenéje 
	az óceán minden állata bennünk zsong 
	átéljük a teremtést míg Isten borzong 
	dicsértessék a te neved a te műved 
	legyen meg akaratod ha ez kell neked 
	miképpen a mennyben úgy itt a földön is 
	és erre Lucifer settenkedve máris 
	egy elesett balkáni nőnek álcázva 
	zsinórra kötött mágnesével kirántja 
	a táltoskútból az igét és érméket 
	megszűnik a varázslat könnyek peregnek 
	az élet megint feneketlen kút marad 
	arcunkat is egybemossa a sivatag 

	TE DRÁGA
	
	Te drága, drága, drága – kő! Már megint gyűlölöm a szavakat, mert ők elérnek hozzád, én meg nem, mert túltengenek, mert ők ölelnek helyettem is... Egyszerű dolgokat szeretnék tenni: egy csésze teát vinni neked, megsütni reggel a rántottádat, medvehagymát szedni nekünk és közben nem szólni egy szót sem. Csak hallgatni... és nézni téged... Azt hiszem, tudom mit jelent más dimenzióban találkozni, de itt ebben nagyon-nagyon hiányzol... A szavak pedig olyan fogyatékosak. És mégis rájuk kényszerülök. Ők nevetnek rajtam, és csúfondárosan nyelvet öltenek rám. Lehet, egyszer mégis elhallgatok? Annyi mindent szeretnék küldeni neked (és kapni tőled): egy csókot, egy ráncot a szemed szögletében, egy simogatást, a brassói szél susogását, egy tüsszentést, a napot... Csomagoljam szavakba őket? Nem lehet. Jó, hogy időnként valami így is megérkezik. A Te szavaidat szeretem, persze ők sem pótolják a többit. Gyönyörűen írsz, mert gyönyörűen érzel, szeretsz. Szép lelked van és mindent kitöltő jelenléted. Bennem. Szavaid ringatnak, ringatnak és annyira érzékletesek. Képeid annyira élők, hogy tényleg képesek életet fakasztani. Neked tényleg érdemes írni. A szavak számodra a csillék, amik felhozzák a mélyeidben rejlő drágaköveket. Te egyetlen nagy drágakő... Írjál, írjál, hogy gyönyörködhessünk mi is a benned rejlő Kincsben, megízlelhessük zamatodat, szerethessük a bennünk és körülöttünk levő dolgokat... Lám-lám mégiscsak szeretem a szavakat. Csak a Tieidet! 

	HA DONÁT FELTÁMADNA...
	
	Mc Donald’s nyílik útfélen s nem orgonák 
	a dollár újra szász csodát ígér 
	Buddhapesten Bukaresteledik reánk 
	Brasshowban a taps Kolhozvárig ér 
	
	isztambuliznak oroszok a német márkával 
	mint egykor régen világháborúk idején 
	cigányok házát újra lángra gyújtanák 
	a Bécsben nyíló Stalin-orgonák 
	
	mit ér az ország mit ér a csend 
	mit ér a balkáni éj 
	ha itt soha nem lesz rend 
	nyugatról se jön be fény 
	
	megyünk és fogyunk észrevétlen 
	újra nem jelentkezem 
	kóbor farkas orgonál 
	s vérzik a szívem 

	LUFTZUG

	lekaszálták Erdélyt
	szénaillatát még 
	kavarja a vonat
	pipacsfoltos arcát
	pipacsmezők mossák
	szárítja a vonat
	
	összegyűrték Erdélyt
	ráncos sorsát pengék
	borotvál a vonat 
	múltját mossák mindig
	kondenzcsíkra teszik
	bogozza a vonat
	
	felszántották Erdélyt
	ültetik a reményt
	lelassít a vonat
	kifeszített húrok
	rossz kapák és vonók
	zakatol a vonat
	
	alagútba Erdélyt
	hadd keresse fényét
	bújócskázó vonat
	sorompó kolompol
	irigyel sok traktor
	beképzelt egy vonat
	
	hó borítja Erdélyt
	tolatja a békét
	tankcsapda a vonat
	rozsdatemetőbe
	érem másik fele
	kisiklott egy vonat

	

	DERENG A GÁLYA

	vad lett az erdő		az erdő vadul	
	szökevény ágak 		ágak megszöknek	
	fekete dombok 		dombon feketék	
	boróka lángok 		boróka lepkék	
	elégve várlak		füstbe ment tervek 	
	éhes a mező 		mezőn sás lapul	

	
	elindul érzem 		felindult érzés	
	zöld fénytörésben 		zöldül a fényben	
	hűvös kézfejed 		kezem a fejed	
	bozótos eszed 		lelkem emeled	
	dereng a ködben 		jeges szívedben	
	csillag kis mákszem 		forró a féltés	

	
	ellenpont képben 		zöld aranymetszet	
	időnk a seb lesz 		sebre a tapasz	
	nyarak ragálya 		fertőzött tavak	
	szíved a gálya 		rabok a halak	
	Isten kézbe vesz 		ördögi vigasz	
	méz ég a lépben 		ikrás a végzet	

	MESZKALITÓ ÉS ÖRDÖGMAG

	izzad a tenyerem gyomrom görcsbe rándul
	hét darab pejotrügy szolgál táplálékul
	fokozódó keserű íz folyam és víz
	szám kiszárad szemem tequilán csiriz
	a víz furcsán fénylő és vastag lakkréteg
	teljes sötétségben távoli fény remeg
	víz fölé hajoltam és a csodaszarvas
	átlátszóvá vált és eltűnt minden ordas
	a víz fényes folyadékként testében ég
	majd kilövell szőrszálak hegyén zeng az ég
	selymes sörényt alkotva kibuggyan a fény
	hideg alagút körém tekeredő lény
	szilárdan fojtogató alufólia
	kúszok a vég felé kéne már a pia
	akkor újra rámtör a csodaszarvas ott
	kék fényt sugárzó tűzben lobogott
	négykézlábra álltam a víz ereimben
	vörös sárga zöld és szép lila színekben
	kortyoltam a vizet és lángba borultam
	a víz kilépett testemből ragyogtam
	selyemszálakként színjátszó sörényem lett
	együtt futottunk a szarvassal lebegett
	ugráltunk játszodtunk ő néha bólintott
	mintha víztartályon keresztül látnám ott
	hirtelen kitisztult a világ átéltem
	tudatos gondolataim és átmentem
	a beavatáson vagy még azon is túl
	meszkalitóban élet halál harca dúl
	a múltam villan fényen innen fényen túl
	ördögmag azonnal elönt az izzadság
	vér a fülembe tódul bendőmben görcs rág
	izzadva fázom szememben piros körök
	fogam vacog vörösben úszik a főnök 
	mellkasomból félelem sugárzik hajnal
	piros az álmom ébredek síppal-dobbal
	körém fonódott mint nő észre se vettem
	hatalma csábít vágyam duzzad szerelmem
	szippantok a füstből tisztulnak a dolgok
	barátom a füst mindenre válaszolok
	az ördögmag másik felét most elásom
	álmaimmal öntözöm és körbejárom
	legyőzött félelem helye világosság
	csalárd hatalom bohóc vagy harcos vakság
	parancsokat osztani mindent uralni
	a hatalmat is emberként kell megélni
	majd jön az öregkor késleltetni kéne
	pihenésre vágyódik a fáradt elme
	az alkonyat szakadék világok között
	ordításom szájpadlásomnak ütközött
	lágy zenei hangok verdeső szárnyakkal
	óriási méhek rezgő kaptárokkal
	a világosság szívem elernyedése
	a sötétség szívem összepréselése
	víztükör aranyfekete színben csillog
	magas emberi hangok és mély basszusdob
	a beavatáson vagy még azon is túl
	az ördögmagban élet-halál harca dúl
	a jövőm villan fényen innen fényen túl

	ALAGÚT
	
	az alagút 
	Allah gut 
	alig út 
	egy gyárkémény 
	mely lekonyult 
	sok szív feljajdult 
	robogó élmény 
	nyíló-csukódó erszény 
	feszül két fényhártya 
	füst települ a rácsra 
	saskarmok között 
	harangok dúrját esztergálják 
	a le nem gyártott vonatok 
	a mozdony önmagának ütközött 
	
	és a harang elhallgat 
	lüktető erekben marad 
	szemekbe szorul a robbanás 
	harangvirágok ernyőin felemás 
	fortyogó Napból potyogó gránátok 
	szempillákon lebegnek mint átok 
	gránátalmákban véres puskapor 
	mákként nyílik lebben az utókor 
	
	halottak csontjai 
	égboltot kondítnak 
	a múlt szabad 
	a jövő templomai 
	mint felsejlő alagutak 
	belénk omlanak
	 
	Az alagútból kiértünk. Könnycsepp van a szemünkben, és az, mint a látcső lencséje, közel hozza arcunkat. Az emlékezés elbűvölt szemlélése a feledésnek. Te a végtelenül nagy szakadék, én a végtelenül kicsiny szakadék közt lépkedünk egymás felé, mint az alagsori szeretkezések. Mert a saját nyomorúságunk ellen használt szokásos gyógyszerek egyike a szerelem. Mert az, akit fenntartás nélkül szeretnek, nem lehet nyomorúságos. Minden fogyatékosságát megváltja a szerelem mágikus látószöge. Ez már nem én vagyok, állapítod meg, csupán halvány lenyomata magamnak, mint mikor négy papírt tesznek az írógépbe, és a negyedik kópia már csak elmosódva látszik. Ilyen elmosódva tapadunk egymáshoz a sötét éjszakában. Világos után Bem Törökországba távozott, ahol felvette a mohamedán hitet, arra számítva, hogy úgyis hamarosan kitör a török-orosz háború. Murat pasa néven halt meg 1850-ben, mint Aleppo helytartója. Holtteste csak 1929-ben került vissza török földből szülővárosába, Tarnówba. Kőszarkofágja egy szép park tavirózsás műtavacskájából kiemelkedő oszlopokon nyugszik. Mivel, mint muzulmánt katolikus lengyel földbe nem temethették el, így a kőkoporsó az ég és a föld között lebeg. Elég egy semmiség, egy enyhe fuvallat, a dolgok arasznyi elmozdulása, és az, amiért az ember életét áldozta volna, egyszerre csak tartalmatlan butaságnak mutatkozik. Mint a katolikus kereszt az egri mecseten. Függőleges alagút. Benne a magány torzít, kioltja a szánalmat, a lelkesedést. Hangok csapnak össze felette, összekoccannak, egy-egy élesebb hang a levegőbe karcol. Csak gyűltek a hangok a mecset torkában, vékonyan, vastagon, hullámosan jönnek kifelé, az egri várra cseppennek, az összedőlt gerendák közé, s ahogy igazgatták a faragott köveket, egyiket a másikhoz, azokba repültek. Allah akbar! Kimondtam a kimondhatatlant akkor, amikor a némaság parancsolt. A magány akkor ér valamit, ha kiverekszi az ember. Mihelyt rászakad, maga alá temeti, befullasztja. A magányhoz is társ kell, aki tiszteletben tartja a magány utáni vágyat. Te drága, megtalált társam, aki a hétlétrákon leküzdötted tériszonyodat, most mint szitakötő, ezüst lebegéssel szétfoszlasz, emelkedsz, harapdálod a lépcsőket, és engemet. Számolunk. Az első lépcsők, az első élmények a legelevenebbek, s azután már csak az emlékeinkhez, az emelkedéshez mérjük új élményeinket, s általuk fogadjuk el ezt a vad és szűzi érintést, melyből a szerelem születik, az összetartozás édes kényszere. A szerelem ördögi kötelékéből megszabadult szexualitás angyalin egyszerű örömmé válik. Emelkedünk. A főtérről felhallatszik a gyereklárma. A gyerekek azt akarják bántani, aki a világuk határán kívül van, csak azért, hogy saját világukat és annak törvényeit ünnepeljék. A hűvös falakon belül elhalkul a szégyenérzet, a szerelem hű árnyéka. Galilei hirtelen megfordítja velünk a Földet. Egy rossz lépés és végzetesen zuhanunk. A halálnak két alakja van. Az egyik a nemlét, a másik a holttest félelmetesen materiális léte. Szívembe szorult Ószadenc, ahol Boldog Kingának, IV Béla lányának, Szent Margit testvérének ereklyéit őrzik, az ő általa 1280-ban alapított klarissa kolostorban. Kinga férje, szemérmes Boleszláv, lengyel király halála után ebben a kolostorban élt haláláig. Ő járta ki a pápánál, hogy a nők énekelhessenek a templomokban. Egyébként Kingát szerte a világon, mint a sóbányák védőszentjét tisztelik. A legenda szerint a királyleány miután bedobta gyűrűjét a máramarosi sóbányába, az ékszert a lengyelországi boshniai sóbányában találták meg. (Miért szomorú a bosnyák kislány? Mert nem szabad Bosznia.) A kilencvenkilencedik lépcsőn te meggyőződéssel énekelsz, mert Sobieski János király kijárta, hogy Kingát boldoggá avatták. A gyerekek nem azért jelentik a jövőt, mert egyszer majd felnőttek lesznek, hanem azért, mert az emberiség egyre inkább közeledni fog a gyermekhez, mert a gyermekség a jövő képe. Gyűrűdet ledobod, csobbanásával mérjük szerelmünk magasságát. A szépségnek, hogy érzékelhető legyen, szüksége van a csend egy bizonyos minimumára, amelynek mércéje éppen az ezüstserpenyőbe hulló aranygyűrű hangja. Csúcson vagyunk. Az antennákkal keresztülszurkált égen egyetlen csillag sincs, csak a tenyerünkbe rejtett félhold. Lakktáskádba seperted a csillagokat. Minden lépésnél összecsengenek. Szemünkkel kipólyáljuk Egert, ezt az óriásgyereket. A láthatatlan ember nekünk láthatóvá válik. Ott ül Gárdonyi, ahol már elfogy az aszfalt, s a házak öregasszony módra guggolnak a rücskös járda szélén, fejükön rojtos mohakendő. Az udvar kopár, csenevész fűszálak bújnak ki a macskakövek közül. Elkapnak egy-egy hangot, úgy pöccentik tovább, mint a gyerekek labdáját. Az emlékek szétrebbennek az egész világba, és az embernek helyről helyre kell járnia, hogy megtalálja őket és kicsalja rejtekükből. És itt fenn a csúcson újjászületik bennünk Kinga és Bem, a csend megölel, szemünkben izzik a világítótorony hősiessége, habos fehér függönyök és bárányfelhők szállnak felénk. 

	CSUKÁK ÖRDÖGI FÉNYE
	
	égi páfrányok csiklandoznak 
	kurta sörényű árnyéklovak 
	patákban a rozsdás csillagok 
	fűszálnyi fényű gondolatok 
	körbenyalják az est peremét 
	ránkborítják az éj függönyét 
	
	szívedben Mária Passió 
	él a nagy Mű szabályos dió 
	véremben Paraszt Dekameron 
	apályt s dagályt zúg a színpadon 
	az extázisban jobban látom 
	holnapi éhes ideálom 
	
	borra bort kérgesül a homlok 
	már örök szárnycsapással szállok 
	egész városban csak egy Non Stop 
	hát repülnek a dugók kipp-kopp 
	gyönyörű meleg lövedékek 
	itt végre köztünk a színészek 
	esőverte múltunk a lélek 
	
	avarképű Jézus erdélyi 
	hunszépség a Mária pesti 
	József délvidéken katona 
	felvidéken futott zátonyra 
	ott a pót Jézus a megváltás 
	hétvezérré forralt az ivás 
	
	csak vér világít ily vörösen 
	halántékunk lüktet élesen 
	szerelem láthatatlan látvány 
	csukák ördögi fénye halvány 
	testeden az összes gyorsvonat 
	átvágtat s a sik-sikolyodat 
	
	vissz-visszhangozza az egri vár 
	önmagát csomózza ki-be zár 
	hajszálaidon lengő orsók 
	csillaghullás robbanó borsók 
	igazgyöngyeiddel a hűs fény 
	betakar kettőnkből lesz egy lény 
	
	Oféliának vízen ring a haja, görög szigetként úszik benne a fény. A szerelembe állok be, mint folyóba, hűvös áradásba, forró áradásba, megmérni magam erejét, úszni, úszni... és érezni, amint egy márványkeretről pillog rám egy borsószemnyi béka. Korondi agyagkorsóból alkonyvörös bort inni, mintázni holdfényes éjszakát, rézhangú csigavonulatait hallgatni a képzeletnek... nézni, amint szerelemkereső varsában siklanak síkos halként combjaid. Csak gyűjtögetem magam, meglátom éhes szemedben, lüktető szívedben, égő versedben. Kettéválok, mint lehúzóskép, mint lótuszvirág kinyílok és várom, várom azt az öröklétnyi pillanatot mikor te is ideúszol és a víz tükrén képem arcodra tapad. Egy arc, egy test, nyolc búgó végtag, elvesztette magát, majd sokszorosan visszanyerte. Két évezred lapjai közt száradunk és lassan elmosódik ez a kép. Kicsengetnek. Tíz perc alatt tíz féle bort kóstolunk a képzeletbeli Nagy Bulira. Mámorunkban a Second Hand Poems üzletében ízekre szedjük magunk és a sorbanálló vásárlóknak magyarázzuk, hogy forró tenyerünkben megbújnak a rideg csontperecek, a szerelem fehér csontvázunkat mozgatja, s nélküle mi sem mozdulhatunk. Itt hordozzuk magunkban, s ha meghalunk, megszületik a csontvázunk. Becsengettek. 

	ÁLOM ÉS VALÓ
	(Zsórifürdőn)
	
	azon a parton azon a napon 
	a tenger erotikus volt nagyon 
	gondolkodás előtti zenével 
	csak nevetett kacsintott szemével 
	fogdosta nyaldosta forró tested 
	sirályok visítottak helyetted 
	
	fölszálltál csak tested mását hagytad 
	tökéletes hegy és völgy vonulat 
	fölöttük szellemed és a szíved 
	a végtelen eget öleli meg 
	a comb a láb a csípő és a mell 
	a tengert izgalommal tölti fel
	 
	dagály feléd kúszik a tenger és 
	szerelme szüntelen kérdezgetés 
	irul-pirul arcán rózsák égnek 
	forró suttogás tajtékozó ének 
	hempereg betölti testével itt 
	gyengéd formáid mélyedéseit 
	
	roppant özönvízelőtti állat 
	hozzá méltó nőstényt nem találhat 
	reng a föld az égen gyönyörű ív 
	kemény lengések tetőpontja hív 
	törékeny lepkével szeretkezik 
	felspriccel álmod magasságáig 

	A LÉLEK ÉS A VÁR
	
	Bennem villant az első kör. Formákon túli formaként tört fel benned, s én belestem félszegen. Előbb, mint semmi, sajgott a mozgó gondolat, mely földgömb testű, s a mindent magába rejtő mértan, melyben minden úgy forog, mint kívül a világ. Egri vár, delfinsejtes, messzehordó, néma, ideges anyag. Rézrozsdás reggel, mint ezer éves rögeszme, felkel a nap, méhkaptár lelkem működik általa. Sejtjeim fuldokolnak, a török lovak fáradságának szürke fájdalma, porként lepi el a villanyrendőrök trikolor lámpáit. Merre tovább, vasúti ütközők közé szorulnak a szédülés szürke karikái. Az első várfalon mondatfoszlányok úsznak, mint honfoglaló repülők után a fehér csík. Egy spanyolgitáros előtt kék burában csörömpöl az aprópénz, és pálmalevelű csöndként folyik lelkéből a zene. Tetőablakot ácsol körénk, körbélyegzőt üt homlokunkra. 
	
	A második kör szinte meg sem rezzen, csak kering, mint a csillagok, mint az előttünk tülkölő bicikli kereke, örökmozgó dugattyú, kísértés, proletárinduló, lüktet benn az agyban, csigás nagy alkatrészben, szívben, majd beleragad a szilvakék lekvárba. Még Dobó Katica főzte. A gyöngéd végtelenbe siklunk, majd ellop a szél óriások szélfolyamába, mely színtelen, hullámos vízárokba torkoll. Gyanakvó szemű török vendégmunkások ábrándokkal töltik tele. Mögöttük állnak száz önmagukkal a janicsárok. Elevenek, tehetetlenek. Időtéglák üvegcsendjével befalaznak minket a jövendő pillanatba, mely szüntelen mögénk építi a hamisíthatatlan múltat. Ezt a fájdalmat csak a férfi érti s a déli szél szoknyádba kap. Fehér bugyid, mint izgalomtól röpdöső békegalamb átrepül a falon. 
	
	A harmadik körben kuporgunk, mint parányi egység a világ alkatrészei között. És bent zöldellnek a szántatlanul barázdás, elektromágneses mezők. Forró a meztelen fű, ölel a homok homálya. Vadít és megszelídít. Forró magzatvizüket öntik a nők, a török tenger meghalt és megszületett. Szédülök, de nem mozdulok, mert csatavesztett királyok állnak bennem. Eszes csapdákat, vékony acélhurkokat hatástalanítasz. Csatazajjal televésett törvénykönyvek közt arcod láthatóvá lebben a zöld vízen. Álomismerősök és vadidegenek agyag ajkukkal érthetetlenül tátongnak. A ki nem mondott szó a semmit átaludta és átlósan viháncol a derékszögű elmékben. Kérdés, hogy Trianon után, vágyunk valóban a véges határon túl is megmaradni? Fáradtságunk szürke, lassú ízei levonaglanak Európa torkán, hamu-osztrigákként táncolnak, míg felszippant a világ. Virágok közt kancsalíthat akinek nincs meg az ősi hite. Oltár helyett százszorszép. Hány világ fér át a gomblyukamon? Mekkora a földi és égi hatalom? Válasz helyett csillagok távíróhuzalához tapadunk. Szeretsz-nem szeretsz, tépem az áldozati virág szirmait. Rozsdás kardok, nyüves pajzsok közt védő szemem talpára állítja a világot, a támadók halálfélelme mélységet ad az életnek. Lassan beléfordulok, mint álomban a szemem és átengedem magam éveidnek. Távolodom a hajdanvolt eperfáról, gubójukból kifordulnak a bábuk, selymesen simogatnak és összeszőnek, sokasodnak, a múltba sietnek. Óriás lesz a porond. Hangversenytermek zsongó szabályossága, törvényszerűen kristályosodik a lépteink alatt. Őrült alakzatok absztrakt csapata képletparódiákba sűrűsödik, majd hangtalanul gördül az égi csarnokban. 
	
	Nincs semmi csend a negyedik körben. Lármázó némaság, virágok robbanása, fejünkre zuhanó napdarabok, forró sínek sikongó csíkja, elvetélt villogó csaták, a semmi farktálja, álom lenyomatként az álom harapása. Hány milliárd köbméter levegőt szűrt át a tüdőnk? Sisteregnek lebenyein az érintő körök, trombiták torkán kitörő levegőoszlopok romjai közül kiáslak. Hangok mintázta levegőformák, szavak levegőalakzatjai, hangrepeszek szilánkjai, tömegek harsogása lett e századunk mesterséges légzése. Az egész világ megfordult tüdőnkben. Óriási rózsaszínű állatkert, benne a hörgők néha alig moccannak, és játszani engednek, rugdalózásaim figyelik méhedben. Máskor a lármafák tüze fojtogatja őket és visítva löknek ki belőled. Tiporhatnak minket semmivé, az is egy parányi nagyság, mely éppen úgy kering bennünk akár a szép, kifestett valóság. Fürtökben bomlik ki a szerelemed, szelíd bokrokon ragyognak ruháid. Szívem félgömbje a tenyerem, abban sercen minden szárazfölded. Valami szesztiszta, könyörtelen mitológia egyre fokozza bennünk a mámort. Mint kettéhasított körte szemérmetlenül éget a combod. Csorog a nap, rézdrót ölelések közt az asszonyi csípő hullámzó igazság. Kék csuhában ünnepel az ég. És mi egyre magasabbra kúszunk. Hámozott meztelen körte a föld, lentről világít a fény. Filmeznek törpeszemű istenek. A fény egyre csak omlik, a vár egyre kisebb lesz és mi egyre magasabbra vágyunk, ujjaink elérik a langyos felhőt. Ez Pannónia legmagasabb pontja. A fennmaradt magyarság egyetlen szigete. Rajtam kívüli valóság és mégis énbennem élő. A mindenségből való dirib-darab szigetként úsznak körülötted. Sikolyod magamba zártam, magadba zártad rengésem. Itt fenn a csúcson minden önmagában egyszerre mag és burok. Te még mindig bennem vonaglasz, mint tárgy a gondolatban, mint a jól szabott cselekvés. Mert a cselekvők gyötrődnek, de boldogok. A pangás peremére illesztett nincskörök az ég hártyahéját fényezik. Így ujjainkkal az égre rajzoljuk az ötödik, hatodik, n-edik köreinket. Morajlanak, érintik egymást, bogzódnak, oldódnak, siklanak, de egy néhány éven belül csak a mi köreinkből áll a világegyetem. Fényes felhő az isten, úszik a hátán, színes horgok idelenn a körök. Egyszer kifordul magából a csönd. Addig is ne bántsátok köreinket. 

	SZERETET
	
	amiképpen a növekedést segíti 
	azonképpen nyeseget célodat érti 
	felszárnyal a magasságba simogatva 
	leszáll a gyökerekhez földhöz ragadva 
	
	kalászát gyűjti az arany gabonáknak 
	kicsépeli akaratát a világnak 
	megrostál és megszabadít a pelyvától 
	megkeleszt és képlékennyé gyúr ruhástól 
	
	szent tüzére vet hogy kenyerét harapjuk 
	Isten lakomáján szívünk titkát látjuk 
	csak önmagát adja elvesz önmagából 
	nem birtokol nem birtokolható vágyból 
	
	önmaga beteljesedésére vágyik 
	álmokat ébreszt és önmagába csuklik 
	összeolvaszt mint sebes patak az éjben 
	gyengédség kínjaival reggeli fényben
	 
	kicserélt szíveket koronával tarkít 
	hálát ad de új napért keresztre feszít 
	Jézusként feltámaszt letörli a könnyet 
	mert a szeretetnek elég a szeretet 

	AVAR VENUS
	
	piramis sivatag vágya a hegy után 
	és páratlan érzésből sarjadt szerelem 
	fennsík a bércek vágya a síkság után 
	Szépasszonyok Völgye kicsinyített Éden 
	
	csillagok fénye a sziklát puhította
	és vésték az üreget a szorgos kezek 
	sárkányok elől a szirének dalolta 
	másvilágot ide rejtették a szentek 
	
	barlangrajzok csataképek jégbíborban 
	muskotályhit búcsúhelye Czestochowa 
	nemes penészen minotaurusz horkan 
	bikavére kultusz ostya Jasna Góra 
	
	hogy vérző képzeletben látott angyalok 
	mértani testekre emlékeztessenek 
	előbb porban forralnak hogy a szomjazók 
	majd a bortól valóságra szédüljenek 
	
	Sohasem fogjuk megtudni, hol halnak meg az egerek, a macskák, erdei állatok, ha letelt az életük. A természetben nincsenek természetes temetők – kivétel az elefánt –, egyébként a természetben az élet oly tisztán, oly friss folytonossággal ragyog, hogy szinte nem is hisszük: a ma élő verebek az öt éve elpusztultak leszármazottjai. Nem is hisszük, hogy a természetben is van halál. A természet annyira az örökkévaló jelenben száguld, hogy emiatt alig tud meggyőzni arról, hogy múltja is van... 
	
	felsír a katakombákból a népzene 
	darázsfészek visszatérnek a vitézek 
	zsíroskenyéren csúszik a nap az éjbe 
	a tüzek körül táncolnak az istenek 
	
	cirkuszi puskával viccre giccsre lövünk 
	ereinkben hordók ezrével robbannak 
	a hitben egyre magasabban lebegünk 
	üvegcipőd tükörcserepei fogynak 
	
	a költészet a bölcsesség balgasága 
	bükkfa-kupák repülnek olvad a páncél 
	balgaság bölcsessége filozófia 
	folyik taknya nyála folyékonyan beszél 
	
	e bábeli zavarban elefánt üvölt 
	dübörög a tömeg sodor a Karthágó 
	volt egy fiú és volt egy leány ezt a dalt 
	sírja a tömeg a fény útján nincs hágó 
	
	muskotályfény rezgő atommaggá présel 
	könnyek közt úszunk lét a rengést el ne told 
	világegyetem robban ki bírja ésszel 
	a combodon lefolyik a megolvadt Hold 
	
	A személytelenség gyökere a tudatban rejlik, és dialektikus viszonyban áll a költő elidegenedésével. A személytelenség kísérlet arra, hogy az elidegenedést pozitív jelentéssel töltsük fel, hogy megtaláljuk a módját az objektív világ látszatával való kommunikálásnak. Ahhoz, hogy a gyerekkor poklától, amelyre tonnaszám szórtuk és szórjuk az aranyat és a csillogó mosolyt, eljussunk a megismerés kemény könnycseppjéig, előbb át kell vergődnünk Tróján, és meg kell járnunk a magunk Odüsszeiaját. A dolgok természetének megfejtése nem két pislogó szem között rejlik, hanem ama háromszögű, rezzenéstelen szemben, amely a küklopsz homlokának közepén látható... 
	
	“egy késő üzenet egy elkésett levél 
	egy késő üzenet hogy nem vagy már enyém 
	ragyogón süt a nap és szikrázik a fény 
	csak a szívem szomorú hogy nem vagy már enyém” 
	
	az éjszakai kiskocsmában megölel 
	e dal s mint vihar felemel “szeretlek én” 
	évekig repülünk táncba forrunk reggel 
	az elkésett lakodalmunk fedélzetén 
	
	a násznépünk a kihalt utca ködébe vész 
	koszorúslányok a parkban a virágok 
	koszorúsfiúk az oszlopok semmi vész 
	nászágyat egy távoli csillagról hozok 
	
	ugyanaz vagyok csak másként leromboltan 
	feledés halállal való ölelkezés 
	e két enyészpont nem párhuzamos ugyan 
	jegyre lép a háromszöggel újrakezdés
	 
	A költő árnyéka: amit papírra, vászonra, kőbe, kottalapra róva hagyott hátra maga után. Majd csak azután lehet árnyékáról elmondani: ez a Műve. A Szó nem csupán a törés eszköze, hanem olykor átveszi az emlékezés szerepét, és annyira erős, annyira felismerhető nyomokat hagy rajta, hogy az érzelmek képzeletbeli térképén ennek alapján pontosan ki tudjuk következtetni a törést, a hegycsuszamlás, a nagy szakadék helyét... 

	SACRE DU PRINTEMPS, NYÁRON
	
	Oh, Budapest a száguldás, a sebesség fővárosa. A motorbiciklijére görnyedő fiatal, a gázpedálra tapadt lábú autós ember, a metróban az öreg arcnélküli emberek, mint a vágóhídon felsorakoztatott csüngő húsok, csak a száguldás jelen pillanatára tudnak figyelni, múlttól-jövőtől elvágott időtöredékekbe kapaszkodnak, kiszakadnak az idő folytonosságából, kívül kerülnek az időn, a magyarságtudaton. Gyalogosként néha érzékelem a síneken veszteglő vagonokat, mozdony és utas nélkül. Kisiklásod után is hallom sípoló szavad, mert bennem élsz, mint ahogy bennem él az őseink csontját emésztő talpalatnyi föld szeretete. Mert gyermekként repültem ki ősi Barcaság, szép kaptárodból, aztán mezei ösvényeken, hegyiutakon, majd betonsávokon és síneken folytattam utamat, ismételve az otthon tanult hangokat, betűket, szavakat, amelyek a világhoz kötnek, hogy együtt forogj a földdel, lelkünk, tudatunk naprendszerében.
	Egy könnycsepp hullt homlokom alól a még meg nem talált tenyeredbe: talán a legtisztább forrás, a te arcod, csillog a tükrében. Így öntöttem formába az időt, mert az idő formába öntése nemcsak a szépség, hanem az emlékezés igényéről is tanúskodik. Ami formátlan, az megragadhatatlan, az megjegyezhetetlen. Hovatovább a gyöngéd végtelenbe siklok majd én is, ahogyan a szél belopja magát óriási szélfolyamba, mely színtelen, hullámos csendbe torkoll. Titkos kapcsolat van a lassúság és az emlékezet, illetve a sebesség és a felejtés között. A lassúság foka egyenesen arányos az emlékezés intenzitásával, a gyorsaság foka pedig egyenesen arányos a felejtés intenzitásával. 
	A vízen kikötött csónak ring. Hajszálnyi résen bele víz szivárog. A Duna közepén hajók húznak el. Hátrahagyott hullámuk gyanútlan, álmodozó arcunkba csap. Terhes ágakról a gyümölcs leromlik. Kút gémje nyikorog a szélben, vagy talán egy mentőkocsi szirénázik. A halász, mint szemtanú elmorzsol egy káromkodást. 
	Csak a repülőtéren villog idelenn ilyen áramvonalas, már-már fölszálló nyugalom. Négerbarna iszap hízik a parton és a sás virágtalan, hirtelenzöld kődarabok hegyéről felszállnak bogár helikopterek. Bennebb, a vízben jönnek, jönnek felém leányéveid, arcaid, emlékeid, jönnek, jönnek, de meg nem érkeznek soha, ahogy a minden reggel fölkelő Nap is elhúz a fejem fölött, jönnek, jönnek... Vajon hány réteg iszap rakódott le gyermekkori nyomdokomra? Csak akkor hallod, hogy zúg a nádas, ha meghallgatod. Most dob pereg, villamos dübörög, hajó dudál, kürtszó sikít. Pattanásig feszített húrok vihognak. S ebben a fölöslegesen túlfűtött hangulatban, a parton saját tükörképét kívánta meg a tavirózsa. Téged, téged szeretlek. Az évek, mint át nem tetsző kockák, egyre fennebb emelnek, immár másfél évtized kőhasábjain állsz a magasban, jaj, támaszkodj kitartó szilárd tekintetemre, le ne zuhanj, odalenn részeg motorok cikáznak, mint az őrültek, vigyázz, nagyon szeretlek, vigyázz a szobrok is megindulnak dülöngélve az első éjszakai ABC-be, akácoknak emberi árnyékot vásárolni, szitakötőt vásárolni, hogy szárnyaikra gombolyítsák Budapest éjszakai fényeit. 
	Az elárusító dicsősége fölfalta minden szabadságát, s most már tudja: csak a felelőtlen ostobák hajlandók kutyaként vonszolni maguk után a híresség lábosát. Játszunk? Mi a játék? Minden játék szabályokra épül, s minél szigorúbbak a szabályok, annál játékosabb a játék. Játékos szemeidet látom: református templom szelídfényű ablakai, ábrákká alakítják szemérmesen a fényt, nehogy fehéren és nyíltan betörjön a misztériumok sovány csendjébe és rávillanjon az istenség festett lábujjaira. A viszonylagosságnak ebben a hatalmas karneváljában senkinek sincs igaza és teljességgel nem is téved senki. Budapest, a vers társadalma, letette a fegyvert. Vajon a modern idők korában áll-e még? Vajon nem egy másik kor küszöbén áll már, amelynek nincs neve, s amely számára a verseink, a matematikánk, a művészeteink nem fontosak? 
	Nagyon szeretlek. Mosolyod ott van minden szomorúságomban, őrzöm kis gyöngédségeidet, mint szentek fehér csontjait, mert leőrölte szavaidról, mozdulataidról a metsző idő a forróság tapintható húsát, csak belső logikájuk intuitívan esztergált, fehér csontrendszerét látom: a csillagok is meztelenek, lehántott fénymagvak, csontkemény cseresznyemagok, de a magokból újra kikelhet a mindent teremtő mindenség, az édes káosz lombja. Van, akiben a szenvedély tüze csak pislákol, aztán lassan kialszik. Van, akiben a szenvedély tüze szétpatakzik kockakövekre. Csak délibábként tűnik fel. Van, akiben a szenvedély tüze lángra kap, éget, perzsel, forróságot önt verseibe, melyek tündöklő fényt sugároznak az emberek szemébe. Viccelődünk, játszunk. Találgatjuk a velünk szembejövőkön a szenvedély fokát. Zsúfolt a Váci utca. Gyönyörű kirakatok egyikében sok száz baba. Velük táncolunk, idegen turisták filmeznek. A tokajitól angolul beszélünk. Sorra kidőlnek a babák, már csak eggyel táncolok. Valahol, valahogy így végződik Casanova filmbeli változata. Mindenki nevet, csak Fellini nem. A humor az emberi dolgok viszonylagosságának mámora: különös gyönyörűség, mely abból a bizonyosságból fakad, hogy nincs bizonyosság. Két elejtett könnycsepp között, mintha egy kislány állna és kémlelné a térben az időt. Két elejtett könnycsepp között, mintha száguldana az ősz, fodros ruhában, gesztenyés hajfonattal. Két elejtett könnycsepp között, mintha égő szívünkből kinyílna a fekete rózsa. Éjszaka van, pihenni tértek az emberek, mi ketten vagyunk ébren csupán. Egymásba ömlenek a könnycseppek, az erek, csermelyek, patakok, folyók, az Olt, a Maros, majd mindenik a Dunába. Ugyanígy egymásba temetkeznek a száraz árkok, arcunkon a ráncok, a csendes elhagyatott utcák, a cipőnk kopogása. Szeretlek nagyon, szavaim visszatérnek hozzád, amiképpen mi is visszatérünk mind a halálban. Hallgatom, élsz bennem, mint a soha meg nem mintázott szobrok, mint a soha meg nem írt versek, mint a soha meg nem született gyermek. Köd van. A ködben szabadok vagyunk, de ez a szabadság annak a szabadsága, akit köd vesz körül: húsz méterre lát el, pontosan ki tudja venni társa arcvonásait, gyönyörködni tud az utat szegélyező kirakatok szépségében, sőt meg tudja figyelni, mi történik a közelben és reagálni tud rá. Minél idegenebb egymástól két dolog, annál varázslatosabb a fény, amely kapcsolatukból felszikrázik. Új madárfajták a fákon: papagájgólyák, elefántpávák, krokodilverebek, bálnastruccok. Új fafajták a madarak alatt: csipkebogyópálmák, fenyőfügefák, olajbogyódiófák, mandaringesztenyefák. Csak a józanság kísértete kiált bennünk, félelmetes immár tisztán látni emlékeinket: elmosogatta őket az idő. Emlékeink poharai még őrzik a vacsoraversek tokaji illatát, tányérjai őrzik a felfalt testünk-lelkünk morzsáit, de immár törhetetlenre mosta dolgos kezed és szorgos kezem felváltva. Megváltozhatatlanul keringenek mögöttünk, körülöttünk, bennünk, mint egy szétrobbant űrgép bolygó szerelékei. Részesei vagyunk a mindenségnek, akár az üstdob hangja tragikus dallamoknak, akár a gitárhang édes emlékeknek. Részesei vagyunk, ragaszkodunk hozzá, s az életünk a gyermekeinkben ismétlődő rondó. A többi bolygó is mind így kering. 
	Álmodba beköszönt a Hold. Fölkelsz, jársz és beszélsz: “fölvállalnám harmadába a Holdat, ezüstbúzát termesztenék rajta, szarvaiba gyeplőt kötnék, aranymarhát nevelnék rajta, ó, lenne egy holdam, Hold földem, éjszaka virrasztanék, hallgatnám kutyák éjjeli csaholását, látnám boszorkák éjféli röpülését, küldenék árnyékot takarónak, fényt lámpásnak, az árváknak lemorzsolnék egy marék fényt, lánynak guzsalyára szálat mosolyognék, száraz ösvényekre ezüst vizet szórnék, fenyvesben aludnék, réten kelnék, szőlősben ebédelnék, szalonnát kéményben füstölnék, Tejúton tutajoznék, égben csillagbuborékos pálinkát főznék, meglesném az arkangyalokat...” Visszafekszel mellém. Azt álmodod, hogy te vagy én és én vagyok te. A gyönyör pillanatában elfelejtesz kicsúszni testemből, jóllehet néhány pillanattal előbb eltökélted, hogy vigyázni fogsz, anyává tettél. Az eksztázis pillanata feledtette elhatározásod, közvetlen múltad és érdekeidet, a jövőt. Az eksztázis pillanata többet nyomott a latban, mint az egész életed. Férfi léted az eksztázispillanatával szemben lényegében az alsóbbrendűség olyan helyzetébe került, mint a végesség a végtelenséggel szemben. Örökkévalóságra vágysz, de csak a pótlékát kaphatod meg, az eksztázis pillanatát. Csak azt kell eltávolítani, ami fölösleges. Önmagát mutatja minden szép gondolat. Ne hordj össze hetet-havat, csak azt mondd, amit érzel, különben fölköltenek a fölösleges szavak. Föléd hajolok, hogy megtaníts a szelíd hallgatásra. Amikor horzsolja lelkünket a szenny, miért éppen magunkba fordulunk? Én is elalszom. Hosszú gyöngysort fűzök neked ajándékul erre a napra, lemorzsolt éveimből. Közben a rongybabának apám ácsceruzájával rajzoltam szájat, szemet. Még ma is kísért a kérdő tekintete. Útnak indultam. Zsebemben hullott gyümölccsel, hamuban sült pogácsával. A sárkány ott maradt a falu szélén legyőzve. De mindig jönnek a gonosz verebek. Harmatos fűben borotválkozik a kaszapenge. A levágott sarjúrendek, mint a háztetőn a cserepek. Csilingel a fény rajtuk, és nótába kezd a sok virág. Percenként oszlik szét jelentésem, mint az elégett papír. Életem húrját egyre csak hangoltam, nem gondoltam arra, hogy lazán is kellene hagyni egyet-mást ahhoz, hogy különbséget tudjak tenni hangok és hangok között. Ez a felismerés felhőként vonul, majd beleolvad az ég tükrébe, és csillagként kigyúl. Ha lemetszeném életem fájáról a kilengő ágakat, észrevennéd-e tisztaságom? 
	Ott szeretnék ébredni veled, ahol szélcsendben is suttog a fenyves, ahol vadalmák gurulnak a bársonyos mohán, ahol cinegék és rigók fészkelnek, ahol mogyoró és makk potyog a csigaházakra, ahol szedret majszolgat a gyerekünk, ahol szekérkerék nyomában reszkető vékony kis érben megmossuk arcunkat, ahol zizzenő levélként hangzik a versem, ahol szomorúfűzként ölelkeznek a mondatok, ahol zúzmaraként összefagyunk, mint a szavak... 

