Bodor Béla
A nevek születése

Seneca Kiadó -  Thesaurus, 1997

TARTALOM

JELENTÉS A ROCK-MADÁRRÓL
AZ ISMERETLEN NEVEK
AZ ELSŐ MOZDULATTAL
ÁTHAJOLOK A FALON
A RIASZTÓ VILÁGOS
EGY TORZ ÁBRÁZAT
A REGGEL MÁR ÜRES
A MELEG SERPENYŐBEN
TOVÁBBMEGY SZEGÉNY
A TÜKÖRBEN MOST
AZ ÜVEGGOLYÓ A PÁRKÁNYON
AZ ARCKIFEJEZÉSEK
A FESTETT INDIÁNOK
SÁPADTARCÚAK IS
A RÁK A FŰBEN
A RÁSZÁRADT CSOKOLÁDÉ
HOLDFOGYATKOZÁSKOR
A KÖZÉP MOZDULATLANSÁGA
A RÉGI HÁZAK
DOBOKAT ÉS HAJÓKAT
AZ A NAGYFEJŰ RŐTSÖRÉNYES
RITKÁN HASZNÁLJÁK
MINDENT ELVISZ
A DINNYERAKÁS
NEHÉZ ÚGY GONDOLNI
A KERÉKPÁROSNAK
AKIT JÓL ISMERSZ
A VASÚTI TÖLTÉSEK
VANNAK NÉVNAPOK
A KORAREGGELI
A RÉZSÚTOS SÁRGA
A HÁTTÉR HÁTULNÉZETE
A NEVEK KIJAVÍTÁSA
RÁMOSOLYGUNK
MOTOZ VALAKI ITT
BEUGRÁLNAK AZ ABLAK
A FÁSKOSÁRBA SZÓRVA
AZ ASZTALLAPON
MOST LÉDÚS GYÜMÖLCSÖK
AZ IDŐS HÖLGY MOST
AHOGY A FEHÉRRE
POHÁRBA SZÁRADT ASZÚ
ÁTMENETILEG INDIÁNOK
KIÜRÜLT
ÁTLANGYOSÍTJA
A REPEDÉSEK
EGYRE  TÁGABB
NINCS TÖBB FODRÁSZMŰHELY
FÖLTEKINTVE EBBŐL
AZ ÚJSÁG FEJJEL LEFELÉ
TÉRDEDRE FEKTETED
A SZABADULÁS MŰVÉSZETE
A DIONÜSZOSZ-DOBÓKOCKA

JELENTÉS A ROCK-MADÁRRÓL
Azt gondolom, hogy lassan vége lesz. 
Ahogy a sötétség kissé felhígul, 
kirajzolódik a domb gerincén
a súlyos, szürke fonadékcsomag,

tollból, szőrből, vagy pihéből tapasztott 
hosszúkás tojásdad alak. Lüktető
szobor, de nem fej, vagy ha az, arctalan, 
lekopott forma, esetleg egy madár.

A sötétben, ahogy előtte álltam,
éreztem azt a tompa lüktetést,
sötét odújában ahogy a szív ver;
átvette a zakatolást a kő,

lábam alatt a dombhát vele rengett. 
Elképzeltem a nyirkos meleget,
a sötét, csontos, de bélelt üregben 
táguló-összehúzódó szív helyét.

Hogy is lehetne a szívben világos, 
honnan eshetne fény az élő szívre, 
gondoltam, mikor bolyhos felszínéhez 
tapadva álltam a párás sötétben.

Ahogy tehát egy kissé felhígul
a sötétség, és némi fény vetül
a tollburokra, földereng a hasmánt
futó hasíték a merev köpenyen,

a rés, amelynek mélyéről kibukkan
a fonálból szőtt, kissé ragacsos
alakzat éppen az arcom előtt.
De milyen nagyon közel, istenem,

miért kell ilyen nehéznek lennie,
ahogy a szűk helyen nekem feszül, 
arcomba nyomódik; miért nem lehet 
könnyebb egy ilyen nagyon közeli tárgy,

ezt gondolom; miért nem rebbenően 
könnyű, mélyén a verdeső szívvel, 
mézgás vattával ez a nagydarab test. 
Visszataszító az ilyen szeretet-

csomag látványa és - ha mélyére néz 
az ember, nem a szívig, egy réteggel 
előbb - a vattaszerű tojásalak,
ahogy megépül ott bent, a madárban

a résben látom. Hozzá préselődöm,
hogy - ha levedli tollát - megragadjam. 
Lentről a tarkainges kalmárnépség, 
kezével ernyőzve szemét, fölfelé

bámul, hogy hozzáragadtam-e, vagy csak 
megragadtam; nem látnak erre ösvényt,
a kiszögellésekbe kapaszkodnak,
úgy igyekszenek a nehéz terepen

a zavarbaejtő pompás madárhoz.
De fel is feslik akkor már a test,
a kloákától begyéig a hasán 
szétgombolódik a szálkás tollazat,

és lerobban, mint megpattanó maghéj 
a tollas test, ez az egész madárság. 
Megbillen a feje és hátranyaklik,
a köre dobban, kongó hangot ad;

a hirtelen széjjelterjesztett szárnyak 
megroppannak, a szélre csavarodnak, 
és az egész működő szerkezet 
röptében megtörve összeomlik.

Egy halom roncs és rongy köröskörül, 
az alakzatból más nem is marad,
csak a tollburokból kibontakozó 
mézgás anyagú fonadéktojás;

ez a tagolatlan felszínű forma
nem látszik valami ígéretesnek; 
foghatatlan és elengedhetetlen, 
a letisztulás végeredménye ez,

és nem - mint tojásalakja láttán 
gondolnánk - csírája valami újnak. 
Egybeburkol vele a szűk helyen
a sűrű és tapadós levegő,

ez az erjedt, puhán rétegzett közeg,
és megkönnyeztet - hát sírnivaló, 
hogy csak ezé a büdös bélgázé
a könnyűség - csípi a szemem,

pezseg a lecsapódó pára a gubó 
külsején, ahogy máris oldódni kezd
és gőzzé olvad az érintkező
réteg a felszín és a külgáz között.

Nem látni persze innen túlközel
a kibontakozó pompás alakot,
sejthető csak a hozzá préselődő
test megalázó alulnézetéből.

Nem a szem ismeri fel ezt a formát.
A szálak ragacsát simító ujjak
ragadják meg: a tapintás tud róla;
a visszaverődő meleg lélegzet

ahogy a lassan fellazuló felszín
és a párára érzékeny arcbőr
között vattagombolyagként pattog,
az hoz róla hírt. De nincs neve. A bőr

nem nevezi meg. Tartja és becézi.
Egymás foglya a kéz és az anyag,
ahogy érezni próbálja a testem
messzi bentről a gyenge dobogást.

Hallgatóznak tehát az ujjbegyek.
Az arcbőr saját sós nyirkába kóstol.
A mézgás vatta kívülről takar.
Hihetetlenül nehezek vagyunk.

Egy közös szemünk van, mély, mint egy seggluk, 
aztán feloldódik a csontom is,
mintha szálak gubanca lenne minden.
Annyit érzek, hogy felemelkedünk.

