Bodor Béla
Dallamos fekvésváltó gyakorlatok
Szerk. Kőrössi P. József, Kozmosz Könyvek, Móra Kiadó, 1989.

[A könyv borítóját is én rajzoltam, két korábbi grafika-sorozatomból kiemelt motívumok felhasználásával. Az előlap rajza A napgyár éjjeliőre című, Fedor Zoltánnal közösen elkezdett és félbehagyott “operánk” egyik illusztrációja; a hátlap az Anconában rendezett grafikai bienálé felkérésére készült Sportágak metafizikája című sorozatom két alakjának (íjászat, cselgáncs) összevonása.
A fülszöveg alatt eredetileg ez az aláírás állt: “Részlet a Harminchárom fülszöveg című ciklusból.” A szerkesztő tanácsára ezt elhagytam. A kéziratot 1987-ben adtam át a kiadónak, és azóta nem változtattam rajta. 
A kötet digitális változatát magam készítettem.]

Borító és fülszöveg
“1954-ben születtem Budapesten. Azóta itt élek.
Voltam raktári segédmunkás és kottagrafikus, eladó és fűnyírógépkezelő; dolgoztam olajfúrásnál, vasöntődében, termelőszövetkezetben, nyomdában, szobrászműhelyben, temetőben és könyvesboltban.
Rajzolok, festek, készítek montázsokat és kisplasztikákat. Doboltam rock- és dzsessz-zenekarban, húros-, fúvós- és ütőhangszereken játszottam alkalmi együttesekben és szólóban, írtam dalokat, előadási darabokat, kísérőzenét stb., és természetesen írok szépprózát, esszét, színpadi műveket, harminc éve verset.
Jelen kötet darabjait 1972 és 1987 között írt rövidebb verseim közül válogattuk.”

TARTALOM

Borító és fülszöveg
szülőszoba-rag
Levelek a Mikulás Bácsihoz
levél a mikulás bácsihoz
SOMETHING (IN THE AIR)
HÁBORÚ-RAG
AZONOS
NYELVLECKE
CIRKUSZ-RAG
KÖZLEMÉNY
SÓHAJ
ELEFÁNT-RAG
RANDEVÚ-RAG
BABAHÁZ-SZONETT
MA ÉJJEL HÁROM ÓRA TIZENNYO
SZEMELVÉNYEK EGY IRODALMI LEXIKONBÓL
ESEMÉNYEK – KORHŰ FOGLALATBAN
JULIO CORTASAR
EGY ŐSZI DÉLUTÁNON LAO-CE
H. G. WELLS
BELLA AHMADULINA
PAUL CELAN
APOLLINAIRE
PAUL VERLAINE
ARTHUR RIMBAUD
PAUL ÉLUARD
LAUTREAMONT
PETŐFI SÁNDOR
UTAZÁSOK BEDEKKERREL ÉS ANÉLKÜL
ÚTITERV-RAG
SZEMELVÉNY MR. BURBANK BEDEKKERÉBŐL
REKVIZITUM
UTAZÁSOK BEDEKKERREL ÉS ANÉLKÜL
DRESSZING
LYRA MAXIMA
– MOTYOGJA A LÓ
KANÁRI ÚR ÉS KANÁRI ÚR
LEVELEK POMPEJIBŐL
CATULLUS LEVELEI POMPEJIBŐL
CATULLUS LEVELEI KÉT CÉRNANYÚLHOZ
KÉT CÉRNANYÚL LEVELE CATULLUSHOZ
A HORROR METAFIZIKÁJA
A HORROR METAFIZIKÁJA I.
A NÉV
MACSKA
LÓ
MEGFOGALMAZZA
RŐZSE
ÉJ
ANGELUS
A HORROR METAFIZIKÁJA II.
FOLYAMATOS ÁTMENET
FOLYAMATOS ÁTMENET
CSAK
HÉT BAGATELL
(visszanézni)
(13 óra 45 perc)
(Vénusz)
(Bambula nagymesternek)
(Nevijork anno…)
(bizonyos blúzok között)
(tájélmény)
SZABÁLYTALAN HAIKU-NAPTÁR
FRANKENSTEIN
KORAESTI ELFOGLALTSÁG

szülőszoba-rag

hidegvízbő melegvízbe 
melegvízbő hidegvízbe 
monddszépen oá
hanemakkó

hidegvízbő melegvízbe 
melegvízbő hidegvízbe
monddszépen oá 
hanemakkó

melegvízbő hidegvízbe 
durregyjobbró durregybalró 
monddszépen oá 
hanemakkó

hidegvízbő oá 
azémondom

Levelek a Mikulás Bácsihoz

levél a mikulás bácsihoz

ha tudható lenne
ami csak látható

ha hallható lenne
ami csak várható

ha megható lenne
ami csak átható

ha kapható lenne
ami csak átadó

dehogy koszorúval
dehogy köszörűvel

hasogató késsel
hajadonfőtt

ami kivárható

SOMETHING (IN THE AIR)

Uram 
         valami nyílik balra itt
bizonyára egy nyiladék
olyan nyíladók vagyunk bizonyára
hogy az már jelkép bevezetését teszi indokolttá

nem nagyon tudunk másra gondolni
mi – hogy úgy mondjam – kortárscsoport
mint hogy gesztusainkat megfigyelvén
afféle jelmagyarázat kiadását tették folyamatba
(szabályos sor- és tőtávolság a pilóta szerint)

HÁBORÚ-RAG

gyütt a göpzaj
oszt bumm
muter vót-nincs

gyütt a göpzaj
oszt bumm
fater vót-nincs

gyütt a göpzaj
oszt bumm
hugó vót-nincs

gyütt a göpzaj
oszt bumm
bratyó vót-nincs

gyütt a göpzaj
oszt bumm
itten vagyok
itten
pityu

AZONOS

azonos áramkörbe zárva
szárazelem-nagymama duruzsolt

micsoda szép volt a tornaórán
olajággal a glottgatyás galamb
és a gólya a nyújtón kelepelt

az udvaron esőáztatta rekvizitumok
címeres trikók   glottgatyák

a barlangban valaki énekelt

azonos áramkörben

NYELVLECKE

Íme a lakás. A lakás a házban van.
A lakásban van egy szoba. A szobában van egy asztal,
három szék, egy ágy, egy televízió és a család.
A lakás szép. A lakásban mindenhol csipketerítők vannak. 
A lakás világos. A nap szépen besüt a repedéseken.
A repedéseken is csipketerítők vannak.
Íme a család. A család boldog. A család a jövőt építi.
Az apa dolgozik. Az apa a vállalatnál nagy gépeket tervez.
Az anya dolgozik. Az anya az irodában írógéppel ír.
A gyermek dolgozik. A gyermek az óvodában a vigyázzállást gyakorolja. 
A nagymama nem dolgozik. A nagymama lóg.
A szél sem dolgozik. A szél játszik. Himbálja a nagymamát. 

CIRKUSZ-RAG

kik gyünnek 
kik gyünnek
műlovarnők vótak
nem gyünnek

kik gyünnek 
kik gyünnek
’zidomárok vótak
nem gyünnek

kik gyünnek 
kik gyünnek
’zartisták má vótak
nem gyünnek

kik gyünnek
kik gyünnek
má csak a bohócok
ők gyünnek

KÖZLEMÉNY
 (anikó néni apoteózisa)

az iskola négy sarka 
be lett kenve szalonnával
hogy elhúzzák a kutyák

a megmaradt romokat
lelegelte egy ló
akit (kinyomoztam!) lajosnak hívnak
(még most is ropognak
a fogai alatt 
a kariatidák)

a szertárban 
két diplomata maradt
formaldehidben konzerválva
és a galambok döglenek
a gang korlátján 
(kifakult glottgatyák)

mától kezdve az egyezményeket
én írom alá
büfiztetés közben 

anikó néni
s. k.