	BEAVATÁS A SZERELEMBE
	
	Megjelenik a szerelem, felbukkan a titokzatos nő, akivel egyszerre létrejön a kapcsolat az előző életek és az atomfizika útján, és a valóságos-képzeletbeli elemekből könnyekkel szőtt élettörténetére új fényt áraszt a kortalan és időtlen dal. Féltékenységében az érzelem nem hagy maga után emléket, mivel az érzelem születésétől fogva mély és tiszta. Miután nyoma sem marad, kénytelen beérni önmagával. Az átélt érzelem nem fokozza az embert érettebbé, de lelkiekben gazdagítja, és új erőt ad a továbbiakra. A tragikus élmény megérleli az embert. A szerelem, függetlenül attól, hogy beteljesül vagy plátói, rendkívül fölfokozza a tragikus élményt. Aki szerelmes, soha nem tudja kibe szeretett bele. Akárki mást hamarabb kiismer, mint az imádott nőt. Az értelem elhomályosítja a megismerést. A dal feloldja az emlékezést. Minden szerelmi érzés körül legerősebb a vágy: a meg nem történt események emlékezete... 

	a végtelen és sűrű szeretkezések 
	mámorában nyögött az Alkotmány utca 
	egyre csak emeltek előző életek 
	csillagsávon testtelenül égtünk porba 
	
	Föld hegyeinek összes csúcsát átéltük 
	egymás Óceánjába belefulladtunk 
	hogy a semmiből újrakezdtük nem értjük 
	szaladtunk röpültünk de ugyanott álltunk 
	
	tüzed majdnem száz gyertyámat gyújtotta meg 
	testem karjaid ölelték lelkemet nem 
	plafonról néztem már magunkat hogy remeg 
	testem mint egy rotor meghasad szívem 
	
	légcsavarként szívott a végtelen égbe 
	ne menjek el sírtál kiáltottál hívtál 
	fehér fényben úsztam Isten közelében 
	e világba magadnak visszarántottál 
	
	Minden csigolya amolyan félresikerült fej, amely egy kifejlett csigolyából, a fejből ered, maguk a csigolyák azonban elhibázott fejek, az időnek a szavakra kivetett adója. Minden csigolya egy elhibázott fej, a szeretkezésre alkalmas test igazolása. A szeretők nyomában véletlenek járnak, felállítják a véletlenek mértékét. Fenséges lények, ők szabják meg elsőként a tragikum hiteles mértékét, amely utóbb üdvös törvénnyé válik. Az istenítés alapja ilyenformán a fajnak az egyéniségében megtestesülő vonzódása a fenséges iránt. Objektíven a szeretők a fajnak a középpontból való eltávolodása. A szeretők a fajt egyedekre korlátozzák, megőrzik magukban a létezés iránti közönyt, de el is szakadnak a fajtól azáltal, hogy ami fenségessé teszi, azt átviszik az egyedekre. Rájuk nem a hit, hanem a tett jellemző. A szerelem nem törvény, mivel vagyona abból ered, hogy a világ urának tekinti magát, azonosítja magát a világgal, a tőle származó jogtalanságot és erőszakot pedig azonosítja az egyetemes igazsággal... 
	
	rámszúrtad testedet mint a legszebb lepke 
	a tudósok gyűjteménybe kívánnának 
	csapkodó szárnyaid emeltek szívembe 
	hímporod csillagpor kitakar a mának 
	
	a Föld mélyének összes alagútjain 
	kifakadt a hit megégetett a láva 
	égig törő vulkánok robbanása kinn 
	benn földrengések végtelen csattogása 
	
	tüzem a még használatlan gyertyáidat 
	sorra gyújtotta karomban lebegsz dalolsz 
	áramomtól vadult gépeid a hidat 
	robbantják mint egy nagy üzem úgy zakatolsz 
	
	testem súlya viszonzott gravitáció 
	fehér ágyban úszik az Alkotmány utca 
	szerelem mágiája meditáció 
	írásjeleket véstünk egy más világba 
	
	A szerelem abszolút volta tulajdonképpen az abszolút azonosságra való vágyódás. De mihelyt az abszolút azonosság illúziója szertefoszlik, a szerelem csak kifogyhatatlan forrásává válik a nagy kínlódásnak. A szeretők útja a belső végtelenségbe vezet. Változatossága az új útra való kihívást jelenti. A szerelem a maximális összpontosulás formája, lehetővé teszi, hogy magáról csak a szerelemről daloljon, és egyenesen a lényegre törjön. Úgy hatol be, mintha egy aknán a föld belsejébe ereszkedne le. Így ereszkedik le a tudós az atom csodálatos zsigereibe. Egy-egy szeretkezéssel mindinkább távolodik az eredetitől, amely az utolsó szeretkezéshez semmivel sem hasonlít jobban, mint a lepke a maga mikroszkóp alatt látható képéhez. Az ember tudja, hogy képtelen átölelni a világmindenséget naprendszereivel és csillagaival. Sokkal jobban fáj neki az, hogy isteni ítélet miatt a karnyújtásnyira levő közeli végtelent is elszalasztja. Mindenki elszalasztja a saját szeretőjét, mert a tökéletességért a dolgok mélyébe kell hatolni, és ennek sohasem lehet a végére érni. A csillagok végtelenségére gondolunk, és nem gondolunk szerelmünk végtelenségére. Semmi sem drámaibb, mint elveszíteni azt, akit szerettünk: a végtelen lehetőségeink belső világegyetemét. 

	ÖLEDBEN

	fejed hajtsd kissé balra 
	a világ máris Jézus 
	látomásától ragyog 
	lelked hajtsd kissé jobbra
	ég kitárul ős kurzus 
	pattan igazi arcod 
	szavak kőtömbjeiből 
	magad maradsz csend ropog 
	
	és mindenütt felbukkan 
	jelentés ég fényéből 
	gondolkodás fölött nem 
	uralkodik fájdalom 
	futó sejtést keverem 
	maga ül a kínpadon 
	megtört vonal a versem 
	futásra lendül lábon 
	
	elfordítom a fejem 
	változik a futópont 
	a lét így tökéletes 
	utána nem marad pont 
	helyben maradás kétes 
	nyeregbe szállni kegyes 
	másodpercnyi élet így 
	hatalmas győzelem lesz 

	EGYETLEN SZERELMEM
	
	Azon gondolkodom, milyen érdekesek az érés folyamatai. Miután őt megismertem, rájöttem, hogy soha senkit azelőtt igazán nem szerettem (nem csak és nem elsősorban férfiakkal való kapcsolataimra gondolok). És miután megértettem a szeretet lényegét, elkezdtem másokat is szeretni... Különös... Most ízlelem a szerelmet... Soha nem voltam még szerelmes... Nem így... Téged a pórusaimban érezlek, benne vagy a mozdulataimban, a szavaimban, a hangomban, mindenben, amit csinálok... Amit én csinálok. Amit igazán csinálok... Járok, mint az alvajáró, alszom, mint az éber... folytonos hiányodban égek! Hiányzol, hiányzik a szemed, a tested, a lüktetésed. Érzékeim alszanak... itt vagy, de számukra mégsem. Hormonháztartásom véglegesen felborult... melleim nagyok és feszesek és fájnak... mint ahogy fáj a hiányod testemnek, lelkemnek. Két hét és egy nap az élet... Ha valakit kerestem, most megtaláltam. Hogyan tovább? Zárd ki magad ... másképp nem megy ... te nem létezel ...csak a szerelmed, mint absztrakt forma...öltöztess másokat bele... borogasd lelked kamillateával... hátha legalább a testednek jót tesz... tiszta illatod lesz... hozz egy kis tisztaságot... úgy hiányzik... de olyan nehéz. Megérteni és elfogadni. Aldebarán – szép lehetett – a lelkem csupa vágyakozás. Tudom könnyebb lenne visszamenni – most – de akkor mi lesz a Kamilla illattal... Szeretlek – ez a legnagyobb csoda és a legnehezebb teher. Megtanulunk együtt élni szerelmünkkel. Másképp süt a nap, más íze van a teának, az emberek másképp néznek rád, a virágok beszélnek veled – mást mondanak – mindent újra kell tanulni... veled élni nélküled... együtt élni külön – úgy, hogy a tudat, az ép maradjon... a szellem szabadon ki és be járjon...erőseknek való feladat... kibírjuk?... meg tudjuk élni a végtelent?... feladjuk, mert nem lehet?... kipróbáljuk lehetőségeink végső határait?... erős-e eléggé az önfenntartás ösztöne... benned, bennem... bennünk? Mi a szerelem lényege? Meg tudjuk azt élni? miért értelek utol évek távlatából?... vagyunk-e elég erősek, elég bölcsek, hogy ezt megválaszoljuk... létünkben... hétköznapjainkban... ünnepeinkben? Szeretlek. Ember vagyok, és vaksi érzékeimmel tapogatózom... hiányzol nekik... Fájdalmasan... Próbálok másfajta érzékeket kiépíteni... Nehéz... Az embereknek a jelenlétet találták ki... Másképp nem lennénk itt... Ezt leküzdeni annyi, mint befejezni földi létünket... Erre még nem értünk meg... Ehhez túlzottan szeretjük az életet: érzékeinkkel is. Szeretlek... Szeretnélek látni, megérinteni... Az öleléseid, a simogatásaid ne fojtsd magadba, oszd szét másoknak – rajtuk keresztül is eljut hozzám. És szeresd helyettem is a melletted lévőket, meleged felforrósítja őket, hatványozódik – több jut így hozzám. Tudom, hogy a fény különböző, rejtélyes utakon sugárzik... érzem, ahogy ömlik rám... És lehet, hogy egyszer megérted, megérzed azt is, hogy mi van bennem, pont bennem, ami neked kell... Egyszer megérünk erre is... Benne leszek minden gyöngéd... minden vad... érintésedben... 

	KEDVES SZOMORÚM
	
	Visszhangzik bennem a hangod, a fájdalmad, tovább rezeg a bensőmben. Remélem sikerült valamit levennem rólad. Én is szenvedek a távollétedtől. De nem gyűrhet le a fájdalom. Az, hogy találkozhatunk, a legszebb ajándék. Hogy mit kezdünk vele, az már rajtunk áll. Ez a szabadság. Nehéz dolog. Nem csoda, hogy kevesen választják. Van egy pillanat az ember életében, amikor átfordulnak a dolgok és megérti, hogy mindent meg kell élnie, amit neki rendeltek, de semmiért sem szabad egy könnyet sem ejtenie, ami nem az ő sorsához tartozik. Soha ne keveredj olyasmibe, ami nem hozzád tartozik. Sem szakmailag, sem az érzelmi életben. Az a szenvedés, ami rád van mérve, elviselhető, mert értelme van számodra. Amibe bele lehet pusztulni az, ha nem a neked kijelölt utat járod. Bármilyen nehéz is legyen az, vagy bármennyire is eltérjen attól a sima ösvénytől, amit mások elképzeltek neked. Úgyhogy én nem fogok összeroppanni szerelmünk súlya alatt. Életem szerves része és felelősségem, hogy óvjam és megéljem. Remélem ez a te esetedben is így van, tudom, hogy így van, szerves része vagyok a létednek. Hiányzom, hiányzol, fáj – de összetartozunk. És ez több a kilométereknél és minden egyéb mesterséges falnál. A baj az, hogy annyi hülyeséget tanítanak meg nekünk az iskolában, hogy életünk további része azzal telik, hogy leépítsük az úgynevezett “tudásunkat”, bölcs embereket keressünk, hogy valami keveset megérthessünk az emberi létből. A nem tudás, a törvény nem ismerete sem mentesít sajnos tetteink következményeitől. Minden szenvedésünk gyökere tudatlanságunkból és meggondolatlan – illetve meggondolt, csak éretlen tetteinkből – következik. Igazságtalannak tűnik, ugye? De tulajdonképpen mindig megvan a fejlődés és a választás lehetősége. Helyesebben: a “megvilágosodás” pillanatától kezdve megvan. Nagyon szeretlek. Sokat vártalak, kerestelek. Fáj, hogy nem lehetsz mellettem. De örülök, hogy egymásra találtunk. Csak most értünk meg a találkozásra. Fogadjuk ezt így el. Sok fölösleges szenvedésnek elejét vehetjük így. Ha tisztán látunk. 

	TENGEREK ÉS EMBEREK

	úszómedence könnyeim fellegvára 
	én sírtam tele ezt senki sem láthatja 
	az egész már semmi hunyd be a kék szemed 
	nagyítsd fel a képet morajlik tengered 
	szíved zakatol csukd össze tenyered 
	
	engedd el a madárkát szálljon a sirály 
	kitört a béke és én leszek a király 
	vörös vonat a horizontról kisiklik 
	a sistergő mozdonyt a habok elnyelik 
	robbanó vagonokból a fény szüremlik 
	
	reggelre sirályok által szántott tenger 
	kagylóhegyeket terem a part a henger 
	millió év malma a milliárd kagylóból 
	a homokot őrli már-már megszokásból 
	homokórába temetlek babonából 
	
	a sirályok se nem hattyúk sem galambok 
	libasorban menetelnek mint a habok 
	csőrükkel a kagylót törik csak zabálnak 
	ez a harc lesz a végső még fogócskáznak 
	koravén ég karaván vizében úsznak 
	
	aki bírja marha aki nem az marja 
	halászok a tengeri juhászok sarja 
	halat vízi akolban pénztelenítik 
	temető a szerető hát valutázik 
	a konzervgyárak bankbetétje hullámzik
	
	óriási forgó lemez a tenger sok
	sirály-tű olvassa hullámok a sávok 
	röptük néha belekarcol recseg tenger 
	milliárd éve szökik a tű ős inger 
	ugyanúgy zúg a hangszóró száradt kender 
	
	a középkorból ittmaradt sóbányákon 
	lovasnaszád végigtrappol a homokon 
	se füle se farka hát ne is vedd zokon 
	napozó emberek mint vasreszelékek 
	parti mágnessávban napraforgó lények 
	fény tetoválja testüket el is égnek 
	
	a felfőtt testek sörpácban párolognak 
	aszalt mellek vásott szerelmek bolyongnak 
	csak hideg víz adja vissza a világnak 
	a csokoládéba öntött formájukat 
	olvasztja a nap az ólomkatonákat 
	a hullámzó tenger pofoz vagy simogat 
	
	meztelen testek elsülnek a tégelyben 
	falloszok és vaginák csepegős délben 
	kagylók és tengeri uborkák levében 
	hát jó a csigának mert nedvesen csúszik 
	és lassan megy el ezért őt tovább főzik 
	nagyétvágyú szerelmek csámcsogva fűzik 
	
	úszó medúzák mint elvetélt magzatok 
	néha a partra sodródnak mint csillagok 
	elsiratják őket jóllakott sirályok 
	a többi nagyon mélyre evez bánatos 
	emberi formát keres szeme zavaros 
	mint törött üvegek a fényük olajos
	
	a kannibál csak Mitch-et eszik mustárral 
	mustárgázat böfög és úszik az árral 
	Baywatch-ot néz rohadt deszkán a társával 
	lifeguard a főnök egész nap hát szörfözik 
	a beosztott mint a gyerek csak szörpözik 
	nők a férfiak fizetését emelik 
	
	Fekete-erdő zúg vajon ki zúgatja 
	Fekete-tenger zúg vajon ki zúgatja 
	már megint Rózsa Sándor lovát ugratja 
	fekete gyógysárba ragad Európa 
	feketézik a maffia ki az apa 
	fekete nők testén fekete a pópa 
	
	Vörös Erik a Vörös-tengerben nem hitt 
	világítótorony a vörös csillag itt 
	vörösborból Mózes pallosa nem hasít 
	kőolaj vörösréz pálinkafőzőben 
	Vörös-téren a vörösrókák cipőben 
	vöröstéglát eszik az idő dühében 
	
	Sárga-tengeren aranysárga sárkányok 
	sokféle sárgaság ferdeszemű átok 
	sárga csillag fényében sárgult okmányok 
	sárga veszedelem napraforgó járom 
	sárgadinnye bombák illata az álom 
	Sárga-folyón sárga angyal lesz a párom 
	
	Jeges-tenger kék vizében fehér habok 
	hableányok habcsókok mind jégvirágok 
	ezüstrókák prémjére fagytak a lányok 
	jegesmedvék tüzelnek a sarki fényben 
	fehér egerek a kísérleti csendben 
	a fehér népekkel valami nincs rendben
	 
	színes tengerek színesek az emberek 
	távcső egyik fele öreg másik gyerek 
	az idő dioptria színes levelek 
	egyesével kiülnek a tengerpartra 
	sirálynak mindig kerül hal a horgára 
	szárnyának fehér tollát hagyja hátra 
	
	és csak szövik mint egy ősi guzsalyosban 
	a tengerlepedőt egyre szorosabban 
	majd villám nyitja szét ijedtében csattan 
	az óriási fekete kagyló felhő 
	dörgés előtt ívfény villám a tenger nő 
	
	parton a kagylók mint kottán a hangjegyek 
	sirályok olvassák zeng az ősi ének 
	micsoda kórus nap a karmester remek 
	egy labdázó gyerek miatt a sirályok 
	szétröppennek e dallal a muzsikások 
	
	sirályok nyomai a nedves homokon 
	egy titkos ékírás az ősi romokon 
	legendákat éget a nap az utakon 
	de száraz szél tovább fújja ez az apály 
	tenger álom föld a tudat jön a dagály 
	
	a habok lökik partra a kihűlt mozdonyt 
	sínre rakja a fény a sok szilánk vagont 
	vörösen robog tovább a vonat vért ont 
	nap és hold biciklijén a csillagok 
	karikatúráznak bogarak sirályok 
	
	mint óriás ökörszem a hold sistereg
	sort állnak érte kimerült szerelmesek
	sátrakban szentjánosbogarak élednek
	kóbor kutyák fénylő szeme vakkant
	halkan gyere be hívja a hal a halkant
	
	tenyered zakatol csukd össze a szíved 
	préseld össze a képet alszik tengered 
	a semmi már egész tárd ki a kék lelked 
	te sírod most tele mindenki láthatja 
	úszómedence a könnyeid mentsvára 

	ÁLDOTT VÍZ
	
	Furthner Mária, egyszerű földműves család gyermeke gyanánt, Frasbornban 1822-ben született. Tizenkét éves korában himlőt kapott, betegsége azonban a gyógyszerelési eljárások visszanyomó hatása miatt csak részben törhetett ki. Táplálkozása mellett előtérbe nyomuló étvágytalansága néhány év alatt oda fejlődött, hogy a házuk melletti erdei forrás vizének kivételével, minden más tápanyagot visszautasított. Furthner Mária tiszta víztáplálkozásának hatodik évében megfigyelés céljából a müncheni professzor Schafhäutl klinikájára került, hol azután, egy hatóságilag is ellenőrzött szobában, két felesketett nővér őrködött fölötte. Tápláléka müncheni víz volt. Máriát fogsága nem nagyon viselte meg, de három hét múlva a honvágy kezdte gyötörni, kórházi szobájának rideg falait napfényes gesztenyefás falujának üde levegőjével szerette volna felcserélni. Klinikai tartózkodása alatt mindössze egy egész és két tized kilót fogyott. A tanár arra a megállapodásra jutott, hogy az emberi szervezet kizárólagos víztáplálék mellett magát fenn nem tarthatja. Betsching esperes 1880. május 28-án Schafhäutl tanárnak a következőket írta: “Mária télen-nyáron minden nap ellátogat a házától negyedórányira fekvő frasdorfi templomba és egyetlen táplálékát ma is csak a víz képezi. Negyvenöt éve nem vett mást magához. Miért tételeznek fel önök itt mindenáron csalást?” 
	
	az ég megrepedt elindult a csend felém 
	belemártom ujjam ízlelem az enyém 
	hallgatom a csordogálás bíztatását 
	lehámozom a vörös nap szikkadt burkát 
	felemelem minden cseppjét égre tartom 
	gyémántként csillog szeretlek íme mondom 
	neked vagy annak a pillanatnak ami 
	az alázat hangján elém hozott talmi 
	szappan helyett kába kővel mosom hangom 
	jégtócsa fagyott tükrébe réved arcom 
	kábult lélek kék vére folyik le rám 
	egy álmatag gondolat árnyéka a vám 
	reggeli misén megfeszíted arcéled 
	kiver a frász ha tudósoknak meséled 
	feladom Uram a szerelem eléget 
	zárkám Európa kárhozat integet 
	besugaraznak lemérnek darabolnak 
	méhem kaparják vízzel itatnak 
	a kulcslyukon néha beoson Budapest 
	gesztenyék csilingelő dallama az est
	mert ilyenkor fáj szerelmed s ha meghalok 
	hiába szólnak hozzám már ott az angyalok 
	itt enni már nem tudok testem így csak fogy 
	elődbe mennék én de nem tudom még hogy 
	kinti könnyeimmel ápollak itatlak 
	benti könnyeimen élek ha még hagynak 
	felissza arcod egy szirom rajta arcom 
	befele indulok mert kint nagyon fázom 
	hogy még a szabadság se találhasson meg 
	mert élni nem tudok nélküled se veled 
	törjön darabokra éjszakáként a perc 
	hulljon szét a szivárvány mert enni nem mersz 
	Uram miért hagytál itt a bonckések alatt 
	ki se mondhatom hogy fáj a magány s a blatt 
	hogy a kumráni tekercsek csikorognak 
	mikor a hit fegyverei még alszanak 
	sziringák szívják vérem táplálék más nincs 
	beszorítnak reflektorok tankok s bilincs 
	Uram csak a tiszta forrás vizét vágyom 
	hozzád érjek hozzám érjél ezt álmodom 
	ne hagyd hogy testem kövek súlya aszalja 
	a nyomástól lelkem lesz a forrás maga 
	gyere nyiss ajtót te legyél a megváltás 
	ne a lidércfényes távoli pusztulás 
	az ég megrepedt elindult a csend felém 
	belém mártod ujjad ízleled nemesfém 

	CSILLAGPOROS ERZSÉBETHÍD
	
	testvértelen tavaszok		szeretkező kamaszok 	
	csapdába csalt fényébe 		zord idők fenyvesébe	
	egy árny csupán mi suhan 		égő meteor zuhan	
	át a napok homlokán 		jövőt lüktet szaporán	
	jövőt lüktet szaporán 		át a napok homlokán	
	égő meteor zuhan 		egy árny csupán mi suhan	
	zord idők fenyvesébe 		csapdába csalt fényébe	
	szeretkező kamaszok 		testvértelen tavaszok	
	
	szabad vagyok szabad vagy 		őrült röpte reád fagy	
	mégis Brassó és Szeged 		írisz tükre lesz neked	
	közt a híd a szerelem 		feszes örvénylő szemem	
	foszló álom ébrenlét 		rügyet hajt vagy csak mesét	
	rügyet hajt vagy csak mesét 		foszló álom ébrenlét	
	feszes örvénylő szemem 		közt a híd a szerelem	
	írisz tükre lesz neked 		mégis Brassó és Szeged	
	őrült röpte reád fagy 		szabad vagyok szabad vagy	
	
	ne nézz le a mély vízbe 		belefullad lelkedbe	
	süvít a sáros idő		egy másik arc mint a kő	
	e földrésznyi huzatban		magom méhedbe csobban	
	elgyávít az öntudat		dúlt váza az akarat	
	dúlt váza az akarat		elgyávít az öntudat	
	magom méhedbe csobban 		e földrésznyi huzatban	
	egy másik arc mint kő 		süvít a sáros idő	
	belefullad lelkedbe 		ne nézz le a mély vízbe 	
	
	lét utáni hajnalom 		teljes égbolt a sorsom	
	csönddel beírt magasság 		partok közt a szabadság	
	forog bozsog nincs titok 		tapossák forró nyomok	
	fénybe feszül mint fűszál 		fölizzó párákon áll	
	fölizzó párákon áll 		fénybe feszül mint fűszál	
	tapossák forró nyomok 		forog bozsog nincs titok	
	partok közt a szabadság 		csönddel beírt magasság	
	teljes égbolt a sorsom 		lét utáni hajnalom	

	MAGNA CHARTA

	virrasztó szemünk kiolvadt
	kiolvasztotta könnyünk
	a meteorhullás-mosolyt
	mindig oda perzseltük
	
	kettesben eggyé tapadva
	fürödtünk égi vízben 
	hajam testedre omolva
	száradt égő szíveden
	
	akácfa kicsavart karral
	forró fehér hamuba
	összeforrva csillagokkal
	forgó planéta ágyban
	
	ellopott tűz az én tüzem
	magam lángolok benne
	fölszívja már égő létem
	hideg selyem kellene
	
	fűrészport enyvez ezüst Hold
	váci rét kertész utca
	Otília szíved porond
	könyvembe préselt rózsa

	ISTEN SZEMÉIG ROPOGVA
	
	szél tenyérben alvó 
	zsalutlan remények 
	betyár szabadsága 
	válsz-e poetica 
	homályod felreped 
	vadjaid felfaló 
	
	futásra erednek 
	kihasadt ág arcom 
	kék égre nyilazza 
	versz-e poetica 
	patyolat rét álom 
	virágok merednek 
	
	ébredj fény palotám 
	magasra emelj fel 
	delemen arany fa 
	vársz-e poetica 
	visszanyelt sikerrel 
	zöld babér koronám 

	CONQUEST OF PARADISE

	petit messe solenelle remeg a gége 
	végtelen barangolásaimnak vége 
	marad évente egy ingyenes utazás 
	a nap körül és még sok-sok vágyakozás 
	a föld-útlevelemben lézer kánaán 
	sziklafehér vízummal hívogat az ám
	így körülötted is végre elapadhat 
	a minket határoló zöld tengerdarab 
	korallzátonyodon korálelőjáték 
	glisszandó csókjaim mint kis színes mesék 
	meg-meg rengetik aggteleki hegy-tested 
	felszisszen a szél borotválja szőrzeted 
	kereső ujjaimból a vér kiserken 
	csuszamlásos kőajkaid már nedvesen 
	felnyitják a teret fájóan édesen 
	először múltam majd táguló jelenem 
	forró oboaversenye beléd hatol 
	rejtett útjaidat takarja az atoll 
	az anakonda idő pókhálós dísze 
	csilingelő fénylő csipkemennyezete 
	melyet bolyhos idegeid képzete vájt 
	az öröklétből és a sok cseppkőbe zárt 
	a lihegéseid sercenő fényében 
	műéletre zöldülnek az algák itt lenn 
	és élik reményük döntő döntetlenjét 
	néma sikolyok izzadó fagyását még 
	érezni hogy nincs adagio és fuga 
	a víz is könnyezik mint f-moll szonáta 
	kihűlt életek szobrairól fogy a vér 
	C-dúr tokkátát repül a denevér 
	vasoxid könnyeink fájón szivárognak 
	préseli az aszú-isten a holnapnak 
	a cseppkövek áldozati oltárára 
	itthagyott könnyeid te Pogány Madonna 
	simogatnak és megnyalnak majd rám fagynak 
	amitől nekinövök a szlovák falnak 
	te meg fogysz és hevesen szorítasz még-még 
	lüktetve kitöltjük a barlangot mely ég 
	csapkodó szívünk hídjai meddig bírják 
	a mészkönnyeink cseppkőfantáziáját 
	hisz átszellemült a rémület is kérem 
	sikolts míg össze nem roppant a félelem 
	a méhed célja az óriások terme 
	ravatalon volt gyerekeink kőteste 
	belőlük sarjad neve a születőknek 
	végtelen vagyok a te véges méhednek 
	még adj két gyereket és ne csak mennydörgést 
	szakítsa meg a tudat e szeretkezést 
	csússzon ki lassan belőled mint az áram 
	az égremeredő diósgyőri váram 
	robbanjon tarthatatlan tűzijátéka 
	melleid bástyafalai közt egy véka 
	magnézium gejzír lövelljen az égre 
	majd zöld tündérszoknyád libbenjen el végre 
	ropogós sárga cipók és üszkös kezek 
	kék prézlibugyidat tépjék szét százezrek 
	lilán hatoljon fény a fekete éjbe 
	és dinamitrudak narancs égzengése 
	oh Istenem kigyulladt a karácsonyfád 
	érezd a génjeim kocsonyás fraktálját 
	te lihegő imába izzadt Madonna 
	csillagrafeszült lézertested sóhaja 
	telehold lüktetésed befogad apály 
	és amit be nem fogadtál most dagály 
	görögtűzként folyik vissza eme földre 
	Szent István ezerszázéves ünnepére 
	fénysebességgel jön az éj betakargat 
	műsor véget ért a Magyar Ének hallgat 
	lámpák gyúlnak sok százezren mennek haza 
	mint elvetélt gyerekeink tömegsírba 

	IMIGYEN SZÓLA KOPPÁNY
	
	népem gyűrűjében aszalódni 
	amíg a vár leomlik csak várni 
	így lesz a bölcső egy a kerettel 
	csúf szelek kapkodnak szét eressz el 
	gyerektúszok üres edények még 
	könnyen telnek bármivel keresztség 
	idegen uralom és sok tetű 
	mint véres szárnytoll megremeg a fű 
	megereszkedett bőr a fakéreg 
	szerelmes nimfák táncfénye remeg 
	hiába illesztette össze Isten 
	a kettészelt állatokat igen 
	és hiába szálltak fel a hegyekből 
	a szétszórt madárcafatok egyből 
	madárként és ültek a válladra 
	kormos daraként hullva hajadra 
	benned csak húsdarabok maradtak 
	értelmetlen részletként vívódnak 
	ha föltámadnának sosem látott 
	szörnyek lennének sárkányok hagyd ott 
	futva rohanj a sámánaimhoz 
	mert a kiirtott nemzeted átkoz 
	szárnysuhogás és vijjogás kísért 
	hitetlen vagy üres apád sem ért 
	ne add oda magad ne kérj csodát 
	te vetsz árnyékot időn s téren át 
	hitében erős az ország és jó 
	nem kell idegen intervenció 
	ősöd üzen a nyugat is csak hecc 
	a tigris álmára csapott ketrec

	
	KESERŰMÉZ

	Mikuláscsizma-Katonacsizma 
	áll a párkányon és határon ma 
	Kányádinak a fekete-piros 
	csörren az üveg Jézuska okos 
	testem 
	vad ökölcsapások sötét foltja 
	szemem 
	fekete gyűrűk két zsákba varrva 
	szivárog az alkony s hajnal végre 
	részeg láng a tavasz nyár lesz délre 
	gesztenye a férfi 
	égre meredt fehér virág fallosz 
	akácfa az női 
	csüngő fehér mellekkel alapoz 
	egynemű-kétnemű-fehérnemű 
	láng hómezőn a vágy az ágynemű 
	szívem 
	hallom ropog sárgul erdő korma 
	lelkem 
	ég a nádas madárricsajt hozva 
	apák rossz háborúk párkányán ma 
	gyerek határtalan télbe fagyva 
	gesztenyegolyók forró pocsolyák 
	akácvatták békésen itatják 