AZ ISMERETLEN NEVEK

AZ ELSŐ MOZDULATTAL
                                                a sötétséghez 
igyekszem közelebb férkőzni   A ház
sok apró ablakából gerendákat
támaszt a salakos földhöz a benti fény

Hosszúkás darabokat török le belőlük
és lassan szopogatom   mint a fagyott 
savanyúságot   nem mintha ízlelgetném 
csak rossz fogaim bírnak nehezen a szálkás

öreg fénnyel   Egy hátsó kiszögellésben 
fölemelkedik egy gumivégű bot
és kilöki a bejárati ajtót   míg
falnak csapódik és kissé visszalendül

A fényhasáb végén foltnak látszik
az alak   aki az ajtónyílásban áll
lába alól a kavicsra folyik
a petróleumos sárga levegő

Eldöntendő most   hogy a hátsóajtó 
kifejezés közelebb juttat-e
az ismeretlenhez   vagy a név csak 
beékelődik a megnevező

és a megnevezett közé   A nevek
körül forognak gondolataink
Emlékezetes: a névtelen idom
szálakra bomlott ebben az esetben

ÁTHAJOLOK A FALON
                                          és leveszem
a képeket   Lerakom őket a fal
tövébe   de nem sorban ahogy jönnek
a helyük alá   hanem összevissza

Ez a ház   én is tudom   képtelen 
képeivel együtt sem létezik
A helye van meg    mint képnek a falon 
pókhálóból és porból való mű- 

alkotás   Titkai feltáratlanok
A képpel fedett világos darab
felületre a működő idő
bátran odarakott néha egy foltot

Kopott arany keretben barna zsup-
fedél alatt a holdfénysárga ház
nem is hasonlít   Egy fekete asszony 
árnyéka lép   de nem az ajtó felé

A falon hajol át   egy festett nőnek 
könnyű átlépni rajta   és megáll
a képzelt házban   a szoba közepén
a falnak támasztott képek gyűrűjében

Körben a világos foltokon a por 
pókhálók függőágyaira ült
(Amit látunk   az idő amögött
alakítja a maga dolgait)

A festett asszony ezeket nézi 
Találgat   melyik mire hasonlít 
Hogy a ház átjárható falain 
Ábrázolt-e valamit az idő

A RIASZTÓ VILÁGOS
                                       felületek
titkát nem fejti meg adóvégrehajtó
sem mérnök   Vannak eszközökkel zsúfolt 
műhelyek   cipészműhely   szabóműhely

képkeretező   ahol a tekintet
az anyagokat   célszerű tárgyakat
saját sugárzásával tündökölteti

és van ruhatisztító és iparcikk-  
kölcsönző ahol megbénítja
az évszakokat az átmenetiség

A szobrászok a szabad ég alatt
dolgoznak és ha besötétedik
zsírt forrósítanak serpenyőjükben
Nincs dolguk riasztó világos felületekkel

EGY TORZ ÁBRÁZAT
                                        a falról levéve 
egyszeriben egészen mást mutat
mint amit az emlékezet őrzött
A tájkép régen rettentő pofát

vágott a félhomályos átjáróban 
Körtehomlokon két aszott füge
volt két pofája és köztük   mint torkon 
borotvametszés   ferdén hasadt a száj

Most napfényes alvadtvérbarna tarlón 
és domboldalon vörhenyes virágok 
merednek   és a zöldessárga út
a fú között mint ferde deszka billeg

A REGGEL MÁR ÜRES
                                         szakába lépett
A padló nyúlánk deszkaszálai
a félignyitott táblás ablakoktól
a bejárati ajtóra mutatnak

A bútorok mind nagyon magasak
Most azt játszom hogy vendégeket várok 
Kávét főzök és igen gondosan
szét is szedem és elmosom a főzőt

A jól ismert rajz a látómező
szélén szinte a fal mintázatába
simul   Hosszú utat tesz meg lassan 
mégis hirtelen   és nem is hasonlít

A sebezhetetlennek tűnő alak
száraz pikkelyes bőrét fölrepeszti
a letört csészefül: bőrösödő tej
felszínét bizonytalan ezüstkanál

A tálcán elmosott zöld csészék sora 
Levágott körmömből egy kicsi darab 
hogy fölcsippentem   volt helyére pattan 
A túlsó járdáról átvág a postás

A MELEG SERPENYŐBEN
                                               a felütött
tojás felülről megbőrösödik
és az alját kissé odakapja
de belsejében a fura kocsonyás

óriáscsepp olyan ellenszenvesen 
lötybölődik   mint a vízszintező
üvegcsövében a légbuborék

Fázol   Kezeidet a langyos kályha 
oldalához tartva összedörzsölöd
A sarokból látom ahogy forgolódsz

Fölhajtod bőrkabátod prémgallérját 
Nevetséges együttes   Nem látsz engem 
Azt hiszed egyedül vagy a fűtetlen házban 
Tej és friss kenyér sarka jár az eszedben

TOVÁBBMEGY SZEGÉNY
                                              ahol az átjáró 
üvegajtaján lombokat ír a gőz
és benyit a leszakadt mennyezetű 
fürdőszobába   Megemelgeti

egyik botjával a kádba zuhant 
nádkötegeket   malterdarabokat
Át is lépi a magas küszöböt
és könyökével becsapja az ajtót

A féltéglák között végre ráismer
a fakó nyersvászonnal behúzott 
vasalódeszka elkeskenyedő
végére   és botjával megböki

A kulcslyukon át a félhomályban
már semmit sem látok   Nem is értem
ezt a bezárkózást   Rég nem szokása 
Azután lassan megnyitja az ajtót

a huzat   Sehol senki   A mennyezet 
koromgyapjas téglákkal kerített 
nyílásából lógó ruháskosár
törvényeket hatálytalanító jelenség

A TÜKÖRBEN MOST
                                     valami más látszik 
nem az ami már nem is tükröződhet
a párapárnán   arccal rásimulsz
az üveglapra   Saját szétlapuló

tarkódra látsz a gőzfodrok között
A bő pizsamát nézed   fénytelen 
gombokkal   és a pillanatképre
ürügyet adó nagy posztópapucsot

Olyan vagy így a tükörbe préselve
mint egy igazolványkép a turista 
egyesület tagsági könyvében 
Kikandikálsz a lapok közül

Az ecset ide-oda mozgását
követed a kiválasztott fatörzs
előtt a levegőben   Egy széles
fehér sáv   azután középre egy kék

így ni   imbolyognak a gőzlombok
a kopasz gallycsokrok hóna alatt
a ködben   Forró téli túra ez
Nem tévedsz el   A gőzfán ott a jelzés

Fehér-kék-fehér fehér-piros-fehér 
Megnyitod a felemás porcelánszemű 
csapokat   A bordón izzó rézhenger
alatt sziszegve égnek a hasábok

AZ ÜVEGGOLYÓ A PÁRKÁNYON
                                                             halott 
Nem látszik benne semmi   A verdeső
pávaszemes szárnyak alatt nem maradt 
egy csepp fény   amivel varázsolhatna

Reggelre végig az ablakkereten
nyirkos gyöngyök füzére fénylik
és pattog ahogy szárad   idegenkedve 
emeljük ki a tetemet

AZ ARCKIFEJEZÉSEK
                                        az lehetetlen
hogy megismétlődjenek   Megáll szegény
a földig érő öltözőtükör
előtt és a képpel szembefordul

A száj: száj   és a szem is szem   igaz 
Ismerős persze   Mégis idegen
A két botot egy percre összefogja
és így szabaddá váló bal kezét

ajka vonalán végigvezeti
Alaposan megtapogatja   majd
a levegőben megismétli ezt
a rövid egyenes mozdulatot

Azután nyelvével szájpadlására
tapasztja a keserű csokoládét
Szája így vértelen fehér vonal
Nem ismétlődsz meg     mondja   Nem:   nem

A FESTETT INDIÁNOK
                                          félkörben állnak 
a rakétakilövő állvány előtt
A rizsesdoboz celofánablakán
látszanak a bent futkározó hangyák

Elhagyottan állnak aprócska 
körhintáik   hullámvasútjaik
a csúszda   és a Hangyavidámpark 
többi komolytalan játékszere