SÓHAJ

de szép dolog is
targoncavezetőnek lenni

az ember csak vezeti a targoncát

ezért olyan jó Amerikában
ott mindenki targoncavezető

ELEFÁNT-RAG 

’zelefántnak bébi
’zelefántnak bébi
elővana elővana
zórmánya
bizonya
zórmánya bébi

’zelefántnak bébi
’zelefántnak bébi
hátúvana hátúvana
farkincája
bizonya
farkincája bébi

ámdemégis bébi
ámdemégis bébi
haköztük nincsa
haköztük nincsa
zelefánt
kárafáradságér
bizonya
bébi

RANDEVÚ-RAG
főhúzoda
zórod 
főhúzoda
zórod
monddmért
monddmért

nemhúzoma
zórom
nemhúzoma
zórom
dehatovább

szobrozunk
itten
szobrozunk
itten
lefagya
zórom

lefagya
zórom

BABAHÁZ-SZONETT

ámuldozás bizony
a kiegyensúlyozatlan szeptemberben
az egyetlen
világítótest mellett mennyisok izgató lemezborító

és ki lett szedve
zsuzsánna
a gardróbszekrényből
és meg lett hánytatva barátilag

és a jack bruce-nak nagyon
ment persze hat
húr volt a basszusgitárján

a babaházba gyömöszölve
látszottak a bugyik
nagy mafla tejszínhabok

MA ÉJJEL HÁROM ÓRA TIZENNYO

lc perckor  megszűnt a vízsz
olgáltatás  a  hideg  csap hör
gött és a magasnyomású forr
óvíztároló   artikulátlan   han
gokat  adott  ki  mint egy ago
nizáló   békaember  ezekután
a tévémaci  köztudomásúlag a gyerekek kedvence
szappanos  háttal   állított  be   és  hatalmasakat  k
öpött  a  szőnyegre   szemlátomást  jól  besörözött
perverz  ajánlataimat   fölényes   legyintéssel   uta
sította   vissza     és   fésűre   feszített   klozettpapí
ron eljátszotta a   Robog a Csepelem  Átfog  a ked
vesem   kezdetű  világsláger  kontrafagottszólamát
majd  körvonalai elmosódtak   alakja  elhalványult
s  eltűnt  bizonyos  kétségeket  hagyva  maga után
én  ekkoriban Babilon folyóin
ál  ültem  és sírtam  könnyeim
elvegyültek   a  folyó   vizével
de   az   csak   folyt  egykedvű
en   nem úgy mint ez a nyomo
rult  vízcsap   mert  az  még m
indig  csak  hörgött   és   a  tév
émaci  is  eltűnt   amikor ma h
árom   óra   tizennyolc perckor
megszűnt    a     vízszolgáltatás
és  semmi  de  semmi  garancia
arra hogy mi nem válunk  ködd
é  és  ó  barátaim  mi lesz  akko
r  a  nagy demonstratív fogmos

SZEMELVÉNYEK EGY IRODALMI LEXIKONBÓL

ESEMÉNYEK – KORHŰ FOGLALATBAN
avagy
te csak slingelj, nagymami

“LÁNDZSAVÉGEN A SEGESVÁRI SZATÍR !

A lakosság bejelentései alapján a hatóságoknak sikerült rábukkanniuk Petőfi Sándor búvóhelyére. Mint ismeretes, a fiatalember az országúton vándorolva kereste áldozatait; az út menti bozótba rejtőzve várta, hogy egy magányos, fiatal fehérszemély odatévedjen. Ekkor előugrott, egyetlen gyors mozdulattal letolta a nadrágját, és a csodálkozástól bénult lánynak balettmozdulatokat mutatott be; végül az ártatlan hajadont hetyegésre kényszerítette. Bűnözői pályafutása során olykor több lányt is megrontott egyszerre, sőt, a férfiaktól sem idegenkedett. A minap két hatósági személyt pécézett ki magának, és a bokorból kirontva – »Csókold meg a makkomat!« – kiáltással rájuk támadt. A rémült közegek dzsidájukat maguk elé tartva védekezni próbáltak, és a felbőszült szatír ezek egyikén fenn is akadt. A magyar lányok és asszonyok hálálkodó levelekkel árasztották el a rendőri szerveket a segesvári szatír ellen folytatott nehéz, de eredményes harcuk elismeréséül.”

1884. március 15-én találkoztam első ízben
JULIO CORTASAR
                                                            -ral.
Ez a nap kerek évforduló volt mindkettőnk életében;
neki azért, mert kereken 1911 évvel korábban ölték
meg névrokonát, Julius Caesart, én pedig éppen hu-
szonöt évvel ezután ünnepeltem apám születését. 
(Találkozásunk hatására egy Friedrich Nietzsche nevű, 
éppen negyvenéves német úr könyvet írt Imígyen szóla 
Zarathustra címmel, kitört a francia-kínai háború,
és Fritz von Uhde német festő végre befejezte Enged-
jétek hozzám a kisdedeket c. munkáját.)
Életünk különös összefonódása a délutáni órákban kez- 
dődött. Éppen Konsztantyin Ciolkovszkij Keresztszemes
hímzésminták c. verseskötetét olvastam a váróteremben, 
amikor a homlokom hirtelen összekoccant valamivel.
(Ennek hatására Madagaszkár – előzőleg elveszítvén ma- 
gyar királyát – francia protektorátussá züllött, és 
Maupassant megírta a Szépfiút.)
Zavartan felnéztem, és megpillantottam egy szakállas
urat, aki éppen zavartan felnézett, mert a homloka ösz- 
szekoccant valamivel. Azonnal rájöttem, hogy valaki
egy tükröt támasztott a falnak, ami azonban eldőlt és 
rám zuhant. Szerencsére igen vastag és nagy tükör volt,
így nem tört el. (Ennek hatására ...)
Ahogy – homlokommal a tükröt egyensúlyozva – oldalt san- 
dítottam, elrobogó vasúti kocsikat láttam az ablakon át.
Megértettem, hogy elindultunk, és a mozdony hirtelen rán- 
tásától veszítette el – amúgy is labilis – egyensúlyát a 
váróterem szemközti falához támasztott tükör. Julio Cor- 
tasarral való találkozásaim később rendszeressé váltak.

EGY ŐSZI DÉLUTÁNON LAO-CE,
                                                                    a Mester,
medveprémet terített magára, és lassan lép-
kedve, magában dörmögve jelent meg tanítvá-
nyai előtt.
– Ma a medvével próbálsz azonosulni? – kér-
dezte az egyik tanítvány.
– Brumm, brumm – felelte a Mester.
– Tehát már sikerült is azonosulnod? – kér-
dezte a tanítvány.
– Brumm, brumm – felelte a Mester.
A tanítvány néhány éven át a medvéket tanul- 
mányozta. Mikor úgy érezte, hogy már mindent
tud róluk, egyszer medveprémet terített magá-
ra, és így jelent meg a Mester előtt.
– Mester, azt hiszem, sikerült azonosulnom a
medvével! – mondta lelkesen.
–	Brumm, brumm – felelte a Mester.

H. G. WELLS
hosszabb kerékpártúrára indult Buddha
tenyerén. Mikor eljutott a kisujjáig, köteleket,
szöget, csákányt vett elő, és felmászott a csúcsá-
ra. Szeméhez emelte katonai távcsövét, és megcéloz-
va Buddha tenyerének középtáját, belenézett. Roppan- 
tul elcsodálkozott, amikor egy csiklót pillantott
meg! Följebb emelve a távcsövet, előbb egy köldököt, 
majd melleket, egy nyakat látott; végül egy arcot. 
Felkiáltott meglepetésében, amikor felismerte
Hedwig Courths-Mahlert, ahogy lovagló ülésben ül 
Buddha tenyerén. Nyaktörő ügyességgel lemászott a 
kisujjról, nyeregbe pattant és odakarikázott.
Leszállt a gigászi vagina előtt, tölcsért formált
a kezéből, és felkiáltott:
– Hogy lehet ez, Hedwig?!
Hónapok teltek el, míg cérnavékony hangja eljutott
a hatalmas fülekig.
– Én sem értem. Mindig utáltam lovagolni – felelte 
ekkor mennydörgő hangon Courths-Mahler, és a világ- 
egyetemet átfogva széttárta karjait.