	
	KOKÁRDA ÉS HÓSZIROM
	
	a gyökerekre balta csap
	döggé fullad benn az ige
	föleszmélt a tapsok népe
	üres szemmel is boldogabb
	
	hetedik ajtó hallgatás
	vagy csak üres lomb beszéde
	kövön árnyam fény ebéde
	öltöztető vagy trombitás
	
	vörhenyő ég dől a fákra
	és lobognak a földnyelvek
	összekuszált hajként évek
	kokárda hervad a mákra
	
	lánctalpak közt mállott széjjel
	a történelmünk nincs sehol
	még összetart a nyelvakol
	hószirom betakar éjjel

	ELKÉSETT ÜZENET
	
	ezermester fia vagyok 
	aranykalitkába zárva 
	fájó meztelen szabályok 
	zefír lehelete tárva 
	
	egyértelmű körpályára 
	neveltek de ellipszisként 
	két fókusz közt reád várva 
	bolyongok szikrázó fényként
	 
	fogy a hold és fogy a melled 
	domború táj a ringásod 
	felfallak mint éhes gyermek 
	teljesítem kívánságod 
	
	csak a hangyák veszik észre 
	hogy kiszáradnak a folyók 
	a próféta mosoly vészre 
	izzik mint aranyló homok 
	
	tükörbe öltöző idő 
	filmezi nyers álmaimat 
	felébredni még nem késő 
	gyakorolni az irgalmat 
	
	és most kéne egy új gyermek 
	ha nem születhetünk újra 
	szóval is teherbe ejtlek 
	bódít álmodnak illata 
	
	barlangban dzsinnek és törpék 
	velem néznek farkasszemet 
	lángok közé hajít egy kéz 
	beavat az égi permet 
	
	a szívem marokra fogják 
	lassú fények álmos bűnök 
	és friss árnyékom átjárják 
	a hajnalt hozó etűdök 
	
	íme itt jön már az atya 
	mint megváltó épp most nemzett 
	nincs rajta kereszt se gatya 
	de számíthat rá a nemzet 
	
	milyen hamar mögéd kerül 
	ami nemrég előtted volt 
	tüskés vég indák közt serdül 
	pöttyös arcod fáradt égbolt 
	
	házad nőjön oly magasra 
	hogy ég hasát hasítsa fel 
	hulljon csillag fény halomra 
	megsuhintson friss színekkel 
	
	a nő blúza száll mint felhő 
	markodban két görögdinnye 
	léggömbé dagad a belső 
	sirályok közt száll az égre 
	
	szabad vagy de még szomorú 
	és nem tudsz újjászületni 
	alattad dúl a háború 
	fiad tanítod szeretni 
	
	dédapádé volt a csata 
	nagyapádé börtönélet 
	apád hitet hozott haza 
	neked adom a győzelmet 
	
	megszilárdult sűrű mézben 
	hajad hull mint fáradt vonó 
	élned kell e varázsgömbben 
	vén Bergerac de Cyrano 

	KAPARÁS
	
	Újabb szavak, bennük napfényként ragyog az Emet (élet), de ugyancsak bennük rejlik a Met (halál) is, mint a felhőben az eső. A lázadó minden akkor imád, amikor teljében van, a zeniten, aztán kihuny irántuk az érdeklődés. Ő már elfordul, de a szavak még pislákolnak. És bolyong a képzelet. Lépcsőkön hág feljebb, növekvő sorban állított erőkön, mint egy hódító. A csúnya szavak lemennek a bányába, ijedtében feljön a szén. A világ csöndje háromölnyi mocsok, amibe beragyog az aknazáron túl a távol esélye, a nagy titok. Mindig az erősebbhez pártol, mint a csöndben figyelő állatok két nagyvad viadalánál. A láthatatlan résztvevők, a lépcsők, az egymásra állított szinteket a toronyról másolják. Itt semmi sem inVERTálható. Az isten leVERT hangulatában, romba döntené a tornyot. Az édenből kiVERT férfi kérdi: Szirénke fél? Nem, Szirén kefél – válaszolja ösztöne. Csak a szavak maradnak benne. Hiba nélkül működik a tosHIBA. Bomlott lelkű hárs hányja lombját. A torony halotti maszkja a csillagkép. Morningstar – Kincstár – Kingstar. A napot felpróbálom, de sehogy se illik rám. Elvermelt álmokon holtak hada tüntet és bele radeczkimarsol a fénybe. Szabályait nem ismerem, de falándzsáik kopognak a kockás mezőn. A komplEX REX kEXet eszik és latEXben írja álmait. A papaguy szemrebbenés nélkül figyeli. Aki megszökik az X-cape mondja az X-perience X-perantó nyelven. A toronyból kiutált hajnalokkal élek, kicselezett évek örvényébe dőlten.
	Csontkockák tompa koccanásai elhalnak. A nap a szurokkal bevont test felett delel, a patkányok a szíjakat sohasem rághatják el. Csak a kockadobók keze látszik, a kézelők festett mintázata. Tiéd az X-szer, elszakadt az X-íj, robban az X-tázis. Éjszakád peremén túl van az a látomás, melyben törvényem működik. 
	Füled a gyeptelen földhöz tapasztva, kihallgatja az isten lépteit. A zokogás, mint a néma malom visszagyűri az éjszakáidat. Nincs esély másképpen élni. Lehajtod végül homlokod a földre, lesed a titkokat, az utak hívását. Az ajtó puszta félfa a romok között. A teljesség is ketrec, átfúj rajta már a szél. SzEXárdon szEXepiles lampionok fényszEXtetjébe simul a szEXtáns. Csillagokkal szeplősített karám a nyoszolyám. A szó angyalarca hasad. Vértanú ősz vetkőzik, telelő délibábok habja tavasszá mossa. Ki a WESTes? A rend hol WESTegel? A WESTőhely pernyeszaga átkopog az őszből. A szomjúság, mint kibiztosított akna megOST. Szemek holt tavában a béke OSTályelleneség. Jelenben lobbanó szemfedők OSTályoznak. OSTrák OSTriga rombadőlt árnyéka megkötöz. Rögeszmésen néz a sebzett zászlók szemébe. OSThatatlan poroszlók önmagukhoz vékonyulnak. A gyolcs, mint a sivatagi homok ellen a száj elé húzott lepel, elválaszt a halottól. A halottkém szilárdan ráfüggeszti szemét. Kezdődhet a Mc Beszélés. Mc Süketül a csöndben a baltafény. Visszhangozza a Mc Szálló csapatok lánccsörrenését. Holtágban forog a pillanat. Mi a Mc Oldás? Mc Tartó ligetben szárnyra keltek a hangok. Harmadnapra Mc Tébolyodik a Mc Szokás.
	Négyszemű kutya a háznál, kiterített varjak és keselyűk pillantására bízva. Égi fátyol másik oldaláról röppentek ide. Eltüntetik darabonként a holtat, a madárgyomorba préselve. A kút belső falát lyukak szaggatják, azon folyik át az esővíz a földalatti csatornákba. Végükön faszén- és homokkőbetét. Szűri a csontporral dúsított nehézvizet. Egyiptom hadseregparancsnoka Thisz Tha tisztára mossa a szülészetet. 

	A TÚLÉLÉS KAPUJÁBAN
	
	nedvek közt józanul kerülgetem
	súlyosodó cseppenként a nőket
	hunyt szemmel várok áldást Istenem 
	nyesem terhüktől csüngő fürtjüket 
	
	most józanul járok közöttetek 
	hol egykor szőlőt tapostam éjjel 
	gördülnék ólombakancsom reped 
	hozzád egy vontatókötél húz fel
	
	faltörő kos vagy trójai faló 
	az égi másom rója lépteit 
	oh nő csukódó vagy nyíló való 
	a borba mosd hervadt vétkeid 
	
	akkor emlék szőlőültetvények 
	páros sorfala az utolsó sín 
	bódult mozdony szivárványként ketyeg 
	rügy és termés közé feszít a kín 

	EMIGRÁCIÓ
	
	a zománcozott románcról máz pattog szamár 
	lópatákkal macskakövezett indián nyár 
	pénzelt zabipontyok a poshadt parabolán 
	zabot legel cselló denevér látomásán 
	a jövő lecsójában húsevő virágok 
	jégvirágba hűtött darazsak dzsidások 
	hun falevelek magyarul válnak avarrá 
	pirosfenekű pávián meg szemaforrá 
	a Szabadságszobor modern trójai faló 
	vázádba encián fogadba cián való 
	kivisz a whisky kapar a só koporsóba 
	Sztalinvárosból Kolozsváron át Brassóba 

KÖD ELŐTTEM, KÖD MÖGÖTTEM
	
	Girószász István emlékére
	a folyó vizén érted mentem át 
	éjjeli játszóterem 
	amit még sose mertem 
	amitől mindig féltem 
	hogy ott örök gyerekként a világ 
	átlósan hallgatag mókuskerék 
	rozsdás görgőjű csúszda nem elég 
	kiérdemeljem prédát kínálva 
	bebújtam világoskék kabátba 
	súrolom a partot vele 
	haramiáknak csemege 
	árnyaim leválnak gyere 
	átlós a lidércek lelke 
	
	vagy nem katonaviselt nő vagyok 
	körbetekerem szorosan úszok 
	izomzatom acélrostjaival 
	anyaságom forró imáival 
	hasamban fiam moccanni sem tud 
	hadmozdulatom jutalmaként rúg 
	játéktorony legfelső álmaival 
	bádogkupola alatt 
	elkészített fekhelyen 
	még lányom keze tapadt 
	enyém leszel selymesen 
	mesét mondok hangosan 
	mély és magas 
	csak a víz zúg 
	hallom 
	gyerekem 
	lányom 
	
	akkor már tudtam tovább nem bírom 
	még hazáig tartani 
	jobban gyorsabban menni 
	rázkódni lejjebb csúszni 
	kétrét görnyedett néma sikolyom 
	kiált a görcs úszom verejtékben 
	mint egy megkéselt saját levében 
	sarkon kis híján földig hajolva 
	kiszálltam testemből hogy ne nyomja 
	repüljön fel lelkem nézzen 
	szánakozva a nagy vízen 
	víz alá nyomott bója lenn 
	nem mond igent néma gólem 
	totyogtam jártam terhem liftezett 
	jó lenne kinyitni de nem értett
	fölfelé vitt ő süllyedt én hánytam 
	zuhanó ikarusz szétszakadtam 
	kegyelmi súlytalanságban lelkem 
	odázni még egy kicsit türelmem 
	érted mentem és veled zuhantam 
	nappali játszótéren 
	zajos mókuskerék közt 
	rozsdás csúszda a szívem 
	simogatom a sok pöszt 
	világoskék kis babák 
	lidérc elem 
	enyém leszel 
	nejem 
	gyerekem 
	lányom 
	
	ez a hatalmas és játékos szél 
	jegenyéket tekerget 
	kígyózva bűvöl szeret 
	de kecsesen megkerget 
	játékába fogadva feleszmél 
	viháncoló hangok titkos sóhaj 
	emlékeim hullanak s őszi haj 
	szelet ablakomból némán nézem 
	s egy füstcsíkot látok megint érzem 
	hogy egy pászma sem vészhet el 
	mellemből sóhaj szakad fel 
	nyílegyenes útján emel 
	dohánylevél tüdőt kezel 
	légalagútba fúrja be magát 
	álló füstcsík vagyok vágom a fát 
	szövetségesem csak a vasárnap 
	jövőt jósló oszlop zuhan a nap
	repül a fűrész törik a balta 
	felnyög a fenyő zuhan a nagy fa 
	földszintre ért lifted ajtó szakad 
	ömlik végre fájdalmad 
	véres mókuskerék közt 
	ág döfi át az agyad 
	szülőföldnek ütközött 
	parázsló füstcsík vagyok 
	lidércszélben 
	haranglelkem 
	nejem 
	gyerekem 
	lányom 

	YINXINDZSÍSZ
	(Honom – Kol, Minghua)
	
	kontinensek sisteregnek 
	eleven halak a színek 
	sárgul füvében 
	vér a dinnyében 
	megreccsennek csigaházak 
	óceánok tűzben úsznak 
	
	megpattannak a vas sínek 
	ágaskodik doromb ének 
	dobok dobognak 
	dombok dagadnak 
	magyar dalt pengeti jugar 
	jugar népdal csengő magyar 
	
	röpült a Hold hazám felett 
	végre a Föld egy dalt zengett 
	szívemmel láttam 
	érezte agyam 
	tudtam az égbolt menekül 
	s maradunk mind fedetlenül 

	PIPACS SZERELEM
	
	még fényudvart sugároznak a fák 
	a múló időt jelzik a színek 
	folyó szalad ezüstszalag mátkák 
	a térben összeérnek a sínek 
	
	itt különböző a bimbó képe 
	világra csukható kapuk mögött 
	nemlétező falak tövén lepke 
	táncolva hulló hímpora zörgött 
	
	ködös tekintetek párájában 
	magafeledt mosolygásuk íve 
	szivárvány hidat hajlít okosan 
	egek borulnak védtelen lényre 
	
	nem érheti el a fényt csak a fák 
	felső rügye termés között íjként 
	sok nő van de kevés szerető mák 
	érleli lánnyá az időt másként 

	FEKETE-TENGER
	
	Welcome
	ez a munkám
	tenger vagyok föld és ég között
	kvantum és hullám
	műanyag sárkányok fölött
	a sirályok
	mitológiai jelként
	azúr ég-interneten úsznak
	szúnyogok nyelvén üzenek
	szeretlek
	még a szirének
	női énükkel csábítanak
	forró ólmot öntök fülembe
	tücskök hadd harcsafűrészeljék az éjszakát
	hogy a fölkelő nap
	olajban sercegő ökörszemként
	a fűszerezett földi lényeket
	hegyekről dombokról alföldről
	mind a sós vízbe csalogassa
	újrakezdeni az életet
	ez a genézis
	éhesek fölfalják a testüket is
	viharként
	a tenger loccsan az égre
	az ég fullad a tengerbe
	őrült kerekek a kagylókat őrlik
	a homokot a szemünkbe hintik
	lipován hal bolgár zöldség török zene
	német kocsi orosz rulett arab kelme
	nyelvében él a nemzet
	de nyelvével még senki sem nemzett
	a sorompó illeg-billeg ez a menü
	Soyez lesbien venus
	
	Welcome
	ez a ruhám
	tenger voltam ég és föld maradt
	csak pénz és reklám
	hétfejű sárkányok alatt
	a sirályok
	nyikorgó égi biciklin
	tenger-internetbe merülnek
	a halak nyelvén üzennek
	szeretlek
	már a szirének
	ősi éneke is elárvult
	szívükbe jeges ólmot lőttek
	tücsökvonóról lenyalják a fényt a harcsák
	hogy a lenyugvó nap
	léghuzattól vérmes gyerekszemként
	gyöngyözve porladjon a homokba
	ahonnan a sáros földi lények
	kiáradnak mint a sós tenger
	alföldre dombokra hegyekre
	ez lesz a végzet
	pöffedtek kihányják saját lelküket
	viharként
	az ég zuhan a tengerbe
	tenger csapódik az égre
	őrült kerekek a szemünket őrlik
	a homokot a kagylókba töltik
	görög lant a tatár vér a török véce
	japán kocsi szerb tokány a cigány zene
	nyelvében él a nemzet
	de nyelvével még senki sem nemzett
	a sorompó illeg-billeg ez a menü
	Soyez lesbien venus

	HAMBURGER
	
	valami mészárosok 
	isteni eredetűek 
	türelmetlenül fenik 
	a történelmi késüket 
	versköszörűn sóskenyéren 
	kiálló verslábakat 
	csontvelőig amputálnak 
	néhány betű még a velő 
	
	ezek a mészárosok 
	isteni eredetűek 
	aprítják a májakat 
	lelketlen csőrükben verseket 
	mint a sasok felrepülnek 
	hiszik hogy ők fontosak 
	nemzetiszínűre festnek 
	kétnyelvű feliratokat 
	
	Molnár Ferenc mesélte, hogy New Yorkban, egy vacsorán, intellektüel hölgy mellett ült. Az indiánokról beszélt, ősi nyelvükről. Arról, hogy még most is csodálkoznak a bevándorolt fehér emberek idegen beszédjén. De azért sokan megtanultak angolul. Egy indián hallott egyszer egy másik indiánt, aki előbb vele indiánul beszélt, aztán rögtön ezután egy kereskedővel angolul. Odaugrott hozzá, erőszakkal felnyitotta a száját és belenézett. “Mit csinálsz?”- kérdezte ez rémülten. A másik nyugodtan: “Megnéztem, hogy nincs-e két nyelved.”
	Soha életemben nem hallottam ilyen telitalálattal kifejezni mindazt, amit nyelvek tanulásainak, kiejtésének nehézségeiről és akadályairól szoktak magyarázni a tanítók, filológusok. Az indiánnak van igaza. Két nyelvhez két nyelv kell. 
	
	nem tudják merre meddig 
	mikor és hol kell leszállni 
	földönfutókká válni 
	s a kitépett anyanyelvet 
	megfelezni ketté vágni 
	elválik hogy melyikük 
	kapta a legfontosabbat 
	egymásra kenik az agyat 

	SZEPTEMBER

	tárogatók búgnak 
	bennem csak áhítat 
	a fenyvesek fölött 
	sziklák kendőibe 
	törlöd az arcodat 
	
	esti imáimban 
	véresen lépegetsz 
	elnyelik képedet 
	az örvénylő napok 
	és a dús képzelet 
	
	még hadd szeresselek 
	kaszálatlan réten 
	hol méhek zenélnek 
	a füsti fecskéknek 
	s te alszol fehéren 
	
	megszeppen az ember 
	de már a darazsak 
	svéd acélkereszttel 
	védtelen szívemből 
	új alkut fakasztnak 

SZOVÁTA SZONÁTA
	
	gyönyörű porcelán tavon 
	szétfröccsenünk mint vér a havon 
	sósan csilingelnek a vízcseppek 
	az aranytojás megreped 
	és forrón folyik a fény 
	festmény-e vagy költemény 
	e törékeny pillanatban 
	úszunk a boldogságban 
	s a csapkodó kezek 
	mint sós lepkék felemelnek 
	kinyílik a kaktuszvirág 
	izzik a templomtető s a világ 
	olvadt hangod mint bársonyos vízesés 
	aláhull lelkemre s a verselés 
	mély álomba ringat 
	anyám lettél s én fiad 
	gyönyörű porcelán égen 
	testünk szétfőtt a parttá már régen 
	kocsonyásan kúsznak a könnycseppek 
	a rántotta odaégett 
	jegesen reccsen az éj 
	a tó feneketlen s mély 
	ez időtlen pillanatban 
	fagyva a boldogságban 
	fáradtan a lábak 
	elúsznak mint gyufaszálak 
	csukódik a lótuszvirág 
	izzadnak a csillagok s a világ 
	ráncos szemem mint örökös igézés 
	megfürdet s a feltörő nevetés 
	csiklandozó álom 
	apád lettem s te lányom 

	ELKÉSETT CIGÁNYLAKODALOM
	
	oson a cigány
	halványlila templomi csend
	lelkét aprítja
	kutatja szíve gótikus üregeit
	a vizet felkavarja
	a csillagok hajlamossá teszik
	de nem kényszerítik
	pénz az van
	aranytallér egy maroknyi
	asszonyom a lányát
	jöttem megvásárolni
	
	a cigánytanya
	égre szerelt könnyű naszád
	füstzátonyra fut
	robog a gyönyör sikoltásoktól terhes
	titkos mozgásvihara
	meztelen lányok a vadvirágok
	és riszáló csípők
	kéj az van
	pénzes mellek csak rád várunk
	te fiatalember
	legyél a mi királyunk
	
	ha igent mondunk
	éretlen érettségünkkel
	mint írott tojás
	húsvét napján feltört volna Aldebarán
	kék abroszon táncoló
	ősi Nap-menyasszonnyá változó
	meggyfavirág lennél
	én pedig
	méhekkel a Hold-vőlegény
	cigánylakodalom
	násznagyunk a Föld is lény
	
	öreg cigánynő
	megkeverte kártyáinkat
	metaforáid
	betörték szeme csivitelő üvegét
	s a csörömpölő versem
	csillagok árnyékával vasalja
	a megszentelt vizet
	és minket
	kiröpít a hideg űrbe
	elveszítjük egymást
	egy néhány évtizedre

	LÉPÉSEK, KOPOGTATÁSOK
	
	Ahogy Don Quijote női összecsúsznak, és megnő udvara a múltnak, fölpislognak a szélmalomharc messzi lampionjai. Mint régi vers beindul, s megáll a drótkerítésen, akár Sancho sunyi bajszán a dal. Mintha cáfolat lenne, fehérlik fönt az árnyék cseppje. 
	Öröm-köröm tengelyed körül forog, így a szerelem leírt mértani helye egy tórusz, mely mentőövként a transzcendens vizekről visszahoz. S mert csak fölfelé nyitható a tér, fönn is marad, aki fölér. Aki röpül fölfelé, pokolra is száll az, áztathatja száz eső ha elméje száraz... 
	fekete vagy mint az üst mint az üst
	kéményben jársz mint a füst mint a füst
	Hiperbolikus paraboloidon kavargott a zűrzavar – nincs nálam szebb visszhang – dalolta. Pitypangként szállnak a totyakos sziklatömbök. Reccsent az égszakadás, elliptikus paraboloid kelyhébe misebor fakadt a sziklából. Elbújtam a rengeteg fátlan pusztájába, ahol anyám köldökét csomózta a bába. Végre alszom egy verset. Bevont zokszó tüskéiből elém bömbölődik a hajtogatható szakadék. Szervezetem inkább vad, mint civil, s befelé gyűrődvén tovább vadul. Megbomlik, kiég s belőle lesz neked kenu. A holdtányért hátracsavart fejjel nézem...
	fekete vagy mint az üst mint az üst
	kéményben jársz mint a füst mint a füst
	Türkiz pléd alatt négykézláb párolgok, s testem kockáról kockára cseppfolyósodik. Olasz áriák úsznak németül, fekete-fehér kockák. Bevezénylik a sakk-mattot. Hajlott kottán megáll a levegő. Füstüvegén olvadozik a zongora. Úszik, mint Noé bárkája, telerakva dallamokkal. A kormos üvegen átüt e dátum: 1999. augusztus 11. Utoljára 1842-ben lehetett látni Magyarországon teljes napfogyatkozást, az augusztusi alkalom után pedig csak 2081-ben. lesz ilyen jelenség. Azóta a nap helyett Magyarország fogyatkozott meg. Kormos nagyhatalmak még kormosabb szemüveggel nézték végig. Elterültünk saját nagyságunk Alföldjén. A szorongás bedeszkázott ablakain már csak ritkán kopogtatnak. A csend, mint rendesen, a születendő gyermek magánya. Ha nem változik a deszkakerítés, akkor a székelyek csángóként nézhetik majd a napfogyatkozást száz év múlva. A nap bordáin vadludak sülnek. Mennyi fontos, megoldhatatlannak tűnő kérdés repül át fejem fölött...
	fekete vagy mint az üst mint az üst
	kéményben jársz mint a füst mint a füst
	Siess, jöjj felém, hisz oly régen várlak. Íveljen fényed felém, karoljon kezed és bátorítson szemed meleg sugara. Az erdők megfeketedve állnak alattam, mint lerombolt templomok. Ütődöm kőnek, csillagnak, bolygók gyémánt korlátainak, s a csonkaság emlékhelyei kíméletlenül fölsajognak. Ölel, avat víg fényével a kikelet, s int zöldbe. Temeti a színeket, énekel fehér lepelben. Verődöm, vonszolódom régi határtól új határig s fölnyög hozzám a letaglózott napfogyatkozás. Csíraszagú langyos szél zúg, mellettem parányi árnyék fut. Az öröm féktelen, rezzenni sem merek. Elfojtom lélegzetem, meg ne törjön a pillanat békéje. Fölöttem kipusztult madárfajok tolla kavarog a vörösödő alkonyban. Kezemben zöld ág s bennem beláthatatlan terekből lépések, majd kopogtatások hallatszanak. A rámsötétlő túlvilág lassan forduló repülőgép egy kivilágított város fölött. Valaki eldobta a cigarettát, a deszkakerítés reklámtüze fölcsapott hozzám. Csillag-világtűz finom pernyéje a fogadásra siető tábornok szemüvegére hull...
	fekete vagy mint az üst mint az üst
	kéményben jársz mint a füst mint a füst

	TE ÉS ÉN
	
	örökség a rög s ég megint hallom 
	Chopin zongoráján gurul a Hold 
	sóvárgom a kéjt tökélyt akarom 
	felhő fákon leng az ákom-bákom 
	árnyak után nem kapkodom 
	
	koporsó kőpor és só vértelen 
	Vivaldi tenyerén pörög a Föld 
	ropog az idő és napkeleten 
	szél testén ernyednek de szívedben 
	gyerekként ölel meg Isten 
	
	fény a lényben tény a fényben élek 
	Paganini csellóján ég a Nap 
	csillagpor sír a felhorzsolt lélek 
	énekkel mint fák a szélben védlek 
	hiányod csendjével mérlek 
	
	kegyetlen szépség ez az örökség 
	egy vonal mentén Te-Hold-Föld-Nap-Én 
	pillanatig tündöklünk s a térség 
	száz évre száműz lesz lehetőség 
	Én-Hold-Föld-Nap-Te mindenség 

	TÖRVÉNY
	
	aki napfényben áll
	de hátát fordítja a nap felé
	számára a nap az
	ami az árnyékot levetíti
	saját árnyát látja
	számára a törvény az árnyéka
	ha ezt elfogadja
	begörnyed árnyát földre rajzolva

	HÁZASSÁG

	szeressétek egymást szerelemmel 
	de szeretetből kötelék nem kell 
	partok közt hullámozzon mint tenger 
	egymás serlegét töltse sok inger 
	
	ne egyazon serlegből ébredjen
	daloljon táncoljon és zenéljen
	bár ugyanarra a dalra rezdül
	a lant húrja magába révül
	
	adjátok egymásnak szíveteket 
	de egymás szívét ne őrizzétek 
	egymás mellett álljatok ne közel 
	az öröklét hozzátok letérdel 

	EGY GYEREK KIÖNTÖTTE A TEJET
	
	Hová tűntek a hegyek, a lágyan megbújó fennsíkok, vígan kanyargó vad vizek, s körülöttük a történelmet lehelő romok? A bűnös Ékhó vezekel, ismétli gőgös Nárcisz szavait, mint szolga-csoport, gazdája beszédét szajkózza újra meg újra. Kar a karban, lejtenek elénk a sanda, groteszk figurák; rángatja bokájukat a Végzet, alá s föl ködös romokon át. Ahogyan az Írás mondja: “A bölcsesség megépítette az ő házát, annak hét oszlopit kivágván”. Azt azonban, hogy min áll ez a hét oszlop, azt nem tudjuk, mert ez mély titok, a legrejtettebb mindenek között. S a világ csak akkor teremtetett, amikor kő vétetett, ezt nevezik “az alapvetés kövé”-nek. Vette ezt a Szent, áldott legyen, s a mélységbe dobta, hogy teljes súlyával besüllyedt, s belőle ültette Ő a világot. Ez a világ középpontja, s benne van a Szentek Szentje. A kő csobbant, azóta Ékhó Nimfákat visszhangzik, vad férfi-űző amazonok helyett. S a visszhang Zeuszt is kipletykálta elégszer. Hajszoltságunknak mikor lesz már vége? A kérdéseinkre felelsz-e, Uram?
		Tűrtünk rontást születésünk óta. Milyen veremhez kanyarog utunk? A katalaunumi csata vad köve megint csobbant. Ékhó a Visszhang még megmaradt részét az Annivers-völgyébe rejtette el. A vaksi lét hullámokon csoszog, ott hol testvéreim egyre cserzettebb svájci-sapkákat hajítanak az égre, neked, Uram. Te meg ibolyántúli fényből árvalányhajat tűzöl mindenikére. Közben addig várjuk a tüzet okádó paripát, míg porrá őrlik Erdélyt. Hamubasült Liszt-pogácsák illatoznak a béketárgyalások asztalán. Az utólsó falatban holdként pislog az Alpok, és arannyá válik az almacsutka. 
		Ezüst hangú, csilingelő virág-lányok fölött, önfeledt jégcsapok seprűnyelével dobol a boszorkány. A kánya az egykori hétfejű sárkány, mára kenyérré málló márvány. 
		Ékhót a Visszhang másik fele egész Görögországig üldözte. Szobamagyarként Görög-Maglód azaz Magloud városát építette fel. Benne és körülötte sikoltva rügyeire pattant a tavasz. Bontotta virágait harsány robajjal, színesítő víg kacajjal, égő pirossal, meleg zölddel, énekelő fehérrel. A kikelet kibúvó fűszálain Csaba királyfi cigánykereket vetett görögül. A letelepedett magyarok gyümölcshozó nyárra készültek, de szívük fecskéje csirregve haza repült. Egy gyerek kiöntötte a tejet az Útra. Zeusz Hadúr ruháiba öltözött, de így is állandóan Ékhó lihegését hallotta. Léda nem érezte idegennek a hattyút és Europé is kipróbálta a magyar bikát. Rezgő ezüst babér-levelek árnyékából Dionüsszosz pedig Tokajra vágyott vissza. Nem ízlett a latin szósz. Narkisszosz egész honfoglalás alatt arcát a Balaton tükrében bámulta. Oidiposz Lesbos lányait a Margit-szigeten felejtette. Csaba királyfi görög telepes lett, narancs- és citromfa ligeteit rabolták a besenyők és a kunok. Párkányára nem izzadt orgonamuzsikát a jégcsap. 
		Titokban a görög nép Csabát felkérte, hogy vívja ki országuk függetlenségét Bizánctól. Hadd virágozzon a görög kultúra. Újra görög kultúrnövény lesz a sör, a bor, a cigaretta, az ópium, a Kommunista Párt Kiáltványa. Így az időtlen múzeumi kertben, a kőkoporsók faragott női Bengáli-tűzben fognak égni. 
		Csobbanva riant az éjszaka, szemünk nem szenderült álomra. A Minotaurusz, mint forró vízió zúdult ránk s törte szilánkjaira az éjszakát. Mindezt Maugli egy terepjáró ablakából filmezte. A terv nem sikerült, Manuelosz Komnenosz görög császár ezért büntető hadjáratot indított a Bodza-szoroson keresztül Erdély ellen. Görög-tűzben szikrázott a felperzselt Hétfalu. Ahogyan az Írás mondja: “A bölcsesség megépítette az ő házát, annak hét oszlopit kivágván”. Tétlen kegyetlen télen, étlen, vétlen. Fénytelen kényelem, kénytelen. Lélektelen sérelem, bennünk félelem. Élünk ezerszáz emeleten. A telítettség tehetetlen, a tehetetlenség meg kiszolgáltatottság. Félünk, mert az üresség kiismerhetetlen. Mélység, magasság, egyként vonz és taszít. Ezerszáz emeletes Bábel-torony, ezerszáz kötéllépcsős trójai faló, ezerszáz csapda a történelem. A körhintán szédülni kezdünk, a biztos tengelytől elhurcolnak. Egyensúlyunk meglibben, szemünkben minden összefut. Kar a karban, lejtenek sanda, groteszk figurák... rángatja a végzet alá s föl romokon át... a világ akkor teremtetett, amikor kő vétetett... visszhangzik Maglód és Annivers... várjuk a tüzet okádó paripát... szívünk fecskéje csirregve haza repült... egy gyerek kiöntötte a tejet...

	GYEREK
	
	általad érkezik de nem belőled 
	veled van de tulajdonod nem lehet 
	csak szeretetet adj gondolatot ne 
	testének otthont lelkét bízd Istenre 

	SEMMELWEIS IGNÁC
	
	Semmelweis fehéredő szemmel 
	fáslizza a fényt oltott mésszel 
	ágyában a vágy 
	vágyában az ágy 
	nem érdekli mit mond a Le Monde 
	vonalból szikrát rúghat a gond 
	
	gonosz patkóján holdfény cikkan 
	gyereket rabol létra roppan 
	törtek gyötörnek 
	gyökök zörögnek 
	kardnyelők közt a múzsa hallgat 
	dobraverte könyvtárnyi szózat 
	
	a Nap szülöttje hajnalig ég 
	fáklyák lázát gyógyítja az ég 
	még halálkodva 
	már hálálkodva 
	verébnyi évek libasorban 
	elcsipognak a csillagporban 

	SZILVAPÁLINKA
	
	Silvio Pellico szigetén lüktetett, füstölgött az egyetemes, hóhérlehelettel üzemelő tűzhányó, melyből később egy remekmű kristálybetűi csorogtak a kábuló zöld tengerbe, hogy ott vajúdjanak, egymást felfalva fejlődjenek, útját állják az osztályellenség lovasgárdájának, melynek parancsnoka magárarántotta az aggodalom és a félelem összes alsó és felsőnadrágját, ingét, zubbonyát, kikefélte a kétségbeesés harisnyáját, felvarrta a bizalom gombjait és a kitüntetések fényében öntelten elnézett egy olyan tompaszög felé, amely tükörként működött, és amelyben Silvio Pellico szigetén megállás nélkül üzemelt az univerzális, hóhérlehelettel felfújt tűzhányó... 
	
	Freud toronymagas falevelekről álmodott, melyekre szétmállott színeket hordott az alkony. A hasadt tudatúak bevilágítottak egyirányú utcáiba, hónuk alá forrasztott fényszórókkal, szapora, meredek hímvesszőkkel, pincebogár-értelmű tételekkel, a lét mágiájával, a nemlét technológiájával, szélvédőkön lötyögő herékkel, sárhányókból kinőtt sarkantyúval, szóval változatos és tartalmas, boldog és boldogtalan, frigid és fehérmájú világítótestekkel. Másnap a Fővárosban olyan volt a délután, mint egy szökött fegyenc. Csíkos lányok húzták elő méhükből a labdákat, vattafelhők úsztak az égen, a közönség üvöltve dobta fel a légtornászok bányászsapkáit, folyt a kenyérízű öröm, csuklott a sörélesztett szerelem, az állóvizek predesztinált sorsán tűnődve megremegtek a női mellekkel tapétázott tengerek, olyankor átnedvesedtek az idő elszáradt szárnyai, és csattogva növekedni kezdtek... 
	
	Szókratész kutyái húsos kalácsot ettek, Platón mosónői hangyaszorgalommal sütkéreztek a hófehér ingek alatt, a vezérmadarat kitüntették. Minden nő Augustinusszal óhajtott lefeküdni. A férfi nyitott nadrággal ment végig a Fővároson, meglóbálta hímvesszejét, s a nézősereg nőtagjai Szent Vitus szolgálóleányaiként fényévekig gyakoroltak az orgazmus táncparkettjén. A televízióban többgyerekes interjút készítettek Aquinói Tamással. 
-	Ön szerint ki a hős? – Kérdezte a több generációra visszamenőleg kopasz énekesnő. 
-	Természetesen Francis Bacon. 
-	Definíciót szeretnék hallani. 
-	Egyetlen világlemez fraktáljának őskvantummechanikai elemzése nagyon erős mezőmegszorításokat ad arra a felgöngyölődött hírháttérre vonatkozóan, amelyben a húr mozog. Mert Arisztotelész téved, amikor azt állítja, a vezérmadár mindig a helyén marad, mert csak egyedül az ő árnyéka ér le a Fővárosba, mert csak neki súgták meg a kurvák a célt. Bacon megfigyelte, ha a vezér elfárad, átadja a helyét egy másik palimadárnak... 
	
	Descartes elgondolkodva ment az utcán. Görögtűz rángatózott fölötte, kamaszok onanizáltak, játékautomaták masíroztak a vasúti töltéseken, töltött csirkék szárnylesütve hintáztak száztonnás járgányok gravitációjának tövében, örökkévalóságot szedtek a gyönyör kosarába. Órák alatt megteltek Hume kaszárnyái. Hímmadarakra emlékeztető, tarka udvarok mozdultak a szél irányába, viráglemezfraktálokból hajtogatott tankok rohantak fel-alá a Főváros indián ösvényein. A filozófusokon feszült a páncélszekrényből elővarázsolt papíregyenruha, a csorba élű kardok markolatán megdagadtak a drágakövek. A korzón fütyörészve sétáltak a tanítványok, két szűzlány fogta marokra mindenikét. Két magas röptű magánhangzó villogott a kemény mássalhangzók köré szórt, porhanyóra főtt köveken, mint két remekül szikrázó mankó a bizonytalan boldogság hóna alá forrasztott csiklóin. A melleken lampionok villogtak, a tökéletes karnevál huzatos félszigeteit nem kerülték meg a hajók, kikötöttek a mennyegző-finom combokon, kürtjüket bárkinek kölcsönadták... 
	