Érettek már az igazi kalandra
A szikraeső és a robbanások 
visszhangja felriaszt egy madarat 
Állítólag búbos (vagy büdös-) banka

SÁPADTARCÚAK IS
                                     készülnek néha 
műanyagból   Aránylag könnyű őket 
alakzatba állítani   Van lovuk
és közlekedési eszközeik

A kisiparos jócskán fel is szokta
fegyverezni őket   De arcukat
nem festi ki   Vonásaikat nem 
formálja meg föld eső napsütés sem

A RÁK A FŰBEN
                              kicsomagolódik 
Levedli sorra a nadrággombokat 
tízóraipapírt   aprópénzt   horgot
a tengeri liliomként a hátán

hajladozó óvszert   Védtelenül 
szárad a zakatolásban   Közel 
a pillérekhez   de biztonságos 
távolságba a malomkeréktől

Kemény páncélja olyan könnyű lesz 
ahogy szárad   hogy felkapja a szél 
A kocsonyás test   mint elejtett tojás 
hártyabőrében tétován lötyög

Kilógó belei kék sávokban 
folytatódnak a kövön a test mögött 
és darabok szakadnak le a hasából 
ahogy vonszolná magát a víz felé

A RÁSZÁRADT CSOKOLÁDÉ
                                                     együtt 
bomlik az elföldelt gégefővel
A temetőtől nem messze   a tónál 
bokorban állnak a kerékpárok

mint tömeges összeütközés után
Az út közelében   távol a réttől
a kabinokhoz elkanyarodó
kitaposott kavicsos ösvényen

széttárt ásólábakkal fekszik szegény 
A vízben apró állatkák lebegnek 
Ivadékok   Nincs köztük ismerős

HOLDFOGYATKOZÁSKOR
                                                 mozgolódni 
kezdenek a régi házak   Furcsa
fények tükröződnek ablakaikon 
vörösen a megszokott sárga helyett

A dupla ablakok közötti résben
megőrülnek a legyek   elborultan 
verdesik magukat az üvegnek   és 
a hangyák vég nélkül vándorolnak

A szárnyashangyák vezetésével 
körüljárják az ablakot   a házat 
átbújnak a falak alatti résen 
levéldarabkát   hangyatojásokat

hurcolva a végkimerülésig
vonulnak párnán széken szekrényeken 
míg hajnaltájban végképp elcsigázva 
visszatérnek elhagyott bolyukhoz

A legjobb hogyha esik az eső
a holdfogyatkozásos éjszakákon
Tócsa tócsa hátán   Az ember az
ernyő alatt a lába elé néz

A KÖZÉP MOZDULATLANSÁGA

A RÉGI HÁZAK
                            változnak örökké 
Mozognak   Nincsenek állandósult 
éleik   törésfelületeik
Hol itt   hol ott nő ki rajtuk valami

Mint keskeny résen áttüremkedő 
amőba mely félig még odaát van
úgy nőnek valóságon kívül maradt 
alapjaikból a mi időnk felé

A szándék és az akarat közötti 
hézagon keresztül törekszenek 
világunk sárga fényei közé
és átszíneződnek alkalomadtán

Tömbjük látszólag mozdíthatatlanul 
tölti ki a tér belátható részét
mélyük azonban mindig tartogat 
egy darab elfoglalható ürességet

DOBOKAT ÉS HAJÓKAT
                                            a padláson 
találsz a legkönnyebben   Porba fúrt 
orrával a kibelezett kajak
hernyóként araszol egyik vödörtől

a másikig   De egy ütés a dobra
és megrendül a súlyos levegő
az öreg szagú gerendák között
A porlemezek felhasadoznak

Apró csurgások keletkeznek a 
nagydob réztestén   és lent sok kicsiny 
kupacba gyűlnek a hajó kiontott 
zsigereinek lakkos felületén

Az ablakon bevetülő fénysávba 
fel-feltörő és lassulón kavargó
örvényt épít a por   A villanyizzó 
sötéten lüktet a bőrök között

AZ A NAGYFEJŰ RŐTSÖRÉNYES
                                                            fickó 
akit ott láthatsz rózsaszín szvetterben 
bírói talárra vágyik   Szeplős 
krumpliorra és lapátfülei

nyugtalanul izegnek-mozognak
ha szó esik a modem tézisekről 
Mamájának kissé meghajolva
mondja   kezicsókolomédesanyám

A lábát föl kell emelnie aztán
és mint a szeme a csípős hidegben 
cipőtalpa is kifényesedett

bizony   ahogy csúszkált hazafelé 
a gyérforgalmú utca befagyott
pocsolyáin   Senki sem hiszi el 
neki akárhogyan bizonykodik

hogy egyszer sem fordult vissza
hogy egyetlen percre sem állt meg 
visszanézni a jég alól
fölfelé meredő szempárba

RITKÁN HASZNÁLJÁK
                                          a csigalépcsőt
A porban még a legutóbbi lábnyom
is megvan   a fekete vászonharang
alatt ingó satubakancsos lábak

lenyomata   Az erkélyen olyan
régen nem járt senki   hogy nincs is ott 
erkély   és csak a leszálló galambok 
gyakran dobbanó megérkezése

bontotta meg a keskeny téglapárkány
és azt tette itt-ott foghíjassá
a harmonikás ablaktáblákat és
az órafülke zsalugáterét

Ha majd a gőz a kövezet alatt
a csempeszájú cserépcsöveken
tompa surrogással átiramlik
és a kőfal langyosan izzadni kezd

a gipszfigurák mögötti sarkokon
A két mutató fedésbe kerül
A fa pattog   Árnyék nincs sehol:   Súlyos 
köpenye felé lendül a bronztárgy

MINDENT ELVISZ
                                 a teherautó   a 
vászonkötényes szállítómunkások 
szokatlan óvatossággal emelik
a platóra a faragott lábú

lámpát   Fölteszik az előzőleg
kiürített padlást   és arra a
pincét   de közéjük terítenek
egy vízhatlan ponyvát hogy elkerüljék

(az elkerülhetetlen) kavarodást
A kamrából csak a szilvabefőttek
illatát csomagolják darabonként 
újságpapírba (mert ponyvából soha- 

sincs elég)   és az ingaóra kerül
a pótülésre   A lakószobák
végül is összehajthatók   csak a
sarkokat kell újra glettelni

A gyümölcsfákért még egyszer fordulnak 
mikor megszáradtak a hevederek
A talaj végül így is ott marad
emlékektől savanyúan szaglik

A DINNYERAKÁS
                                a piactéren 
hatalmas   ha az ember eléggé 
alulról nézi   még egészen apró 
korában   amikor a délután

mindig beláthatatlan és meleg
A rakás mellett valaki   igen
egy testes férfi ül   és a fogát 
piszkálja egy törött gyufaszállal

A csővázas piaci asztalok
közötti keskeny utcákon éktelen 
lármával porbajszos utcagyerekek 
föltartott állal deszkára hasalnak

és meglódulnak az aszfaltozott
lejtőn csörömpölő járműveikkel
A csupasz seprűnyélre kalapált 
csapágyak sírnak a fordulóban

A nagy zöld rakás erjedő leve
eléri a rácsot és lecsordul
A harangozó mögött a vasalt 
nyílászáró dörrenve becsapódik

NEHÉZ ÚGY GONDOLNI
egy kivágott 
barackfára   ahogy elkallódott 
szerencsepénzekre vagy könyvekre 
emlékezünk   A kiásott görcsös

csonk a spíreák virágaival
beszemetelve   mint terítékre
tett vaddisznópofa nem leírás
tárgya   alanya lehetne inkább