* 

Egy őszi délutánon Buddha
állott sajtszeletté változott.
A tanítványok éppen arra
jártak, és az egyik fity-
málva megjegyezte:
– Próbálnád meg ugyanezt 
üvegbúra alatt!
– Majd te megpróbálod, lá-
nyom – mondta a sajtsze-
let, és SYLVIA PLATH elszé- 
gyellte magát.

Egyszer
BELLA AHMADULINA
meglátta Buddha kettős ne-
mi szervét. Azonnal meg- 
szabadult ruháitól, és elé
állt, bájait feltárva.
– Csodálsz-e? – rikkantotta. 
– Természetesen – felelte
Buddha, de csak a saját
köldökét nézte.
– Ej! – csapott a levegőbe
a nagy szovjet költőnő – hi-
szen csak a köldöködet nézed! –  
– Téged nézlek – mondta Buddha,
és tovább nézte a köldökét.

PAUL CELAN
                     1970-ben átlépte a 
Golden Gate korlátját, és a Szaj-
nába vetette magát. Strundl úr 
futva indult segítségére a Burg-
ból, de csupán egy leszakadt
zsebet talált, benne a mester – 
– még egyre növekvő – lerágott 
körmeivel. Azóta csak egyszer  
látták a Fekete-tengeren, amint 
fekete festékbe mártott varjú- 
tollakkal lövöldözött léggömb-
ként imbolygó szemgolyóira.

APOLLINAIRE
                    egy fásli volt. Kiol- 
dódott vége érzékenyen tapoga- 
tózott zsázsák és hangák között,
és olykor galambtollakat mutatott 
fel, mint döntő bizonyítékot. 
Leleteiről sietős, ám csiszolt 
jegyzőkönyveket készítve siklott 
tovább, egyre jobban letekeredve 
gubójáról, mivel a teljesség igé-
nye vezérelte. A Guillaume 
Apollinaire nevű fáslit ma Egyen- 
lítőnek nevezik.

PAUL VERLAINE
                                 pufókon duci, 
húgyszagú angyalka. Lábai között 
golyóiból módosult pihés szár- 
nyak csapkodnak. Ezért száll – 
– törvényszerűen – fejjel le-
felé. Ábrándos szemű szűzlá-
nyok olykor szárnysuhogást 
hallanak a fejük fölött, s
– jaj! – egy pillanat múlva 
láthatatlan ujjak matatnak a 
szoknyájuk alatt. Paul Verlaine 
fennmaradó idejében bóbiskoló 
vécésnénik tányérjából lopkodja 
a forintosokat.

ARTHUR RIMBAUD
                     lehunyt szemmel 
fekszik, lába kardvirágok közt. 
Uniformisán gondosan felfestett 
vérnyomok vöröslenek. Valódi vé- 
rét hangyák és darazsak szür- 
csölték fel, s ott döglöttek meg 
teste mellett, kiöltött ful-
lánkkal, ám boldogan. A mellka- 
son négy kárminszínű lyuk, apró 
alumíniumfedőkkel letakarva. A 
lyukak mellett táblácskák, raj-
tuk felirat: eper, puncs, vaní-
lia, csokoládé.

PAUL ÉLUARD
                  három kék narancs 
egy húrok nélküli zongorában. 
Arca kifordult kulcslyuk, mely 
minden kulcsba mélyen behatol.
Ha festőnek születik, bizonyá-
ra pedrett bajusszal festi meg
a birsalma arcképét.
A költő feltámadása bizonyos 
feltételekhez kötött. Ennek ér- 
dekében igyekezzünk egyre több
papírrepülőt hajtogatni.

LAUTREAMONT
                   egy este az elő- 
szobában állt, alacsony an-
tik oszlopfőnek támaszkodva, 
kissé túl rövid zakóujját hú- 
zogatva, amikor találkozott 
önmagával. Az alteregó kedves, 
volt, mint egy kisgyermek, bár
orrából vér folyt, vállán kiszá- 
radtak uszonyai, és nyitott
sliccéből – pimpilimpi – himbá- 
lózva lógott ki hosszú madzagra 
kötött kétujjas kesztyűje.
A huzatban imbolygó gyertyalángok 
fantasztikus árnyékokat in-
gattak a falon, és ők egy dara-
big nézték egymást.
A többit már könnyű elképzelni.

PETŐFI SÁNDOR
                     szemei külön-
külön barna színűek voltak.
Hajszálai külön-külön söté-
tek, csakúgy, mint ritkás ba- 
juszának és szakállának szá-
lai. Utolsó hónapjaiban fehér 
zubbonyt és sötét nadrágot vi-
selt. A legalaposabb vizsgálat
sem hozhat más eredményt, mint 
hogy ez a zubbony fehér, ez a
nadrág sötét színű. Szemei azon-
ban közelről szem-színűek, haja 
haj-színű, bajusza bajusz-színű, 
szakálla szakáll-színű. Petőfi 
Sándor – közelről nézve – Pető- 
fi Sándor-színű volt.

UTAZÁSOK BEDEKKERREL ÉS ANÉLKÜL

ÚTITERV-RAG

Baton Rouge – Jackson – Memphis –
– Charleston – Baltimore – New York
nem jó 
nem ez az 
hát akkó

Besançon – Dijon – Langres –
– Troyes – Châlons – Paris
nem jó 
nem ez az
hát akkó

Temesvár – Arad – Nagyvárad –
– Kolozsvár – Nagyenyed – Segesvár
nem jó
nem ez az
hát akkó

Hatvan – Aszód – Gödöllő –
– Isaszeg – Pécel – Keleti pu
ez a jó
hát ez az
naemmegvan

SZEMELVÉNY MR. BURBANK BEDEKKERÉBŐL

Novijork egy sziget, melyet mocsaras nádas övez.
Az emberek magas fákon laknak Az itteni fák
ágai szabálytalanul helyezkednek el, ezért az
emberek csak ritkán piszkítanak egymás fejére. 
Novijorkban a templomok fából készültek, és
olyan kicsik, hogy a lelkipásztoron kívül
senki sem fér be. Az oltár előtt egy gumitörpe
áll; amikor a pap megnyomja a fejét, a törpe
arca furcsán eltorzul, és sípoló hangot hallat.
A sorban álló hívek ilyenkor keresztet vetnek
a bezárt fülke előtt.
Novijork lakói lucernagyűjtögetésből és 
békavadászatból élnek. Arrafelé rendkívül 
ingerlékenyek a kanalas gémek.
Sehol sem nő olyan nagyra a mocsári gólyahír,
mint Novijorkban.