	Leibnitz hangja felolvasztotta saját szerkezetét és a folyékony mondatokat kis kémcsöveibe mérte. Az integrál olyan amilyennek a derivált megálmodta. Hosszú, kényelmes, aszfaltozott lövészárkok húzódnak a hipergeometrikus térben. A lövészárkokban épített időegységeket Kant tervezte. Az előszobák vagina alakúak, a hálószobák tele vannak ősrobbanással, a konyhában pezsgő folyik a tükörből. A lőrések földöntúliak és olyan pontos lézerlencsék vannak beléjük szerelve, hogy ha akarja logaritmálhatja az ellenség fél orrában lévő szőrszálakat, vagy primitiválhatja a nyelvén lévő ízlelő szemölcsöket. Szállj magadba Hegel! Menj ki a lövészárokba, keresd meg a lakhelyedet, igyál egy korty ezüstnitrátot, és a meditáció létráján emelkedj felfelé, egyre magasabbra! Menj, és találkozzál Vele!... 
	
	Nietzsche reggel öttől este tízig rohamozott, lövöldözött beforrasztott csövű fegyverével, aztán boldogan felkiáltott: 
	- A háború lényege Isten. A szentség, a szeretet, a gondoskodás, a szelídség, a bűnbánat, a könyörületesség, az alázat, a szabadság... 
	Az egyetemi kávézó közepén három kitömött zsiráf áll. Hátukon három fiatal könyvtáros ült. A zsiráfok elindultak, valami turbo-pascal rotor, vagy valami turbo-diesel motor hajtotta őket. Később a mágnesesség hatására a könyvtárosok is megmozdultak, fel-alá lengtek, és ettől a szélmozgástól a griffmadár is lebegni kezdett. Lassan, nyugodtan repült a jóllakott sirályok közé. Aztán, loccs! Az emberformájú léggömb nem robbant fel, csak megrázkódott, majd szépen csendesen Schopenhauer visszatette dobozába. A palackposta menetrendszerű japán pontossággal megérkezett... 
	
	Sartre a lét homlokát kereste a nemlét mezőin, elrohadt kis padlókon, a békalencsés vizek gyűszűnyi próbaedényeibe, a hatványok összetett áttételeiben. A lőrés lencséjében olyan volt égő két szeme, mint a zsugorított hadihajó, a homloka pedig leszállópálya valahol az elfeketedő dél-amerikai sivatagban. Több ezren vitték a közlegény holttestét és jegyzeteltek. Olyan volt, mint egy szépen gyalult kereszt. Barabás és Jézus felváltva csiszolták, pácolták. Rendkívüli minőségek kapaszkodtak egymásba az ablak előtt szálló, nagyon finom űrporba. A dinamika mozsarába hullva, lelapított arányában már semmiről se szólt az etika. A kifordított zsebekből, mint templomi szentelt perselyekből csöpögött a negatív entrópia, pedig az újszülöttek pozitív entrópia-méhekből szívják a Semmi ragasztójából szivárgó szánalmas létet. A köldökzsinórt tudományosan csavarták a csigolyákra, hogy ne fagyjon meg az almavirágokkal felszarvazott legkisebb fügefa, hogy a bohócok hegyesszögű bojtos cipőjében ne legyen tizenhárom lábujj, hogy a verésnek és nyerésnek szülessen meg az alliterációja, hogy a hősöknek akkora többértelmű logikájuk legyen, amekkora csak szüreteknek és a fölényes kis meghágásoknak van. A gumirozott csigolyákban ott volt minden, amit tudni kell ahhoz, hogy semminek se legyen jelentése és jelenléte. Ezért Spinoza csigolyáit egy közönséges éjszaka, füstszínű keselyűként, lassan és puhán megszállták az elhamvasztott mennyiségek arányai... 
	
	A Köztemető minden épülete felfeszített kripta. A Fővárosban a torony mellett eloson Wittgenstein, de hiába érzi, amint a koszorúlasszók, mint szép fonott köldökzsinórok lassan a nyaka köré tekerednek, hányni kezd, kapálózik, ficánkol, mint egy patkányirtóval beszórt kuplerájban, de Dosztojevszkij filmjeiből előhívott világképpel a kapu felé indul, mint akinek végképp semmi köze a halálhoz. Letérdelt és zokogni kezdett. Nagyapja megtalálta az állatkertből szökött, miniatűr lovat, amit csak az ő apja dédelgethetett egész életében, fésülhette szép sörényét, mert mikor ő megszületett jöttek az ápolók, összefogták az apró állat négy lábát, zsákba kötötték, és visszavitték a Fővárosba. Az állatkert rezesbandával fogadta. Zokogva lefeküdt a padlóra. Elkezdett rángatózni, mint akinek epilepsziás rohama van. Habzott a szája és üvöltötte: 
-	Ha egy szűz lányra rátör egy ilyen öreg gazember, külföldre disszidálnak belső szervei. A körfolyosóra nyíló ablakokban vénasszonyok rohadtak. Remegett a kezük, az arcuk, olyanok voltak, mint eldobott koszos törülközők, mint intergalaktikus rakéták által itthagyott és a hidegrázástól besűrűsödött kondenzcsíkok... 

Heidegger észrevette, hogy a dupla vagy semmi spirál egyetlen csavarodása egy év információegységét jelenti. A test minden egyes sejtjében legalább hárommilliárd ilyen csavarodás van jelen. Az Élővilág története azt bizonyítja, hogy a Fővárosban az élet hárommilliárd évvel ezelőtt kezdődött. Tehát a DNS-LSD csavarodásai az élet ősidők óta írt naplójának betűi. Olvassuk csak: Mammuthus primigenius, Rhinocerus tichorhinus, Cervus, Rangifer tarandus, Alces latfrons, Ovibos moscatus, Lepus variabilis, Ursus spelaeus, Homo Sapiens Diluvialis... Talpra állt és három pénzdarabbal elkezdett dobálózni. A kidobott alakzat számát, ha kétjegyű, összeadjuk, ha az eredmény ismét kétjegyű, újból összeadjuk, mindaddig, amíg az összeg egyjegyű szám lesz... Archaecyathus, Olenus truncatus Brünnich, Rafinesquina, Endocreas longissimum, Diplograptus palmeus Barrande, Dipleura, Bronteus, Cerithium rubiginostum Eichwald... Annyi húsz centiméter hosszú gyertyát kell a szobor köré állítani és csonkig égetni, amekkora a végső eredményül kapott egyjegyű szám... Congeria rumana, lamelibranhiat, Didacna subcarinata, Pontalmyra, Trilophodon angustidens, Mastodon, Deinotherium giganteum Kaup, Brontosaurus excelsus, Diplodocus longus Marsch, Rhamphorhyncus phyllurus, Pterodactylus spectabilis, Branchiosaurus, Stegosaurus, Tyrannossaurus rex... A fehéredő mágia sokkal türelmesebb és gyengédebb, mint a felfújt léggömbökre emlékeztető tudományok. Én gombostű leszek, behatolok a rangos semmik hártyái mögé, és illetlenül fogok viselkedni... Machairodus megantheron, Hipparion gracile Kaup, Hippopotanus major, Trilophodon angustidens, Alticamelius altus, Mericodus, Paleotapirus helveticus, Betula verucosa, Sequoia gigantea, Nymphea alba... Kierkegaard sokáig tanulmányozta a feltámadásmechanizmust. Hosszú időn keresztül remélte, hogy a háromnapos tartamot meg tudja hosszabbítani. Érzékelésünk három térdimenzióban történik, a térnek három iránya van, az idő is háromdimenziójú, múlt, jelen, jövő. Minden fokozás háromlépcsőn: nagy, nagyobb, legnagyobb, boldog, boldogabb, legboldogabb. Minden mágikus fogadalmat háromszor kell elmondani, három király jött keletről, három napig volt a cet gyomrában Jónás, három napig tartott az egyiptomi sötétség. A Pogány Madonna háromszöge ősidők óta a legfontosabb mágikus figura, amulett Atya, Fiú, Szentlélek... 

A kis teret, amely maga a lány, ki kell bélelnem a mágia negatív entrópiájával, huzatos kályhákba kell füstként szaladnom, koromba öltözött sirály, mikulások fehér szakállát kell függőágynak használnom, hogy fel tudjak ébredni a szemközti partok tágult szívkamráiba, amelyekben apró mazsolák csiripelnek, és templom alakú torták úsznak, amelyekben műcukros vízben áztatott fügefalevelek olvadnak össze egyszerű, kimondhatatlan, láthatatlan boldogsággá... Bergson szerint a tizenegyedik érzékelésfajta az öröm, illetőleg a boldogság érzékelése. A boldogság tér-idő bilincsektől való megszabadulás érzékelése. Amikor nem fáj a Főváros, elindul minden alkatrész a tudatban és lent a mélyben, a zsigerek bámészkodó, függőlegesen villámló katakombáiban is. Annyi fehér ruhás lányt kapsz, amennyit elbírsz hallgatni... és elhallgatott, világoszöld almát helyezett szájába az enyészet késeivel hadonászó szakács, csendes zsörtölődéssel vonult vissza, átengedte helyét a feszesebb testűnek, a feltámadásra kiválasztott kísérleti állatkáknak... 

A magnótekercs egyre gyorsabban forog, saját mámorában fetreng, mint a maszturbáló angyalok. A gyertyák lángjai kezdték elégetni szorongásomat. Lemészárolja őket a túl bonyolult meleg. A fejemet belelógatom ebbe a színültig töltött hitbe, karomat kezdem mozgatni, szárnyaimon égi fények játéka... Többszörös nagyításban tündököl a feltáratlan égi bányák előtt. Kicsit levegőtlen a szeme, gyűrött a ruhája, mégis szebb, mint a feltámadás. Nem tudok hozzáérni a gondolathoz. Szépsége lekopasztja testéről az érthetetlen hajnalhiányok foltjait. A bordáim közt akkora a csend, mint egy halott, bal oldalára fordult elefánt. Agyarai átdöfik a krematóriumok ablakait. Az éjjeliszekrényen felejtett versek fogsora csattogja a Mi Atyánkat... Fogaim nyoma ott marad a bőrén, apró, pirosló kerék, elindul lassan, forogni kezd, apró izgalmak ülnek a kosarakban, szól a Beatles, lazán öltözött grófok lovagolnak a nikkelezett füveken, vattacukrot esznek a Főváros felcsinált lakói. Mossák ki legalább a saját ingeiket, amelyekre jelszavak vannak festve, nincs ujjuk, csak bokáig érő ígéretekkel vannak összecsavarva. Lefekszem, füvek hajolnak fölém, összezsugorodok, hatalmas szárnyas hangyák repülnek el fölöttem. A félelem meztelen arcán lecsúszok, mint egy ránc. Elszíneződnek mozdulataim. A halál, mint egy bálna, megdagad. Kővé homályosodott sirályok sétálnak a testén. Visszamosolygok rá. Köszönöm Hernádi Gyula a szöveget és továbbra is öntöm magamba a szilvapálinkát, hisz az élet...

 

ÉRTELEM ÉS SZENVEDÉLY

végtelen hegyek közt
ezüstfenyők árnyékában
távoli földön mezők békéje derül
csöndben mondja a szív
Isten értelmébe merül

amikor vihar kél
orkán rengeti az erdőt
a fenségét hirdeti dörgés és villám
a szív tisztelettel mondja
Isten szenvedélye hull rám

falevelek vagyunk
nagy erdőből kis Erdélyből
bánatában az idő évszakra hasad
értelemben nyugszik
szenvedélyek fénye marad

SZÉKELY KIJÓZANODÁS

Kezdem hát elsőként a társadalommal, amiben élünk és azzal, ahogy ezt látom, ami szükséges ahhoz, hogy megérthess engem, magad, magam. Tudom, megvan az ereje, hogy rákényszerítsen, illetve kiszorítson a dolgokból, amik részeim vagy épp nem azok – ha engedem, ha nem leplezem le. El szeretném mondani, hogy azt gondolom, az a helyzet, amiben most vagyunk, legalább, azaz pont annyira szerencsétlen, mint az, amiben eddig éltünk. Sőt, ha nem vagy eléggé éber, még veszélyesebb. Először is le szeretném szögezni, hogy szocializmus vagy kapitalizmus, mindkettő a tudományos és ipari korszak termékei. Ez a korszak, mint minden új a történelemben, gyökeres változásokkal nyert teret. Volt valami egészen új benne: a határtalan fejlődés nagy ígérete. Soha e korszak előtt az ember nem rendelkezett akkora hatalommal a környezete, a természet fölött. Amit a középkor megvalósított: az ember fölötti hatalom, az egyházi dogmatika segítségével; amit nem valósított meg: a természet fölötti uralom. Ez a hatalom elkápráztatta az embert, a tudományt és a technológiát minden fölé emelte: a tudomány által kognitív szinten képzelte elérni a tökéletességet – vagy legalábbis egy tökéletesen működő rendszert vélt felépíteni – mindentudóvá látta válni magát, a technika fejlődésével pedig mindent, uralni látta az embert – mindenhatóvá képzelte válni magát. Ennyi idő elteltével világosan látszik: a nagy álmok nemcsak, hogy nem valósultak meg, de eredményük az ember-természet-univerzum viszonyának és az ember-ember viszonyának korábban elképzelhetetlen eltorzulása. Bizonyos következményeket: ökonómiai, ökológiai veszélyeket jól ismerjük, ezek ma már tagadhatatlan tények, tele velük és a megakadályozásukra irányuló törekvésekkel mindenféle média. Mindez azonban csak a tünetek felszíni kezelése, szappanbuborékok eregetése, amiről azonban kevesebbet hallunk, de aminek tudomásul nem vétele létünkben fenyeget – az e társadalom alapját képező premisszákkal áll összefüggésben. Te nagyon jól tudod, hogy egy rendszer tökéletes lehet, ha tételei mind hazugságok, akkor is elég, ha az axiómák, amire épül a rendszer hamisak. Sajnos egy rendszer tökéletesen működőképes lehet akkor is, ha elemei egzisztenciálisan hamisak. Ezért nagyon fontos – tulajdonképpen egyedül fontos – az axiómákat megvizsgálni. Az iparra épülő rendszer alapvető premisszái, amiből kiindul: 
a.	az élet célja: boldogság, 
b.	a boldogság: vágyaink minél teljesebb kielégítése, 
c.	az önzés, az egoizmus, az ember veleszületett tulajdonságai, az emberi természet részei, 
d.	az önzés szabad kiélése egyensúlyhoz, harmóniához vezet, 
.	a gazdasági mechanizmus működése független az emberi akarattól: belső szükségszerűségeit követve működik. 
Ezen axiómák mindenike, sajnos, egzisztenciálisan hamis. Előző korok életgyakorlatában a hedonizmus ugyan létezett, bizonyos körökben, bizonyos időszakokban, de soha nem hitelesítették nagy gondolkodók – sem keleti, sem nyugati mesterek. Kivétel a görög Ariszttippos, az egyetlen radikális hedonista. Az epikuroszi iskola már más értelemben használja az élvezet fogalmát: fájdalommentesség és lelki nyugalom elérésére törekszik. A hedonista elmélet csak a XVII, XVIII. században kel újra életre a polgárság megerősödésével párhuzamosan (de Sade, La Mettrie, Hobbes stb.). A polgárság nem elégedett meg azzal, amivel az arisztokrácia igen: az élvezetek hajszolásával, ennek jogosultságát elméletileg hitelesítette: “Az élet feltétele nem a kenyér lett, hanem a cukorka. Bonboncivilizáció. A világ nem azért lázad, mert koplal, hanem mert torkos.” (Hamvas Béla). Bár azóta nyilván rengeteg olyan etikai rendszer jött létre, amely antihedonista, az első világháború óta a hedonizmus elmélete és gyakorlata uralkodott el. Ebben a szocialista rendszerek sem tértek el: az életcél itt is a fogyasztás, az élvezet itt is passzív hatás és nem aktív öröm. Mára bebizonyosodott, hogy az élvezetek kielégítése nem vezet boldogsághoz. Kiégett emberek, újabb neurotikus élvezetekbe, alkoholba, drogokba menekülő tömegek keresik életük elveszett értelmét. A második axiómát a kommunisták eltörölték, csak így az általuk létrehozott építménynek még a felleglábai is hiányosak lettek: a rendszer tökélye megszűnt. Ugyanis, ha elfogadjuk, hogy boldogságunk a vágyaink kielégítésével egyenértékű, ezzel elfogadjuk azt is, hogy önzőknek kell lennünk. Az, hogy az önzés harmóniához vezet, egyszerűen nevetséges. Aki önző, az ellensége mindenkinek: az alatta állóknak, mert hasznot kell húznia belőlük, a felette lévőknek, mert tartania kell attól, hogy ők húznak hasznot belőle, illetve mert utol kell érnie őket. Az önző ember örök ellentétben áll mindenkivel és mindennel. Hogy vezethet ez az ember-ember, ember-környezet közti ellenséges magatartás harmóniához? Egyedüli lehetséges eredményei a gyorsan kialvó sikerpillanatok mellett: az állandó stressz, féltés, félelem, ellenségeskedés – egyszóval disszharmónia. Ha e két axióma következményeivel nem lett volna elegendő, hogy bármilyen kétkedő lelkiismeretet elaltasson, melléékelődött még egy premissza, amely az ember végső meghasonulását eredményezte: ha az első két axióma kiüldözte az emberi létből a boldogság és harmónia elérésének címén pont a boldogságot és a harmóniát, a harmadik feltevés eltávolította eredeti értelmétől, ködösítette és jelentéktelenné varázsolta az igazság fogalmát; illetve azt, hogy mi a jó az ember számára. Az utolsó kérdésre azzal a csúsztatással válaszolt, hogy mindaz, ami a rendszernek jó, az ember jólétét is szolgálja. Zseniális ötlet különben, ez előzőleg senkinek sem jutott eszébe. Ezzel leplezte azt a tényt, hogy a feltett kérdés nem az: mi a jó az embernek, hanem mi a jó a rendszernek. Így alakult ki a gazdasági szükségszerűség fogalma: ami a gazdasági rendszer fennmaradása és fejlődése érdekében szükséges, annak törvényszerűen be kell következnie, függetlenül az emberekre gyakorolt hatásaitól. Míg a gazdasági magatartás a XVIII. századi kapitalizmust megelőzően alá volt vetve az etika értékelképzeléseinek, ez csak része volt az emberi viselkedésnek, ezt követően különvált tőle; az ember meghasadt: gazdasági viselkedéséért többé nem volt felelős, hisz azt rajta kívül eső szükségszerűségnek jellemezték. Egy külön érdekes probléma a tudomány szerepe e rendszer kialakulásában. A mindenkori hatalmi rendszer, a hatalmi szervezetekkel ugyanis nem közvetlenül a társadalomból nő ki, hanem valamely fensőbb rendszer mintájára a társadalom ellen. A középkorban a fensőbb rendszer nyilvánvalóan a klerikális dogmatika, az újkorban pedig a tudomány. Hogy egzisztenciális szempontból mennyivel valódibb ez a rendszer, ez igen elgondolkodtató kérdés. Ugyanis, ami ezt a kérdést egyformán megválaszolhatatlanná teszi, az a tudomány nyilvánvalóan magasszintű organizációja, ami a rendszerbe be nem épülő gondolat megnyilatkozását jóformán lehetetlenné teszi. Éppen ezért inkább szóban elmélkednék erről... 

NEVENINCS ZENESZERZŐ

akármilyen törvény 
mindig jön egy örvény 
mely lehangolja a régi húrokat 
és tisztára mossa a kőtáblákat 
hogy újabb nyüzsgő hangyák másszanak a 
feszült tízhúros parancsolatokra 
mint ősi fecskék a csillagdrótokon 
mélyen zümmögnek több tízezer volton 
van-e élet a halál előtt kérdik 
porrá égnek ha felelnek nem merik 
egy életen át hold-szemük üvege 
mered a megértés üstökösére 

akármilyen szabály 
mindig jön egy dagály 
szétfröccsenti a tojásba zárt kottát 
égi dallamok folynak lelkeden át 
hallgass hogy megszólaljon a teremtés 
de ahhoz hogy láss jelen kell lenned és 
te mindig valahol máshelyt élsz szívem 
szükségem van rád hogy közvetíts lelkem 
tűz és víz között nem szavakkal bölcsen 
hagyd az utazást megérkezel bennem 
az árnyék végigsöpör udvaromon 
anélkül hogy port kavarna elalszom 

akármilyen álom 
mindig benned látom 
amint ez a Nevenincs Zeneszerző 
civilben óriási hangyaboly ő 
élete zene csak ösztönnel játszik 
törvényt és szabályt már nem ismer látszik 
hóna alatt hangszerével minden nap 
utcákon tereken repül a kalap 
ahol leesik ott a dallam fakad 
késdobálók pénzdobálók ég hasad 
e törékeny pillanatban is tudja 
életével zenéjével ezt mondja 

akármilyen dallam 
mindig bennem harsan 
amit nem hallasz magadban kívül sem 
a mennyország van az elmélkedőben 
értelem nem szavakban hanem tettben 
isten vagy a teljes egyedüllétben 
repülő hangjegyek képe a vízen 
tó nem őrzi meg de a tavat ők sem 
önmagad olvasd mintha te könyv lennél 
és mindennap a piactérre menjél 
mert kell lennie egy helynek ahol jó 
és mindig elkel a mondanivaló 

ARANYOSKÁM!

Most jöttem haza. Helyetted voltam, megnéztem a Lola Blau-t Maia Morgensten előadásában. Én már láttam tavaly, most a te szemeddel néztem. Egy kapcsolat vagy teljes vagy nem. A mondat egyetlen értelme: azt állítja, hogy ami nem jó, az jó, ami nem normális, az normális. De érted, én nem tehetek mást. Mint a normálist abnormálissá varázsolni és fordítva. Ha nem tekintenék el fizikai létemtől, a kapcsolatunk képtelenséggé válna. Ez nem azt jelenti, hogy amikor fizikai mivoltunkban is együtt vagyunk, az nem jó, de ez a kivétel, a tiltva és lopva szakított gyümölcs, aminek semmi köze hétköznapjainkhoz. A hétköznapjaim fizikai valósága az, hogy egyedül vagyok. Te szerető emberek fizikai közelségét nap mint nap megéled. Én nem. Illetve nagyon ritkán. Persze, lehet így is élni, csak ehhez ennek a fontosságát degradálni kell – tudatosan vagy ösztönösen. Annak örvendj, amíg ez így van, ha nem így lenne ez kettőnk fizikai síkon is létező kapcsolatának végét jelentené. Persze, hogy hiányzol, de igyekszem erre nem gondolni, mert a tényeken változtatni úgysem tudok. Furcsa kettőségben élek: egyrészt teljesen bennem élsz, másrészt mindennapi életemben még soha ennyire egyedül nem voltam. Teljesen tudatában voltam, mit vállalok. S hogy tudom vállalni. A kérdés az, hogy az ember mit tud vállalni és mit nem. Ez fájdalmas számomra, de elfogadtam és már önmagamat sem bántom miatta. Lehet, majd egyszer, leszek erősebb is, mint ma. De most ez vagyok, ennyi. Sem több, sem kevesebb. Sok helyen voltam még veled. A múlt héten kőzetkiállításon, hoztam is valamit onnan. A filmeket is mind veled nézem. Egyetlen dolog bánt: olyan szomorú a hangod és a leveleid... Sajnos nem segíthetek. Neked kell megértened, hogy ez az egyetlen érzelem, amivel nem szabad viszonyulni ehhez. A hosszantartó bánat öl – szellemet, lelket és testet pusztít – Ne engedd győzni feletted. Légy derűs, vagy dühös – bármi – csak bánatos ne. A bánat azok osztályrésze, akik feladták a reményt. Miben – ne kérdezd – nem tudom. Talán, hogy a dolgok rendjük szerint történnek, ha van fülünk hallani, szemünk látni, szívünk érezni és szellemünk – vigyázni ránk és érzéseinkre. Időnként azt kérdezem, hogy vagyunk-e elég érettek erre? Mert ha nem, minden, ami építő lehetne, rombolóvá válik... mikor látlak újra? Félek a találkozástól... Mire igazán megérintenél, megérintenélek, eltűnsz megint... Egyrészt, majd megbolondulok a vágytól, hogy láthassalak... másrészt mire élvezni tudnánk a találkozást – eltűnünk ismét. Szeretlek és veled szeretnék lenni. De nem lehetek és ezt kell megélnem. Jól, rosszul, ahogy tudom. 

ANGYALI ESZTERGOM

a lobbant úton védtelen 
alusznak a folttalanok 
hozzám bújnak az angyalok 
de csontig fosztva vacogok 
füvek lángja plédem télen 

ne ébredj fel míg szavalom 
Dunába hantolt föld vagyok 
kés időben is ragyogok 
almafáim násza titok 
levetkezem arcom dalom 

fénybogár a szemem lelkem 
szélkifente pengén forgok 
árnyaim mögött tiéd vagyok 
omladék a hörgő torok 
megdühödött remény serken 

sebzett évszak az árnyékom 
csöndbe fúló hant még nem ok 
foszló álom pillanatok 
harangszóban is szabadok 
rabbá ijeszt égő csókom 

HA VOLNA KÉT ÉLETEM

Benedek István emlékére

az egész serdülő világegyetem
félénken fénylett hallgatag szívedben
a jólneveltség fájó időmondat
ódává vakolta az omló falat

mélyben az alvó fuvolák ébredtek
részegült hársfavirágok zenéltek
lelkükben már törvényt sírt a szökőkút
szerelem-bogáncs terelőút

a gyermekkorod ködből és hamuból
visszatért pogácsáit sütöd újból
nem lettél fáklyák égő lobogása
vergődő Ikarosznak madártársa

a vadgalambok lenyelték a hangod
nevetés aranyvillája koppant ott
a fák azonban tovább énekelnek
széthull a szivárvány múzsák ébrednek

roppant súly alatt porlad a magasság
kifordult tojás a bolygó s a zöld ág
a vizek fölött hol az Úr megjelent
a szó nem ad hatalmat őröl jelent

meghasad tükör szétcsattan egy pohár
rónák serkent zöldjébe száll a búvár
hegyek fehér gleccsere hullafoltos
a holt kő rejtett fényt harapdál kormos

oláh betonkeverő rövidzárlat 
villamosszék a szülőföld nem tárlat
oltalom és intelem a semmiben
fénnyé őröl zsákjába varr szelíden

megsimogat földbe vet le is arat
bújócska volt ahol neked ez maradt
az idő száműzött nem a szerencse
emlékképnek egy fordított jelenbe

TAO TE KINGA

a forrás
míg iszom iszik belőlem
a kő más
alszik álmaim szívében

a munka
láthatóvá tett szeretet
az ima
láthatatlan útra bérlet

az élet
kitárt szárnyaim árnyéka
ítélet
éretlen vágyak saskarma

Cenk sétány
tükröm tükrödben az inga
forró lány
mesélj a fényről te Kinga

KORAI CSODASZARVASOK LEGENDÁJA

Papp Jenő és Kovács Lóránd emlékére 

az őzre figyelsz az árnyékára 
megjelenik fölötted az égen 
tágra kifeszített szívpapíron 
hiába beszélsz feszült suttogásban 
csak önmagadban lebegsz üresen 
ő függesztett ide fel e tájra 

nyugvást nem adott másra kíváncsi 
legalább csengése úgy mozgatna 
sebesen ahogy te is akarod 
ez a lebegés mágneses porond 
olvadni nem tudó arany tánca 
a kikerics sárga tüzén fázni 

ha a tested megnyomja e hártyát 
vér hatol beléd ez lesz a tiéd 
annyira telsz meg amennyi nyomást 
gyakorol és annyira száll le hát 
a szerelem mélyébe vad elméd 
hogy át ne szakítsd a szívpapírkát 

aztán elenged és felszállsz mint gömb 
a magasba hogy újra lezuhanj 
lecsurogj és felszivárogj tompán 
köpd és nyeld az életet szaporán 
fel-le fel-le mint a jojó rohanj 
amíg egyszer rád nem un a mély csönd 

és ha mégis kivonnád agancsod 
hozzád tapadt fémhámból a vasat 
kifognád mint lovat hogy száguldjon 
áttetszés terhét nem vennéd zokon 
hogy lebegj láthatatlanul sokat 
képzelni képtelenül a sorsod 

árvaság ingét gombolva kínnal 
árnyékból csörtet egy másik szarvas 
vacog a kötözött bomlott múltja 
lobogót tépő dühében látja 
a tisztáson őz szerelme hamvas 
de sárba hanyatlik a másikkal

orvul kaffogó viharok tépik 
árvízi fűben tapossák egymást 
dörög rekedt hangjuk gálicos ég 
szikrázó agancsokon véres vég 
öklelő idő zúg szemlátomást 
vérben vergődnek észre sem veszik 

záporos csöndben a szerelmes őz 
a harmadik szarvassal elvágtat 
szálegyenes erdő vad ifjúság 
a leánymagány örök imádság 
micsoda csönd lesz égő mozdulat 
hullik a fénybe elárvult dizőz 

violás völgyek zöldarany ölén 
sajgó irgalom mézgás ágakon 
suhogni kezd a többszólamú ég 
két szarvas testvérként egyszerre lép 
sorsuk roncs hitén törvény unalom 
vizek kő fény és föld szava szélén 

a sodrás iránya nem közömbös 
előre vissza ellened veled 
gyere száguldjunk mint egykor régen 
mint két fajszarvas szerelmes réten 
a test maradjon fölötte lebeg 
száguldó lelkünk tejúton szökdös 

motor burrog zokogás fojtogat 
hangtestük összeér pontos visszhang 
egy őz simítja ráncait lelkét 
két agancs súlyát viszi s térközét 
bomlatlan virágfejében harang 
növényi vázból szirmot hajtogat

A HEGYEK MAGYARUL BESZÉLNEK

Papp Anna emlékére 

tesz-vesz a Mester a folyókat rajzolja 
ma kékreverten sajog a Tömös vize 
ha elcsendesedik a rímek zápora 
térképek szörföznek ez a tudás íze 

tesz-vesz a Mester a hegyeket rajzolja 
a színeit rárakja egy forgószélre 
a Királykőt és a Csukást egybemossa 
az atlasza becsukódik tegyük félre 

tesz-vesz a Mester a földgömböt forgatja 
Erdélynek bércei karcolják az eget 
szikrázik a Tejút ég az ő csillaga 
lelkét felfogják az őszi kikericsek 

Nagykőhavasról legurul éjjel a Hold 
sírodon a Bolnok meggyújtja a gyertyát 
az igét emlékeinkben tovább mondod 
ne hagyjátok a templomot s az iskolát 

ÉLET ALATT HALÁL FÖLÖTT

“Aut Ararim Parthus bibet 
aut Germania Tigrim”

Erdély is Zanskar-i zárda
Göttingen-i börtön álma
magyar népem eredete
szanszkrit nyelven van elrejtve
Szung ja Pu Cong láma őrzött
az ég alatt Tibet fölött

fehér hunoknak a titka
Asoka és majd Kaniska
szumir utód turáni szkít
Szent India királyait
Kasmir-i magyarok között
az ég alatt Tibet fölött

Stan Gyur Kah Gyur Tibet fénye
Csoma Sándor üzenete
Magyarország Bengália
közös nevek agónia
Avalokitesvara jött
az ég alatt Tibet fölött

Tarim bölcső jugar mese
Lhassza felé visz az elme
Himalája Terai heg
malária angol méreg
Kalkutta Dardzsiling között
az ég alatt Tibet fölött

szabadságharc leverése
múltunk szándékos törlése
Rab István lelkedért remeg
tüdőbaja osztrák méreg
Turul madár nem körözött
a Cenk alatt Brassó fölött

sumér múltunk helyett vakarcs
idegen isten a habarcs
a fal gyenge jön az árvíz
Hadúr kéne abból is tíz
szívünkbe apály költözött
jövőnk alatt múltunk fölött

EGYSZER MINDENT ÚJRAÍRNAK

látszatra az idő dadog 
dolgok közt a lények léte 
férgek otthona a béke 
örvény ágán kék csillagok 

volt-van metszetén hasad 
zászlónk néma lángok foglya 
öklök tiszta érve szablya 
múltadból kinövöd magad 

vágóhíd és kupleráj közt 
vijjogva nyúz az ifjúság 
földre bukó ég a váltság 
zászlód makacs fához kötözd 

fuldokolsz a légszomj sodor 
golyó húzza a szemhatárt 
suhogó futás csöndbe zárt 
szavak ingoványa jó bor 

széttaposott szérűn balták 
világa elvonul némán 
félőrült madarak bénán 
sárba fulladnak a békák 

a szó kiszakad a torkából 
üres befalazott évek 
uram tedd hogy újra éljek 
elhiggyem hogy van a jóból 

De Monsis írta 1923-ban: “A történelem lélekbúvárjai sohasem tudják megérteni, hogy történhetett meg az, hogy ugyanazok a férfiak, akik a nemzetiségek jogainak tiszteletét hirdették, a magyaroktól olyan városokat és falvakat vettek el, amelyeknek lakossága csak magyarul beszélt, színtiszta magyar eredetű és szívében és gondolkodásában is magyar. A trianoni és a saintgermaini béke szerzői valóban egy új Bábel munkásai voltak, a tájékozatlanság és a szándékosság hiányának mentsége nélkül. Mi fogjuk elszenvedni az ő őrültségük büntetését... A békeszerződés nem volt más, mint azoknak az uraknak összejövetele, akik cselszövéseket, titkos alkudozásokat és az egész rendkívülien visszatetsző légkört lelkiismeretükkel össze tudták egyeztetni. A háborúban legyőzött államok közül egyiket sem sújtották olyan kegyetlenül, egyikre sem raktak annyi erkölcsi és anyagi terhet, mint Magyarországra.” 

látszanak a kék csillagok 
dolgok pihen a béke 
férgek lényege és léte 
örvény ágán idő dadog 

volt-van-ból kinövöd magad 
öklöm néma lángok foglya 
zászlónk tiszta érve szablya 
múltunk metszete most hasad 

a vágóhíd fához kötöz 
földre bukik az ifjúság 
vijjog az ég kész a váltság 
zászlódon kupleráj köröz 

fuldokolsz ömlik a jó bor 
golyó futása csöndbe zárt 
suhogva húz más szemhatárt 
szavak légszomja elsodor 

széttaposott sárban békák 
világi madarak bénán 
félőrület vonul némán 
szérűn csorbulnak a balták 

kiszakadt a szó a jóból 
üres falak közt hogy éljek 
uram befalazott érvek 
üvöltenek a torkodból 

“Magyarországot nem büntették, kivégezték” – írta Henri Pozzi. Területe 282.870 négyzetkilométeréből 91.114-re apadt – lakossága 19 millióról 9 millióra csökkent. Szántóföldjének kétharmadát, vas- és szénbányáinak négyötödét, só- és rézbányáinak összességét, erdeinek és szőlőinek háromnegyed részét vesztette el, haszonállatainak kétharmadát, vasúti főútvonalát, összes jó karban lévő vasúti kocsiját. Hegyvidéke és összes folyóinak felső folyása a csehek és a románok kezére került, így elveszítette összes vízi erőműveit is. A csehek, akik mindenáron el akarták érni Magyarország politikai és gazdasági teljes tönkretételét, keresztülvitték, hogy Burgenlandot is odaítéljék Ausztriának. Soha a történelemnek nem volt még ilyen torz békéje, mint a “jóvátétel és ésszerűség” 1920-i békéje. Trianonban 1920. június 4-én nyújtották át Magyarországnak a népszövetségi szerződést, melyben területe kétharmadának elcsatolásán kívül kötelezettséget kellett vállalnia, hogy a háborús tények által okozott károkért jóvátételt fizet. Erre a célra összes segélyforrásait rendelkezésre bocsájtja. A szövetségesek zálogjogot nyernek az ország összes államai jövedelmeire. A népszövetségi kölcsön törlesztésével egyidejűleg 1926-tól húsz éven át 10 millió aranykorona jóvátételt fizet. Haderejét 35 ezer főnyi zsoldoskatonában állapították meg, harckocsi, nehéztüzérség és repülők nélkül. Még két évvel a békekötés után is a jóvátételi bizottság Jugoszlávia és Görögország részére 3750 lovat, Olaszország és Jugoszlávia részére 13 ezer szarvasmarhát, 7 ezer sertést és 13 ezer juhot követelt... 

nem látszik a lényeg léte 
örvénylenek kék csillagok 
látszat idő csuklik dadog 
nem lel otthonra a béke 

zászlónk tiszta könny áztatja 
múltunk emléke most sarjad 
nincstelenség is már apad 
öklünk lángján ég a munka 

vijjog a félkész ifjúság 
idegen vágóhíd kötöz 
kuplerájban csendőr söröz 
földre bukni nem kiváltság 

szavak csöndje már rég bezárt 
gyilkos aljasság elsodor 
vér helyett ömlik a jó bor 
légszomj húzza a szemhatárt 

sárban a béna győztesek 
világi őrület némán 
átok üsse vigye sátán 
csorbult szérűn éhezzenek 

üres évek gyötörjenek 
saját falaitok közé 
jajból baj váltson át pénzzé 
uram hitet adj népemnek 

# include <stdio.h>
# include <stdlib.h>
# include <string.h> 

int main (int argn,char *arg []){
FILE *f, *g; 
char fname [255]; 
char *s[64000],ss[100]; 
long i,j,x=0,tmp,y=0,sor,0,vsz=1; 
clrscr(); 
print("Silvester Anfgang [M. Bencze] 29-09-98 22:46:04\n") ; 
if (argn = =1){printf ("Next time use ? TT infile !!!") ;
return (1) ; }
printf ("Fname %s\n",arg [1] ); 
f=fopen(arg [1],"rt") ; 
if(f= =NULL){printf("File open error!") ;return(2) ;} 
printf("Hány sorosak legyenek a versek(minden szót               felhasználok)?") ; 
scanf("%i",&sor) ;
while (!feof(f))
{fscanf(f,"%s",ss) ; 
s[x]=strdup(ss) ; 
x++;
}
printf("%i %s\n",x,"words read") ; 
g=fopen("tzara.txt","wt") ;
if (g= =NULL) {printf("File open error!") ; return(3) ; }
srandom(x) ;
o=0;
fprintf(g," *%i*\n",vsz++);
while (y<x)
{tmp=random () %x ;
fprint (g,"%s ",s[tmp]) ;
free(s[i]) ;
if ((y%7)= =0) {fprintf(g," \n") ;0++;}
if (0 = = sor) {fprintf(g," \n\n*%i*\n",vsz++); o=0; }
y++; }
printf ("Eheh tzara rulz (OK).") ; 
fclose(f) ; 
fclose(g) ; 
}

JAPÁN SIRATÓDAL

Ë mama hsn ucs fuzs Ngue iou 
fln Onug klm gim rim Kyou 
Tutan set juj gãin grd daf 
A la la scam dam Id paf 
dbl Hun qui zsrg Óm gria 
kr di Yf gna mig Îgo fria 
csaig vdz inhi Xng snca 
dur rg AID KYM rugum znca 
pca que nanga Pang hu di 
Tim qéi hoga gohá klen pi 
Ba gou ogbidi ha csum 
ss ié dnn G cla clum 
Ðam Ðam ucs knbidi fln rics 
fe Ó chai nu Óng pcu tics 
triØ wsch mglaw Ø dr auf 
Ö ngy lymk szsz rdg tsuf 
e Ä iha dndn iha plt déé 
subidi rucz Ùug cleen reé 
dungunn È prng cdcd krin 
BaT YX AKAdE dakabaraprin 
Kajn dué tüll gmlãi sprl 
sancaM klmd daM ouch ktrl 
dEng EE dkg kami pca dram 
preZ gbidi chouchou dre Zram 

A-hörgő belégzés, B-sípoló kilégzés, ?-összeszorított foggal a levegő kipréselése, ?-nyerítés, E-ugató csaholás, Z-rekedt horkolás, H-lihegés az orrból, T-lihegés a torokból, I-levegő rezegtetése a nyelv és a szájpadlás között, K-sóhaj, ?-nyögés, M-csuklás, N-reszelő köhögés, ?-tüsszentés, O-üvöltés, ?-pattintás a nyelvvel, P-csettintés ajakkal, S-berregés, T-füttyentés, Y-böfögés, F-sípoló horkolás, X-morgás, ?-sípolás, O-susogás. 