Délután   amikor elnyugszanak
a fuvaroslovak a szekerek
mögött egy kevés abrakkal és már csak 
olykor dobbantanak vagy vizelnek

a darabos vér meglódul a szívben
a káros örvénylések elsimulnak
és a test átengedi kiválasztott 
csapadékát a renyhe keringésnek

A KERÉKPÁROSNAK
                                       nincs neve   nem 
kötődnek személyéhez sajátos 
rikkantások vagy mozdulatok sem
de már messziről felismerjük a zöld

vázra pattintott   ragacsosan fénylő 
láthatólag rendszeresen zsírozott 
pumpát   amely nehezen lemosható 
fekete félholdakat hagy a kézen

és vérhólyagot rossz mozdulat után
A szombaton kötelességszerűen
felfújt gumik egyenetlen nyoma 
a járdára vezető homoksávban:

ez védhet meg az átmenetiség
sajátos lelkiállapotától.
mikor a zene széteső hangjai 
keverednek a kutyaugatással

A kerékpáros gépéről leszáll
A kertkapunak vagy a kerítésnek
dönti   és kiosztja a jelzőket
híreket   arckifejezéseket

AKIT JÓL ISMERSZ
                                   gyakran vált ruhát 
Eldobja a régit   vagy egyéb úton 
szabadul meg tőle   Ráadásul
más dolgok is folyton cserélődnek

rajta   Az apró hegedűt naponta
látod a hajtókáján   mégis   ahogy
siet a hídon át a kerekét
vesztett malom felé   mintha ma látnád

először   Bölcsességét összeméred
egy nyitott veranda küszöbén hagyott 
fél pár ortopéd cipő helyzetéből 
levonható tanulságokkal   és

alig hiszed   hogy tanításai
lehetnének   bár tanulmányait
befejezte   Hirtelen nagyon kicsi
leszel   Végighúzod a kerítésen

a kezed   Az udvarban festéküket 
pikkelyesen vedlő fatárgyakat
látsz   Sziklakertet   Ez visszatekintve 
esetleg kissé már ízléstelen

A VASÚTI TÖLTÉSEK
                                        környékén 
gyakorta terem gyermekláncfű 
vagy pitypang   amit igen helytelenül 
kutyatejnek neveznek a gyerekek

akik túlságosan közel élnek
a szavakban rejtőzködő képhez
és távol a meghatározásoktól

A sorompó   a kereszteződések 
közelében sok az idegen arc
inkább csak a sapka   a mozdulat

a kabát az   ami ismerős   Könnyebb 
a termoszokban kotyogó meleg
italra gondolni   mikor a vonat 
mélyülő dübörgéssel távolodik

VANNAK NÉVNAPOK
                                        amikor a tésztás-  
dobozok kartonjából kivágott 
képregényhősök nemes arcélével 
egyénített figurák végleges

elhelyezést nyernek a ruhásszekrény 
átgumizott filmesdobozaiban
A színes papírcsíkokból ragasztott 
lampionok üzemképtelenek

szemlátomást tűzveszélyesek   mégis 
ott lógnak mind zsinegfüzérükön
a bizonytalan időközönként
felhúzható falióra előtt

akárcsak a süteményestálcák
kerek jégmezőin álldogáló
pingvinek   a zsíros doboztetőkből
kivágott mosolygó eszkimófiúk

a reggel mintha hosszabb lenne kissé
és később kezdené rutinszerű 
tevékenységeit a nap   Megkésve 
száll fel a harmat az orgonasövényről

A KORAREGGELI
                                járókelő
megtört árnyképe a mennyezeten 
hosszúorrú   elnagyolt lécfigura
Előbb egy szürkés sáv jelenik meg

a fényrésben   alig később   mint a 
lépések kopogása   majd mintha 
derekával a földbe nőve szállna
egy pillanatra kimerevedik

Most alig hihető hogy egyedül
vagy   Ahogy a felszálló szuszogások
és paplanpárák keringenek a
langyos homályban   a képét sem tudod

felidézni a kerti vízgyűjtő
betongyűrű meztelencsigáinak
Aztán az árnyék elhajlik a szűk
résben és hirtelen átbukik magán

Egy pillanatig még határozatlan
alakú folt   ahogy a szem játszik
a közeli emlékkel   Az elmozdult 
kavicsok is a helyükre találnak

A RÉZSÚTOS SÁRGA
                                      holdfényben az arc 
és a ház gyakran összeér a tájjal
Ahol egymásra futnak éleik
a felületek szinte egybefolynak

A két egymás felé mozduló árnyék 
nyúlványokat   állábakat növesztve
próbál határvonaluk közelítő
pontjainál egymásba ömleni

Ha megfelelő a megvilágítás
az átáramló fény rezgése a
hullámzó csillókkal tapogató
formák között a hézagot kitölti

A külvilág ilyenkor már korán
elnyugszik   Az érintkezés vonalát 
elkerülik a repülő tárgyak és
hullámok   Nincs további tennivaló

A HÁTTÉR HÁTULNÉZETE

a tenger mélyén 
moszatok borítják
a romokat

a háttér rongyai

várakozók a 
fényképész előtt

“véres kardot hoztam”
 játsszák a gyerekek 

a háttér egy kiállítás
installációja

hátulról fenekek, 
elölről -  feltehetőleg - arcok láthatók

a fej számára vágott  nyílásban váratlanul 
tengeri állatok tűnnek fel

az ülepek fölfelé 
gerincben folytatnak

a háttér - remélhetőleg -  elfedi magánéletünk 
intimitásait

a háttér mögött dolgozik az igazi fényképész: 
lencsevégre kapja 
a szerelmespárt

hajó úszik el fölöttünk, mint különálló 
világegyetem

a kapitányi kajüt könyvespolcának oldalán
régimódi hőmérő függ

a hajósok is halandók 

kiemelkedünk a vízből: a tenger a kertben terül el

valaki elkarikázik
a kerítés előtt

Sorsszerű lépés: 
felegyenesedünk, beállunk a sorba,  és lefényképeztetjük magunkat a feltételezett fotográfussal

	
TÁVOL MINDEN NYÍLÁSTÓL
                                                      emlékektől 
félreeső területen   szűrt kék
közegben bíbor formák alkotnak
hullámzó bársonyos bevonatot

építményeken és képződményeken
Az elsüllyedt falikútnál   ahová
a vendégek sohasem érkeznek meg
mert jobban szeretik a réti sétát

és az árnyas ligeteket a nőknél:
lépcső sejthető az omladék között
Nincsen üreg sem hasadék lakatlan 
Oldalazó vakrákok fészke mind

sós vízzel teli algákkal rakott

ÉS NEM MESSZE ONNAN
                                              faépítményre 
települt különös alakzatok:
tarka foszlányok lényekként lebegnek

kígyózó rongyaik nyers barnás fénye 
megtöri az élénk színek uralmát
és színesebb a víz alatti szűrt
világításban színüknél visszájuk

A TÜRELMETLEN SORBANÁLLÓK
                                                                előtt 
sötét bíbor rejti a leolvasott
vízórákat   A könyökcsöveket 
elsősegélyben részesítette

egy úr   Ahol a só havába fagyott 
függőlegesen kapaszkodnak
a házatlancsigák helyet adva
a házban rejtőzködő házalónak:

AZ EGYENES
hegyesszögben végződő 
vaspengét   amely szegecsroncsokat 
zörget   gömbölydedre csiszolt élén 
felvérzi a rozsda   a délután

VÉLETLENSZERŰEN
                                       kiválasztott 
óráiban a térnek egy gondosan
elhatárolt szelvénye új alakot 
pontosabban új értelmezést nyer