REKVIZITUM
a kiállítócsarnok
példás kiállítású

időnként a példás
kiállítású kiállítócsarnokokat 
kiállítják

ilyenkor a kiállítócsarnokot 
átviszik egy kiállítócsarnokba 
és számozott darabokból 
ismét összeállítják

pont belefér
(lehet remélni)

UTAZÁSOK BEDEKKERREL ÉS ANÉLKÜL

Hajdan és majdan 
közére hárul
az ugrás

ernyővel
anélkül

Gittai István

átlépjük a búvónyílás fedőlemezét
alattunk a tenger   jó nagy
dunyha    igen: az út odáig
ki van párnázva finom puha
zuhanással    átcsusszanunk

a páragombócokon    ahogy a varrótű
siklik a felpúposodott bőr alá
hogy hegye kissé odább
ismét kibukkanjon és alig hallható

reccsenéssel megnyitja a hólyag felszínét
a káros nedv így spontán eltávozik
estében apró gömbökké különül
mínusz sok fokban egy gé gyorsulással
a légben zakatoló ragadozómadár

nem vesztegeti az idejét indifferens
jelenségekre    röppályáját metsző kupolánk  
palástját egykedvűen szeli át    hátra
sem pillant    amikor utoléri
a kiáltás    mutatok valamit:

kezemről hiányzik a mutatóujj
nézzünk most bal felé   az autóbusz fölött 
látható a nap    íme felkelt ahogy a program
tartalmazza    a romokat szórt fénnyel

összevérzi    kiszállunk majd és megtekintjük 
a kutya és a bátor kapuvédő
teste nyomán fennmaradt üreget
felszerelésükre ügyeljenek    ezek itt 
bennszülöttek    a háttér elsötétül

odafönt    ahol a látványhiány
látványosan a jelenségeket
eltakarja    az ágyakban odalenn
jó meleg nők fekszenek    két ujjuk közé

csippentik a puncstortákat és unatkoznak 
sötéten    felfelé nézdegélnek
mintha keresnének odafönt valamit 
fényjelenséget    angyaltollakat

a domboldalon birkák legelnek    harapásaik 
zakatolnak mint a szövőgép    jó meleg nők 
több se kell nekünk    kiválasztjuk 
valamelyiket    a dereka fölött

valamivel megragadjuk    és a meglepetéstől 
derékszögbe meredő lábaival előre
kicipeljük a hóemberek közé
bezárkózunk egy picit azután

bezárkózunk    bekattintjuk a lakatot 
működésbe hozzuk a tolózárakat
megtesszük mindennapi tevékenykedésünkhöz 
az előkészületeket    összegöngyöljük

az ejtőernyőt és a becsapódásunk
helyén keletkezett mélyedésben eltüntetjük 
eligazgatjuk a kelkáposztákat
egyenletesen    hideg van: kerékpárra

szállunk hogy gyorsabban menjen
az idő    sárgaréz lapocskák
villognak bokánk fölött    mint apró 
műnapok    felgyorsul a nedvkeringés

végtagjainkban    elfehéredik
a szorítástól ujjaink hegye
fenesokat kell bajlódni a zárólemez
tolózáraival    beékelődtek a túlnyomás miatt

megállunk itt mindenesetre    a jelvényeket
árokba hajítjuk    utána néhány
göröngyöt és pár marék füvet
az álcázás ne keltsen feltűnést

poggyászaink biztonságosan lógnak    emberarccal 
a nő persze majd dörömbölni fog
összecsődíti a szomszédokat    hogy összeálljon 
valami hóemberrel    nem: ezt egy percig

sem gondolhattuk komolyan    a meglékelt dunyha 
tartalmát légypapírra rázzuk    és gondosan 
magunkra tekerjük    jó sok toll megtapad
rajta    próbálkozhatunk esetleg repüléssel

a tenger nincs annyira messze    így
feszegetjük az ablakokat    közben
az emeletek számát próbáljuk felbecsülni
szorozva hárommal    a tolózár végre

lepattan    a fedőlemezt kitépi
a légáramlás    csukott szemhéjunkra vetítve
látjuk röptének szelíd ívét    a kicsapódó pára  
bundába burkolja egy pillanat

alatt    bukfencezik időnként egyet    és már 
mint egy nagymamiképű jeges-
medve    igen: már teljesen olyan
nyalogatja a kristályos csapadékot

magáról mintha jégkrém lenne vagy
csillaggá fagyott kelkáposzta    nyelve
hegyén a hópelyhek hirtelen
összetöpörödnek    keresi a helyét

bukfencezve    becsapódásunk ürege mellett 
könnyen beszél    nézzük a kerékpárost
a hátán viszi zsákban önmagát
babasamponba mártott drótkefével

csontig letisztogatva    más gondja nincs: 
kosárkájába a lepotyogó ujjperceket
gyűjteni    olykor meg-megáll
a látnivalók előtt bedekkerrel

vagy anélkül    kinyithatjuk végre
a szemünket és szemrevételezzük
a talajig tekergő vaslépcsőt    igen:
ez lesz segítségünkre hogy méltóságteljessé

normalizáljuk zuhantunkat    mikor 
megindulunk majd    platty platty    lefelé
hüllőbőr lábbelibe csomagolt
nyálkás tappancsainkon    platty platty

a kilátás lépésről lépésre szűkülő
arculatát szemléljük    ahogy eltűnik
az álarcgyár a kémények mögött 
és a hangszóró-kiállítás impozáns

csarnoka    platty platty    ahogy összeszűkül 
lassan a láthatár    lehet közben
platty platty    fütyülni és a kövezet
rovátkái is majd kivehetők

lesznek    melyeken zsigereinknek kellett
volna szétmázolódniuk
normális    platty platty    esetben    ahol 
az elpusztult madarakat már össze-

gereblyézték    és platty platty    szinte már 
repülünk    a nemmesszi facsoport
felé    ahol az ágak közt fűszagú
fészkeinkben zakatoló fiókák

DRESSZING

Ujjával gyötri vakszemét
a pizzabolt előtt
a férfi (bőre pergamen, 
szakálla épp kinőtt),

míg a nő szőlőt tépeget, 
vörös fürtöt (amin
zaftot szipkázva légy pihen). 
Lé csordul ujjain.

A kisfiú a gótikus 
oszlopsornál amott 
átszellemült, s egzotikus 
kolbászkákat hagyott.

Fölöttük angyal lengedez, 
bádogból hajlított.
Vesznek egy róluk készülő 
színes képeslapot

(háttérben szobrok, pálmafák 
vagy galambok). Derű
írván a légbe. Eldöcög
a helyiérdekű.

LYRA MAXIMA
“Nil nisi divinum stabile
est;  caetera fumus.”

Iguána hercegnő a
pult mögött lapul;
ne lássa senki őt ilyen 
pallérozatlanul

vakarózni. Egy méh repül
be most, az ablakon
háló rezeg, de dühösen
futkos a pók. Vakon

csillog azúr háttér előtt
a zümmögés; a vad 
dongással felcsapongó méh
az eszterhéj alatt

kis rést talál, s megnyugodva
beköltözik. Kinéz
a pult mögül a drága hölgy.
Nem válna jó színész

belőle: mint vackán a vad
ha kölykét féltve ül,
cikáz szeme. Nem álcáz – fél- 
reérthetetlenül

újságot ragad, székre áll:
lesújt. A dög felett 
megtorpan, aztán visszaül.
(Egy gonddal kevesebb.)

Iguána hercegnő a
pult mögött figyel.
(Hős Agamemnon kiontott
vérét ki törli fel ?)

– MOTYOGJA A LÓ

bizony, nagy utat tett meg
a farkam, és hasonlóan
nagyot sörényem, de én,
a ló, egyhelyben maradtam,

a bőrömmel határolt
térben; s most csak szundikálok, 
– ámbár párzás-időben
rekedten, furcsán mutálok,

a magasba fűcsomók
repülnek, ha rúgok – amúgy 
teszek-veszek, éjszaka
holdat nézek, és “aludj,

csíja, csicsíja, tente
tente” ilyesmit gagyogok
magamban, s “tíz métert futni 
ma már unalmas dolog

lónak, nézőnek is; hát 
vágtassunk tízezer métert
az üres pályán, ahol
paripát paripák néznek,

bámészkodó nincs egy sem, csak 
mi, lovak; micsoda
öröm sorra kerülni ...”