MELEG NYOM

az áldozati tál üres 
a forgó diszkosz meg nem áll 
helyén a fej az ágy véres 
levágott kar se terheli már 

vetőfonál fogy nyüst örök 
elbitangolt állat rémes 
csomójában sül és pörög 
a szem mely lehunyt de könnyes 

félkész testek fölött élünk 
alszunk léghajókosárban 
vetélt csónakként spermáink 
örvénylenek szivárványban 

sok fordulat váltás után 
jönnek lejtők emelkedők 
bölcső ringat de mi sután 
lehányjuk a szembejövőt 

EPIKÁNS DRÁMA

bankban spermacskák nyávognak
házról macskaspermák folynak 
hallót ollózik a holló
tangót pillog a pillangó

Csíkban csitkózott a csicsa csacsi
Pécsett még pancsol a pancser pincsi

Brassó olvad messze Varsó
lássa Kassa milyen a só
A laska orosz Alaszka
tejbegrúznak tölgy a maszkja

nézi a róka elfogy a móka
hét fokú vízben hat fogú fóka

vizes kabát és kedv szárad
ízes babát a nedv járat
napórába lusta tűvel
árnyék mását fűzi dühvel

ROMULUS ÉS REMUS

Őszi szél tépi a fákat. Az erdőben dühösen szitkozódnak a juharfák. A fák bálványként bólogatnak, a szél, ami egy isten érintése volt, igent vagy nemet sugallt nekik. Az állatok, lehet, hogy már megnyúzták őket, megtévesztően futkároznak. Az Etna lávázó növénye fonja körbe tagjaikat. A juharfák fölizzanak, magházukat fölnyitja a forró lég. Oh, azok a juharfák...
YOUharFUCK...YOUharFUCK...YOUharFUCK... YOUharFUCK 
youharfuck... youharfuck... youharfuck...
youharfuckyouharfuck
fuckyou 
A száraz lomb közt szikráznak a rejtett jugoszláv gyufák. Már vakon fogadba mar a fájdalom, azt hiszed szétrepeszt. A gyors halál, sötétedből tűzlabdaként hull rád. Kapd el! Lángokban álló birkaként rohanj körbe, duzzadó, feszes fürtként csapódjon arcodba a fájdalom. Mikor a tűznyelvek közt ropogva lángra kapna a hegyóriás, jelző ívfénnyé változik a szeme. Ropogó testén játszadoznak a nimfák, kezükben jugoszláv gyufák. Oh, azok a jugoszláv gyufák...
YOUgógyuFUCK...YOUgógyuFUCK...YOUgógyuFUCK... YOUgógyuFUCK
yougógyufuck...yougógyufuck... yougógyufuck...
yougógyufuckyougógyufuck
fuckyou
Az erdő lobogó szeretkezés, sült juhok szenesednek az üszkös sírfák között. Gyanút fogtál, hogy kínutad a végső fordulat előtt kitér, a fájdalom izzószála pihen, hogy hirtelen, mikor már elfelejtenéd, belésajduljon és égjen megint. Etnádon bolyongva, fogad dagálykor sem kerül víz alá, kitéphetetlen sziklaként mered, szárazon tüzelve. Oh, azok a juhok, azok a sírfák... 
YOUhok sírFUCK... YOUhok sírFUCK... YOUhok sírFUCK...
youhoksírfuck... youhoksírfuck... youhoksírfuck...
youhoksírfuck youhoksírfuck
fuckyou

OSTROMLOTT VÁR LAKÓJA

Anna volt a leánynevem 
a fővárost szédítettem 
tudás is volt sok szerelem
miért hagytál el én Istenem

magánybeszédemben miért ne jutna 
közös hajótörésnek is hely 
hidak oszlopai közt is látva 
fakó napom eltévedt vörös fej 

egyszer nemcsak ágyban aludni át 
éles szögben majd redőkbe gyűrve 
pihent szőlők közt nézni a zöld fát 
ívfény csapódna a fürtöcskékbe 

csöpög a must örvényekben érik 
forr mint a nő lányból vad bor terem 
bőröm szinte szétfeszül felmérik 
igaz történetünk részeg verem 

második napfelkelte bamba arca 
szétterült kráterébe bor vegyül 
szolgakövek alatt a tűz tánca 
a nap esőfelhők mögé kerül 

nyárs hidalja át a magányunkat 
tűzhányó pereméről a mélybe 
napkelték során a sült húsunkat 
egy új faj tálalja fenn az égen 

Bolond Anna a cégérem 
Csernátfalut ijesztgetem 
mindenki elfut hát tőlem 
belül szabad én így lettem 

C’EST LA VIE

VI Lenin VIlágszabadsága 
VIdéken VInnyogó VIllamos 
VItából leVIzsgázott VIlmos 
VIlágos VItézség VIrtusa 

VIllanyt VIrágzik VIktóriai 
VIetnamban VIdám VIktor VIbrál 
VIsegrád VIgasztaló VIszály 
VItorlán VIsong VIrgínia 

VIrraszt VInce VIrít VIola 
VIlniusba VIzitál VIllon 
VIvaldi VItamint VIzsgáljon 
VIdrát VIkendezik VIsztula 

VIperát VIsít VIlágtalan 
VIrus VIszket VIrrad VIzesés 
VIrgonc VIrgács VItás VIselés 
VItrinben VItriol VIdultan 

VIzilón VIllan VIrágszőnyeg 
VIzslán VIasz VIadukt VIszket 
VIdeo VIhar VIgyáz VIzet 
VIrsli VIllámon VItusbélyeg 

(Ha Visszapillantó tükörben nézed, minden naIV, szubjektIV néha objektIV. Szomjad oltja az IVóVIz. Ha bijektIV szerencséd van, máris VIsszafordulhatsz.) 

LARTE DI VIVERE

Dan-Tu-Magyaria, Lebédia, a Volga-menti Magyarország és innen az Enns-ig terjedő Avar Birodalom a hatalmas nemzetségünk egybetartozó és erőben összefogó maradéka, mely oly erős volt, hogy miatta a kazárok elsáncolták magukat előlünk. Csaba vezérlete alatta népeink ellentámadást indítottak az arabok ellen, a kaukázusi hun kapukon. Az I. Európai Egyesült Államok nyugati határunkat az Enns-ig húzta meg. Trianon óta álmainkban megjelENSZ, egyes népeknek kenyeret kENSZ, másoknak kést fENSZ. Mindenkitől valamit elcsENSZ, meg sem szeppENSZ. Mert az ENSZ a föld népeinek legkisebb közös többszöröse. Relatív prím népek is vannak, mert (magyar, x) =1, ahol xЄ{román, szlovák, cseh, osztrák, ukrán, orosz, szerb}. 
A végtelenbe nem billENSZ, mert a nacionalizmus a föld népeinek legnagyobb közös osztója, és ettől te halálra rettENSZ. 

NÉHA SZÖKIK A LEMEZEM

folyó partján felperzsel 
tem a kiszáradt fákat 
rángatózva átharap 
tam nyelvemet s hazámat 

viccesen és híven rán 
dul játékra ösztönöz 
eszmélettől fosztva rán 
tott tömeg bebörtönöz 

váza könnyebben eltö 
rik ha belül nem tartja 
víz árbocként virág tö 
röm fejem alig futja 

időmből mely felhőren 
det sodor szabadságot 
már templomi csöndben ren 
dezem a képpárlatot 

DUNAI KÖZTÁRSASÁG

1. §. A SUMER KÓD

1993-ban három csíkszeredai középiskolás az internet világában, titkos tudósítások és kódolt szerelmes levelek értelmezése közben, egy érdekes dologra jött rá. Számítógépükbe betáplálták az eddig felfedezett összes sumer agyagtáblák eredeti, nem fordított szövegét. A szöveget úgy kezelték, mint egy hosszú kriptográfiai betűrendet, betűsort, nem véve figyelembe a szavak közötti szüneteket, s így kutattak a szövegben, kiválasztott nevek és dátumok után. Kiiktatva minden üres helyet, végül az egész 1.409.307 leütést, jelet tesz ki. A komputer átvizsgálta ezt a jelsort a rejtett nevek, helyek és dátumok átugrásának módszerével; minden lehetséges kihagyás-szekvenciát felhasználva így vált lehetővé, hogy szavakat alkosson egymástól több ezer leütésnyi távolságra levő betűkből. A folyamat addig ismétlődött, amíg az agyagtáblák első betűjétől az utolsóig átvizsgálták a szöveget. Bizonyos mintatípusok rendesen nagy adathalmazban bukkantak fel, s statisztikai tesztjénél felhasználva nagy problémát okoztak az adatok hihetőségében. Ez az ártatlannak tűnő szöveg rejtjelzett üzeneteket tartalmaz, mely minden x-edik betű összeadásából áll össze, az üres helyeket persze ki kell hagyni. A század minden fontos eseményét előre jelzi a kódolt szöveg. A próféciákhoz az eredeti sumer szöveg komputerbe táplálásával s egy matematikai algoritmus követésével juthatunk el. A sumer kód megjósolta az 1994 júliusában történt üstökös becsapódását a Jupiterbe, a harmadik világháborút pedig 2112-re jövendöli. A magyar történeti adatokra, évszámokra rákérdezve, minden talált. A sumer kód a magyar szóra ezt írta ki: “Egymástól távol eső helyeken magyar nyelvemlékek találhatók. Ezek a következők: Magas-Ázsia hegyvidéke, a Távol-Kelet, az Aral tó környéke, az Indus völgye, Dél-Mezopotámia, Délkelet Afrika, a Kaukázus hegyvidéke, a mai Török- és Görögország, az amerikai kontinens középső része. A messze került magyar néprészek, amennyiben ma már nem magyarok, az elveszett magyar törzsek csoportját alkotják, amelyek kultúrhivatásukat új helyükön betöltve, beolvadtak a környező népekbe, avagy velük keveredve új népeket, új nemzeteket hoztak létre. A régi kelet kultúrnyelve magyar volt és ezt a nyelvet ott a közép, az állami és egyházi szervek Krisztus előtti évezredekben rendszeresen használták, beszélték és írták.” 
Rákérdezve a Szent Koronára az jelent meg, hogy 5‑600 évvel I. István előtt, egy kaukázusi hun ötvösműhelyben készült, minden valószínűség szerint a leghatalmasabb királynak, Attilának. A Turul madárra a kód ezt válaszolta: “a Fény Fia – Énlil – a Világ Világossága – anyagivá átlényegült alakja – Én – Ki –, akinek neve négy ékjellel van az Ister – Gami oroszlánok testére írva – Turul Madár – képében fogja megtermékenyíteni a Nimrud ivadékok utolsó papnőjét Emesét. Ez karizmatikus újraszületést, vagyis a küldetéstudat megerősítését biztosította Emese fiának – Álmosnak és ivadékainak.” Mária nevénél a kód megállapítja, hogy a Szent Pál-i iratokban Mária egyetlen egyszer sincs megemlítve. 431-ben, az Efezusi Zsinaton győznek Mária hívei, és a zsinat ugyanazt a titulust szavazza meg Máriának, amit az egyiptomi vallás Isis-nek tulajdonított, mindezt a magyar ősvallásból átvéve. Az első és második világháborúra a kód egy nemzetközi összeesküvést mutatott ki a magyarság kiirtására. Még sorolhatnánk a példákat, de végül is megállapíthatjuk, hogy olyan intelligenciáról kell itt beszélnünk, mely meghaladja tudásunkat. Azt hiszem, az egyetlen magyarázat erre Isten létezése. A diákok felfedezésüket megírták és elküldték a Magyar Tudományos Akadémiának. A válasz öt év múlva érkezett és így szólt: “A sumer agyagtáblák szerzői egyáltalán nem rendelkeztek olyan mesterséges-matematikai világértéssel, hogy szövegüket ilyen, titkosszolgálathoz illő módon rejtjelezzék.”

2. §. Gmfblb3 ÉS Gmab3st SZÖVETSÉGE

Kerek meleg testek elnehezedve befele esnek, s teret megtekerve keletkezhet rettenetes fekete hely, melyben percek nem egyenletesen telnek, melybe testek s jelek befele eshetnek, de rezge terek sem mehetnek elfele. Beleesve elmenned lehetetlen, s tested szertemegy, mert eleje nehezebb lesz, s nem lehet egy test. E helyet meglesned nem lehet, mert teljesen fekete. Nem egy neves elme jellemezte eme helyeket – s egyesek feltett terve: e helyekre elmenve, s fejjel beleesve egyszerre megjelenjenek egy messze-messze helyen, szerfelett sebesen. Meglehet: rezge terek sebes repte gyermek-menet lesz emellett. 

(gog) + ma (gog) fiai iterálódnak
irgalmasság tükréből bámulnak le ránk
imájuk terjed az éterben nincs palánk
dongó fehér csönd púpjairól álmodnak

cérnamosolyukat rojtolja alkonyat
szárnycsattog az idő aranymust a tenger
pitypang szódát kever hozzá isten s ember
keringő vattazápor harmatot itat

macska szőre villogó kilincs ki be zár
húsvidéket dorombol az elme telve
hintáló hunyorgás leffedten legyezve
benne a redőny félig feltekert madár

vízen hasal a stég tűzoltólétraként 
selejtes habnak maradni képtelenség
sóvá aszalódni hiány porlik az ég
fölsötétlő mumpszmosoly simul ernyőként

Egyedek meg egyedek versengenek. Egyedek, nemzetek, melyek helyesebbek, rendesebbek, esetleg eszesebbek lesznek, mert ellenesetben meggebednek. Rengeteg egyednek selejtje elveszhet. Egyeseket megesznek. Egyes egyedek, telepek, seregek, melyek nem vesznek el, s elevenek lehetnek, nem rettennek: legelnek, megtelepednek, telepeket szerveznek, szerveket eresztenek, s fejlettebbek lesznek. Reggelek s estek telnek, s eme egyedek elterjednek. 

TÉTEL. Egyedüli a magyar nyelv melyben minden teljes értékében kifejezhető csak e magánhangzókkal. Ezért is a legrégibb, legkifejezőbb és legdinamikusabb nyelv a világon. Bizonyításához a sumér kódot használjuk fel. 

MEGJEGYZÉS. Indo-európai nyelveket beszélők ezért a magyar nyelvet ekegő-mekegő nyelvnek érzékelik. Nekük üzenjük: “Kedves kecske-lelkes egyedek! Szerkesszetek s eregessetek szebbnél szebb értelmezéseket! S nyerhettek s nyelhettek jegesmedveszeleteket, melyeket nektek vettem.”

KÖVETKEZMÉNY. “A számok születése” (lásd az 5-ik oldal) című versben vizsgáltam a mondat magasságát, amit d-vel jelöltünk és ami a különböző számsorok számát jelöli. A mondatok többségénél már a harmadik számsor megegyezik a másodikkal. Ritkábbak az olyan mondatok, amelyeknél csak a negyedik vagy annál későbbi sor ismétlődik; ilyenek például a következők: “A boldogság relatív, s csak utólag ismerhető fel” (Peter Marshall), illetve “Az ember nem annyi, amennyi, hanem annyi, amennyi tőle kitelik.” (Örkény István). Annak érdekében, hogy minél több különböző számsor után következzék csak az ismétlődés, keressük az alapmondatot  alakban, azaz úgy, hogy abban t-féle betű 1-szer, egy betű (itt a b jelű) t-szer, egy másik 2t-szer, egy,..., egy pedig  forduljon elő. A t = 2, k = 2 esetre egy példa: “eke kereke kellene” (ebben öt különböző számsor keletkezik, azaz a mondat magassága d=5). 
A fenti képlet hígítható is, a következőképpen: ha n a t-hez relatív prím, a mondatot kibővíthetjük n darab x és (vagy  darab z és) vagy  darab z,..., jelű betűvel, ahol x,y,z,... az eredeti mondatban nem szerepelt, egyébként tetszőleges betűk lehetnek. Például az előbbi mondat típusának egy lehetséges hígítása: “az elment meleg telet temetgetem” vagy “Ede, kellenek-e erre e kerek ekekerekek?” (amire d = 6) vagy “Ede, erre kellettek fekete kerek ekerekek, mert elrepedtek feletted kerek ekerekek?” (amire d = 7).
Mondat magasságának az értelmezésénél új lehetőség nyílik irodalmi alkotások elemzésére. Például a versek soraiban vagy a novellák mondataihoz hozzárendelhetjük a magasságukat, és vizsgálhatjuk ezeknek az értékeknek az eloszlását. Hasonlóan próbálkozhatunk zeneművek ilyetén tanulmányozásával is...
Ami a legcsodálatosabb az, hogy anyanyelvünkön írhatjuk le a világ “legmagasabb” mondatait, hisz a Sumér kód 2. §. és 3. §.-paragrafusában írva vagyon az eljárás, amivel minden átírható e-betűs változatra. Nevezzük ezt éteri állapotnak... Ezen nyelven beszél, e székely népem Estene es... Beszéld és vállald nyelvedet magyar! Dallamossága beavat a Mindenható titkaiba...

3. §. FORGÁSCSOPORT

A csoport szó beütésére a következő érdekességet választotta a sumer kód. 
1. Legyen E elemeknek egy serege. Nem lenne helyes eset, melyben, E-ben egyetlen egy elem sem lenne. Legyen e seregen bevezetve egy rendelet, mely E-szer E-t E-be vetve, egy meg egy elemhez egyetlen egy elemet rendel, mely legyen eleme e seregnek.
2. E tettet nemegyszer megteheted, s nem kell kerek jelekkel jelezned, mely tetted tettet kezdetben, s melyet befejezve tettseregedet, mert ezek egyre mennek, s egyetlen elemhez vezetnek el. 
3. Kell legyen e seregben egy nevezetes elem, jele e, mely elemeket nem keverget: mert fentnevezett rendelettel e-szer elemhez meg elemszer e-hez kezdetben felvett elemedet rendelheted. 
Levezetheted: eme nevezetes elem egyetlen lehet e seregben. 
4. Seregedben lelt elemekhez rendelhetsz egy-egy ellen-elemet, mellyel helyre teheted elemeddel tett tettedet: felvett elemedszer eme ellen-elem, meg ellen-elemszer felvett elemed elvezet fentebb jellemzett nevezetes e-elemhez. 
Sejtheted, s levezetheted: egy felvett elemhez egyetlen egy jelzett ellen-elem lehet seregedben. 
Megjegyzem: Fentebb felvetett elvek helyesek, s nem vezetnek rettenetesen helytelen egyenletekre. Nem kell rettegned: egy egyetlen elemes seregben, melyben egyetlen rendelet lehet: egyszer egy legyen egy! – teljesen helyes eme feltett egyenletrendszer. Nem lelhetsz benne ellenvetett egyenletet. Emellett nem lehet eme eszmerendszert szerfelett gyermetegnek sem nevezned, mert rettenetesen megkevert nevezetes esetekben fellelheted eme elveket. Felemlegethetek egy esetet: merev testeket tekergetve rendeleteket nyerhetsz, melyekkel egyenletrendszerek egyenletrendszerekbe mennek. Eme rendeletek nem lehetnek kevesen: e seregben egy elemet megfeleltethetsz egy egyenesen elhelyezett elemnek. E rengeteg elem serege nem rendezetlen: fentebb feltett elvek helyesek e seregben. Ez jeles, nevezetes eset, elemeznem szerfelett kedvemre lenne, persze ezt megyer egyetemen nem egyszer megtettem de jelen helyen s helyzetben ezt tennem helytelen lenne. 
Az ember és az Isten elempárként a Klein-féle csoporttal izomorf csoportokban keresték egymást. A történelemben mindig érvényes volt a szimmetriatörvény. Az evolúció is betartotta. A sumer kód erre a következő példát adta, a mellékelt rajzzal együtt. Több tízezer évvel ezelőtt Eurázsiát négy hatalmas folyó szelte át: a Kera, a Nílus, a Duna és a Volga. A Qhan nevű közös tengerbe ömlöttek, mindnégyűk torkolatánál Deltával. Az utolsó jégkorszak előtti időkben a szimmetria törvényt betartva, Európában és Közép-Ázsiában a lezajlott földtani mozgások után, a Kera folyó irányt változtatva Tigris és Eufráteszre szakadt, a Dunáról meg levált a Rajna és a Szajna.

Az első emberi civilizáció a Kera középfolyásánál alakult ki. Ezt a civilizációt a sumer-magyarok teljesítették ki. A forgáscsoport törvényeinek értelmében 90 fokos rotáció hatására kialakult a Nílus-kultúra és az egyiptomi civilizáció. Mindez az első civilizáció után tízezer évvel. Újabb 90 fokos rotáció a Duna-kultúra kialakulását eredményezi és az európai civilizációét. Mindezt az emberiség a Duna Köztársaságban valósítja meg. Akkor valóra válik Kossuth jövendölése. Mindez tízezer év alatt egy újabb 90 fokos rotációt eredményez, és a Volga-kultúra kialakulásához vezet. Tízezer év múlva megint 90 fokos rotáció hatására más szinten jelentkezik a Kera-kultúra. 
Külön érdekessége még az a folyók nevének, hogy a Kera, Nílus, Duna, Volga egymás szimmetrikusai az idő forgáscsoportjában, és az ősmagyar rovásírásban a fenti betűk permutációs csoportot képeznek. A főperiódus a magyar ábécé betűinek a száma, és a megfelelő rotációk hatására így lesz a K-ből D, E-ből U, R-ből N és A-ból A, azaz Kera-ból Duna. Hasonlóan Nílus-ból Volga. Egy ilyen rotációs kultúr-csoport időtartama 40.000 év. A sumer kód szerint most van kialakulóban a Duna-kultúra, amit egyesek Európai Uniónak neveznek. Mind a négy kultúra semleges nyelve a magyar nyelv, mely képes e magánhangzókkal is mindent kifejezni. Az Akasha-krónikát is ezért írják ómagyarul. 

cipő kaparász izzad a tölgyek mancsa
kontúr gőzölög pöfög a zsuzsivonat
és kiventilátorozzák a szavakat
törött selyemsálban hab alszik vagy harcsa

az ősz lenyúzott kábelek közt rozsdázik
drótfény emberek a tűn hurkolódnak át
fáradt kecskehússal törlik a homlokát
csigák szétfolyó kondenzcsíkja szikrázik

halvány teában rumdrapéria illat
harisnyaalagút nyersselyem mosolyban
hideg éji pléhek bonganak titokban
huzat fehér zenéje gyújtja a fákat

bálban ég a zongora úz és grúz dalol
föld alatt zsíros lepény huhogós vízen
ez a mosoly az arcodon még töretlen
harcmodor vagy már debilításra hangol

4. §. A DUNA ÉS A DELTA

a). D >0

másodfokú görbe öreg parabola
rövidre zár kontinens öklében ujja
Stonhenge druidái forrását jelölték
nap és holdfogyatkozás vizét szentelték
jött a Neptun és a Plútó gyökeresen
civilizálta mozgatta szellemesen
vize sötét ha nincs akarat és nincs hit
az akarat vak ha nincs tudás bolondít
tudás hiábavaló ha nincs munka és ész
a munka üres ha nincs szeretet és vész
Észak- és Nyugat Európa Atlantisz
az óceán valamit hoz a Duna visz
a mindenséget kőhidakkal aprózza
mely rossz ablakokban tükröződik vissza
vetőhálóban hulló vízcseppek égnek
káromkodástól suttogásig zenélnek
mindenkiért tengerszem süllyed nőkben el
vers ravasz redői hullámoznak éjjel
rezzenésükben géz pólyálja a hitet
testközépen gyűjtnek harmatot félelmet
Neptun és Uránusz testvér vagy ellenség
hatszáz évenként új vallást szül emberség
öljük egymást ág és fejsze fejsze és ág
klip a szem rágógumija nincs igazság
mely hallgat mint préselt cuppogás a parton
ahány vakondtúrás kint annyi sok templom
tolókocsikból ömleszti a megváltást 
szelíd apácahóesés hoz még áldást
fejfán a szög kiköt egy-két viking
pamut szerelem fogy a mell szakad az ing
citrompótlóval labdáznak ízét vesztik
giccsel puhán szembenéznek s el sem hiszik
germánok frankok teutonok alánok
szennyeseteket a Dunába mostátok
meleg van mint egy félmosolyban nincs keret
csíp a lőpor szárad a lelkiismeret
paták vikszolják a tükröt surlófények
trombitába fújják hogy minket szeretnek
mivel deltájuk mindig pozitív így hát
kétszeresen a jólét metszi önmagát
de a gát az mi vagyunk rajtunk virulnak
mi fogyunk s egyszer a Dunába hantolnak

b). D = 0

“Vajon megszabadították-e a
pogányok istenei, mindenki a maga
földjét Assiria királyának kezéből?
Hol vannak Hámátnak és Árphádnak
Istenei?...” (Kir. II. 18., 33-44
Biblia)

hegy és síkság bölcső és lépcsőfok ott hol
ének s a dal ívás a csend folyamából
azon pontok mértani helye a Duna
melyek egyenlő távolságra vannak ma
a csakrára épült és szent Budapesttől
és a széles Volga-Nílus egyenestől
vándornépek taposta vad parabola
hömpölygő másodfokú egyenlet vala
homokórák úsztak víziórák sírtak 
órák szárnyán lélektől lélekig szállnak
Nyugat gátjaitól Attila mentette
parabola antennát Isten szerelte
a vágy odaátról őrzött titkos tudás
mint tett és gondolat kizöldül a vallás
szabad tér madara szavak közt egyedül
a gondolat szárnyát bontja de nem repül
villámnak kitárja karját de esővel
visszaszáll a földre többszörös erővel
a megértést magába záró héj törik
élet szíve halál fájdalommal őrlik
bűn vándorútra küldi lelked széllel
öli lélek szenvedélyét kényelemmel
álom kapu az örökkévalóságra
béke csöndes akarat a másvilágra
hol az elővigyázat csontokat kapar
emlék az elme csúcsain feszül s hadar
Vatikánba kívánkozik tartósítva
kár hogy odáig is nem önt ki a Duna
energia szlováknak szerbnek románnak
osztráknak keringő emlék a bolgárnak
magyarnak ivóvíz de mindig kiárad
elönti a múltját nem látszik Nagyvárad
sokszínű Közép-Európát siratják
szabirok hunok avarok szlávok morvák
a nyugatiak mindig itt dominóztak
világ- és vallásháborúk itt virultak
de itt született meg az a köztársaság
ami Kossuth szerint egyetlen szabadság
legnyugodtabb világ Bécs Pozsony Budapest
mert a delta nulla nem robban égitest
e Paradicsomba sok gazember költözik
gyerekeinket álmainkból kiűzik
jó táptalaj maradunk nőhet a fagyöngy
sír a Himnusz idegenül szól a göröngy
két gyöke egybeesik és teljes négyzet
új dimenzióba itt léphetsz nincs végzet

c). D < 0

Délkelet-Európa kék tengerzúgás
csapzott tömegek lavinája vak mozgás
piros baba forgó ágyneműben ragyog
gyermekdalok kocsonyáján hernyó totyog
álma káposztafejekből harapja ki
s szétosztja a torzsát a nőknek valaki
felvonja ínyén ajkait a románca
mellbimbók hecsedlisortüze csak álca
többváltozós logika csalfa képlete
képzetes gyökök szkizofrén egyenlete
hazugság a hit szentesítik ikonok
élősködők potyalesők és tolvajok
szív körül mázsás izzadás marja burkát
nyugodtan reszelik a bolgár uborkát
török pampog babusgat rümén s makedon
műveletlen földek hevernek parlagon
dolgozzon a magyar és dolgozzon a szász
lopjon a csőcselék hisz Balkántól mit vársz
most csempésznek Nyugatra új színészeket
Európát kolduló denevéreket
paradox ortodox de egyik sem doxa
az elméket mobil telefon bogozza
itt mindenki kétarcú Janus ha nem több
mint a rozsda rágnak egyre nagyobb a tömb
életük képzet és vágy és hamis mítosz
a becsület itt nem oszt de nem is szoroz
az ész menekül aki marad beolvad
nyomorúság és éhség szemük kiguvad
Kelet Kapuja csak egyirányú járat
a delta nem bírja ellopták a zárat
egykori kócsagok gödények és halak
vonaton görények buszon részeg alak
de ezek közt tiszta emberek is élnek
éjjel kefélnek nappal Istentől félnek
tévében látják hová fejlődött Nyugat
pedig egy kontinens de mekkora huzat
e hely Európa gennyes sebe marad
folytonos műtétbe Isten belefárad

5. §. EGYSZER MINDENT LETAKARNAK

Bereczki Anna emlékére

forgáscsoportokat egyszer befagyasztják
szemfedőt Kossuthnak ez is lásd szabadság
tízezer évig kékacél jégtakaró
lelkünket sózza a hó szívünk olvadó
kristályban tartósított világszabadság
rajta csúszkálnak pingvinek s kövér fókák

PÁR RIZSA KOMMÜN

(Marx Károly vagy May Károly verse. Ki tudja?)

sokáig magamnak mondtam
rizsem ázott fiam fázott
álomvilágot gondoltam
értelem kalitkája volt

magamhoz fenem fogamat
tapsifülemmel törlöm szám
madzagvers kondenztej ringat
konzerv óceán kacsint rám

zenél a nyál serceg az ok
jő a légy a tapsra nincs gát
proletárok indiánok
a rím felfalja önmagát

(Los Engels frigye s “Leni(n) vagy nem Leni(n)”)

virslihúsba lőtt sok csacsi
széles farával betolat
harckocsikon ugrál jancsi
őszirózsás forradalmat

sültalma idő illatoz
gén és oxigénsebészet
búgócsiga vágyakat hoz
köldöknyi mélyből szemetet

korrodált edény a kék ég
csorgatja zsíros csillagát
madárkartács és sújtólég
tengerszemben nézi magát

(Ismeretlen Ferenc fordítása)

meretlen rend ordítása
villanyizzadás kiáltvány
utcarím tetoválása
tündértetű reál posvány

almán tétova harapás
az idő álarcán vigyor 
tollazó köd csutkarágás
gumiharkály lett a doktor

befejezem a szteppelést
sztyeppén maró füst araszol
téveszti a bank a lépést
kamat a kamatnak passzol

(Államosított magánjavak és magánhangzók között, az internyetten a Kommunista Párt Kiáltványa villog)

PAPAGENA ÉS PAPAGENO

Dudujkán kokott bíbic csucsujgat 
csecsenc csecsemő néném Ninive 
Kikinda tataroz leleménye 
testes Tartarosz kukurikulgat
 
Ararát bebeszél furfurol zsizsik 
Atatürk bábáskodik csacsacsa 
körkörös kánkán csücsül Mamaia 
gégész fafaragás heherészik 

Gagarin tutul szeszes bibircsók 
mumus Akakij Akakijevics 
pepecselget papagáj Popovics 
ananászon kakadu kakaók 

Cincinattin beriberi tetem 
lelemény liliom lelenc lelet 
Fanfaninin bülbül berber hehezet 
Barbarát Küküllőn lelepleztem 

baba Cece csecse etet ötöt 
Titicaca Bibitől Zozóig 
papaya balalajka Tétényig 
csecsebecse dödöle szöszögött 

IDŐVÁLTOZÁS

Kirajzolódik az atlaszon az időváltozás és ijedtében felbőg a szamár: AlbánIA. MoldávIA, SzírIA, EtiópIA, SzlovákIA, BosznIA, MunténIA, JugoszlávIA, TanzánIA, BulgárIA, MongólIA, GrúzIA, IndIA, IndonézIA, LitvánIA, PortugálIA, DánIA, NorvégIA, AnglIA, AusztrIA, AusztrálIA, Szaud ArábIA, ZambIA, NamíbIA, MauritánIA, AlgérIA, MalaysIA, SzomálIA, BrazilIA, KolumbIA...
Lelegel mindent a kecskenyáj, csak száraz ág marad: NémetorszÁG, FranciaorszÁG, OlaszorszÁG, MagyarorszÁG, OroszorszÁG, SvédorszÁG, ÍrorszÁG, LengyelorszÁG, SpanyolorszÁG, FinnorszÁG, GörögorszÁG, TörökorszÁG, ÖrményorszÁG... 
Kereskedik az örmény minden szerdÁN: IrÁN, PakisztÁN, KurdisztÁN, AfganisztÁN, SzudÁN, JapÁN... 
Ezen kis üzleteket kiismerhetetlen nagyáruházak vásárolják fel. Feldíszítik művirággal, mosószerekkel naponta is többször tisztára sikálják. Szóval, így módosul a történelem, a megjósolhatatlan, aminek nincs csillagnyoma... A feketeember, a vörösember, a sárgaember, a fehérember, a hosszú életidő átka. Időközben annyi trónkövetelő jött, hogy lehetetlen megtanulni az új neveket. Vadász és vad között nincs erdő, csak barnászöld háttér, sejtelmes erdőfüggöny, visszapöndörödött levelek, szakadások, vérző fatörzsek, általános hullámzás... Csak a szitakötők szeme látja át... Jövőbelátók, tudósok, csillagjósok csak összenéznek szótlanul... 