ELSZIGETELT TÉRHASÁB
                                                esetleg 
erotikus képzeteket keltő
hátulnézet a háttér felől
A várakozás erotikája:

a bármely pillanatban várhatóan 
megjelenő arc számára fenntartott 
háttérszínű nyílás erotikája
Fejnek való kör a háttér rongyain

AZON TÚL VÉLHETŐLEG
                                                az előtér 
látszik   akárcsak egy mélytengeri 
akvárium   vagy a búvárhajó 
kajütablakán át a tengerfenék

Színes hal úszik át a fénykörön 
Kagyló nyílik lassan   és hirtelen 
összecsapódva felszökken   lesüllyed 
Ívet rajzol a vízbe az iszapból

AHOGY AZ ISMERETLEN
                                               ábra üres 
köre mögött (vagy előtt?) sorakoznak 
a popsik összeillesztett cipói
Úgy lehet: az ábra esetleg derűs

Az ívelt hátak derűs képeket 
sugallnak   A testek középvonalán
a gerinc látszik az ölre hajolva 
Ízenként átüt a bőrön és a sima

izompárnákon a lábasfejűek
váza   a feszesen ívbe hajló 
lakófülke-sor   a nagy liftutazás 
pályája az ágyéktól a nyúltagyig

Ahogy a csiszolt üvegminták úsznak 
a vörösbor felszínén   úgy feszülnek 
egyre keményedő hártyák a test 
mélyén őrzött vörös folyadék köré

A belső és a külső váz között
A bőrön innen és a beleken túl 
elszántság és aktivitás híján 
lapockákká silányultak a szárnyak

AZ EMBER
                    mintha mellékesen tenné 
buzgólkodik két comb zárójelében
és reméli   hogy elkerülheti
a reflektorfény bevágódó kúpját

Hátulról a sorbanállók unott
tekintete elől a festett furnír
és rongy takarja az ember fiát
Egy kiállítás képtelenségei

AZ ISMERŐSEN ISMERETLEN
                                                      háton 
egy nő körmei közszemlére tárvák
Ez kiszolgáltatja   Egy aktmodell 
ujjbegyei nem lehetnek ilyen

szüntelenül motoszkálón turcsik
A kisujj hitelesen túl rövid és
bizalmasabb az ujjvégek útja a
hajas fejbőrön a nyúltvelő felé

a megengedhetőnél   Ez a mozdulat 
ahogy hátát mutatja a háttérnek
és szembefordul a nem látható 
nézővel   ez elismerésre méltó

A VÍZ AZ AMI ÖSSZEKÖT
                                              A fönt-lent-  
mindegy-közegben a díszletrongyok 
között sötétlő kerek léken át 
képregényhősök buborékfüzére

emelkedik a szánkból fölfelé
és lassú papírsárkányként lobog
majd mérges öklöcskék csokrává váltan 
pergőn dörömböl egy hajó fenekén

A tükörhártya túlsó oldalán az 
uszályfedélzet mosószertől síkos
A sötét mélység hínárroncsot ringat 
Képed buborékfürt töri szét

A HŐMÉRŐ EZÚTTAL
                                        tizennégy fok 
Réaumurt mutat   Szokatlan mérték 
a könyvespolcon a műszer fölött
álló   más fokra hajló élőknek

Huzat támad   ahogy nyílik az ajtó
A kályhában a hamu fölparázslik
Kezünk nyomát és szerszámainkét
őrzi a mellé tornyozott hasábfa

A furcsaforma lucfenyő tömött bükk 
csomós akác hasítva áll   eleget
vágtunk   de mégis fáztunk   túl hideg volt 
Említette is   Kötöttkabátot vett

FEJÉRE KÉSŐBB
                               sapkát   rendszerint 
sötétet húzott   Drága   illatos
cigarettái az utolsó héten
sorra kihullottak ajkai közül

Nem fordult utánuk   ahogy a bíbor
aljazat felé   szétnyílva   lassan
lebegtek   és a sodródó ruhákkal
eltűntek a növényi fonadékban

LASSAN SZÁLL FEL
                                    a nedvesség homályod
fájában   A hullámzó talajból 
terméskőgyűrűbe foglalt növényi
kardok merednek a felszín felé

Kezdetleges hajómakettek   durván 
ácsolt spanyol gályák fedélzetére 
tottyannak az érett kajszibarackok
A döglött darazsakat behavazzák

a gyöngyvessző apró virágai
A hajómodellek számára ásott 
medence vizét beissza a föld
a növényzet   az egykori folyóágy

AZ ÉBRENLÉT ÁLMOS
                                         kerékpárosa 
vörösen rezgő sörénnyel közeleg
a kizárólag számára alkotott
forma kényelmes ürege felé

Arca is vörös az erőlködéstől
Kezei átlós hajszálinazattal 
feszülnek az ívelt biciklikormány 
kosszarvának   és az izmok és inak

számszeríj-játéka a bőr alatt
ahogy a váztól átveszi a rezgést 
mintha csak példája akarna lenni
ennek a céljaszegett pontosságnak

EBBEN A TÉRSZELVÉNYBEN
                                                      épp ahol 
a deszkafal kerek kivágatán
zavaros világosság szűrődik át
a bőröd ráismer a felületre

Érzed a durva deszkaszerkezetre 
feszített feslő szegélyű rongyok 
visszáját   Megtapintod és bólintasz 
Csak a túloldali ábráról nem tudsz

semmit   hogy miféle díszlet látszik 
arcod körül   a zömök szerkezet
és a ránőtt pompás foszlányok mögött 
(előtt) a háttér kiismerhetetlen

Ezt a térszelvényt választod tehát
és rövidesen sorra is kerülsz
Fellépsz a padkára   Egyensúlyozol
Az ellenfényben visszamosolyogsz

A NEVEK KIJAVÍTÁSA

RÁMOSOLYGUNK
                                  a fényképészre   Nyirkos 
markunk   mint éhes béka   a nadrág 
varrását csipkedi    A fényelnyelő
paraván résén át kilátás nyílik

a félkész osztálytablókra   az egylet 
kalligrafikus ékítményeire
az izzólámpák fölött a gyűrött
alumíniumfólia-ernyőkre

Örökzöldek között a pázsitágyban
égetett földből formázott idom- 
talan figura dől a föld felé
Anyagából a földre hulló apró

kavicsok kis kupacokba gyűlnek   A
repedező far   morzsolódó mellek
a tömzsi lény a fűre tükröződve
saját vörös porából újraépül

A műteremajtó kettős tejüveg
ablakszeme mögött most átoson
egy alak   és mielőtt továbbfutna
az ajtó mögött meghúzza magát

Sárgásfehér kis kontya megremeg
az indulattól   Sápadtan botorkál 
a többszintes villa csigalépcsőin
föl és le   az ujjfoltos abroszokba

burkolt illetlenségek között   mint egy 
légáramlat   A portól csillogó
fedőruhát a kemény kődudákon
(és elpirul ilyenkor)   megsimítja

MOTOZ VALAKI ITT
                                      A szekrényajtó 
fájának mintázatában rejtőző
baglyok arckifejezése a párás
sötétben példátlanul fenyegető

A beszűrődő ritkás madárhangok
semmi bizonyosságot nem adnak
Éles és rövid kiáltásaik
megzörrentik az ablaküveget

Az ablaktáblák túloldalán rezgő 
hullámverésből zöldesen izzó 
érhálózattal úsznak át a holtak 
hangtalanul   csak az ágy reccsen olykor

inkább távolító mint visszarántó 
impulzusként   Igen: a fatáblák 
átjárhatók   nem is jelentenek
akadályt a benyomuló lábnak