KANÁRI ÚR ÉS KANÁRI ÚR

Kanári úrral mindig más
történik, mint Kanári úrral. 
Naponta újabb sorscsapás!
Kit a lelkiismeret furdal,

az Kanári úr; miközben
Kanári úr nagyvígan röhög, 
pancsikál a kádfürdőben,
pofákat vág a tükör előtt,

s Iguána hercegnővel
hetyeg, marókál és dömöcköl 
– Kanári úr hegedővel
birkózik, fűrészportól prüszköl,

titkos csontenyv-recepteket
kutat föl és kísérletezget
újfajta stéggel, nyergeket
cserél ébenre, szájdot, stekket

farag újra s újra, gőzöl,
pácol, bekket G-re hangol át 
– addig Kanári úr tőből
szakajtja le az orchideát,

és hegedül Iguána
hercegnő parányi punciján
sziromágyban (szénanátha 
veszélyével dacolva), netán

szerény beszédet fogalmaz,
mit a Nobel-díj átvétele
után lesz elmondandó (az 
ünneplőknek könnyezik szeme

ekkora szerénység láttán)
– míg Kanári úr raktárában 
hegedű hegedű hátán
hever halomban – nála nyár van,

napernyő, fürdőmedence,
Iguána hercegnő duci,
elbűvölő, pucér segge,
– barnára sült, hasított buci –

amit Kanári úr paskol,
mint Kanári úr a hátlapot 
kedvenc hangszerén. Narancsból
aranylón csorran a lé amott;

Buddha-arc e gyümölcs, stigmás;
és hangszer, lecsorduló húrral.
Kanári úrral mindig más
történik, mint Kanári úrral.

LEVELEK POMPEJIBŐL

CATULLUS LEVELEI POMPEJIBŐL

l.

Üdvöz légy, szeretett Aurelius, ki
messzi pontusi vad Bithyniából
fáradtan hazatért
szegény Catullust

vendégül befogadtad, kerted árnyas 
padjain heverészni engeded, sőt,
rabnőt, szép fiatalt
ölébe ültetsz,

bort öntesz poharába, mellé szőlőt,
dús fürtöt hozol, és fügét – de szőlőd 
szebb; minden szeme, mint
tudatlan ifjú

lomha képe, olyan feszes, sima; nézd,
itt lenn, ezt a szemet, amelyen furcsa 
álarc – távoli tűz
pernyéje – fénylik.

2.

Fürge lapáttal hajtja magát szélgyorsan előre 
büszke anyák dalait dúdolva a vénuszi vízen. 
Nádsípot rejtett kapujába az őrök elől, és
ezt zengetve hegyen, ligeten nem kóborol immár. 
Egyre fogy – érzi – a végtelen asszonyi évszak, 
(rajtam légyfelhő donog itt, hol sertemohásan 
vadkanbőrben öregszem), a jegyből visszavicsorgat 
s bömböl ferdült csillagképéből az Oroszlán;
arra igyekszik, a fürge lapát oda hajtja a meddőt, 
hogy rejtett zugait feltárni a padra feküdjön,
s illatait széllel tovaküldje a holt eszevesztett.

3.

Bortól és szerelemtől részegen
fekszem fáid alatt, Aurelius;
lávaerekkel bordázott hamutenger a mellemen, 
sírköve mit sem sejtve ladikba bukó alvóknak. 

Míg te reményvesztett szépséged
kíséred Heliconra,
Lesbiát, örömömre ki hozzám szegődött,
szebb jegyű ősz tépi éhesen.

4.

Rád bízom ezt a lányt, Aurelius,
hogy bűnbe vidd.
Nyálasszakállú bölcs
nem rémít meg, se agg, se kerge jós,
ha büntetést kiszab.
Kitárul titka majd
előtted, hogyha lába biztosan
kopogja már az ünnep ritmusát.

Ha majd a gördülő gerenda földet ér,
s a ház a lábához letette tornyait, 
a kőszivacsban ember, állat görcsösen
tágít magának lélegzetnyi-szűk odort,
s már költeménnyé lesz kezében mind a vers,
vezesd a hídra őt; a medret megmutasd.

Egészre lát, ha arra néz, a híd alá, 
amerre lent a hídláb lucskos sárba gázol;
lát vadkacsát a nád között, hol fészke állt,
és lát iszapdagasztó, bamba öszvért.

5.

Tán a pontusi kis hajó a partszegélyt
itt súrolta, bozótos partot itt fogott, 
hol sómartan a vízbe dőlt le Juppiter.
Tengerből te találj ki hozzám, Lesbia,
ágyam partja megőrzi majd a lábnyomod,
és szememre a képed ráég hajnalig.

CATULLUS LEVELEI KÉT CÉRNANYÚLHOZ
(Töredékek)

…. ..cérnanyulak, kiket Catullus
hűtlen kedvese tűzfalak tövében
kajla tapsifülekkel
játszani ismert,

nézzetek ..; kihalt a tér, a máskor
szitkoktól zsivajos ..tiszta, csöndes;
zúzott szürke bazaltja
gőzöl a ködben.

____________________________
…………………………………….

Fények írnak az égre szálkeresztet:
árnyék metszi az ágyat…. .. …. . 
bort töltök …. .. ….két
városi állat

jobban érti talán; a hajnal fénye
már felvérzi az ónos háztetőket; 
…. .. ….evezősök
….megalázva

hagyta el; ..vitorlaarcú …. ..
…. .. …. .. .. …. ..deszkaszálát,
sistergő habokon hogy
járni tanuljon.

__________________________

…. Viharsöpörte ligetke …. ..
Cyclasok .. ….jelen erdejét a
….szigetről mind a habokba ….. .. 
hordja idővel;

mint ..Juppitert sohasem: a tó .. 
…. ..tükrében .., hozzáöregszik
ikre, bárhogy is kavarog ..felszín, 
…. .. ..hullám;

…………………………………..

….fecsegjenek – .. …. …. .. …. ..
…. ..képmás felragyog ott, ezer .. 
hullámot ..küld a gonosz .. …. ..
érte, hiába.

__________________________

…. .. ….vagyok, ostoba ..,
özvegyek koszorúsa; …. .. …. ..
gyűrött csak, .. .. …. ..nem kiszolgált. 
……………………………………
…. ..könnyű ruhába rejtsetek majd,
…. .. ….szeretők ..ősgyepen ..
nyelv.. …. .., elég az elveszettnek.

___________________________

Míg egy volt .. ..rád .. visszanéző 
képmás, űzted a …. keményszívűt ..,
kit Catullusod ostromol, barátom. 
.... ..újra Ibéria .. …. ..
…. ..tájaira .. …. .. …. ..
…. .. ….ugyanitt ..elvezesse.

…………………………………….
bort .. ….hamarost, ..többi ocsmány
…. hazája csak én magam lehettem,
……………………………………..
_____________________________

Nem buta fickó ! Hallja a tálentum muzsikáját, 
s küldi a szép szeretőt; s még jó, hogyha leányt.
______________________________

…. .. …. .., hogy ott ne álljon árva
…. .. ágyam; a lány .. ….enyém lett; 
megszerezte az …. .. íztelenség
újabb árnyalatát, .. …. .. …. .. 

senki – esküdözött, de …. .. messze,
…. .. …. .. .., nem szemedbe ... ..; 
felfeküdt a szelekre, mint a pára.
………………………………….
… … …., üzenet hozzá elérjen,
versed írd levegőre, víztükörre.
___________________________

…. .. ….szigetünk virágrakott ..,
asszonyt nem szerető, félvad lakói
……………………………………
….a parti bozót fölött, a pára
elfolyó .. .. ….íjászalakja
…. ..felfeszegette .… ölelve
…. .. ….a virágszál ….kendőit.
___________________________

…………………………………..

engedd meg .. .. ….Catullusodnak
…. .. …. a vidám átváltozást ..,
nem gyűlölni .. …. .. …. .. …. ..

Mennyi új .. .. …. .. semmiséget 
…. hímzett a szövetre …. .. …. ..!
…………………………………..

…. .. …. .. csak akkor állítsátok,
s hagyjátok .. .. …. meghalni könyvét, 
hogyha …. .. .. csak tiétek, …. ..
csámpás …. .. jövőbe ért .. …. ..