DEPRESSIO À LA FREUD

az Ödi puszi még nem komplexus 
de az Edmund itt már asszimilált 
minden vezető még nácista kuss 
kisebbség fogd be de Sad már talált 

ma zoo Pista holnap már baptista 
para fa dugja a para nőját 
jehovista kézben Schindler-lista 
szkizof rénnel jönn a Mikulás hát 

karácsonykor engelsze meg kérem 
hogy micsurinomat betolsztoljam 
pánszlávok picsurinjába szépen 
marx be president okulva gyorsan 

Boldog Új Évát kívánják ő röhög 
isszák a melankólát hidegen 
Kohl Erika flegmatikus köhög 
in sangvinno veritas részegen 

báránybőrben Júdás farkasordít 
bankból lopja a feltámadást 
Piroska szorít arab szalámit 
nagymamájába nyomják az áldást 

a vasorrú bába rozsdás fazék 
odaégett a boszorkány átka 
rivaldafényben hamupipikék 
szőnek mesét pénzes megváltásra 

varázsszőnyeg lesz-e vagy lábtörlő 
a törpék eladták a bányákat 
óriásra festnek idegőrlő 
dzsinnel versengő vad reklámokat 

és pszihopatát vernek a lóra 
mondd mitől legyen táltos az öszvér 
a királyfi táncol a technóra 
egy gyerek születik nincs több testvér 

nincs konkurencia nem kell mese 
szülői komplexus szépen kihal 
klónozzák a hisztériát ez se 
oldja meg a szorongást Tamással 

felfújható baba a királylány 
zöld katonáknak mérik kilóra 
kuplerájban Jenők ki tudja hány 
fogadnak ki szamárra ki lóra 

libidóra tercel a zenekar 
agresszív ritmusok szorongatnak 
vibrátort kap minden nő ha akar 
a múzsák kilóra orvgazmálnak 

de pesszimista a bádogember 
mert Hófehérke még mindig frigid 
optimista madárijesztőt nyer 
mert dumája jó és feláll a híd 

kleptománia dúl minden szinten 
itt a tudat hol a tudat a vicc 
álmainkban jelenik meg Isten 
nincs más út alkohol vagy Auschwitz 

tudatalatt a villamosszékben 
sültagyat esznek az eszelősök 
iskolában pedofilek csendben 
főzik a friss húst nem lesznek hősök 

palotában fóbiás csőcselék 
fosztja a trónt purcol néha puccsol 
a megfeszített Krisztus már emlék 
ha kell génsebész teremti újból
 
telefonkönyv az élet színház 
gépek rendezik ők is tapsolnak 
bárányhimlő arckrém gyártja fegyház 
templomban farkasok orgonálnak 

vegetáriánus és kannibál 
szekták írják újra a Bibliát 
az Úr asztalánál piál zabál 
az ezredvég Jézus után kiált 

ÓDA A FIZIKÁNAK

hány deci évszak kopog az ablakon 
hány mázsa pingvintoll egy lóerő 
hány partizán per négyzetméter egy ohm 
hány tonna holdat tart a levegő 

hány kifeszített cimbalom egy amper 
egy satuhideg vers hány celsius 
hány hektó spin lesz egy kilométer 
hány faragott gondolat egy fadrusz 

hány óra a macska hány perc az egér 
hány kilowatt egy fél beavatás 
vajon ötven liter fényév belefér 
hány megfeszítés egy feltámadás 

hány gravitáció egy kiló trotill 
hány perc szerelem egy gramm súrlódás 
hány szűzmária három curie idill 
hány tonna tudat egy maghasadás
 
hány évezrednyi szabadság egy kelvin 
hány karát egy gramm michelangelo 
hány abel egy csoport de még hány kain 
hány mega liszt egy jövőbelátó 

hol volt hol nem volt hány mese egy élet 
hány newtonra pottyan egy zöld alma 
hány herz egy szív hány bitang a szülészet 
hány bit a boldogság hány a dráma 

hány őrült kirchhoff három hektár friedhof 
hány párhuzamos metsz két bolyait 
világosnál hány magyar alszik of 
hány tonna sötét nyomja vállait 

hány emberöltő egy luxnyi trianon 
hány horogkereszt ezer radián 
hány titkosrendőr fér be egy kulcslyukon 
hány fogorvos egy csipetnyi cián 

hány kapuralőtt puskás egy tivadar 
hány edison egy hang és hány bellt ér 
hány kő egy einstein hány ház a fényudvar 
hány manóméter egy gramm jótündér 

hány per az igazság a csend hány inger 
egy tonna bánat hány ártalmatlan 
egy másodperc öröm hány kilométer 
hány rossz szabály egy jó szabálytalan 

VERSELŐ SZÁMÍTÓGÉP

Halhatatlan vagyok: memória-szőttesem göngyölve vár, eltéve télire, vagy – bűvös szőnyeg – fönt repül a felhőhad felett. Vállalkozásom értelmetlen, tudom, mintha a kész selyemszálból akarnám visszahozni, – szerezni a hernyó bábját, a gubót belülről. Újra, a visszhangból utánamondva megteremteni a hangot, az elszáradt növényi vázból az ibolya illatát, a méz ízéből a méhek zöngését... 

#include <stdio.h>
#include <stdlib.h>
#include <conio.h>
#include <math.h>
#include <time.h>
#include <string.h>

int ige, jel, targy, hely, mondatok=0;
char msor[100];

void init_f ();
void init_m ();
void create_m (int tipus);
void p_ige ();
void p_hely (int m);
void p_targy (int m);
void p_jel (int m);

void init_f () {
FILE * f;
char st[300];
ige=0;
if((f=fopen("ige.txt", "r+t"))= =NULL) {
fprintf (stderr, "Error ige"); exit (2); }
while (! foef (f)) {

fgets (st, 300, f);
ige ++;
}
fclose (f);
jel=0;
if ((f=fopen ("jelzo.txt", "r+t"))= = NULL) {
fprintf(stderr, "Error jelzo"); exit (2); }
while (! foef (f)) {
fgets (st, 300, f);
jel ++;
}
fclose (f);
targy=0;
if ((f=fopen ("targy.txt", "r+t"))= = NULL) {
fprintf(stderr, "Error targy"); exit (2); }
while (! foef (f)) {
fgets (st, 300, f);
targy ++;
}
fclose (f);
targy=0;
if ((f=fopen ("targy.txt", "r+t"))= = NULL) {
fprintf(stderr, "Error targy"); exit (2); }
while (! foef (f)) {
fgets (st, 300, f);
targy ++;
}
fclose (f);
targy=0;
if ((f=fopen ("targy.txt", "r+t"))= = NULL) {
fprintf(stderr, "Error targy"); exit (2); }
while (! foef (f)) {
fgets (st, 300, f);
targy ++;
}
f close (f);
targy=0;
if ((f=fopen ("targy.txt", "r+t"))= = NULL) {
fprintf(stderr, "Error targy"); exit (2); }
while (! foef (f)) {
fgets (st, 300, f);
targy ++;
}
f close (f);
hely=0;
if ((f=fopen ("hely.txt", "r+t"))= = NULL) {
fprintf(stderr, "Error hely"); exit (2); }
while (! foef (f)) {
fgets (st, 300, f);
hely ++;
}
f close (f);
printf ("A fileokba a kovetkezoket talaltam \ n IGE: %I \n JELZO: &I \n TARGY")
}

void init_m () {
printf ("\nHany mondatot kesyitsek?:");
scanf ("%i", &mondatok);

printf ("\nA mondatok a kovetkezo sorrendbe lesznek:");
for (int i=0; i<mondatok; i++) {
msor[i]=random (2);
printf ("%c", 65+msor[i]); }
printf ("\n");
}

void create_m (int tipus) {
if (tipus = = 0) {
int al_t=random (5);
if(a1_t==0) {printf("-a%i- | ",a1_t);
p_targy(0);p_ige();p_hely(0);printf("\n");
if(a1_t==1) {printf("-a%i- | ",a1_t);
p_jel(0);p_targy(1);p_ige(0); p_hely(0);
if(a1_t==2) {printf("-a%i- | ",a1_t);
p_targy(0);p_ige();p_jel(0);p_hely(1);
if(a1_t==3) {printf("-a%i- | ",a1_t);
p_jel(0);p_targy(1);p_jel(1);p_ige();p_j;
if(a1_t==4) {printf("-a%i- | ",a1_t);
p_jel(0);p_tzrgy(1);p_jel(1);p_ige();p_h
}
if (tipus = = 1) {
int al_t=random (6);
if(a1_t==0) {printf("-b%i- | ",a1_t);
p_ige();p_targy(0);printf("!\n");
if(a1_t==1) {printf("-b%i- | ",a1_t);
p_ige();p_targy(0);printf(" , ");p_ige();
if(a1_t==2) {printf("-b%i- | ",a1_t);
p_ige();p_jel(1);p_targy(0);printf("!\n");
if(a1_t==4) {printf("-b%i- | ",a1_t);
p_ige();p_jel(0);p_targy(1);printf(" , ");
if(a1_t==5) {printf("-b%i- | ",a1_t);
p_ige();p_targy(0);printf(" , ");p_jel(1);

}
}
void p_ige () {
int ig=0, ige_r=random (ige);
char st [300];
FILE *f;
if ((f=fopen ("ige.txt", "r+t"))= = NULL) {
fprintf (stderr, "ERROR ige"); exit (2); }
while (! feof (f)) {
fgets (st, 300, f);
if (ig= =ige_r) {st[strlen(st)-1]=’\0’;printf ("%s",st); break;}
ig++;
}
fclose (f);
}
void p_targy (int m) {
int ig=0, ige_r=random (targy);
char st [300];
FILE *f;
If (m = = 0){if((f=fopen("targy.txt" , " r+t"))= =Nul)
{fprintf(stderr, "Error ta"
if (m = = 1){ if((f=fopen("targy1.txt" , " r+t"))= =Nul)
{fprintf(stderr, "Error ta"

while (! feof (f)) {
fgets (st, 300, f);
if (ig= =ige_r) {st[strlen(st)-1]=’\0’;printf ("%s",st); break;}
ig++;
}
fclose (f);
}

void p_hely (int m) {
int ig=0, ige_r=random (hely);
char st [300];
FILE *f;
If (m = = 0){if((f=fopen("hely.txt" , " r+t"))= =Nul)
{fprintf(stderr, "Error hely"
If (m = = 1){if((f=fopen("hely1.txt" , " r+t"))= =Nul)
{fprintf(stderr, "Error hely"

while (! feof (f)) {
fgets (st, 300, f);
if (ig= =ige_r) {st[strlen(st)-1]=’\0’;printf ("%s",st); break;}
ig++;
}
fclose (f);
}

void p_jel (int m) {
int ig=0, ige_r=random (jel);
char st [300];
FILE *f;
If (m = = 0){if((f=fopen("jelzo.txt" , " r+t"))= =Nul)
{fprintf(stderr, "Error jelzo"
If (m = = 1){if((f=fopen("jelzo1.txt" , " r+t"))= =Nul)
{fprintf(stderr, "Error jelzo"

while (! feof (f)) {
fgets (st, 300, f);
if (ig= =ige_r) {st[strlen(st)-1]=’\0’;printf ("%s",st); break;}
ig++;
}
fclose (f);
}
void main () {
clrscr ();
randomize ();
init_f ();
init_m ();
for (int xx=0; xx<mondatok; xx++) {
if (xx % 4 = = 0) printf ("\n");
create_m (msor[xx]);}
}

A fileokban a kovetkezoket talaltam
IGE: 24
JELZO: 9
TARGY: 14
HELY: 36
---------------
Hany mondatot keszitsek?:
A mondatok a kovetkezo sorrendbe lesznek: BABBABBBBBBAAAAABABB

- b0 - | el a vitez !
- a1 - | edes kutya beter az egnek
- b1 - | orkod a lany , ol !
- b1 - | szalad a tuz , var !

- a1 - | kabito feny beter az erdo fele
- b5 - | zuhan a hold , csabitoan kacag !
- b5 - | magyaraz a lany , edesen kacag !
- b1 - | figyel a szel , figyel !

- b2 - | magyaraz szepen a lany !
- b2 - | el magasan az eg !
- b3 - | rohan csodas kutya zokog !
- a2 - | a hold jon halott sikon

- a3 - | csodas fold edesen beter edes tuz alatt
- a0 - | a fold magyaraz a tuz folott
- a2 - | a feny sargul ego vizbe
- a0 - | a kutya beter az erdo fele

- b4 - | eg halott eg, csabitoan eg !
- a1 - | kabito szel zuhan a nap korul
- b4 - | ordit magas kutya , edesen magyaraz!
- b1 - | megy csodasan az eg !

A fileokba a kovetkezoket talaltam 
IGE: 24
JELZO: 9
TARGY: 14
HELY: 36
--------------
Hany mondatot keszitsek?: 
A mondatok a kovetkezo sorrendbe lesznek: ABABBAABBAABAABBABAB

- a3 - | gyonyoru eg halottan kiallt szep vizbe
- b0 - | sargul a tuz !
- a3 - | edes szel csabitoan jar ego tuz alatt
- b5 - | orkod a lany , kabitoan magyaraz !

- b1 - | ol gyonyoru szel , edesen kacag !
- a4 - | halott madar csodasan el a hegyre 
- a2 - | a tuz sargul magas mezon
- b5 - | szalad a szel , csodasan orkod !

- b0 - | nyugszik a tuz !
- a0 - | a kutya eg a mezon
- a1 - | ego szel sir az eg fele
- b5 - | szalad az eg , edesen ol !

- a1 - | csabito hold el a fold ala
- a3 - | kabito kutya kabitoan orkod magas sikon
- b4 - | zokog edes ember , halottan beter !
- b4 - | sargul kabito kutya , gyonyoruen magyaraz!

- a3 - | ego feny edesen eg edes fold ala
- b5 - | jon a madar , csabitoan figyel ! 
- a1 - | ego nap figyel az erdobe 
- b5 - | eg a hold , egon kacag !

A fileokba a kovetkezoket talaltam 
IGE: 24
JELZO: 9
TARGY: 14
HELY: 36
--------------
Hany mondatot keszitsek?: 
A mondatok a kovetkezo sorrendbe lesznek: ABBBAAAAAAABBBBBBAABAAAAAABAAB

- a0 - | a tuz kialt az erdobe
- b3 - | sir edes madar rohan !
- b1 - | esik a vitez , figyel !
- b1 - | lep az eg , el !

- a3 - | csabito eg halottan nyugszik magas tuz alatt
- a4 - | szep vitez egon sir az erdo kozott
- a1 - | magas feny jar a volgybe
- a3 - | halott tuz szepen zokog edes fold ala

- a2 - | a szel zuhan csodas hegyrol
- a1 - | szep vitez ordit a volgybol
- a0 - | a lany eg az egtol
- b5 - | rohan a tuz , gyonyoruen nyugszik !

- b3 - | kacag magas fold vilagit !
- b4 - | megy kabito vitez , csabitoan jon !
- b4 - | jon kabitoan eg , edesen var !
- b3 - | sargul gyonyoru ember zokog !

- b1 - | szalad a hold , esik !
- a1 - | csabito eg ordit a tuzbe
- a3 - | kabito madar csodasan lep magas nap korul
- b4 - | vilagit kabito eg , halottan vilagit ! 

- a1 - | edes ember vilagit az egnek
- a1 - | halott eg lep a hegyrol
- a3 - | halott vitez szepen figyel edes hol korul
- a1 - | szep hold nyugszik a hold fel

- a1 - | halott hold beter az egtol
- a2 - | a tuz zokog ego tuzbe
- b3 - | kacag csabito ember sir !
- a2 - | az ember var csabito erdo fele

- a1 - | edes fold figyel az eghez
- b2 - | orkod magasan a kutya !

A fileokba a kovetkezoket talaltam 
IGE: 24
JELZO: 9
TARGY: 14
HELY: 36
--------------
Hany mondatot keszitsek?: 
A mondatok a kovetkezo sorrendbe lesznek: ABBBBAAAABABBAABBABA 

- a2 - | a szel el magas holdtol
- b3 - | szalad halott hold orkol !
- b2 - | rohan gyonyoruen a vitez !
- b5 - | ordit a lany , szepen eg !

- b2 - | ol magasan a feny !
- a3 - | csodas szel csabitoan orkod halott foldhoz 
- a2 - | az ember vilagit ego viz ala
- a2 - | a madar vilagit szep tuzon

- a2 - | a lany ol szep egtol
- b3 - | nyugszik magas szel jon !
- a4 - | halott fold egon var a holdrol 
- b4 - | lep ego vitez , halottan el !

- b0 - | eg az enmber !
- a0 - | a hold ol a volgybe
- a4 - | ego szel csodasan jon a volgybe
- b3 - | zokog halott feny sir !

- b3 - | vilagit csabito lany orkod !
- a1 - | szep vitez eg a nap korul
- b1 - | kialt a vitez , jar !
- a2 - | a lany kialt csabito holdrol

CSILLAGOK TÜKRÉBEN

az égbolton .................................ton 
............sarki boltban.....................ban 
csillagok.......szentjánosbogarak fénylenek 
a-á-e-é-i-o-ó-ü-ű-u-ú-ooooo----iiiiiiiiiiiiiiiii 
ao????eo????io-uo-üo-,,,,,,,ééééééoaoaoaoa 
...áu...ái...áé...áé...áö---áü---áááááá66666 
++++++ei----eo++++áéu---eu-eö-eü-eó-ea” 
aioxxxxxxaiuxxxxaiu::::::iue,,,,iio.iio....... 
aáeo—aáéu—yyyyyyyy+++++iioe-iuoeu?? 
iuiuiuo:::ueueaio....éeéeéeée.ztz..pőőőőőőő 
nézed magad benne ....nenenenenenenenen 
uio...iou...iou...éőóé---------------------nem 
égi gyerek rozoga irógépen...iaiaiao-------- 
.........billentyükkel játszik ....eaeaeaho!!! 

REFERENDUM À LA BACH

csontsüket taknyos őszi alkony hátát
kesztyűivel porolja az éjszaka 
éles harangszó cukrozza a teát 
hegesztett rianás hópelyhes dala 

végtelen gyertyaláng lök majdnem fehér 
képeket a vad utca keretébe 
jégvirág táviratok futnak kövér 
pásztorábrándok dudálnak keresztbe 

higanyszép tavak loccsannak oltárrá 
ravatallá dőlnek a kerítések 
majd vershomokba sirályláb szavakká 
grill csillagok zsírja csepeg fényjelnek
 
bachnak a kutyák szurokba merülve 
piros tégla könnyű hamvát porolva 
szürkületből aranyat mos a zene 
Bach a szavakat kicentrifugázza 

AUTÓGUMI ÉS MELLTARTÓ...

Helyezd el az alábbi szavakat, betűcsoportokat a rácsban. Ha a nagy ábrát kitöltötted, másold át a számozott négyzetek betűit a kis ábra megfelelő négyzeteibe. 

						1						8			
	9														
			12										4		

								3							

										10					
6															
															
						7									
															
		2											5		
										11					

1	2		3	4	,	5	6		7	4		8	6	5	
5	3	9		10	6	9	9	5	2	11	5	12	5	...	

kétbetűsek: AG, AK, AL, AT, EP, ID, IL, LE, LL, SÉ, SÍ, SI, TA, TA, TÉ 
fekete a tüdőm benne kétbetűs illatok 
zihálnak csattannak a vízparti zöld karikák 
mások dohányfüstje szavak barna mérge átok 
vérem vörösében fordul a világ ma rátok 
tüdőm a világegyetem karcsú trombitát nyel 
szavak levegőalakzatai süvítenek el 
égő autógumik ülepednek szívódnak fel 
sistereg a benzin hangrepeszek majd gránátok 
ha meghalok téged ásnak ki belőlem mások 
tömegek mesterséges légzésében halikrák 
gyalogos utak porában roncsoló kristályok 

hárombetűsek: AKA, ANA, APA, ÁTA, BAP, EBA, GÁG, GAS, NZÁ, TAM, TAR, TOK 
lassan élek nem nyüzsgök és nem sietek 
alattam zöld kocsonyás húsú krokodil
néha játszani enged baromi idill 
máskor sikoltva ugrom ki jó hogy élek 
tipornak semmivé pedig ez is nagyság 
fürtökben bomlik ez a poros valóság 
enyém lesz a szórend csendességet kérek 
mert félgömb szemem óceánján egy tamil 
szárazföldem vaksi üregében nihil 
benne forog a mindenség most már kések 

négybetűsek: AGÁT, AGIT, AKOL, ÁRAM, ETAP, GALL, ITEM, LATA, MIRO, NITA, NYAL, RARA, RÓLÓ, TALE 
a kések acélszürke élein 
fehér rozsda a szó így feleim 
köldökzsinór köt a halálhoz jó 
vásárhelyen kötelező tangó 
állasz mint kettéhasított vihar 
szemed sáros tükrében a kongó 
vérben forog sok gondolkodó 
kétmillió alkatrész élein 
még kétmillió magyar véreim 

ötbetűsek: ADAMO, ADOMA, ALÓLI, ARATÓ, EVITA, IRÁNI 
mindenkinek van külön halála 
akit tudnak az hamarabb hal meg 
futnak a törpeszemű istenek 
egyik világból át a másikba 
kígyó sötétben sündisznó kések 
a szél vitorláz zöld hús a földön 
kékcsuhás az ég mind kongó bödön 
hasában egy csipetnyi só leszek 

hatbetűsek: AGILIS, ALADÁR, ALÁTÉT, ALUMEN, EDISON, IDOMÍT, KABARÉ, KAROLA, MATATÓ, PIRÍTÓ, TANÍTÓ, TERASZ 
gömbvillámok gömbakácok hűvössége 
hidegháborúk idegháborúk réme 
hol vagy elsiklott záporeső ifjúság 
áfonyabokron függőleges éjszakák 
vízszintes a nyár még tüzek dorombolnak 
cigánylány mellbimbói eget horzsolnak 
puha csillagok borotválják arcomat 

hétbetűsek: BALANSZ, BALATON, BARITON, BELERAK, JATAGÁN, JAVÍTÁS, KALAPOS,
KARAVÁN, KITÁGÍT, NAZÁLIS, PITAVAL, RAVATAL, VÁLOGAT, VINNYOG 
háromszázharminchárom fehér fejű kilométerkő 
köt össze és választ el mint szülészet és a temető 
éteri pora a remegő szerelemnek elillan 
de ösztönök szemcséi kötnek hozzád micsoda katlan 
életem tanúját keresem benned mit önző hitem 
parázsból kikapar jégvirággá fagyaszt az értelem 

nyolcbetűsek:ATAKAMIT,ÁTSZALAD KAVABATA, MARONITA 
a fenyőnek könnyű építi önmagát 
ösztönére bízza tettét magasba nő 
nem kéri hogy megértsék nem nyomja emlék 
ösztöne emlékezik micsoda erő 
lét és nemlét nem rémíti világát 

kilencbetűsek: POLITIKUS, TISZTÍTÁS 
ág ringat a madárcsöndes két világom láthatatlan 
csípős fény alattam ifjúkorom a törzs áfonyakék 
bennem a forgó hallgatás fölöttem illó semmiség 
szilvamagkagyló szerelem közepén csontmag boldogan 

epilógus 
a feleség rosszkedvű és veszekedni akar: 
- te költő, már megint autógumit vettél, pedig nincs is autód! 
- ...poén a rejtvényben 

PÁLYÁZAT

Kedves Nő, Ibi (= -b, mert = -1)! Komplex testeden tündököl a váltakozó arcszín (= arcsin). Nedves Kő, Judás (= U’ angolul)! Rejtett lelkeden ott az örökös arckosz (= arccos). Az idő ide-oda loccsan, így apád dagály, anyád apály, kész trigonometria. A csónakban vakkant a vak, a mélyben világtalanít a világtalan. Lesebrille für Blinde und schlecht sehende. Megvető vagy magvető veti az elemi részecskéket a felszántott mágneses mezőn. Politika idegháború s irodalom hidegháború, ezért a politika sírodalom. Einversucht ist, wenn jemand mit Ei versucht. Kus nemzetségének, kuss! Hallgass! Hallgatni fogok mint az f o g o h függvényösszetevés, mondta Rotbav (Vörösmarty) Mihály, mert a Rathaus német ház, angol patkánnyal. De strigis, quae non sunt, nulla fiat quaestio, mondja ki Kálmán Király törvénye. Az anyanyelv bulletint kapott és minden utazáskor perforálják, a sztációban a férgesét leszállítják és remorkára rakják. Aki marad, annak nyílik a magnó és a magnólia. Pletykávézik a tuDOS, mert ő a CD-ROM. Agg fa (= AGFA) tövében széthasítják a koponyád, hogy kifeszítsék a gondolataid. Mindezt Kodály helyett KODAK fényképezi. Míg nagyanyó köti a szvettert (cukros és szobahőmérsékleten köt), addig unokája köti a szerződéseket. Ki kinek tartja be? Zanzibárban Etiópiálnak a faxolt gyerekek. Végre a műélvező műélvez. Ha a verset levisszük a tudatalattiba, akkor egy matek képlet lesz belőle. Az alany és az állítmány ígéretesen összemosódik, semleges atommaggá préselődik a molekula. A gólyák Pascal-féle háromszögben indulnak délre, osztják az osztjákok. Széchenyi tudata hasad; arcai plakátokon támadnak fel, azon városokban, ahol megfordult. Ahol nem, onnan a plakát szól ránk, hogy “Jézus szeret téged!” A sötétség fénysebességgel terjed. Halottak napján a kivilágított sír olyan, mint egy születésnapi torta. Ezek után transzparens Transz-Nisztria, Transz-Szilvánia, Transz-Olténia, Transz-Moldávia... Kong Kinga és Kingilics, szorong Vlagyimir mert Iljics, ping-pung mondja erre Mao Ce-tung. A nyulak Fibonacci-féle sorozatban szaporodnak, de a rókák? a farkasok? a vadászok? 
A languszta az évezredet átúszta, a feltámadást megúszta. CAMAY Károly reklámozza az indián szappant. Dermeszt-perzsel, oszt-veszt. Ki kell ölni a magánvagyont és a magánhangzókat, hogy csak állami vagyon maradjon, azaz államihangzók. Oh, te holló! mondja Othelló, észre se vesznek álruha nélkül. Vásárhelyi a körtefára visszaaggatta a régi almákat, hadd legeljék le a zebrák. Csíp-csíp-csóka, sarjad a csicsóka. Q-k (tyúk) az ólban, nem SAMpont a SAMfog – mondja a róka. Nem minden kappa kapa és nem minden irokéz író kéz, és fordítva. Horoszkóp helyett orosz pók éjjeli rendőrként lemeszel. Hátha jóga a joga; ideális mert ide áll is, oda áll is. Bolond folyosó, rajta Botond a folyó só. CaliGULA már csonkaGÚLA, a csődör tök lesz csütörtök. Áll a szak, de nem a szakáll. Kakasok (kaka sok) röpködnek és sas kan Kansas felött. Árnyéka régi jó régió. Nyomul az ezerarcú Balkán. A sin-dak kariókával festi a cosin-kodak Kairóka fölé a varjakat, melyek, mint a halál fekete lepkéi röpdösnek. A pud-ing burleszkszint, azaz burleXXint. A temetkezési szertartás egyik néptől a másikig csak hittel, azaz tudatformálással jut el. Homokóra felső edényéből a természetes számok általánosított Pascal-féle háromszögként zuhannak. Mindez a művész-nyűvész lelkébe hatol (hat ól). Kalászok, kaszálok, mondta Edgar Allan Poe a tizennegyedik aradi vértanú, amikor október hetedikén meghalt. A disszharmónia most már nem harmónia dísz, csak félelem (fél elem). Ez is ész rész, mint alattunk a kiforratlan égbolt. A székely és a csángó két testvérnép, amelyet a közös nyelv választ el egymástól. Ezért életünk legnagyobb kalandja, a kaland hiánya. Levezethető gondolatsör. A pillanat buborékára ráfolyik a békanyál és holddá örökül. Fázik és hárfázik, de nem pofázik. Az erényölyv néha görcskorcsolya. Főtt makarónival marokkózik Marie Curie míg a rádióaktív szél szórja a Curry-port. Az ember mered a semmibe, semmi se mered az emberbe – ez az impotencia. Szamóca-könnyekkel vérzik a természet. A csillagok lyukak, melyen átfolyik az örök fényesség. (Ez az írás a Művelődési és Közoktatási Misztérium támogatásával jelent meg.) 

WEÖRES HAJÚ LÁNY

galagonyán megfagyott vércseppek 
időegységek 
nyílzápor mögött izzó hangjegyek 
üstökös vonók 
mágneses vonalakon zenélnek 
forr a cintányér 
meteorok a földre verődnek 
fagott hamis hangot fogott 
gordonka kicsit bolondka 
hárfa nyikorog a nyárfa 
(micsoda függvényösszetevés 
f o g o h szimfónia) 
vörösen izzik a múzsa 

hasadt héjból potyogó gesztenyék 
időegységek 
sün hátán szenesedett hangjegyek 
repedt trombiták 
légi postán a cumisüvegek 
ideges üstdob 
rotyog a gulyás éhes istennek 
furulya kitakart pulya 
gitár mély érzelmi leltár 
harsona égbe osonna 
(micsoda függvényösszetevés 
f o g o h szimfónia) 
vörösen izzik a múzsa

szakadt húrok zongorán a rések 
időegységek 
fecskék érchangú égen hangjegyek 
törött nagybőgők 
a zajos tengeren elmerülnek 
csellók a szívek 
égnek könnyáztatta nagyszerelmek 
fuvola cirógat Zola 
gamba benézek magamba 
hegedű ő felsőbbrendű 
(micsoda függvényösszetevés 
f o g o h szimfónia) 
vörösen izzik a múzsa 

TÖRÖTT SZÁRNYÚ MADÁRKA

fenyőfa dől éles fénypengék 
véresre karcolják sok tollát 
átöleli lelkét egy árnyék 
kősikoly roppantja el szárnyát 

szemében kettétört angyalok 
csőrében kivasalt láthatár 
a vihar elszállt sáros arcok 
lábnyomait törlik szikkad már 

szívét forró mohába rejti 
ütőerét jég szorítja le 
betontökély akár a pesti 
homokvár lesz vagy bagolypille
 
álmod kitakart jegenyéjén 
csicsereg egy szerelmes madár 
a langyos szellőn repülj felém 
fénytollak gyönyörű szárnya vár 

A SARKOK ELŐRE KÖSZÖNNEK

Mikor fejemben torlódni kezdtek a szavak, rámkiálltott a hajszálaim közé lopakodott dér: a térdre huppant férfi azért veszett el, mert nem tudott szeretni minden szerethetőt. Tűz festi az éjszakát, siess a gyerekmeséimmel anyám, mert egyszer megáll az óra, nem lesz fa, hogy percegjen a szú. Sárga sár feszíti arcunk, férgek halála őszinte szavunk. És az Óperenciás-tengeren tapossa vitorláinkat a mérföldjáró csizmáival a szél. Ott rohad egymásba sok folyó, megtisztulni lelked belemártsad, nyikorgó harangláb delet énekel, hegedűn kíséri a csend, égbe röppen velük a postás. Bolond magányunk ásító árvaságunkkal összekuszálta a csillagokat. Arannyá vált az ég, virágárus csomagolja kókadt rózsáit, a templomba Mária jósoltat múltat. Ha gazdag hantból hajnalodsz, szisszen a szél és nyikkan a hó, dunnája alatt ébred a virágárus lány: méhébe naggyá fejlődsz, csend szava ég a szádon, könnyed a télben jégcsap és vajúdni fogsz a virágok helyett is. A sarkok előre köszönnek, az egyik kettészakítja az éjszakát... 

EGY OLTÁR FŐPRÓBÁJA

betört a szerelem Erdélybe 
tatárként perzseli peremét 
fotonlován ki vág elébe 
kezdje ki autópályák lelkét 

szakadt kóberes szekéren és 
robogó csillogó autókban 
vágtatok feléd nincs fizetés 
stoppos szívem dobog titokban 

üszkös falvak égő városok 
szalonnabőrként zsugorodnak 
az ég füstös zenéjének sok 
tolla villan csókák forognak 

a feleki tetőn határőr 
lelkiismeretem vizsgálja 
settenkedő árnyak hol a tőr 
ég a szerelem iskolája 

magas kútból dől az éjszaka 
dézsából kiloccsant csillagok 
millió szentjánosbogárka 
köztük két szemed bennem ragyog 

vágott virágok körbevisznek 
Róma Mekka Jeruzsálem ez 
zarándokoknak tört szíveknek 
osztod a fényt szavad nem sebez 

Újhold megakasztja a Földet 
nem forog az idő kereke 
a vonat megáll hagyd a gipszet 
egy óránk van a szerelemre 

Pogány Madonna a szentélyén 
nyújtózkodik kibontja szárnyát 
megölel s mire észrevenném 
elhagyjuk ezt a földi tanyát 

ELHAGYOTT KEDVESEM!

Úgy érzem magam, mint a börtönben. Nemcsak fizikailag. Semmit sem tudok normálisan csinálni... sem olvasni, sem írni, még zenét hallgatni sem... Csak hallgatom a panaszáradatokat. Több irányból... És ülök az ágy sarkában... Törött szárnyú madárka-mondanád te, de én egyáltalán nem így érzem magam. Az egész sokkal prózaibb, a kiszolgáltatottság mindig az. De akit így nem ismersz, nem is ismered igazán. Már régóta gondolkozom azon, milyen nehéz feleségnek lenni. Persze távoli csodának lenni sem könnyű. És olyan igazságtalan mindenkivel szemben. Most már vége kell legyen valahogy ennek az egésznek, mert már nem bírom tovább. Rájössz, hogy az emberek milyen egoisták. Én már nem bírom ezt, hogy mindenkit én vigasztaljak. Pedig máskor megy... Te nem éltél nem normális emberek közelében? Azt kívánom, sose tudd meg, milyen az... Ha nagyon-nagyon szeretsz valakit, és mégis menekülnöd kell előle... Így történik az, hogy önmagamon kívül nincs otthonom sehol... De ezt megszoktam. Tényleg tudok ezzel együtt élni... Néha felteszem magamnak a kérdést, mi értelme ennek az egésznek?... Miért felkelni még holnap is? Azt hiszem, van valami mondanivalóm az emberek számára... De a hozzám közelállókon lemérve, az eredmény siralmas: vagy nem értenek belőle semmit, vagy megérezve, hogy az életmódban is mércét jelent, elmenekülnek és persze még sorolhatnám... És arra jöttem rá, hogy mivel mindig én vagyok az erős, az emberek még azt sem tudják felfogni, hogy magatehetetlen vagyok... Nem kellett volna mindezt leírnom, mert fölösleges... De most ebben élek és ha mást írnék, hazugság lenne... Szinte biztos vagyok, hogy a rosszul szeretés sokkal több nyomorúságot okoz, mint a gyűlölet, vagy bármi más... Egy egészen egyszerű nő... 

MERT LOPVA JÖN A BŰN

mert lopva jön titkon nem kérdez meg 
belép egy nap láthatatlan ajtón 
feszül a test ajzott húrként remeg 
fényben fürdik az értelem csalón 

és észrevétlenül feltámadunk 
éjjel járó tolvaj a nap s a hold 
egy varázsütésre átváltozunk 
mielőtt ellopná mindazt ami volt 

fatörvénytáblák vagy kőtörvények 
még hangtalanul fordulnak felénk 
püffedt holdarcok szeplős kötények 
himlőhelyek járványa még élénk 

éjjel járó tolvaj kígyóember 
lesben álló szolgáló cselédek 
és hírhozó baglyok szárnyán hétszer 
bíborpalástba beleszőtt lényeg 

repülj fel ezernyi láthatatlan 
varjúszárnnyal csapkodó bűn s vétek 
a sértett Isten úgy is hangtalan 
sírást leplezve mond ítéletet 

mert lopva jön bocsánatot rebeg 
belép a szívbe láthatatlanul 
füled rátapad a tested ernyed 
távozásából mindenki tanul 

PÉTER-PÁL NAPJA

három évig fiú három évig apa 
ez érett szerelmed őrült rítusa 
ellök egy kaparás álmod egy gyerek 
éveken át hiába folyik nemes véred 
kikoplalt csúcson felreped egy rémült sejt 
vérem alvad benned halál még itt felejt 
micsoda éjszaka ez Dante ős pokla 
ájult testedet a szemed körbefutja 
oh Istenem ha még vagy akkor őt ne hagyd el 
sötéttel vívódom erőm engem hagy el 
végül acélkések fénye hozza vissza 
csövekkel átdöfi gépek levét issza 
halál az élet keresztjére feszíti 
fordított feltámadás még ő sem hiszi 
fáslival drótozott foltozott hús szobor 
vízszintesen kiállított intenzív kor 
infúziós polipkarok ölelnek meg 
kezed kezemben végül életjelt remeg 
éjszakák nappalok egybefolyt árvize 
morfium szúnyogok enyhítő csípése 
szájad szahara fehér gézfelhő cseppje 
a kíntól szántott szájprémed elixírje 
a futószalagon gyártott új betegek 
a gyógyítás termébe préselnek téged 
tested melege betölti az új teret 
új időt serceg a Nap ragyog a szemed 
mint az újszülött felsír az öröm veled 
mindezt már nem láthatom elvisz egy képlet 
lelkem töviskoszorú vérző szeretet 
Pilátus nélkül is megfeszítettelek 
Mária-Magdolna alázattal levesz 
anyáknak a legnagyobb feltámadás ez 
de neked továbbra is a rozsdás szegek 
kalapácsok világbajnokságán érvek 
három évig fiú három évig apa 
ez érett szerelmed őrült rítusa

CSENDEM, KEDVESEM!