A hosszú fehér hálóing fel sem
gyűrődik   ahogy a hálószoba
légterébe hanyatt beúszik lábbal
előre az őszsörényű tetem

A sárgakörmű   lilamárványos
lábfejek végigcsúsznak a nyakadon 
ahogy a tekintet nélküli szemek 
csapongásához csavarodó törzs

fordulni próbál   Összerendezetlen 
mozgású ajkai elsiklanak
a céltárgy felületén   benyálazzák
az arcod   és a száj sarka az orrod

hegyébe akadva megnyúlik   mint
egy térdharisnya torkolata az
ujjaid között   ahogy hiába
próbál cuppantásra csücsöríteni

Rugalmasan hatol át arcodon
a test   mint szappanbuborékon a 
kovácsoltvas kerítés lándzsahegye
A ház előtt két vastag ló nagyokat

dobbant és harákol   A szomszéd szoba 
hiányzó ablakszemén betévedt
veréb megint az üveghez veri
magát   Ott mintha világosodna

BEUGRÁLNAK AZ ABLAK
                                                nyiladékán
a korcs macskák   Az ablakpárkány alatt 
kisszék áll   nehogy a talpuk megüssék
és a kályha előtt már várja őket

egy förtelmes serpenyőcske zsírlucskos 
krumplival   Az öreg hölgy elnéz fölöttük 
Gombóccá gyúrt kenyérbelet töltött 
lekvárral   és míg macskái egykedvű

szfinkszpofával ülik körül a lábost
ő az egyszerűség kedvéért fogát 
pohárban hagyva   a lekváros kenyér-  
gombócokat forróvízbe mártja

megforgatja mákos porcukorban
az asztalra rakja   hogy ne kelljen 
mosogatni   sorbaállítja   és ha
betelt a sor   lassacskán enni kezd

Elképzeli hogy kirúgja a széket
maga alól   a lakrész ajtaját
feltépi   a kaptárakat sorra
felemeli   és úgy vágja a falhoz

hogy szertefröccsen méz viasz rovar 
aztán méhcsuklyával a háta mögött
rohan rohan a fáskamrák felé
Leveri a kisbalta fokával

a rozsdás lakatot   Úgy nyitja fel
a fásládát hogy malomkőnyi   súlyos 
pecsétet érez szilánkokra törni
amint a bonctani posztert kirántja

Kisimítja az összetekert kartont
és kisasszonyhoz nem illően dörgő
hangon   hogy minden vénlány összecsődül 
ismerteti az ábrákat   Ilyenkor

esteledik már   Az utcán falragaszt
enyvez egy férfi   A macskák lassan 
szétszélednek   Poszméhek dongnak az
útszegély elfajzott virágain

A FÁSKOSÁRBA SZÓRVA
                                               mint a krumpli 
lapulnak az alig néhány órás
vizslakölykök   Az elletőrekeszben
már semmi sincs   A nyolc magzatburokkal

felpüffedt hasában az anyaállat
mellette fekszik a szőnyegen   és csak 
álmában rúg és rángatózik olykor
ha lépteket hall a lapostetőn

Éjjelente visongó állatok
hagyják karomcsipkés mancsaik nyomát
az összeszurkozott kátránypapíron
vagy a rápergő hókásás latyakban

A kutya álmában is felugat
ilyenkor   halkan   nehogy felverje
maga is tudja: értelmetlenül
a kölykök és az alvó ház nyugalmát

ahányszor fönt a nyestpár megriad   mert
a konyhaablak ujjnyi vastag rozsdás
rácsán egyhangú dallamot kocogtat
egy szélhajtotta száraz tujaág

AZ ASZTALLAPON
                                   ahol a kitágult 
illesztéseknél a száradó anyag 
meghajlott   és pordunnával fedetten 
(nem is olyan) keskeny rés húzódik

az első dobütésre kráterek
sora jelenik meg a felszínen
míg odalent az agyaggal tapasztott 
hajópadlón kis kúpok sora épül

a lehulló porból   Az asztalról 
leemelt bádogtakaró kongó
hangja megrezdíti a padlástér 
levegőjét a porszagú sötétben

és az ismeretlen nyelveken szóló 
gyermekhangú ének valószínűtlen 
messzeségből hallatszik   a templom 
galambablakánál is magasabbról

A rőthajú fickó keze megrándul 
a dobparancs első hangjára már
és mégsem mozdul   Állva ott marad 
a sötét lepelbe burkolt test előtt

A takaró alól kilógó   kopott 
lábujjakat bámulja   ahol a
szétporló gipszből kilátszik a drót
és a festményeket   amelyeken

embernek látszik a pusztuló alak
lefoszlik róla minden idegenség 
elvont hittétel   erkölcsi parancs
Vére sem fröccsen   Eszméletlen szegény

Csak az ácsolat függőlegesbe
állítása okoz fejtörést a
szekerceforgató ácslegénynek
A gyertyalángtól ingó díszítmények

között elveszetten bolyong a fakó- 
vörös fiú és cérnahangon szűköl
Valami hideg kocsonyás anyagtól
érzi zsebébe gyűrt nyirkos kezét

elővonhatatlanul ragacsosnak 
Malomkőnyi őszirózsacsokrát
a szobor talapzatán acélos
szemű idősebb hölgy helyezi el

MOST LÉDÚS GYÜMÖLCSÖK
                                                      tapintása 
kísért a páratlan emlékező-
tehetségű ujjbegyekben   a bársony
horgas bolyhai a málnaszemek

sörtecsomóit idézik   és az
érett   napon langyosodó bogyók 
kézmelegét   A kis köteg szárított 
levenduláról pedig a cserjesor

tüskés gallycsokrai jutnak eszedbe 
melyeken a legyezőscsápú kis
pillék szívesebben mászkálnak mint hogy
röpüljenek   miközben a harmat

zsugorodó gömbjeit döfik át 
kiegyenesített szívócsövükkel
és fel sem szállnak   amikor ujjaddal 
megérinted bársonyos hátukat

A pontok nem alkotnak egyenest
sem félegyenest ebben az esetben 
Egyetlen ponttá csavarodnak   melynek 
azonban tapinthatóan teste van

kiterjedése   amin át a postás
vagy a körzeti orvos fél napba is
beletelik míg elkarikázik
Fölfelé meg is áll egy pohár sörre

A légáramlatok lesiklanak
erről a térdarabról   poloskákat
hoznak valahonnan   és nedveik
szagát görgetik át a bokrokon

vagy megrázzák a fát és bársonyos 
barackokat pottyantanak a kerek 
kőasztal abroszára   míg össze
nem zsugorodik minden falevél

málnáit vesztve hámló háncsú vesszők 
töviskoronájává tisztultan áll 
gyökérzetének titkai fölött
a cserje   mintha élne   mintha csak

föld feletti része volna a talaj- 
mélyi korpusznak   amit megkoronáz 
és szétteríti a felszínen a
vaskos bársonygöb levendulabűzét

AZ IDŐS HÖLGY MOST
                                           autóbuszra száll 
A megállónál a padot már régen 
szétverték   fáját elhordták   ő mégis 
egyenes tartással   illedelmesen

helyet foglal a semmire terített 
egyébként éppen ezt a célt szolgáló 
kendőn   a két szétmorzsolódott műkő 
padláb között pontosan középen

Ezúttal idegen kerületbe
utazik   ahol senki sem ismeri
számtalan szégyellt húgát   (az egyik
a szemétben turkál   a másikat

elfordították és férjhez hajtották 
gusztustalan hajlamai)    de még
öcsikéjét sem   a papa kedvencét
a sorban a tizennegyediket