KÉT CÉRNANYÚL LEVELE CATULLUSHOZ

kettőnknek együtt három arca van
bizony Catullus    két hű cérnanyulad
így látja    érzékeny orrocskánk
nem a kertben szimatol    nem a kőnél

tudjuk éppenséggel    hogy a kő volt legelőször 
ahol felrémlett arcaink közül
az első kettő    elnehezült azóta a ránc

amely a mosolyt formálja a száj zugában
ő most csupán táplálkozik
megfontoltan nyámnyog a banánon

úgy látjuk hogy a háztető most
háztetőszínű    valami lemarta mindnek 
messzeség-színét    összesöpörte ezt a sajátos 
árnyalatot valaki    egy terembe hordta össze talán
de sajnos erről többet nem tudunk

amikor két arcocskánk elalszik    rögvest
kinyitja szemét az a harmadik    (szörnyűség
hogy azt    aki egy kicsit mégiscsak mi vagyunk 
ledobjuk    mihelyt felébredünk)
a játékoroszlánra hasonlít esetleg
jó vele néha    bár kissé gügye    amikor felébred
és rólunk is úgy beszél mint a szélütött
folyton súgdosott a fülükbe    amikor biciklizni 
tanultunk    és nemrég világgá ment    mert észrevette 
hogy az egész narancslét megitta véletlenül

folyton hegyezi a fülét    úgy figyel
hátha elfelejtjük szeretni egy picurkát
vagy talán megfeledkezünk kedvenc húsgombócáról 
mert akkor lekonyul bizony kerekded fülecskéje
és rettentő dolgokat vág a fejünkhöz

azt szereti ha leckét írunk    hallgatja
ahogy lapozunk a könyvben és elszunyókál 
olyankor csukott szemével ez az arc
annyira idegen    arra a harmadikra
hasonlít    talán lányok anyjának álmodja magát
haja is van olyankor    és mosolyogva
mondja hogy persze    vegyél még nyugodtan
vagy azt álmodja    hogy ő a legidősebb
a legerősebb a biztosúr után
és pipázva zargatja a gyáva újságos kölyköket
aztán felsegíti bicebócára az ortopédcipőt
és a konyhában elbeszélgetnek halkan

a tűzhely lángtengerében leomlanak a gúlák 
kinyitjuk az ajtót    a kilincs vörösen izzik
és utcákat látunk    melyeken tűz hömpölyög át
a fekvő hasáb    amely lassabban parázslik
a feltárt fürdőház faltöredékeihez hasonlít

azt hiszem hogy nálunk a mama
csinálta az utcát    a világító ablakokkal
olyan mint egy akvárium
föntről lassan szitál a szárított vízibolha
és szikrázó fénytartályban sétálnak a macskák 
mosolyognak    de mintha szájukat két beakasztott 
ujjával húzná szét valaki    négyéves mind
és borízű hangon mondják a földszinti nénikének
hogy cserélje vissza a lakást padlástérire
de az csak hajtogatja hogy nyavalyát
ahhoz a vénasszonyhoz    így aztán
nem jutnak dűlőre    ezek mind azt hiszik
hogy aki egyidős az alkalmas korú

például mi látjuk amit senki    úgy hívják házmester 
esténként az idővel játszik    olyankor könyvtáros
és a jó dolgozatára példás kitűnőt kap
vele készülünk most társasutazásra
három térképet nézünk egyszerre    lerágott körmű 
sárga ujját végighúzza a tengerpart vonalán
és istentelenül besörözik ilyenkor

matrózblúzt fog felvenni és rövidnadrágot
csak a túravezető lesz egyedül öreg
és a homokban a pincérek lábnyoma
ráncos lesz és széles    pont mint a mackóké

végigsétálunk majd a fasoron    matrózgallér 
keretezi akkor szomorú oroszlánarcát
sörszagú lesz a lehelete és pipázni fog
hegyeseket köp a vízbe    és elgondolkozik
a látvány és a jelenségek fölött

mert bizony Catullus   beteg a tenger
éppen ott ahol a kő volt legelőször
a hullám most mind olyan
mint az a bizonyos harmadik arc
és a tajték is rajtuk mind mosoly-alakú

A HORROR METAFIZIKÁJA

A HORROR METAFIZIKÁJA I.

Wordsworth a béke rabja volt
“vissza csakis feléd vetem
– egy versében így szónokolt –
vágyakozó tekintetem

válnunk kell szülöttem vidék”
és elvámolta álmait
a tónál Southey s Coleridge élt
az emberben az állatit

Southey tárta fel   s elborult
elméje   “ám mi haszna volt”
– kérdezte Péter   Coleridge úr
ki két nővéren osztozott

Southeyval   sós tengervizet
kívánt merítni   (s vágyva szól
tajtékról   melyért nem fizet
ahol a vám csak látra szól

dűl az árboc   a tat merül
a tengerészszem megigéz
s a fedélzetre ételül
sirálytojás hull   vén csibész

a halál ott)   nagy lelke szárnyalt
előre szállt az ókorig
(komor teremben méltósággal 
üléseztek a jó toryk)

a víziló ha könnyezik
ki látja azt a víz alatt
sűrű iszapba rejtezik
mozdíthatatlan kődarab

(“pedig hát hús és vér csupán”
T. S. Eliot úr szerint)
a tóban tartott nász után
furcsán mutál a hang megint

s ledörren ekkor egy redőny
köd töppeszti a zúzmarát
a lánykamintás függönyön
a házigazda székre hág

sonkalábon   rongyhacukásan
megáll a járdán egy alak
árnyéka nincs az utcasárban
habár magasan jár a nap

(az úrnak két bérháza van
kidől a híg köszméteszörp)
s vállára ölti gondosan 
a borpecsétes szemfedőt

A NÉV

a vámpír nagymamája
     lehetne   mondjuk   Anna
ha tartását figyeljük
     Erzsébet   vagy Johanna

Begónia vagy Nárcisz
     az nem   sem Petronella
esetleg Paula   Lenke!
     Laura   sőt Izabella...

ahogy szedi a markot
     vagy megköti a rőzsét
Terka vagy Rózsi   ám ha
     tollat foszt mondjunk Örzsét

s ha ezüst kontyát vesszük
     Máriát   vagy tán Magdit
eső utáni réten
     a megszólítás Margit

Lídia   Ilka   Hanna
     s ha kél a nap   Liána
bárhogy szólítsd   fütyül rád
     a vámpír nagymamája

MACSKA

csücsül a vámpír nagymamája
hintaszékben   kandallóduruzsban
szürke macskát horgol magának

horgol neki hetykefület   cirmibajuszt
a torkára dorombicapihéket
hátára köpködőgubancot

horgol neki levegőt söprő alamuszifarkat
meg hegyes kis macskapöcsöt
ingó-bingó cicamogyorókkal

akkor aztán megpöcköli a hetykefülét 
gucugucuzza a dorompicapihéit
megborzintja a köpködőgubancát

ráfúj az alamuszifarkára
és a cica készen van

akkor a vámpír nagymamája
azt mondja nna

LÓ

a vámpír nagymamája
     vonszolja épp a lódögöt
cselesen orrlikába
     egy vállfakampót bébökött

arra csomózott viccesen
     egy kötelet   és hasmánt
mászott a kapuhoz   be sem
     kopoghatott   a vaspánt

üresen lógott   szárnya bent
     elfeküdt bambán   félig
belépett   és a kötelet
     a porolókon végig-

fektette   hogy könnyebb legyen
     akárha csigán futna
a spulnizás   ám hirtelen
     megállt   majd lépett újra

bukfencet vetett   s elfarolt
     furán kifordult testtel
a vámpír nagymamája volt
     a fő-fő mókamester

MEGFOGALMAZZA

különös kalamáris áll
a pergő lakkú asztalon
talpán a nyél könnyen kijár
vigyázni kell   kis szélmalom

a tolltartó   a zöld tetőt
lehajthatod   a tollakon
egy lepke ült meg   az előbb
felrebbent   csapkod most vakon

a karcsú széken ül a vámpír
nagymamája   most írni fog
papír előtte   még aláír
egy lényegtelen iratot

de már az üres lapot nézi
s a tintatartót   ráhajol
kíváncsi orra   még nem érzi
vér van benne   vagy vitriol

szűzlány könnye   vagy tinta sem
sóhajt   (vagy nyög)   (vagy felkiált)
tollat márt   s végérvényesen
a lapra írja önmagát