A csend... meghalt. Vannak emberek, akik puszta jelenlétükkel megölik a nyugalom minden formáját. Ahol megjelenik, a meghittség meghal... pedig jó ember. És engem nagyon szeret... Csak a szeretetének nincs egyensúlya. Nem nyugalmat ad. Vergődést... A gondolatok őre. Börtönőr. Ha lehetne a szellemet kiirtaná... Jóindulatból... Hogy egyszerűbb legyen az élet... Nem érti, hogy ez nem akarat kérdése csak... Ez számára idegen világ... Amit ő ellenőrizni akar... anélkül, hogy megtanulná nyelvezetét... a te árulásodnak érzi, hogy nincs bejárata... eszébe sem jut, hogy talán ő is tehetne valamilyen erőfeszítést. Tehetetlen állapotom kapóra jön neki... Egyedül nem lehet élni... Ezt nem lehet vele megértetni. És igaza van. Én is ugyanazt gondolom... Hogy nem szabad egyedül élni. Csak erre nem megoldás az, ha látszólag ketten vagyunk... Olvasom a Csinevát és tudom, hogy én pont olyan bolond vagyok... az én bajom, hogy nem tudok kompromisszumot kötni... becsvágy nincs bennem... de nem elégítenek ki a félmegoldások... azt hiszem, így nem lehet élni... de azért én még megvagyok. Hogy meddig? – Ebből már valószínűleg nem lehet kigyógyulni... 
A tegnapi látogatásod nagyon felkavart. Jól nézel ki nagyon... Csak a szemed... olyan élettelen... Rosszul csinálod... A túlhajszoltságod, ahogy hajtod magad... Lehet, valóban össze kell roppannod, hogy ismét felkelhess... De nem a te előjogod ezt előidézni. A te feladatod méltósággal elviselni a szenvedést, tompítani és nem rájátszani – van egy enyhe patetikus vonás benned (ez nem jellemhiba, hanem érettségi fok kérdése), ami a szenvedést szenvelgéssé hígítja időnként... Ne félj a fájdalomtól... ha nem roppansz össze alatta, akkor felemel... de nem szabad játszani vele! Kell, hogy találkozzam veled. Ez már kezdi az elviselhetetlenség határát súrolni... Soha nem értette, hogy az embereknek szükségük van intimitásra is... most már valahogy eltelik... olyan kiszolgáltatottnak érzem magam... még sírni sem lehet... elviselhetetlen... 
A levél hangja azért visszafogott, mert azt, ami bennem dúl nem lehet papíron levezetni... Én egyedül tudok élni, ugye, és nem szorulok senkire,... hát igenis rászorultam... Rájöttem, hogy ez csak gőg... Gőgöm megtört, de nem tudom most hogyan tovább... És nehezen viselem el, hogy tehetetlen vagyok... Nincs jel jelentés nélkül... De mi az üzenet?... Nem tudom... De nem adtam fel... Rámtelepedett valami hatalmas csend – nem tudom megtörni – mintha te is éreztél volna belőle valamit... Küldök neked egy kis csendet. Nekem nagyon jól esik. Azt hiszem neked még jobban jönne... Időnként állj meg egy pillanatra – úgy igazán – lépj ki a bűvös körből... Tudod milyen más minden?... A hosszantartó csend... Amiben elvesz minden, ami lényegtelen... A csend, amiben történik valami... Nagyon szeretlek és nagyon féltelek... 

A KAPOTT CSEND HATALMA

A modern embernek már nehezére esik egyedül lennie: csaknem lehetetlen számára, hogy saját énjének legmélyére hatoljon. Mert, ha egyszer tényleg egyedül marad önmagával csendes szobácskájában, és már-már eljut Isten felismeréséhez, menten bekapcsolja a rádiót vagy a televíziót. Napjainkban csend-szegények lettünk. A lárma pedig azzal fenyeget, hogy beteggé teszi az embert. Talán soha a történelem folyamán olyan nagy szüksége nem volt az emberi léleknek a csendre, mint ma. Ma, a zsivajgó, rohanó, zakatoló 20. században amikor a technika az ember fejére nőtt és egészen betakarta. Ma, amikor szalad mindenki, mert muszáj, ha élni, boldogulni, érvényesülni akar. Végső soron futás a Mammon – a nagy vámpír – a pénz után. Nincs megállás, mert aki megáll, az – úgy véli – lemarad. E futás rohamában lemarad a csend és vele együtt sokszor a lélek nyugalma, kiegyensúlyozottsága és békéje is. A csend fogalma lassan ismeretlenné válik. A csendet azonban meg kell menteni, meg kell becsülni és nagyon értékelni. A mindennapi élet zajában ugyanis kiürül, kiszárad a lélek, a szellem pedig elsekélyesedik. Nagy hatalom a csend, varázslatosan sokat ígérő, termékeny talaj. Amikor a szót halljuk: csend, akkor biztonság, béke, nyugalom és öröm ereszkedik lelkünkre. Napkelet világa ismeri a csend hatalmát, varázsát és nyugalmát. Ez nem a Nirvána semmittevése, semmibe hullása; ez minden cselekvés kezdete, minden jócselekedet indulása.
Nagy a csend hatalma és varázsa. A csend a szív tisztaságáért, a belső őszinteségért és becsületességért folytatott küzdelem eszköze. A csend az az út, amelyen az ember önmagával találkozik. Gyakran azon kapjuk magunkat, hogy – harmóniátlanságunkban – önmagunk elől menekülünk. A csend nem csupán azt jelenti, hogy nem beszélek, hanem azt, hogy elviselem magam. Nem csak a beszédről mondok le, hanem minden olyan tevékenységről, amely eltérít önmagamtól. A csendben arra kényszerülök, hogy végre önmagammal legyek. Aki ezt megkísérli, az felfedezheti, hogy eleinte egyáltalán nem kellemes. Ilyenkor minden lehetséges gondolat és érzés, emóció és hangulat, félelem és kedvtelenség jelentkezhet. Elfojtott vágyak és szükségletek kerülnek napvilágra, feltör a visszafogott harag, eszünkbe jutnak a kihagyott esélyek, az elhallgatott, vagy ügyetlenül kimondott szavak. A csend első pillanatai gyakran leleplezik belső összevisszaságunkat, gondolataink és vágyaink zűrzavarát. Nem könnyű ezt a káoszt elviselni. Belső ellentmondásainkba, feszültségeinkbe ütközünk. A csendben felfedezzük saját helyzetünk. A csend mintegy helyzetünk analízise, látjuk, mi játszódik le bennünk. Ez a tapasztalat sokak számára annyira kellemetlen, sőt terhes és félelemkeltő, hogy nem is képesek sokáig elviselni. De a csendnek terápiás funkciója is van. Segít abban, hogy távolságot tartsunk a zaklatottsággal és zavarokkal szemben, hogy megismerjük önmagunkat. Csendben eltöltött időre van tehát szükség, hogy újra világosan lássuk önmagunkat. A csendnek még más terápiás funkciója is van. Rendet hozhat érzelmeink és agresszióink káoszában. A csend nem fojtja el zavarainkat és az agressziót, hanem megszelídíti és elrendezi őket. Hasonló, mint a bor: ha mozgatjuk, zavaros lesz, ám nyugalomban tárolva a zavarosság elül, megtisztul. A külső csend segíthet, hogy a belső indulatok a helyükre kerüljenek. Ez azt jelenti, hogy nincsenek érzelmeim. De lehetőségem van, hogy nyugalmat találjak. A külső csend segíthet, hogy a szívben is változzon valami. A cél a feldolgozás, és ebben segíthet a csend. A csend csak akkor pozitív, gyümölcsöző, ha hallgatáshoz, belső csendhez vezet. Egyébként csupán külső homlokzat, díszlet. Vagy a sértettségé... Csak az képes a belső csendre, aki legyőzte belső magatartási hibáit, aki ura érzelmeinek és agresszivításának. Az ilyen ember már szabad azoktól a gondolatoktól, amelyek akkor jutnak az eszünkbe, amikor éppen nem vagyunk elfoglalva. Erre a belső csendre kell törekednünk. Csak a belső magatartási hibák feletti győzelemmel érhető el. A belső csendnek ez az állapota azonos a szív tisztaságával. Ezt tehát nem kell létrehoznunk, mert megvan, csak be van temetve. Ha a belső csend e helyét kiássuk és szabaddá tesszük, akkor “elengedjük önmagunkat”. A szívek kapui csak a csendben nyílnak meg. A szív üzenete nem a dobbanás, hanem a dobbanások közti időtlen csend. 
A csend a benső szabadság útja. 

POGÁNY MADONNA

lovak orrába csíp hajnal
macskát bolhász kóbor idő
jóllakott kutya dorombol
szemed gördülőcsapágy hol
kopott orosz film a mező
hosszú árnyékot húz nappal

(vakolatod satírozza
egy pohár színes ceruza)

fölissza az idő arcom
anyává simultál másnak
gombóctükörben félmarék
roncsolt idő már az emlék
hullámod begyűrt kőpartnak
rozsdamély vizeken alszom

(kerub angyalszárnyán repkény
éjjel rámakad a holdfény)

(ég a villany vasal vágyad
a ruhád szemedre szárad)

holdrúzs maszatol az égre
ájulásig józan akol
szívem lenyergelt póniló
tested elfelejtett hintó
számban két lapát fehér toll
kihányom szárnyaim végre

(rongypuha árnyék piros hab
cseresznyefahamu szikkad)

hagymabontó képzeletem
még átjár hozzád titokban
szemedben ezüstkanalak 
teámban cukrot kavarnak
hogy húzzam zörgő avarban
játéklóként az életem

ÉGŐ LÁRMAFA

Mikó András emlékére 

ne türelmetlenkedj vér csillag és hold 
a vers elkopik már folt hátán folt 
lángok jégcsapjain rézdrót hernyók 
csorog a nap a mámor már nem ok 
Feketetó – sorvadt néphagyomány 
Rodostó – megüresedett magány 
utad e két véglet közt hoz és visz 
pater noster qui es in caelis 

rémület halál a morajló hó 
hasad kifordul magából a szó 
csak a száraz metszésű igazság 
ijedt madár csőrében egy zöld ág 
mert kolozsvárról a fölkelő nap 
csak egy tábortűz a Cenken ablak 
és brassóból az esthajnalcsillag 
a Szent Mihály templomában marad

valami új szeplőtelen tiszta 
versben a magzat matematika 
a szívben az égben zajló jégen 
siklanak emberi szavak igen 
hogy sanctificetur nomen tuum 
még ma adveniat regnum tuum 
bátyám a tegnap öcsém a holnap 
húgom a hold nővérem a nap 

országom a szó az anyanyelvem 
meztelen köd a lábamhoz hull nem 
percem fogy jóslatom mint méreg 
a fény leomlik az agyam remeg 
ólomszárnyú madár száll szívemre 
illatos körte hámozni kéne 
mint pulyka tollát ittas reggelen 
fiat voluntas tus ismétlem 

dimitte nobis debita nostra 
harmadfokú égés a vers hajrá 
megsárgul reggelig az éjszaka 
áttetszőbb lesz könnyeimmel mosva 
hát forgok mint eleven légcsavar 
örvényként sodor a színes avar 
a fény kínoz az imádság álom 
mint égő lármafa belealszom 

ÁLOMVÁROS

a nagyon névtelen hídon
(zenés porondon)
az est szemétládán táncol
(kicsit viháncol)
majd becsavarja az égőt
(ő engem én őt)
szerelemre gyullad a hold
(összeköt majd old)
sercenő fehér rajzokat
(izzó aktokat)
vakolnak ölelő kezek
(most is érezlek)
s kimetszik az Olt jegéből
(vagy sas jegyéből)
azt a varázstükröt neked
(égő emléket)

a nagyon névtelen hídon
(láncos porondon)
oroszlánok fején a hold
(hol volt hol nem volt)
a szerelem alkotmánya
(viszi a kánya)
aranygyűrű csendhangoló
(csattogó olló)
pénzverő intézet a nyár
(röppenő madár)
nedveimmel betakarlak
(mohón akarlak)
könnyeimmel kitakarlak
(éretlen alak)
képét sodorja a Duna
(végtelen duma)

a nagyon névtelen hídon
(mondom hogy pardon)
de varjak és korcs galambok
(és napi gondok)
ablakodon csak benézek
(már csörömpölnek)
zuhanó keret rád feszül
(készül vagy őszül)
elnémulnak szilánkjaid
(repedt ajkaid)
grafikába csavarodunk
(már nem kapkodunk)
elhagyják Erdélyt a bálnák
(érett kis málnák)
vér folyik a Szamos alján
(gyerek a karján)

a nagyon névtelen hídon
(már nem is tudom)
diesel kocsmák versételek
(nem menedékek)
lóg a hold mint gyulladt here
(gyere más helyre)
horkolnak a kövek korán
(a Szamos alján)
álmatlan forgolódsz te már
(drága Kolozsvár)
törmelékeimet hordja
(szerelmem foltja)
felhúzom névtelen hidam
(már az maradtam)
aludj egyedül Kolozsvár
(égő Fellegvár)

HABOSAN FOLYIK AZ IDŐ

baglyok nyelik az indigót 
csoszogó mészkő csillagot
erdőt és vizes árnyékot
fecskék hámozzák az eget
porcogó húzat csak reszket
virradat fodroz vert tejet
kabátnyi legépelt étlap
sírás zötykölődik kalap 
reggel megint feljön a nap 
mint emancipált germán lány
ernyőt csokroz a csalogány
de fényt a régi lámpa hány
parókamozi sövényt told
klórtükörben Istent vakold
hajadon töröttüveg hold
lemegy mint lift ellensúlya 
vállad bokád szép kórusa 
zöld madárdal kék lugasa 
elefántcsorda az égen 
lóg ormányuk vörös téren 
szélrabló ballonok régen 
csöpög a méz és kecskerágó 
cápában kezek úsznak ló 
vízzel harmonikáznak jó 
hőmérőhegedű mázsás 
dagad a vonatkattogás 
rózsás fegyverkarbantartás 
patákon ragacsos vigasz 
tüskés hangszóró a kuvasz 
dinamitkrém csiga ravasz
vagy emigrál vagy nem ugrál
tapossa sátorfásult grál 
elhentesült szerelem áll 
lágy cirma kacér időnek 
szemében billent szekérnek 
angyalok szárnyán vadvizek 
benned a lámpafény korom 
virághabban bibetorony 
puffog a gond beléd szórom 
iszapba tocskosul a lét
aranykövér ló ír zenét 
megüvegesedett nyár szemét 
tekepálya csomagolja 
folyvást butul a dumája 
reszelthegyű múlt a mája 
egy csokor vágott denevér 
sörét darázs köldöknyi vér 
örökös tejdara és dér
fésűben másolópapír
szája sarkában csöpp radír
vízisíel a skarlát pír
farom őszi rom nő szirom 
fejem válladra lehajtom
dióropogós alkonyom 

NÉMET ELÉGIA

utak titkos története 
taposott jelekkel írva 
szemem húzza ilyen szűkre 
imbolyog egy nap a buszra 
földalatti csermely Erdély 
bányászlámpa fénye kutat
hosszúkás székely arcokon
galamdúcos falu rejtély
alagsori zarándoklat
kökényszeme sír határon 

Budapesten magyar beszéd 
már kész nacionalizmus 
hárászkendőben az ebéd 
koboldok gyűrik vagy izmus 
túl szűk ég alatt suhognak
trolikábelen a ruhák 
megcsap a mulandóság itt
törött porcelánbabáknak 
öntvényszemét nyelik kukák
fáradt töklámpás világít 

Lajta mentén sárgán csurog 
a fény mely úgy izzik bennem 
végre Bécs a közös anyag
zenél a szétszórt szívemben
úszó renyhe fiákerek 
Stephansplatz élvezi rendjét 
lócitromot rúg a japán
szavukba fulladnak méhek
titkos szerződés a portán

Ikarusszal száguld a vágy
néma pecsét ajkamon a sors
cinkosság jel ülés az ágy 
Prágában aludtam mint bors
elzsibbadva fölényemben 
kabócacsöndben vér dobol 
gát két oldala beomlik
hátrány lett a búvóhelyem 
Dresdában a nap dorombol
fölsikolt és fénye bomlik 

száz tó között úszik Potsdam
csónak békeszerződéssel
körző balettje oly vidám 
kopár földnyelv acél késsel
tökéletes karikákat
ugrik tenger rét énekre 
égi pályán a jégmadár
hullámsírja hát elringat
aztán földet ér reggelre 
már nincs szava megjött az ár 

Berlin fölött a yin-yang teng
gyümölcslevet izzad a hold
fal helyett a piros csík leng 
szívedet ide-oda told 
Euler körén ezer daru
kockafejből világcsodát 
épít hogy újra bombázzák 
habarcsban izlám hit saru 
csipogó japán turistát 
üvegtoronyba falazzák

micsoda építőtelep 
galaxisok így születnek
bíborfénye mindent ellep
nincs helye a tévedésnek 
brandenburgi kapun körző 
a sugara Berlin-Brassó 
Amerika megforgatta
az orosz már nem is őrző 
lesz egy új Európa show 
szép születésnapi torta 

Mannheimban férfi otthon nincs
aqua fresca vino puro
görög salátán ír sör kincs
fica streta cazzo duro
lemezre karcolt álmaink 
angolul kristályosodnak 
Friedhof tökéletes színház 
rendezik az utódaink 
gerincvelők izmosodnak 
a lelkeinkre ki vigyáz 

itt éjjel is harangoznak 
meghalt a vers és az isten 
szívét ellopott barátnak 
sziámi létembe véstem
új imakönyv az autó 
forró kutya fogán hot dog 
történelmet német írja 
ellenség a némán futó 
csak a kuplerájban boldog
álmodozik amíg bírja
 
Kölnben hamburgert zabáltam
rá Hamburgban kölnivizet 
Berta bárgyú feltankoltam 
galambra lő talpa viszket 
wer gut schmiert der gut fährt mondta 
Marc O’Polo csak egy póló
nedvesen testemre szorult 
Sörös-ösztöndíját itta
Bundeswehr zsebében olló
egy frank fúrt hát így lett Frankfurt

alagútban a néger lány
még franciául megölelt 
Wormsban Luther a kapitány 
Roxheimban King virágot lelt
Oh liebe Gott ich bin nicht Dumm 
szalmabábút lángnyelve költ
szirtként szökik az alapzat 
ja ich kann auch andres rum 
malacpecsenye vagy pörkölt 
kukták között egy fokozat

Frankenthalban csapból sör folyt 
bátyám lelkében pihentem 
gyerekkorunk milyen rég volt 
most unokáim nézhetem 
szeretőink még virulnak 
a nagyvilág minden sarkán 
a bárányhús csodálatos 
farkas törvénye a gyárnak 
szemed tornyok magaslatán
fáradt kezed mindent felmos

magyarrá mossa arcodat
az örök nyárfák sorfala
benned német a gondolat
légy az igazság bajnoka 
abroszban felfogott morzsák
felépült a metsvárad is 
király vagy és nincs adósság
konyakozunk mint a perzsák
álmodban ha magyarul is 
felsír néha a Barcaság

Becherovka Csukás vize
borókafenyő a ködben
Ludwigshafen rózsák íze 
parkolunk ott fenn a mennyben
Weisenheim egy kis csángó táj
spárgások zarándok tere 
mióta láttalak téged
kaktuszok közt a szívem fáj
napfény vezérelt e helyre
Mária kinyílik lelked

Darmstadt vízzé nem vált a vér 
Szent Antal tokajit iszik
zenéd mikor szívemig ér
könnyek közt magyarul izzik
ez tökéletes népzene
hozzá erdélyi ételek
ősi barátság kőkemény
mit két karmester üzenne
az átvezényelt életek
kottája másnak is élmény

éld a pillanatot magyar
Heidelberg tanítja neked
lebombázott kastély fanyar
képéről új város mered
autópályák érrendszere
szorgos hangyaboly lényege
a semmiből új világot
teremt nemcsak mértant délre
kelettől nyugatig ege
rögzíti az örök napot

Neckar völgyén lángol a szív
hamvadt zsilipekre borul
égi csapágygolyó fényív
sarkcsillag héjtalan gurul
búvármadárként lebukik
filmezi Erdélyt a vonat
száz évre a Maros völgyét
ványol tilol alkonyodik
angyalhajból kötélfonat
parthoz köti történelmét

Heilbronn gyógyvize olasz bor
matek és fizika szárnyal
magyar remény jön egy új kor
tüze körül griffek s angyal
földi létünk hajlékony tű
cérnaként átfűzzük rajta
a távolságot s az istent
évek kopnak le mint betű
vasmadarak csőre vájta
kor falára vérünk fröccsent

római hit idáig ért
a limeszen nincs ércszakáll
darutollak törlik a vért
Doberdóban emlékünk áll
lehetetlen megtörténve
magától indult az autód
agg Hitlerjugendek fészke
duruzsol Kafkát perelve
csodálkozik a két utód
szivárvány se vette észre

Karlsruhe forró pillanat
napfényt hozott a spanyol bor
Sturm und Drang örök mozzanat
zápor újra közel sodor
tengeri csodákból étel
a sok kagyló versként szárnyal
szíven is fröccsent az egyik 
fehér ingem égi lepel
szőlőpálinkától nyargal
belefő az éj mint egy gyík

izmos fűben csodára vár
szárnypróbálgatása sorsnak
megszilárdult láva az ár
érce egy simogatásnak
mit álmodozó csillagjós
sírva fényez csukott szemmel
legendás ékszerhez így jut
izzó ujjak tépik bolyhos
kanócát de szerelemmel
egymásba robbant a két út

hazaindul hát az űrgép
elüti a teleholdat
Feketeerdőben még ép
Atlasz keresi az utat
éjszakai városcsodák 
galaxisok fényjelekkel
a tökéletesség is fáj
erdélyben fogyó iskolák
nemszülető németekkel
még magyarul köszönt a táj

HOGYAN HANGOLJUK 
SZERELEMRE A NŐT?

A szív köre a káva, ha ráhajtom fejem a hegedű minden izzó fémmel görbített hajlata felsír. A has-karéj a csípő-öböl csónakom fenékbordázatát nyaldossa, mit a deszkapadló eltakar. A matador a bikaszarv fölött a nyakszirtre hajol, álma felszisszen. Az orr vizet hasít, tajtékot forog. A kerék, a küllősor olvadt ezüstje zizeg, mint nyárfalomb. Cseng a kútmély hangszertest sötétje, míg a hang feszül a húrokba, mint fojtott villám, mert vonója áll, zengő hangvilla... 

a’? a’’	a’? e’’	d’? a’’	
e’’? h’	h? h’	g? d’	
g ?g’	h? fisz’	c’? g’	
c’? c’’	fisz’ ? cisz’’	cisz’? cisz’’	
f’? c’’	cisz’? gisz’	b? f’	
b ? b’	esz’? b’	esz’? esz’’	
	ász’? esz’’		

Ha felnevetsz arcidőd izzik és tisztára hangolja először a kvintet. Majd az öklelő szarv megdöfi egy kicsit a kulcsot a zongora hátulja fele. Hadd döfje át a torreador hasát. A föld bordázatán milyen puha a hús, padlószőnyegén nesz sem szüremlik át. Így kapjuk a szükséges kis lebegést. Megnyúzni nem lehet, üres csónakfenékben hallgatjuk a víz zenéjét. Kvinteknél nagyon lassú és gyér a lebegés. A hangvilla, mint lándzsa ég, árbocrúdján kiéhezett sas. A temperált kvint szűkebb valamivel, mint a tiszta kvint. A kvárt az illető oktáv keretében így automatikusan bővebb lesz (pl. c’›‹ g’ és g’- c’’). A nyilat az ég tornácán a felhevült angyalok kettétörik, pozdorjaként szitál remegő testedre. Így a terceknél előáll a gyors lebegés, és a temperált kvint közelebb áll a tiszta kvinthez, mint a temperált terc a tisztán intonált terchez. Ha a nyíl eltalálja, akkor isten zenét fakaszt, az évek egyenként kihullanak, mint agyagtéglák, leomlanak a választófalak, ahonnan most kifordult angyalszemek fehérje néz. Egy nagy szekund (nagy másod) egyenlő kilenc kommával (pl. c’ – d’), hasonlóan c’ – desz’ egyenlő négy kommával (diatonikus kis szekund, kis másod) és cisz’ – d’ egyenlő négy kommával, végül. A fennmaradó egy komma temperálásnál megfeleződik és így a desz’ fél kommával mélyebb, hogy egyetlen billentyűvel megszólaltatható legyen desz’ és cisz’. A teremtés kezdettől fogva vérben állt, vérezte az idő. Angyalkéz, mint szárny fújtat suhogva, megbontja az ágyát, érinti a mellcsontját, a hasadt hajótetőt. A női testen, mint vonagló zongorán az összes félhanglépések mind egyforma nagyok, velük tantrajógáznak a csakrák. A tiszta intonációnál amit a nyögő ének, vagy a robbanó vonóshangszer vált ki, van diatonikus félhanglépés (kis szekund) ami négy kommás (pl. e’’ – f’) és feltör a kromatikus félhanglépés ami öt kommás (pl. f’ – fisz’). A tetőn át pergőég zenél, cseppfolyós falak függönyként zuhannak. Szétpattant az abroncs, tépett szíved a hangvilla átszúrja. 

SÉTA A SANSSOUCI KASTÉLYBAN

Eposzt írhatsz, súgta egy hang. Részt részhez illeszthetsz, cserébe királyaid kihalnak, víz alá nyomott fejed kirántom. Jó így lélegezni, rímek nélkül elfelejted Orfeusz szerelmét. A kupolás torony, mint óriás betoncső porlad, üres torkában-belében fekszem. Csak háborúk, csak szerződések, csak szeretők dorombolnak mellettem. Volt árterek szagában csővégem teleszkóp. Lencséje hajóablak az ár felett, az idő alatt. Semmi se jön közel, semmi se rohan el. Emberkék harcolnak, látom madarak csőre vág húsukba, vaskaruk tépi szárnyukat. A harcterek mállanak, mint egy-egy keret az egymásba vágott ablakok növekvő kivágatában. Minden ásványkincs és tengeri állat árnyékában lebeg, csak az utókornak nyílik világablak, mely gyújtópontjában ott lángol a színarany. Hirtelen felkap valami, a csőkertbe foglalt szeretők helyén könnyes felhők. Csövem helyén, földmélyi útjukról vaksi hangyák hozzák az aranyszemcséket. 

szelíden nyílik a piros terem
szegi lelked Szegedi Egyetem 
szegem évig benned rozsdásodik
az öröklét ágyamban nyújtózik
ahogy lelked lelkemhez ér pezsdül 
borvíz fakad a nyomás is enyhül
ahogy testem testedhez ér virrad
az éj meghasad és felkel a nap
templomot meztelenül kerüljük
pogány áldozattal ünnepeljük
park összes padján testünk egybe ég
oltani Tisza vize nem elég
pernyémet szemedbe fújja a szél 
vonatod Kilimandzsáróra ér 
csúcsát letöröd madárcafatok
fosztott szárnya rebben forró álmok

szemünkben ropognak a kristályok 
makk cserebogarak kék harkályok
Székelyudvarhely volt a zöld terem
ággyal torlaszolt ajtó kész verem
száz ágyban sakkozott a képzelet
szerelem a legnehezebb képlet
végül a király és a nője maradt
kristályok csillagpora betakart
ernyedt zászlóktól a tömött idő
meztelen testünk köré békét sző
játékunkat bámulják turisták
ebből sarjadnak Ádámok és Évák
gomolygó konvex burkolód lettem
te konkávul sikolytottál bennem
gyönyörű asszimetrikus melled
mint két örvény feltépte lényeged

Nagykanizsa a halványkék terem
óriásfák kushadnak s szerelem
szarvasok cikázzák a mezőket
izzó ujjak tépik a felhőket 
rokkáról lecsévélt gyapjú selyem
sorsfonál tested köré tekerem
hajnalban szikrázik rövidzárlat 
véred futó gyökérszál nem harmat
csévéled föl lázas zsigereid
fehér hollót kopasztnak ujjaid
mint élősövényt karóba húzlak
vadul röpdösnek csapzott madarak
rájuk gyújtjuk mennybéli pajtájuk
ropogó hangok szállnak kottájuk
fején ellenszelek söpörnek át
szárítják tested alatt a párnát 

Brassó sárga terem bagolyszemén 
a fölszúrt madarak vére tömjén
itt a nyár egy délutánra esik 
rozsdás leveleken napfény ázik
a hegy elválasztott nőstényteve
hím rét guvad lüktet sajgó szeme
sztüraxcserjét pásztorok égetik
oldja szárnyas kígyók bilincseit
ég és föld között fenyőtörzs az ágy
ruhád szakad beléd körfűrész vág
remeg a fenyő karmaid alatt
itt a vámpír csak kezes áldozat
húsban nem vásik el farkasfoga
földgolyó forog robban koponya
könnycseppkristály forró fenyőszurok
combod dőlt borostyánfénye villog

Komárom lila terme imponál
az első nemzetközi fesztigyál
pirkadat és alkony takart ki s be
ahogy csillagok rendeltek ide
gyeplőként most megfeszül minden szó
mirigyek és erek duzzadnak jó
hóesés enyészete kavarta
kristálycsipkéit szemedre varrta
míg Apollót szoborrá csókolod
körülzúg a hóköpeny álmodod
amint feszült melled tejsugara
feltör közös termésünk Tejútja
fehér fák gyűrűjében oltárod
hátaslovad megkövül kantárod
meszes kőtömbbe hasít nincs jelen
hajónk árbocán ég a szerelem

Dunaszerdahely a fehér terem
küklopszok nászéjszakáján vérem
bizarr vulkánok kőzete közt forr
örvénylő kráteréből tűz és bor
szökőárként nyeli a fehérjét
magába olvasztja testét lelkét
az üstökével csillagokba ér 
vihart kavar agyába fő a vér
anyaságra vágyik méhe tárul
szent pillanat siess minden zárul
hullámok ordítanak zúgnak át
barlangodból kivágom a szent fát
Karácsony lesz Jézus nem születik
forró gyapjúdban a nyár még alszik
visszhangnomádként benned kóborlok
az újvilágból te már nem látod

Még ránk várt négyszáz terem, hány élet kellett volna a kipróbálásukra. Asztrológusok szavába vágtál és visszavarázsoltál emberré. Összeestem, hanyatt fekve figyeltem a lombkupolát. A világ kifordult, mint egy kesztyű, vakolatként hull rám az ég. Az ég is kifordítható, vajon a belső oldalán mi van? Látod, e látszólag természetes világban a dolgok is így vannak, mintha már kifordított alapjukról épp most hámlanának. Köztük mi is, és nem tudjuk, milyen lény volt, ami kifordult így velünk. A kanyarban szeretnék élni, ahol csavarodnak, velük fordulni át kötélbe sodorva. Kívül maradni nem szabad. 

A HALHATATLANSÁG BALLADÁJA

igaz és hamis nem keveredik
tehetség a csendben formálódik
jellem az élet áradatában
önbizalom alapkő a bajban
ha befelé irányul a szellem
megtudjuk hogy mik vagyunk e létben
a megkülönböztetést elnyerjük
de azt még nem hogy mivé lehetünk
szellemiség vagy légy hát a király
igazságod repüli a sirály
halált halandó lélek teremti
életet az örök lélek félti
külső világ belső világ tükre
testi lét korlát a szerelemre
akaratod imádra válaszol
fájdalom mint szent angyal araszol
cselekvéssel lehetőséged nő
tiszta és erős akarat felhő
embert formáló hitre van szükség
vitázó nem értékes üres ég
erő igazi jele uralt tett
mennybe az út poklon át vezet
győztes a király a többi szolga
isten temploma vagy ne légy balga
igazad semmiért se áldozd fel
a többletfényt másnak is engedd el
nincs rossz erő csak rosszul gyakorolt
az önuralom felismerés volt
a szabadság tudatlanság vége
légy óvatosan vakmerő végre
kísértés az erőst erősíti
igazságot a tapasztalt érti
fényt idegen színek nélkül tükrözöd
mint hold a napét de le ne nyűgözd
értelem valóság tagadója
tagadd a tagadót hit vakolja
a tudatlanság tisztátalanság
alantos lélek bajban csak mást rág
a van hallgat a nincs beszél remél
az érzéki vágy elvakít zenél
mikor tükörben szemléled magad
érezd mögötte hogy lelked szabad
élet egy híd ne építs rá házat
lemondás érlel véd az alázat
jó szívnek nincs érte és ellene
szerelemnek tűz füst az értelme
a balga kitart hibái mellett
kiterjedés jelenti e létet 
vágy az eszköz és egyben a korlát
forgószél közepén a csend átlát
forma létrehozza a tömeget
norma formálja az időt s teret
születés a halál kezdete
szülés születésének nincs vége
gondolat kalapács testünk fémjén
kovácsolja mivé lesz az egyén
sors íj jó gondolat nyilát lövi
a bölcs békeszerető lenyeli
megvalósítás ereje vallás
ha értjük nincs belső ingadozás
mögöttünk az örömök alszanak
gyermeki szeretet istent mozgat
szüléskor sírsz világ örvend neked 
halálkor örvendj világ sír érted

AZ UTOLSÓ VILLAMOS

zuhog a júliusi lomb
hallgatom a szekereket
völgyön át hordják a telet
most öltözik őszbe a domb

patak hídja forog némán
fosztott kertben rebben a kéz
vonat sípol vörös a réz
kicseréli arcunk lomhán

lassan haladok romok közt
hatalmas jázmin erkélyek
ártézi vízen a kelyhek
dölyfös óna vasal sok pöszt 

forró váltók párhuzamos
hitén cseng a jövő végül
harangnyelvek tánca perdül
fényben úszik a villamos

felül a tűz leszáll a víz
elpárolog a látomás
modern cet gyomrában Jónás
kifakadt mint egy vörös fríz

valaki mindig visszanéz
valaki hordja az arcod
és a csillag után kapkod
benned az örök gyerekkéz

süvítve már távolodik
rendre utasítja törvény
elnyeli a színes örvény
anyja méhébe vágyódik 

PARCIÁLIS DERIVÁLÁS

a királyok nyilából szalma lett 
dárdáikból por
nem hódoltak meg ellenfelei
semmiből fakadt csodák részei
savanyodott bor
forr sosem teljesülő szerelmet
káprázatai a vágyat szítják
egyre éhesebb
képzeletbeli ablak párkányán
kötélhágcsó nyúzott bárka falán
szíve részegebb
segítségére jönnek a szittyák

A szépség parciálisan derivál, megrémül a korlátlan lehetőségtől. Angyalok mint távirányított robotok munkaruhába öltöznek, betörik az ablakot, foglyul ejtik a képletet. A bárka farvizén elúsznak a betűk. Hiányos fogsorok homályos tükörben csattognak. Esőáztatta üveg torzító lencséje mögé szorulnak az angyalok. Úgy támaszkodnak a válaszfalra, metaforák fölé hajolva, mint a szomjas állatok. Mindenki megértette, hogy meghal a nyelv, elporlad az Írás, követve őseit, hiába láthatatlan, az angyalokat is túléli a sosem teljesülő szerelem. Ki kit hurcol tovább? 

ent szélhordágyon a katonazene. A szalmából
om lett, az ellenfelekből por.
 ömlik a savanyú bor.
 m teljesülnek a szerelmek...