Erre gondol   majd hátra dől a pad
elveszett fáján   és szemét lehunyva 
fordul a gyenge napfény felé   amíg 
a sofőr beáll (Az ágyvég rácsa közt

sárgásősz hajfonat függ a tarkóról
Szürke macska pihen a mellkason
A többiek kitágult szemű szfinkszként 
sorjáznak a kályha körül)   A halkan

doromboló busszal átlépi most a hölgy 
a tér határait   Érvényesített 
vonaljegyét az ellenőrnek büszkén 
kihúzott derékkal felmutatja

AHOGY A FEHÉRRE
                                     mázolt szekrény
ajtaja felcsapódik a bepréselt
rugalmas tömeg feszítésétől
a térdedbe hirtelen belehasít

a fájdalom   azon a helyen   ahol
valami lőszer rézhüvelyének
darabját titkolod apró heg alatt
Ráadásul a meggörbült nyakú

öntözőkanna is a csontnak feszül
ahogy nekihátrálsz a használaton
kívüli kutyaólnak és a vitrázs
érdesen súrlódik arcbőrödhöz

A szekrényben a sarkán felfeslett
papírból kilátszik a mélykék bársony 
lepergett levendulával furcsán
beszemetelve   és a kard nehezen

feltárható tülökmarkolatában
a lecsavarozott ezüstfedél
alatti rejtekhelyen sem papír
sem kincs   sem semmi nincs   valószerűtlen

Mikor szegény a belső üveges 
ajtó rézgombját elengedi hogy
megnyissa majd botjával kilökje 
a külső ajtót   és kilép a nyitott-

verandára   végre kiszabadulsz
a bejárati és a szekrényajtó 
szorításából   Kivörösödött
fejjel és lucskos testtel követed

az udvarra   Felemelt két botjával 
mint egy pihenő árboc   áll szegény 
a napon   lassan előre dőlve 
Szélrázta fehér fonadéktojás

rajta a hálóing   és a sűrű
hajnalban lassan felemelkedik 
mezítláb   meg fog fázni   ortopéd 
cipői ott állnak a küszöbön

a zsinóros lengyelbunda alatt
a szórt napfényben   A kukorica-
kásás tál a kövön a vonakodó 
kutyakölyök előtt ürülni látszik

POHÁRBA SZÁRADT ASZÚ
                                                  illata
árad szegényből   ahogy a harisnya 
fölé hajol   és szakadatlanul
rezegnek a fonott kerti karszék

csuklótámaszaira hurkolt gumi-
pertlik   a beléjük akasztott
le ne essenek   botokkal   A kés
a kötényzsebben a bögréhez koccan

A termek légterére méretezett 
szekrény minden hézagot betöltve 
burjánzik végig a szobán   Virág-
mintás ajtócskáit nem köti gúzsba

a szertekúszó faragott folyondár 
amelynek szárai és virágai 
portörléskor pikkelyekben hullanak 
földre   csészébe   éjjeliedénybe

Üveggolyón át nézve a meleg
levegő tünékeny formákat ingat
a pácbarna alkotmány homlokzata 
előtt   Szabad szemmel csak a kereszt

látszik   ahol a félfolyós masszát 
megszorongatta   de ki is ejtette
a rosszul tartott formázófogó
és a homokban hűlő gömbre körben

fonalas-kagylós minta repedezett
Most lassan átfordulsz a golyóval
az apró ablakszemeken verődő
napsáv felé   de még nem jó a fény

nem fodroz színhullámokat a gömb 
ragyás belében   Vársz tehát   Odakint 
a használaton kívüli falikút
vak szemgödörrel mered a lovakra

ÁTMENETILEG INDIÁNOK
                                                 laknak
a papírból kivágott vízilóház-
szerű betlehemben   A magas pára-
tartalom a ragasztásokat persze

kikezdheti kartondobozukban
a gipszállatok is szétmorzsolódnak
a repülőgép szétesik és egyre
több emlékezetedben megmaradt

arcot tárgyat és jelenetet nő be
valami értelmetlen takaró- 
minta   A rombadőlt erőmű ferde 
betonpillérén ülsz és nem gondolsz

erre   A pusztulófélben lévő
objektum moszatszőrzetét nézed
ahogy a holdfényben az áramlás 
visszataszítóan fésülgeti

ahogy átsiklanak szálai között
a vízbe szórt disznóságok és a 
teremtmények   bolharákok   molnárkák 
Gondolatban átlépsz valakit   aki

a nád között a sodrásba lógatja 
szandálos lábát és gitározik
Hülye kis dallamokat rögtönözve 
ártatlan képpel énekel a holdnak

Ujjaid elfehérednek a roncs 
kormányán   ahogy a bokrok közül 
kirántod és megszorítod   Igen: 
valahol tudsz egy használható belsőt

KIÜRÜLT
                  csomagolóanyagaid
között hiába turkálsz   csak öklüket 
rázó építőmunkások emléke
marad   akik szerint a falazó

anyag nem homokozó   Korai 
termékeny időszakában az ember
az útszegélyre szorul   vagy a sírkert 
peremére a vödröcskéjével

ott építkezhet csontokból és sárból
ha egyáltalán talál vízcsapot
a kövér sárga homok közelében 
Később   ha életkora megengedi

már autóbuszra száll és órákat
tölt a sorompók előtt   a növekvő 
forgalomban   kelletlen megszemléli 
az ormótlan fekete magasszárú

cipőt a nyaknál váratlanul meg-
szakadó pufajkazubbonyos testet
A csendőrből lett anyagmozgatók 
viseltek efféle munkaruhát

Teszel néhány erőtlen kísérletet
Aknát mélyítesz a kertben   míg csak 
el nem tűnsz a kíváncsi szemek elől 
egy igen hosszú járatban   vagy fára

mászol hasonló céllal és eséllyel 
Később megállsz a tükör előtt   és egy 
régi fényképet illesztesz a fém-
csavar feje alá   nem gyújtasz villanyt

csak állsz a kiürült házban   pofákat 
vágsz az összehasonlítás kedvéért
míg végül a tükörkép megbicsaklik
és méltóságteljesen hanyattzuhan

ÁTLANGYOSÍTJA
                                 a délutáni nap
az óvóhelylejárat szamárhátú 
törmelékmentesítő építményét
Ha hátradőlsz láthatatlanná váltál

Csak a kacskaringós füstcsík árul el
a sokat látott iskolaszolgának 
Megkínálod tehát   hogy ráérj akkor 
visszamászni a drótkerítésen

mikor a csengő hangjára megdermedt 
alattvalók egyre fogékonyabbá 
szürkülő arccal merednek az ápolt 
bajuszkát viselő délceg alakra

A kreppapírral díszített teremben 
beleremeg a lehangolt H-húr
ahogy átáramlanak az érzelmek
a beidegződött akkordsoron

Meglehet   hogy a későbbi rocksztár az 
osztálykiránduláson vízisiklót 
rejt a testnevelésből felmentett 
tanuló elegáns hőpalackjába

és a dohányzók felgyújtják az alj-
növényzetet   hogy a lopott gyufák 
múlékony tüzét megőrizzék   de a 
lehangolt H-húr a gyomorszájadban

remeg   és az eredményes tűzoltást
a közéleti elkötelezettség
jelének vélik az ítélkezők
Hátradőlsz a langyos betonon és a

füstmintát bámulod   Kinek viszed azt
a gyufát kérdezte a trafikosné 
Nagymamámnak   volt a helyes válasz 
ilyenkor állni kellett gyanakvó

tekintetét   A másik dohányboltban
nem csak tollszopókás   (spanyol gályákra 
díszágyúknak is használható) szipkák 
(rendes lövésre örökíróbél

való gyufafejjel megtömködve)
(a toll viszont szebb)   de még indián 
harcosok is kaphatók voltak   (Nők nem) 
Fröccsöntöttek   definiálta anyám