RŐZSE

a virágládák közti résben
a macska lustán elhever
éppen befér   a napsütésben
kajla altáját tárja fel

mint hanyatthuppant fáraó   ha
döccen a szállító szekéren
hogy rúgni látszik   reggel óta
fekszik a jó melegben   kérem

semmiség   szól az úr szelíden
a nevem Kelkösóz Lajos
aki megkér én megsegítem
tudom   cipelni rém bajos

ekkora cuccot   mint a néni
a vámpír nagymamája int
köszönetképpen   ő elérti
az invitálást   és megint

motyog hogy semmiség   de beljebb
toppan   ott egy sötét erő
ragadja fel   a körte erjedt
illata terjeng   fény   verő

aludttej   fenn a láda mentén
a macska sóhajt   fincsi itt
nagyot pislant   megnyalja szendén
bajusza bordó szálait

ÉJ

fél három tájban eleredt a
     zápor   az ablakot
megkocogtatták a beretva
     nyelével a vakok

az álmos borbély küldte őket
     (ki otthon dörgöli
csipás szemét)   a temetőkert
     mellett az ördögi

jégzuhogásban a pamaccsal
     habüsttel és egyéb
frizőrszerekkel   mert a hajnal
     legelső fényjelét

kivárja   ám az éj sötétje
     tömör tömb   nem lel itt
oksági láncot   mely elérne
     a szomszéd ablakig

ágyban marad hát   s arra gondol
     hogy megismerhető
a véges tér és   (itt már horkol)
     az anyag és erő

közben a vámpír nagymamája
     feltörölte a hab
borostás rongyait   a sárban
     toporog kint a vak

a társa egy korty bort még lenyelt
     s már bokrok közt suhan
bent a szőrefosztott kisdedet
     ringatják álmosan

ANGELUS

a rácson párzó burgonyás-
     zsákok előtt a tarlón
gyászol az emberpár   csalás
     az égő ég   a karton

lakkrétege tükröz   csupán
     ez látszik alkonyatnak
s az áhítat csak két sután
     összetett kéz   az asztag

dömöckölésre ingerel
     zizergő szalmaágyon
a kosár üres   semmi jel
     nincs púpos rög   se lábnyom

látjuk szinte   amint a két
     teremtmény ősi pózba
hajlik   s a testekből ekként
     fonódó rüngólóca

lassan hintázva csíjogatja
     az egymás-kisdedet
feledve már a férfihulla
     súlyát   s a részletek

seregnyi apró kínját   ám a
     tekintet villan   és
a látványt aranyozott ráma
     keríti   egy kevés

mohát éltet a pusztuló
     alakzat   és talán
némi fény rezdül egy dió
     beroppant csontfalán

A HORROR METAFIZIKÁJA II.

rajzoljon nekem pontuszi
     komor szirtfokot   kedves
Mr. Blake   kék legyen   s nyuszi
     csücsüljön rajta   nedves

orrocskáját mintázza egy
     Temzén horgonyzó bárka
macskájáról   nagy ronda hegy
     legyen mögötte   nátha

kísértsen kézzelfoghatóan
     mindenik ködpamatban
s a szirt mögötti lomha tóban
     ússzon kivénhedt vadkan

átláthatunk majd izmainkon
     a csontokig   a pőre
fehér árnyékváz mint a bimbón
     vedlett százlábú bőre

valami belső légvonatban
     remegni látszik   nedvek
áramolnak a láthatatlan
     hajszálcsövekben   leplet

terít a nőbeteg magára
     Mr. Blake   érti önt
átkozódik   s  Dögvész! kiáltja
     megposhadt hitvesek előtt

habár nagyúri sarj   honos
     a jobb körökben   matt
szöszke pihéktől bársonyos
     márványló bőr alatt

ős Valois-vér csörgedez
     kitetsző kék erekben
szélhámos persze   ámde ez
     illik is hozzá   lebben

topánja hogyha lép   a zár
     nem is csikordul   hogyha
egy rejtekajtót fenn kitár
     s besurran   lent a konyha

főzelékgőzében lapul
     a zsákmányolt irat
rőt borítékban   a vadul
     megtört pecsét alatt

különös levél   egy helye
     sincs amely rád ne nézne
változtasd meg élted   no de
     Rilke úr mit vesz észre

ezen a szobron   kentaurt
     ábrázol   néhány taggal
túltett Apollón   karba szúrt
     injekciós tű   asztal

előtte szék   és rajta ínség
     párolgó tálakon
merítsen hölgyem   a segítség
     (falvédőkről tudom)

közel jár   így kínál a vámpír
     nagymamája   a tört
kariatida-karra ráír
     egy bűvös női kört

egy pillantást vet   és a ládák
     leomlanak   a gőz
s a víztől gyöngyöző saláták
     gyűrött smaragdja közt

a vámpír töppedt vérfejét
     balra fordítva látja
hogy bús vigyorba rándul épp
     a korpusz pléhpofája

s a hölgy a falnak tántorul
     orrában oxigénnel
az infúziót álnokul
     ragtapasz tartja   fényjel

fakad fel   és a retkeken
     verődik   míg a konyha
tűzhelyfénye hull odalenn
     a vérrel írt sorokra

FOLYAMATOS ÁTMENET

FOLYAMATOS ÁTMENET
Szó sincs arról,
hogy itt valami elhatározáson, néven nevezésen múlna valami.
Nem, szó sincs róla.
Csupán szembenézünk a ténnyel,
hogy szakállunk őszbe csavarodott,
és nincs mindig kedvünk lesöpörni róla a tarhonyadarabkákat, 
kicsipegetni a szőrzet mélyére húzódott lekvárrögöcskéket, tökmaghéjakat. 
Hogy elhúzódó és ravasz ál-abbamaradásokkal cselező vizelésünk 
után nadrágunk kissé átnedvesedik?
Istenem.
Elégedett mosollyal nyugtázzuk, hogy még nem szarunk be,
járni is tudunk – ha meg is állít olykor 
a lábizmunkból combunk belső oldalán felhúzódó fájdalmas 
merevedés,
és ha szélesebben, kissé kacsázva kell is lépegetnünk
combközépig csüngő heréink miatt.
Mosolygunk, bár kissé húgyszagúak vagyunk,
álmélkodva gondolunk egykori szeretőnkre, aki ma már szintén kissé húgyszagú,
ezért nem is köszönünk neki az utcán;
motyogva húzunk el mellette,
és emlékeink is álmélkodóak, szinte valószerűtlenek.
Hát így, jellegzetes szagunkba burkolózva
– mondom, szó sincs itt semmiféle elhatározásról –
húzódunk először a járda szélére.

Nem vitatom, szerepe van itt a mélység vonzásának,
a száguldó kerekek kihívásának is.
Nos, ilyenkor vetjük az első pillantásokat a sötét üregbe. 
Szórakozott, figyelmetlen odasandítások ezek.
Régen is oda-odanéztünk,
szemünk nem akadt meg a látványon, legfeljebb megállapítottuk,
hogy fehérlik ott valami;
nem törődtünk vele, hogy papírdarab-e, tejfeles pohár-e, mentünk tovább.
Most azonban nyugtalanítani kezd a gondolat.
Papírdarab?
Tejfeles pohár?
Mindegy. Megyünk tovább.
Nem fordulunk vissza, ott még nem tartunk. 
Megyünk tovább, de kíváncsiságunk tovább dolgozik;
az a sötét üreg ott ásít már az agyunkban.
Másnap aztán időben észbe kapunk,
és egészen szélrehúzódva megyünk.
Kissé lassítunk is, és figyelmesen megnézzük.
Tejeszacskó.
No lám.
De mi lehet alatta? mindegy. Megyünk tovább.
Ahhoz, hogy elkezdjük a turkálást, valami komoly csalétekre van szükségünk,
– rózsaszín címkés, élénksárga borítékra,
ezüstösen fénylő, élénkzöld dinnyehéjra,
miegyébre.
Ha ez már megvolt, munkálni kezd bennünk a szerzési vágy.
Kezdetben válogatósak vagyunk.
Lerágott kenyérhéj, beszáradt tejföl, törött tojás nem érdekel.
Kutatásunk alkalomszerű,
zsákmányunkat kézben visszük haza.
Az üzletek hátsó udvarán csak később derítjük fel a cukroszsákokat. 