APADÓ DALLAMOK

örökkévalóság török jelen
végtelenség pedig görög jövő
boldog az időtlen örökkévalóság
boldogtalan vég nélküli idő
betűkre szabdalt fénysávok a valóság
szikrázó hegesztőpálcák telén

serdülő fiú arcán pihés zab
szárba szökkent a mezőn a búza
szeme mély tükrén a habzó cséplőgépek
borotválják vad szerelem zúzza
arcszesz csalódások záporeső könnyek
a hegyre hull az új borotvahab

Jókedvűen, teli tüdőből, harsogó nevetéssel kell búcsúzni az ifjúságtól, mint aki megbízhatatlan útitársától szabadul meg. Zavar volt, köd, vágyakozás, tájékozatlanság, hamis fogalmak és képzetek, vágy és félelem, hogy elmaradunk a nagy versenyben. Amikor karjaink közt tartottunk valakit, mennyi félreértés és félelem lapult szívünkben, hogy elmulasztjuk a másikat, az igazit. Lázállapot volt ez, megható és gyöngéd önkívület. Most, mikor elmész, örömmel fordulok más tájak felé. Most már én vagyok, én, tetőtől talpig, nem jobb, nem bölcsebb, nem igazságosabb. De már gyanítom, mi az igazság. Csalódások nem érhetnek, legfennebb meglepetések...

 pillantásod pengéi vakolnak
éj molekulái a mákszemek
kitakar betakar lassan váslik a kar 
nappali atomok az emberek
leemel felemel mérlegem megzavar
ne lihegjünk ha erőszakolnak

járnak a szellemek körülöttünk
árnyékuk fény a ráncos arcunkon
szeretet nem ismeri fel a mélységet
csak elválás órájában csattan
hárfa feszül apad dallamokkal a lét
sós szivárvány hátán lebegünk

Nem minden értékes, ami régi, de a régiből már kihullott a férgese, az újból csak ezután hull ki, ezért férgesebb az új a réginél. Aki elég sokáig él, megéri a váteszek elismerését, de mit ér vele? Amikor kellett volna, nem hallgattak rá, most vállát veregetik, s az új váteszekre nem hallgatnak... Vigyázók dobra vert hitén forrósodik a nyár. Hétköznapok lesznek az ünnepek. Barátaim bőrüket eladván cafatokban lógnak... Az út előttünk nyitva áll, orvosoljuk a gondokat, s vigyük a szeretetet, talán földre száll az ég... 

amikor dolgozol fuvola vagy
szíved múló percén áthaladnak
susogásuk mindent zenévé változtat
vallás lenyomata sír vagy barak
romlásnak indult köd mint kristályt csalogat
szikrázó szeretete fénye nagy

szívdobogásom pókjai futnak
hozzád majd vissza szőve fonalat
régi életek szálait összekötve
jövő szövőszéke sír vagy hallgat
tépjük fehér hajunkat feketézve
a túlvilágra puha paplannak

LEÁNYMEZŐ

“Visszatérve a Bodza keletirányú völgyébe, folytattuk utunkat a hon határa felé. Egy óra alatt e rengeteg erdők övezte völgy kitágulva kétfelé ágazik. Dél irányból az Ördög pataka zug le, melynek hátterében a Tejkő (Telyaszu) szépen kicsipkézett sziklaóriásai tornyosulnak fel, körülövezve e szép havasi fennsíkot, melynek Leánymező a neve. A Leánymezőn most is díszlenek a virágok az ott egyesülő Bankota, Tatár és Leánypatak virányain, melyek egyesülése alkotja a Bodza vizét. A Leánymezőn régi épületnyomok, s régi mészkatlanok nyomai látszanak, alkalmasint régi időkben vámhivatal lehetett ottan. Embercsontok is nagy mennyiségben tűnnek elő, mondják, hogy a törökök itt szokták volt foglyaik közül a hasznavehetetleneket kiválasztva legyilkolni; az áldozatul esett szegény foglyok csontjaival azonban az ember hurczolók csontjai is egybe vannak vegyülve, mert a néphagyomány szerint, az utolsó török beütés alkalmával a Kálnoki-huszárok itt meglepvén a törököket, azokból igen sokat felkonczoltak.” 
(Orbán Balázs)

visszatérek a Bodza völgyébe
Erdélyt felperzseltem minden hamu
napos árnyékos sávok szerelmek
föld és ég között ringó kerekek
eltűnő küllősorok szomorú
állóra váltanak a szemembe

szivárvány hártyáján tükröm törve
a nyergem vasnyelve benned marad
mondataim után feltör a nyál
melléktermés letörli a kék sál
kiköpheted vagy lenyeled magad
láthatatlan kéjek eltemetve

hát elrejtőzöm nincs nyomolvasó
kerekem egy szétvert kőóriás
már gördül a hon határa felé
sebezhetetlen játékszer póré
hagymája anyajegyen koronás
lábnyoma porlik felissza a só

az egymásra takart fodros szoknyán
bujtatáshúzat a lassított szél 
csak a tapogatózások fénye
a függönyön hullámcsarnok lenne
ha pillangó díszeivel zenél
a lángban álló ropogó bükkfán

lármafa ég félrevert harangok
sziklát gördít elém a szenvedés
háttal állok hallom a lángokat
már gerincem hangszerén sípolnak
pupillám fényében sok repedés
ki-be táncolnak a nők magyarok

megkövesedett anyatej Tejkő
elváltozásodért ne változz át
mert gyászkönnyek hajnalváró cseppek
a nőimnek hátha segítenek
asszonnyá téve őket vízen át
csillagok alatt megfagyott erdő

pásztorok lassú tüzén pergő por
szemünkben sorsunk száraz érzete
mint túl bő köpeny ráncai alatt
rejtőzik a Leánymező hallgat
síkos kötőszavak tűnő lépte
hurcolt ázalag csattanó ostor

vitézeim zsoldosaim rajta
a lopott nőket kiosztom most én
túlteszünk a szuzai mennyegzőn
táncoljanak ajzottan a mezőn
hajnalok és alkonyok peremén
hajtincsük közé hatol a balta

élén összefolyik móló és park
messze az égei tenger kékje
zöld borostyánra fonódnak a nők
langyos és párás bizalmas süldők
útilázban várja őket nénje
megszöktetné de messze még a part

vadul táncolnak a keresztény nők
hátukon korbács csattan török síp
a mondatközök hézagpótlója
most zöld posztó golyótumultusa
dákók súlya-hossza lelkükbe tép
anyanyelv folyamán repedt teknők

megvadult nők pogányul táncolnak
a hajnal felbőgő hullámain
elveszett tenger előre hátra
bálvány roppant vízesését várva
dübörög a görgő vízbáláin
meztelen női testet himbálnak

a nap fölszeleteli a tájat
e korszak előbb-utóbb véget ér
halottkém és bába keze fogdos
tavirózsák közt áldozati kos 
úr ollóján felaprított kenyér
szikés morzsái műtik a lábat

széthulló propeller szárny és hajó
ernyedő kezek futó repedés
szerelmem tatárjai táncolnak 
a tatár szeretőim csaholnak
mint régi nyelv széteső idézés
hát újra tekercseli a vonó

új erővel szól a dob cintányér
kis villanymotorok berregnek fel
belső égésük egyszer lángra kap
megfejtetlen jóslat bennük marad
így égnek a Pogány Madonnák el
bebalzsamozza a korom s a vér

szeretőim Erdélyben maradtak
zsoldosaim csontjai közt némán
én tatárként átmegyek a vámon
lovam hátán száguldó világom
halpikkelyek fürge testem után
kincseim szín-ezüstbe villannak

a fény lassan kihunyt most már tudom
megvilágítás vakságig vezet
hat nappali hat éjjeli bolygó
fényesen sötét tükörre csorgó
fényfolyó nem tölti be a teret
tűnő partjait üldözni fogom

FÉNYDIOXID

Kezdetben volt a föld, az ég, repkény mögött a tárt utak, forrás, sárarany lombok, rétek, hegyek árvize, vadon, hóesés, pálmaként tört mozdulat, éjsötét vizeken önmagad. Csak neki lehetett csak úgy, lélegzet-visszafojtva égre nézni. Nekünk tükör kell, óra, hogy jelen legyünk a vaktérben évelő holmik gombáival. Csak a háziszellemünk rejtegethet, történelmünk felszínre vet. Fa árnyéka tanúskodhat melletted, sötétje túlcsordul, ha rejtekébe állsz. Elnyel nyomtalanul a tiszta víz, tükröd képmásodból kifordul. Mit ér a hajnal, ha elemészti mécsem? Az Édentől keletre megállhatok, mert fölismer és szárnyas arccal lép ki magamból a másik ember. A csönd kietlen termeibe ácsol házat és hazát. A világi boltozat rácsai közt a semmin ülve, a széliránnyal szemben is kitart hite. Valaki kincsét ásta el vagy őseit, tudásvágy vezeti majd nyomra. A barikádon innen és túl fintorog a szabadság ízekre bontott birodalma. Nélküle szinte vak vagy, olyan merő a nap, árnyékot nem vet rá a történelem. Csak nézed a szemeket, a naptól tikkadt pillantásokat, hallgatod a lábak súrlódását, a háziszellemek magasságában. Belépsz-e aztán még egy képbe, s mássá vetkezve megmaradsz-e bálványok homloklesén, tudva azt, hogy olaj nő türelmünk mécsesébe? Menthetetlen így a zúzott homlok, és mi gyújtja újra sorsunk? Ha megadatik, hogy elereszt a háló, lassan fordul körém az éltető víz, a hidrogénoxid. És perzsel az élet, suhogva vág csapást a múlt bedőlt bányáiban. Álommadár bújik elő, egy sárga hártyafal mögött megcsillan, zászlóként bomlik ki vörös tolla, és megfeszül az északi égből hulló sugárzásban. Csillagvirradat ez. Földi létünk lényege a víz. Ivókürtnek látod magad, fületlen csészének. Csónakodból változz emberré! Szomjas száj légy, aki egy szomjas szájnak inni ad. Delelni völgyeibe térj, hisz innen nem emel ki más, csak a szerelmes ráborulás. A déli szél könnyű fuvallatától egyensúlyozó nők körülveszik a kutat, az életet. Elzárva a vízfolyás. Az ünnep másnapján, aki erre téved, kutathat a fűben kihalt őshonos remények közt. Jég döndül a partnak, kifenve áll a kés és a csönd. A tűzangyalok, a vízhullámok, az égoszlopok, a szentelők, az áldozók, tűnő árnyékok, szárnyas angyalok mind köréd gyűlnek. Emberek mérgezik a vizet, oxidálják a hidrogént: hidrogénoxid, hidrogéndioxid, hidrogéntrioxid,... Félelmed tájain: szénmonoxid, széndioxid,... A rád ácsolt láda rácsai lassan kinyílnak. Az idő vak világok dalaival űz át e torlaszon. A pokol az égbe tart. Új világba érkezel. Enni, inni nem lehet, értelmetlen. A száj nem mozdul, fölösleges a beszélgetés. Az oltár és a csarnok közt áll az áldozat feje. Kelet felé hajol, napnyugat felé figyel. Vallomást csak bűnökről tehet. A szava, a serpenyőből szálló füst maga. Magánhangzók és írásjelek itt nincsenek, fény tölt be mindent. A fényen keresztül minden érthetővé válik, mindenki beszédét érted. Még látod földi tested, de az a világ már nem világod. Visszanéző iszik a vízre dőlve, bolyong a képzelete, de szívében mégis csend lesz a csend.

Mint ébrenalvónak az isten megjelen. Fénytested megismer minden eljövendőt. Fénymolekula, fénysejt, fénygének, fényizmok, fénycsontok mozgatnak. A szennytől, a gonosztól itt sem szabadulsz. Itt is kezdi az oxidálást: fénymonoxid, fénydioxid, fénytrioxid,... Jól figyelj! E vegyületektől függ életed. Csak a kezek mozgását láthatod, a tompa lándzsákét, a maguktól mozgó lábakét, az egymást fölvérző sólymokat, kezdőpontjukra visszahulló halak felugrását. Fényzsákban, mint bomlásherében őrzi földi csontjaid az eskü. Fénynyilak karéjából régi neveid egymás után kihullanak, megölel az Exhumálás. 

ARS POETICA

harangok emléket kongatnak
amikor ők némán hallgatnak
az ember már csak annyit tehet
jövőjéből harangot öntet

a pillanat árnyék amelynek
hátterében fény villan neked
az érzést konkrét jelensége
emlék követi mítosz-féle

futópont a térben meglágyul
mint egy levél mely ágról lehull
vagy mint a víz mely jéggé dermed
mozog tágul szabadon lebeg

elektronként száguld az ige
a főnév-atommag keblére
közben kvantumszintje változik
fény helyett jelentést szikrázik

origóban húzott érintő
optikai idősíkba nő
felszámolható mint egy fényév 
bizonyos igékkel a főnév

a szó az anyag lenyomata
időtlen teret kihantolja
anyag tudatban tárolt szavak
árnyékképe időtlen alak

a vers könnycsepp mely szemével sír
költő az isten szemével ír
ha az összes betűt felfalja
újra írástudatlan lesz ma

csillagok hidegétől az éj
rámcsukja szempilláját a kéj
időnként belealszom saját
verseimmel álmodom dalát

a sasok hátukra fordulva
repülnek és karmaikkal a 
felhőket vadul hasogatják
bukott angyalok összevarrják

ami fájdalmat okoz múlik
amit megértünk azt öröklik
nehéz vággyá alakítani
a vágyat és vágyban meghalni

művész ha nagyon gyorsan forog
önmaga körül csak fehér bog
helyben áll a fény összes színe
könnycseppként kicsorog a hite

prizma kiábrándítja a fényt
színes szivárvánnyá örli a tényt
utca a láb nélküli ember
leghosszabb lábbelije henger

halandóként istenné ne válj
igazságért harcba akkor szállj
ha nem vagy biztos győzelmedbe
futópont sorvad szerelmedbe

az élet és halál véletlen
játéka léte kíméletlen 
létezés öröme ha megcsap
tárggyá válik kezünkben a nap

vágy hamvasztja az időt és vak
páraként elszállnak a szavak
az érthetetlen ki-be lengés 
ajándéka értelmes csengés

egyedüli igazi csönd az
amikor megadatik mindaz
hogy valaki másba szerelmes
tulajdon lelked hallgasd édes

öröm bánat sírás nevetés
közelmúlt jelen visszhangja és 
az üstökös csóvája hosszabb
minél közelebb kerül a Nap

a kivont karddal álló férfi
gyenge és törvényszegő semmi
domborodó nő boldogsága
ötletekkel terhes agy vágya

a világ kintről szemlélése
nem a szellem meghitt ünnepe
jeges közönye álmainkban
önmagunktól elszakít lassan

az ember olyan verset olvas
mely mondanivalója hamvas
erősebb a saját üstökös
ábrándjaitól de még sem hős 

mély kérdés nem igényel választ
okos kérdés azonban dagaszt
monológra késztet ámulat
kérdések kérdése a tudat

aki sokféleképpen hallgat
ékesszólásától zúg a blatt
egyenletben a metafora
paradoxon a szófosás ma

vers mosoly mely szemeddel nevet
ropogós cipókat sütöget
oly igazság mely nem okozza
éhséged nem igazság csúszda

ami elképzelhető remeg
egyetlen ugrással kopaszd meg
gondolat ha túl sokat hordoz
a gondolkodás tűzvészt okoz

az egymást követő váteszek
nem egymásba fonódó kezek
gyermeke az örök kultúra
alapmű a költők árnyéka

szó nemcsak a törés eszköze
felismerés szellem eresze
egyensúlyba hozza a belső 
külső igazságát az első

a szeretet szeretőt keres
emlék időn kívül lesz terhes
egymásba oly gyorsan fonódnak 
hullámként a partra simulnak

MAGÁNHANGZÓK SZÜLETÉSE

SZEMBEN ÖNMAGAMMAL

IV. Henrik és XIII. Lajos uralkodók idején és később is úgy az udvarnál, mint főrangú körökben is egy negyvenévesnek látszó erőteljes jól konzervált külsejű lovag tűnt fel, ki nemcsak férfiszépsége révén, de kiváló tudásával és szellemességével is mindenkit meghódított. Valóságos előadóművész volt, és ha társalgást kezdett, elbeszéléseit fokozott figyelemmel hallgatták. Rendkívülisége abban állt, hogy évszázadok előtt végbement események élő tanújaként adta ki magát. A szépséges Guise hercegnő életkoráról érdeklődött. Saint Germain gróf udvarias válasza a következő volt: “születtem én is, mint akárki más, de már akkor, mikor a hercegnő boldogult ükanyja a meseszép Earie Duval grófnő 17.-ik tavaszát érte meg, és annak ma 144 éve, régen jelen alkalomban léteztem és nem egyszer forogtam udvari körökben.” Richelieu bíbornok egyik estélyén a gróf iránti tiszteletteljes csodálat az igazi megdöbbenésnek adott helyet. A képzőművészetek remekeiért rajongó főpapnak Olaszországból új képei érkeztek. A jelenlevő hölgyek kívánságára a nagyszámú főúri társaság tagjai Saint Germain gróffal együtt a bíborosherceg vezetése mellett az újonnan rendezett nagyszabású képgyűjtemény megtekintésére indultak. A történeti tárgyú festmények és mondák (Pogány Madonna sic.) hosszú sora után, egyik főúri csoport élén a bíbornokherceggel mintegy megbűvölten állott meg egy réginek látszó, de mesterkéz alkotta műremek előtt. Az olasz főnemesek kétszázötven év előtti viseletében a festmény magát Saint Germain grófot ábrázolta. Ez alkalommal a nézők közt álló Saint Germaint látszott legjobban meglepni a dolog... 

olyan a jelen mint egy léggömb
valaki fújja egyre dagad
meddig valóság meddig sápad
múltja hígul szétfeszült éggömb

látom hogy mindent átölelne
semmivé tágulna boldogan
napomnak már sárga szárnya van
lappangnak ösztöneim benne

mint a huzal mely áramot lök
továbbadja s maga nem gyúl meg
a csönd megmozdult s én szeretlek
fölszállunk s alattunk kék felhők

a szemlélők vízszintes rendbe
ledőlnek mint a tekebábuk
álmaikban utazva látjuk
egymáshoz igazodnak csendben

volt-e értelme az úszásnak
vedlő világok képe hervadt
ég utánuk felhőtlen maradt
még úsznak benne a madarak

híg föld sárrá züllik lomposan
ráfolyik napfelkelte vére
földgömbcseppek isten kezére
s a jelen vissza-visszacsurran

kakas torkán akad a félhold
szúnyogoknak a fény jó falat
a semmi végtelenben maradt
s a csendes halál mindent megold

Macaristan ve Erdel Beyi II. Ferenc Rákóczi (1676-1735) ömrünün 1720-1735 arasinda ki yillarini bu evde geçirdi. Habsburg hakimiyetine kari 1703 senesinde balayan ve 1711-e kadar sürdü»ü Macar ayaklanmasinin önderi 1717-den itibaren Türk halkindan ve devletinden himaye ve konukseverlik gördü. 

CSENDES ISTENSÉG

Ha Lelked Élted Napjában mosolyogva fürdik, ha test és anyag hüvelyében vidáman dalol, ha csalódásaink börtönében könnyet ont, ha a Mesterhez fűző ezüstfonalat elszakítani vágyik, tudd meg oh Tanítvány, hogy Lelked akkor még a föld tulajdona. Ha fakadó-bimbószerű Lelked a világ zajára hallgat, ha a Nagy Csalódás zsongó hangjában gyönyört talál, ha a fájdalom forró könnyeinek láttára ijedten, a jajszavakra siketen, félénk teknőc gyanánt Önösségének hüvelyébe húzódik vissza, tudd meg oh Tanítvány, hogy a Csendes Istenségnek Lelked akkor méltatlan temploma. Ha megerősödve Lelked védő burkából, biztos menedékéből kilép, ezüstfonalát megnyújtva előre tör, ha a Tér hullámain önmagát megpillantva suttogja: “Ez Én vagyok”, tudd meg, oh Tanítvány, hogy Lelked akkor a csalódások hálójának rabja lett. 

ha testem s lelkem megnyílna 
rajtuk egyszerre minden seb
orvosi szikék véres eb
újrafenve fényre hívna

értelek és áldlak anyag
és selymesen pörgő idő
miként egy rút kereskedő
osztottál el engem s magad

nagy fehér kád ez a világ
a víz fagyott de mégis él
szívem lüktet a kád zenél
rúgom de ő vissza nem vág

vakság harangjában úszom
életet érzek születni
pengeél a vízszint látni
fénytelen könnyekkel alszom

kettéhasít a kinn s a benn
mint hitem ezt a világot
ringok már semmit sem látok
két ikerburok vizében

csak tompa restségben úszom
ostoba kalimpálással
mert ez a létezés is csal
poshadt magzatvizet iszom

semmit sem látok csak anyám
ringok rángatózó vízben
minden csöppje pezsdül bennem
buborék agyamban apám

aranymorzsák csörömpölnek
a májam mélyén csillagok
lucskos hegyes csalódások
isten nevében őrölnek

IDŐTLEN FOGÓCSKA

Kínálgatja magát a hajnal, emelkedik mintha élne, s csábít is szajha-magához a lenti ködből a csupa-fényre. Mint egy pontba sűrített nap, terpeszben állok a világegyetem kellős közepén. Kezeim széttárom. Mintha nem is e barbár század fölött derengene az égbolt. Teszi az idő ma is a dolgát. Jobb-kezem és bal-lábam, bal-kezem és jobb-lábam buborék-sorsban villog mint két metszőegyenes. A nap tükrében fölszálló pára-szerelem megforgat. Fölöttem-alattam végtelen kúp árnya csavarodik egy másik árnyba. Alattam a múlt, fölöttem a jövő. A sors mint metsző sík elkezdi szeletelni a végtelen kúpot. A szellő megmozdul s a hajnal-fuvallatban körök, ellipszisek, hiperbolák, parabolák derengenek a ködből és sikoltva aláhullanak. 
Ha lehetne ami már nem lehet, mert mögém törött az egykori-volt és a hajnal se szellőfuvalat, mert nem elérhető. Másodfokú görbe mindig két személy kapcsolatát fejezi ki. Az egyik személy, a világmindenség középpontja, mindig én vagyok. A másik személy mindig az Isten. Ráérősen leng körülöttem, megsuhog ostoros borulata a szitáló esőfüggöny árnya mögül. Esőcseppek, könnycseppek, drága köreim, ellipsziseim, zárt másodfokú görbéim, jelen-szeleteim. 
A jelen mindig kör vagy ellipszis alakú. Elkerül, mögém kerül, előre loholva elalél. Magába zár egy pillanatra és elereszt újra... Dús árnyékában sorvad jövőm súlya. Kivár, s napfényre pöccint a szerelem vagy a halál. Oh jelen, még eljátszik velem, s hetedhét határon túlra gurít. Néhány szikár évtized múlva csontjaimból szitál a laza por...
Felnőttem. Már n-ed rendű görbék ölelnek n-személyt. Tejfölesszájú köreim, ellipsziseim most búcsúzok. Elnyel parabolák rés-szakadéka. Vagy múlt, vagy jövő, de alján szemét gyűl, háborúk vonaglanak, majd burkolt tövispalánk kerít be. 
Tükörképen ibolyántúli nyárban villog. Futóbolond fénysugár végtelenbe vágyakozik, virtusvöröséből fókusz-vér csöppen. Egypalástú hiperboloid mivoltából kikandikál a tarló koponyám. Szőrszálak vékonyult fűszála leng a virágmaggal behintett kétpalástú hiperboloidon. Kutak mélye elcsillagzott évek kévéje. Könnyzacskós arcod ellipszoidra vetül. Gömb-idő, ha vagy, gömb-villám, ha látsz – kutasd föl a jelent. Játékszer vagy, labdára jár a láb. 
	Felnőnek a távirányítású görbék. Makacs paraboloid-játszótéren az Isten fókusz-oltára megremeg. Rejtekagyakban robotpilóták virágzanak. Egy perc, csupán egy perc. Egy perc alatt az öröklét e töredéke érlel vagy hűtlen serdülővé domborít. Lehet mindennek már vége mielőtt alakot öltene. Jöhet gördülő pillanat, a világ hőmérőjéből a kőpadlóra csattant higanygolyó-énem n-ed rendű görbék gyökeiként szalad. Itt minden hiperbola, egyszerre múlt és jövő. A jelen képzetes, csak a tobozmirigy látja. 
Egy perc, csupán egy perc. Máris a gyúlékony üzemanyagból kirobbanva üzen a lázas ütem, melyet ellentétes pólusaink parányi pillanat alatt eggyé forrasztanak. Liszt prelúdium, vagy Bach fuga? Egy perc, csupán egy perc s kimúlik az isteni örökség. Szikráival el is tűnt. A világólon csattan a retesz és villózni kezdenek a csillagok. Üstökös röfögés és űrszalma a bolygókon. A kiömlött moslékról ijedten fölszállnak és elbújnak a csillagok mögé a kozmopolita verebek. Kofákban múzsák alszanak, az idő önmagával társalog. Fönn a kúrva Thália csipkézett szoknyája rövidlátóknak drapéria. Szememből tenyeremmel merítem a világosságot, hisz csak az lát valamit, ki messzi tekint. Férfiként esténként álomba zuhanok, reggelre nőkben érek partot. Egy perc, csak egy perc alatt. 
Végtelen kúpom egyperces zárka. Őszülő rabja vagyok és bennem foszforeszkál a szilárd ég. Viola da gamba feketemohás ágyékát rejtelmes háromszögem körbe pengeti. Hiperbola combjaid mint ős olló fogva tartanak. Eltompult éle gyönyört csikar a lankadt időből. Egy perc, csupán egy perc origónak, a világ középpontjának lenni... Egy perc és máris kinálgatja magát a hajnal, emelkedik mintha élne, s csábít is szajha-magához a lenti ködből a csupa-fénybe...

HAZATÉRÉS

Hol keressem a megvilágosodást? Itt. Mikor nyerem el? Éppen most. De akkor miért nem érzem? Mert nem látsz. Mit kellene látnom? Semmit, csak nézz. Mire? Amire a szemed rápillant. Másként kell valahogy néznem? Nem, a közönséges nézés jó lesz. Nem úgy nézek állandóan? Nem. Miért nem? Mert ahhoz, hogy láss, jelen kell lenned. Többnyire valahol máshol vagy. 

hónom alatt átnyúl a szél
hajam ágain ijedt dér
álmom jégpikkelye csillan
halál fagyos rügye koccan

arcodat a szél nyaldossa
arcom esőcsepp pofozza
szerelmünk néma titkait
betakarja a hajnal itt

akinek fáj ez a világ
kopár fáknak odvába hág
felröppenő szent madarak
szárnyaim csenddé rokkannak

falrepedések testén át
magába szívja az utcát
orgonamuzsikát izzad
homlokomon a sok jégcsap 

fagylángok ködfüstjét fújja
hómenyasszony betakarja
teremtés és temetés közt
csöpp idő pácolja az őszt

körém nehezült sötétség
ruhástól szakad a kétség
porig égnek benne lantok
a molylepkék és csillagok

kivágott fatörzs halálán
dér ölelkezik szakállán
még egy utolsó rügyet hajt
égre néz feledi a bajt

sáron csusszan tavaszba tél
beleőszül a nyár ha fél
évgyűrűk köldökzsinora
öreg apám kézfogása

CARPE DIEM

Püspökladányon vagyok... Én rád gondolok... és életeink skizofrén voltára... hiányzik a tested... nem tudom mondtam-e, az első férfi vagy, akinek szeretem a testét – meleg, mint a kályha, biztonságos – ha kell, izgató, ha kell – otthonos... hiányzik a meleged. Három hónap alatt szinte teljesen megfagytam – most kezdek felengedni – és annyira kellene belédbújni. Mint egy Kismacska... olyan vagyok, mint egy anyátlan Kismacska... Azért valami a forróságodból ide is elér... de olyan sok elvesz az űrben... miért?... Félek, hogy valami történhet velem vagy veled, és én még nem is szerettelek eleget... sohasem elég... félek, hogy sohasem fogom érezni a gyermeked mozgását a méhemben... hogy meghalok anélkül, hogy egészen a tiéd lehettem volna... Szeretnék hinni abban, hogy elég, ha a dolgok az elménkben és a lelkünkben mennek végbe... de nem tudok... és fáj a félelem... ahol szeretet van, ott nincs félelem... – de igen, van... a félelem, hogy rosszul éled meg a szeretetet... hogy elveszíthetjük egymást... Karácsony jön, remélem elűzi a félelmemet... és a tiédet, mert tudom, benned is van... annyira szeretnék ez árnyék nélkül szembenézni veled... Istenem, miért teszed ezt velem... velünk... gyereket szeretnék tőled... életet, ami a szerelmünkből nő ki... de nem merek... a múltam árnyai kísértenek... és nem tudok homályban megfoganni.. és nem tudok lemondani sem rólad... pedig valamit kellene... mielőtt a sötétség megbosszulja magát... Először gondolok arra, hogy mindjárt este van... te lefekszel... meleg vagy... akarja és szeretkezni fogtok... úgy érzem, meghal a testem... minden szerelmes mozgásod olyan, mint egy tőr – én is szeretnék lefeküdni valaki közelivel... mozogjunk egyszerre legalább... ha már egy helyen nem lehet... Félek magamtól és attól, amit most érzek... remélem, holnapra el is felejtem. Imádkozz értem... Nagyobb szükségem van rá, mint valaha... Ha már nem szerethetsz... mindeneddel... teljesen... világosan... legalább imádkozz értem... szeretlek... ezt is ki fogom bírni... mint annyi mást... de most imádkozz értem és magadért... és mindannyiunkért... 

WEIHNACHT

kristályvilág fénydallamok
az orosz tél szerbül vacog
vizigótok jéggé fagytak
rozsdások a germán kutak
lipovánok észtül túrnak
hová lettek közös múltak
amerika balkanizál
jövőnket szédíti OK
de a barcasági vízgyár
a garcsini cigányoké
Vater unser der du bist im Himmel
Jeruzsálemben palesztin érvel
geheiliget werde dein Name
japán riasztó görög elme
perzsa szőnyegen hozzák a Malomba
Fehér Karácsonyt Fekete Templomba
Gorbacsov Bush és hétszer Kohl
ma Háromkirályként landol
arab erőmű a Betlehem csillaga
disszidált József és Mária
Gottes Sohn ist Mensch geborn
hat versöhnt des Vaters Zorn
Freut euch heute mit Maria
in der himmlichen Hierarchia
da die Engel singen alle
in dem Himmel hoch mit Schalle
piú piú piú ... vészjelek
a szemek villanyrendőrök
idegesen váltják a színeket
a Megváltó megszületett
románok magyarok szászok
németül énekelnek

Zu uns komme dein Reich
dein Wille geschehe
Wie im Himmel also auch auf Erden
piú piú piú ... üvöltő vészjelek
szőnyegbombázás zuhanó repülőgépek
szorítom a három gyermekem
még nem királyok de lehetnek

Unser täglich Brot gieb uns heute
und vergieb uns unsere Schuld
so wie wir vergeben
unseren Schuldiegeren
piú piú piú ... üvöltő vészjelek
a városban tüntető emberek
zúzzák a Pártházat dühösek
a Rend szolgái beléjük lőnek

Führe uns nicht in Versuchung
Sondern erlöse uns von dem Bösen
und dein ist das Reich
und die Kraft und die Herrlichkeit
piú piú piú ... üvöltő vészjelek
mentőautó vér orvosok műtétek
egy kőhajítás a szülészet
a Megváltó megszületett
von Ewigkeit zu Ewigkeit

a Szemfényvesztés véget ért
a bűvész papi ruhában
szakállát leveszi az ajtóban
és osztja a kilépőjegyeket
Áldott Karácsonyi Ünnepeket
románok magyarok szászok
németül szétszélednek
a millecentenárium véget ért
Boldog Új Évezredet

EZEK VAGYUNK
(Epilógus)

alvás előtt Pannóniát
habfehér kútba fojtották
hószénbe fagyott Ázsia
még szikrázik a hold rajta
a fellángolt bárányfelhők
farkas szelek hátán égők
leszerelt magyar hadsereg
a székelység haza pereg
román arany tízmillió
s még két vagon kurva de jó
Párizsban a homokóra
Erdélyt délebbre mutatja
a homloküreg begyulladt
az élet kísérlet maradt
szinusz szíve bijektív ma
szerelem fordítja meg ha
akna repül ég az arcszín
hasad a völgy zeng a Garcsin

De a történelem történelem, és tény az, hogy ez az ország, mint politikai, közjogi egység nem maradt meg. Most megint eljutottunk oda, hogy ki kell mondani: a magyarság bárhol él a világban, egy nemzetet képez. Soha nem szabad elfelejtenünk, hogy ez a modern nemzet, 1848-ban született. A nemzet együtt élte meg először a szabadság elnyerését, s utána a szabadság letörését. Világos, Petőfi halála, a tizenhárom aradi vértanú, Batthyány kivégzése, Kossuth örökös száműzetése – ezek olyan állandó témák azóta is, amelyek hihetetlenül erőteljesen befolyásolják a nemzettudatot.

 Pozsonyban pénzes közvéce
Lajosnak pisilni kéne
nagy tömegben hangos szöveg
szlovák fasiszta egyveleg
magyarul kiáltotta hát
adjátok már a koronát
dermedt csendben egy igazság
első Székely Köztársaság
a jég hatalma Oslóban
a sarki fény is oszlóban
agyoncipált emancipált
Miskolc székely után kiált
bősz Nagy Maros csendes Kis Olt
Budapest ki tudja hol volt
hol nem volt akkor Komárom
sógor se kell koma áron 
akna repül ég Szereda
hasad a völgy zúg a Duna

Az eltűnt jelen nyomában; egy pillanat dallam-igazságának nyomában; annak vágya, hogy fényt derítsünk a közvetlen valóság titkára, mely folyton megszökik életünkből és az ily módon a világ legkevésbé ismert jelenségévé lesz. Azt gondolom, hogy ebben rejlik a beszélt anyanyelv tanulmányozásának értelme. A kollektív tudatalattiból érkező csábítás ez; a metafizikus súgó parancsa; állandó társadalmi követelmény; erő. Ez az erő nemcsak a művészetet veszi célba, hanem mindenekelőtt a valóságot. A közhelyek fátylát borítja a jelen pillanatára avégett, hogy eltűnjön mögötte a valóság arca. Hogy ne tudd meg soha, mit éltél meg.

 Erdélyben már ezer a szász
Etelközre néz Beregszász
a vodkára cserélt mozdony
proletár hatalmi mákony
le donkanyarított minket
örökös hatalmi rulett
csoda hogy még megvárt Ungvár
szobánk kijevi sztriptízbár
erősítésként jött Szilárd
dollárt márkát éneklő bárd
mellek közt a vörös hagyma
bugyin szeletelt szalonna
bicska kattan remeg Munkács 
szédült lányok virág forgács
titkosrendőr hívja Moszkvát
ellopták a peresztrojkát
akna repül liheg Olga
hasad a völgy bőg a Volga

A globalizáció beilleszkedést tesz lehetővé egy nagyobb keretbe, amit egységes Európának nevezünk. A hozzá való közeledés szinte elkerülhetetlen. A beilleszkedés előnyökkel is jár, mert a kultúrát, a híreket, az információt beszállítja nekünk nap mint nap. Vele az idegességet is, és a töprengést is. Azt mondjuk, hogy a világ halad. De merre? – ezt nem tudjuk. Szükség van-e egy ilyenfajta haladásra és átalakulásra, aminek szemtanúi, részesei és haszonélvezői vagyunk? – ezt sem tudjuk. Mert ha nyerünk, egyrészt azáltal, hogy megvásárolhatunk mindent, még azt is, amire nincs szükségünk, mert ránk tukmálják, vajon mi lesz az, amit elvesztünk? Háttérbe szorul az anyanyelv, ami mégiscsak a nemzet megtartásának és összetartozásának legfőbb létesítménye. És tanúi vagyunk a társadalom eldurvulásának, a jó értelemben vett hagyomány veszélybe kerülésének, a kis nemzetek és a kis országok fokozott veszélyeztetettségének. 

Ferenc Jóska ittfelejtett
Abel-csoportja pengetett
Tövisen nem nyílik rózsa
szláv tengeren üvegposta
pelinkovácban egy güzü
zérusosztómentes gyűrű
izomorfizmusra vágyik
legyalogol Kolozsvárig
Petur bán fején egy turbán
Éva struccot költ Szabadkán
Ványa vinnyog mint a kánya
Natasa egy forró rája
Viktoria kész Bosznia
Géza kérdi ez Pátria
ma egy csecsen három orosz
András Bélával két porosz
akna repül s egy nemzedék
hasad a völgy és Délvidék

A magyarság akkor tudja átélni, átvészelni ezt az átalakulást, ha ennek az átalakulásnak az előnyeivel és veszélyeivel tudatában van a vezető réteg, de maga a nép is. Két dologgal tisztában kell lenni: fogyunk és kultúránkat ez a globalizáció, amiről beszélünk, veszélyezteti. Ha a népesség számbeli fogyását nem pótoljuk legalább kultúrával, tudattal, akkor a veszély egyre nőni fog. Bankbetétünk van a Reményhez elnevezésű általános kelet-közép-európai világbankban, arcunkon jóindulat takarja őszülő szakállunkat, tollunkból ki nem fogy a tinta, szívünkből a szeretet, agyunkból a hit, lelkünkből a bizakodás. Igen. Ezek vagyunk...