Addigra már életmódunk is megváltozik.
Egyre kevésbé érdekel a külpolitika,
óvodaavatási ünnepségek,
sporthírek.
Tekintetünk nem kalandozik felhőkarcolók csúcsán;
jobban vonzódunk a fal mellé ejtett fagylalthoz,
hiányosan leszopogatott körtecsutkához;
de ez igazán érthető.
Egy új világ nyílt meg előttünk.
Egy új teljesség.

Ekkortól érezzük magunkat
végképp
örökkévalónak.

CSAK

csak az ecetes spongya íze
a napszúrás
a fullasztó függés
csak a két szomszéd agóniája

a harmadik nap csak a férgek

HÉT BAGATELL
(visszanézni)

összetörött ma a tegnapi út
kerted előtt megtorpan a mélység
nyitva feledted az ablakokat
tör-zúz most odabenn a valóság

(13 óra 45 perc)

egy nagykiflit hosszában felhasítok
az Inn Schärdingnél 300 centiméter
Thyl tükröződik az ablaküvegen
pókunk legyet zabál
                                vérengző kétes ékszer

(Vénusz)

szemét lehunyja
bal karja feje alatt
jobbjával elfedi szemérmét

lassan oszlásnak indul

(Bambula nagymesternek)

liliomvánkos és újságtakaró
ékszer-ujjaid zöldre fagyva
múltadba öltözöl 
átvérzed

(Nevijork anno…)

elsötétült a kávéházi szeglet
a pincér arca ezüstös a portól
a csészealjon kiflivég penészlik
Hacsek és Sajó a halálra gondol

(bizonyos blúzok között)

Az ajtó zárva Senki Senki
Levelét veszti a jázmin bokra
     (Kiért kántálnak gyászimát?)
Kopogj Kopogj csak Még Tovább
Lenn egy macska emészt borongva

(tájélmény) 

az íróasztal síkszerű
a kártyanaptár elhajolta 
csend a csend a csend a csend

a dobókockán vodkafolt

SZABÁLYTALAN HAIKU-NAPTÁR

I.

torkomban ahol
igen és nem összeér
gyakran havazik

II.

csontfejű nyárfa
jéghal pendül ágain
megint te vérzel

III.

párás jéggolyó
köré zárulnak szemed
kagylóhéjai

IV.

érintésemmel
megszólítalak   talán
hallgatsz nevedre

V.

meztelen hajad
lábad elé lombosul
rajta ringhatok

VI.

vízre hajló fűz
odalent egy fürge hal
lombjában cikáz

VII.

kint nagy a ricsaj
öled mélyén erdő nőtt
baltám hasogat

VIII.

csónak ringat el
hajamban tigrisdarázs
túlról zümmög át

IX.

párás napodon
szürke csíkokat hagynak
kékest-körmeid

X.

öreg-macska-szél
istenóvta lovagom
ujjába harap

XI.

kitépett tollát
mutatta a varjú    mint 
bizonyítékot

XII.

fagyott szemeden
újságrongyok   ezüstre
pereg a korom

FRANKENSTEIN

ne ismerje meg lábad
a lépcső legfelső fokát 
reflektorok fénye csapkod
a tájékozódás műtárgyai között 
szeletekre metélve az éjszakát

a tereptárgyak és a lovas figura 
árnyképe a téglafalra vetül
amely mögött kezed támasztékot keres 
a túlságosan süppedékeny ülőbútoron 
hátradőlsz     kéjesen kényelmeskedsz 
lábizmaidban ugrásrakész ikrásság 
morzsolódik el mint illedelmes ásítás
a hölgy enervált ah-jában
aki ujjatlankesztyűs kezével
rakosgatja a fantomképeket

pirkadatkor kikúsztam ólamból 
emlékszem

ami fény behatolt az a
szomszédos disznóólon át hatolt 
be    de nekem ennyi is elég volt

ki lakik ezekben a kivilágítatlan
helyiségekben    kinek a hátához
idomultak ezek a sertésvelúr támlák 
ki tölti ki ezeket a házikabátokat

a parkettára zuhanó gyufásdoboz 
csörömpölése áthullámzik a légtéren

a cellában gyalulatlan asztal 
hokedliszerű ülőalkalmatosság 
fönt a rácsos ablakhoz lépcső 
vezet     jobbra baldachinos 
ágy nehéz rőt függönnyel amit 
egy kéz szorít    a vasgolyóból 
huhogás hallatszik    én vagyok 
üzenetem van üzenetem v

ide húzódtam hát vissza s boldogan 
feküdtem le mert fedél volt a fejem
fölött mely megóvott az éjszaka
kegyetlenségétől

kerülje lábad az ösvény
legfelső kövét    ahol rongyaidra 
lezúdul váratlanul a
bizonyosság    nem alkony
és nem varázslat kötötte
gúzsba ezeket az ujjakat
a kézfej idegen erőktől vezérelt
balett-táncosai egy margaréta
szirmaival vesződnek    nem bolygatják 
a hattyúnyak tollazatát

a gótikus koponya kisiklik
a pászmák fényhálójából csak
halk csobbanás a vízinövények

közül    és már a jégtáblán
ringatózva látod a távolodó
hajót    fedélzetén hebrencstermészetű 
teremtőd tetemével    és elhatározod 
hogy többé nem mutatkozol mert 
rémületet kelt elnagyolt arcod
szörnyű erőd és kitartásod
a gyarlók szívében

és elhatározod hogy itt maradsz    az 
ólban    míg csak nem történik valami

és kezed alatt sóhajtozva süpped
a süppedékeny ülőbútor     hullámzó 
nyárban valaki szaporábban lélegzik

gőzölgő ágyra dobva

csak a tolattyúk jártak rendületlen
az összezúzott laboratóriumban
ömlött rajtuk a cseppfolyós nitrogén

aztán sokáig lefelé mentem
átlátszatlan tárgyak vettek körül 
szégyelltem

sokáig lefelé mentem
és most nézed a becsapódó
reflektorfényben ezt a bordó
házikabátot és vese alakú
dohányzóasztalt     tortaszeletet 
 fáradtrózsaszín puncsmázzal

kék forrásodban    hullámzó nyárban
valaki szaporábban lélegzik gőzölgő 
ágyra dobva     akkor
látom csak éjjeli hajad
a kapuk előtt kelsz
felemelkedsz a némák őszébe 
szavaink a vízben álomtalan
szólnak     szégyelli hínárhajú emberét 
a dérverte tenger     ránk hasonlít
a vasárnapból kihántva

egymásra emlékezünk
míg annyira megszeretsz egy házfalat
hogy áthatol rajta tekinteted     a
reflektorsugár     és elsírod magad

szétesett szörnyetegarcodon mázolod
könnyeidet     addigra már
túl néhány felismerésen

hogy mértékadó értéked ez a fegyelmezetlenség 
hogy a rend:
balra a bádogbögre    mellette a
cukortartó     a süppedékeny
ülőgarnitúra     a falon túl az árok: 
elfogadhatatlan

KORAESTI ELFOGLALTSÁG

a szájüreget tisztára mossuk
az asztalra pohárban vizet készítünk
a billentyű működését ellenőrizzük
a fegyvert megtöltjük
a szájba vizet veszünk
a csövet 45 fokos szögben fölfelé a szájnyíláshoz illesztjük
az elsütőbillentyűt meghú ...

a fegyvert megtisztítjuk
elölről kezdjük

elölről kezdjük