A REPEDÉSEK
                          hálója befutja
az öblös teáskanna mázát a
törésig    A téglabarna sebszél
virít a fekete földben   ahogy az

ásó kifordította   és az apró
puha kőből finom kézimunkával 
faragott   hajdan színes edénykék 
melyek két háborúval és három

forradalommal korábban vesztek el 
most megfakultan kerülnek elő 
ugyanabból a széteső göröngyből
A magasban bőszen virágzanak

az orgonák   lehulló szirmaikkal
és magfürtjeikkel szemetelve be
a tárgyakat   hogy temetésnek látszik 
a kihantolás   és felmeredő

száraz magtokjuk lándzsáival 
bőségesen hagynak nyesnivalót 
kertésznek   nyugdíjasnak   aki majd 
egykedvűen csattogtatja metsző-

ollóját a szünet végét jelző
csengetés utáni síri csendben
és lenéző biccentéssel üdvözli
a pisszegő udvarügyeletest

A díszkert lombok és fürtök által 
határolt szögletes területén
eltévedt nyirkos sötétségdarab
siklik a cserjék takarásában

magával ragadja a fácánok
ólának korhadó töredékeit 
tyúkketrec-ajtót   némi építési 
törmeléket   és a romlott levegő-

tömb   mint egy légnemű büdös állat 
átúszik a jukka nedvdús pengéi 
között   át a gyepágy fölött   ahol
a georginákat elvérezteti

a jég   és mint a megnyugodott kotlós 
az orgonák alatt megforgatott
talajra   és a tojáshéjszínű 
maradványokra ráereszkedik

EGYRE TÁGABB
                                körökbe rendeződnek 
az emlékezet tereptárgyai
ahogy a megbolygatott rétegek 
újraülepszenek   Igen különös

adottságokkal rendelkező tér-
darab ez   amelyben egy pontban van 
minden   mégis   ha reggel elindulsz
a nehéz ólomkristály kelyheken

kimetszett fehéren zöldessel vagy
a bíbor felületen vízszínűvel
váltakozó mintázattól és végig-
gyalogolod a délelőttöt   majd a

délutánt is   sokszor álmodból riadsz 
arra   hogy egy polccal lejjebb értél
ahol hősies testtartásba fagylak
a sárkányok a teáscsészéken

és a tajtékkőből faragott szivar-
szipkán felborzolt szőrrel acsarkodnak 
a sebzetten két lábra ágaskodó
medvére a vadászok vérebei

A bolyhos halinakötésű könyvek 
közül sorra kiszorulnak a festett 
indiánok   csak krétából faragott
totemoszlopuk merev szentsége áll

a romló cserearányok dacára 
amíg egy kéregpapír rekeszben szét 
nem morzsolja valami nehéz 
tárgy   A röpképes repülőmodell

is elporlik a padláson meg sem 
lehet találni   mikor a szállító-
munkások tapintatosan   de mégis
türelmetlenül húzódnak külön

csoportba és nem igazán értik 
hogy is emelhetnék a teherautó
platójára akár gurtnikkal is
az üres házban leülepedett

súlyos levegőt   Csak egy idegen 
macska tűnik fel mely évek óta itt 
bujkál   és förtelmessé rondította 
piszkával a gyékényszövedéket

NINCS TÖBB FODRÁSZMŰHELY
                                              a hegyekben 
Hátadra vastag hólepedő terül
ahogy a fákra fagyott   lassan porló
zúzmarát pergeti a szél   Odalent

a tükörképet kékesszürke árnyék
rajzolja   és a hóban bonyolult
mintázatot hagy a lezuhant lombváz
amíg az ábrák finom vonalait

el nem törli   a vastagabbakat
árokká nem mélyíti az enyhülés
Aztán megolvad a kép   Elszivárog
ahogy a tükör felületén híznak

a cseppek   és egyik-másik megszalad 
Előragyog a töppedt hószivacsból
egy konzervdoboz óarany szilánkja
és egy óriásgomba harmatos

kalapja a korhadó avarból
papírdarabkát emel egyre feljebb
Naponta újabb fok a köves lejtőn
Föl-le zötyög a megkevert levegő

A napkorong elég sugárzó már   hogy 
visszahulljanak a porladó rögök
és a szétdőlt csontok anyagából 
tölcsércsapdákat építsen egy széles

állkapcsú lárva   Arcod a ciszterna 
büdösödő vizében tükröződik 
amelyet épp most tör meg   gyűrűket 
vetve   egy lehulló meztelencsiga

Mereven süllyed a cementbe foglalt 
kövek felé az állat   Fejed fölött
az eresz pattog a naptól   Hajadba 
nyírsz   A tincset a vízbe morzsolod

FÖLTEKINTVE EBBŐL
                                         az áll alját
a térdek csonthátához préselő 
alulnézetből   a fává nőtt tuja
viaszos-zöld korallegyezői

tartják vissza az áramló levegő
fojtóan nyers   új   sűrű illatát 
Gyantás-kék tulipánszerű apró
alakzatok akadnak a hajadba

és szúrósan belemarkolnak   mint
a denevér   nem mozdulsz   beléd döbben 
valami befejezettség   apró
kékes virágok vonzzák tekinteted

a törzs mellett megmaradt szivacsos 
hórögre   Száraz ízetlenséget
érzel   nem tudsz köpni   összenyálazod
a gallérodat   A tér most teljesen

zárt   messziről szűrődik ide az
évődő hanglejtésű érthetetlen
beszéd   Egészen közel megpillantod
a szénán a nyuszitojásokat

AZ ÚJSÁG FEJJEL LEFELÉ
                                                zuhan le
az ágyról   az elnehezült ujjak
az álom görcsébe merevednek
ahogy dolgozol   Ellendíted magad

a jelenidő páráival bűzlő
homályos szobától   és egy könnyű
ugrás végén puhán landolsz a hídon 
Mutatóujjad intésére a

fénycsövek elsötétednek a hátad
mögött és újra dobokat cipelsz
a néptelen úton   de szétpattannak
a levegőben   amint elengeded

őket   Egyre gyakrabban látod meg
alakod árnyát az egyik szögletben
és bármennyire is kedvedre való 
múlttömböt sikerült teremtened

nem maradhatsz meg benne   Leereszkedsz 
a vízhez   szétroppan a lábad alatt
egy levedlett rákpáncél   el ne felejtsd 
törölni a leltárból   Tovább fogynak

a holdsütésben olajfeketére 
pácolódott patak tartalékai 
és ahol a közvilágítás fénye
átjárja   foszforeszkálva csapongnak

a vízibolhák és a bolharákok
egy-egy fátylat eregető óvszer
körül   vagy egymás maradványain 
rágódva   Kocsonyás ollóit maga

után vonszolva az árnyék felé 
menekül a páncél tulajdonosa
és az élővíz utolsó élet-
készlete is kioldódik   amikor

a lepusztult vízlépcső egyik beton-
tömbje a nádas felé loccsanva 
elzuhan   A sodrásnak kitett nevek 
sorra elmosódnak   Az éjszakáról

súlyos darabok törnek le   Kezed 
a csukamájolajtól ragacsosan
fénylik   Fel kell függesztened lassan 
eredménytelen kísérleteidet

TÉRDEDRE FEKTETED
                                          a füzetet
és új neveket írsz az áthúzottak
fölé “A szavak szétválasztását   és 
önkényes módon új nevek gyártását

hatalmas gonoszságnak nevezték
népük tehát jámbor volt és azért
könnyen munkára fogható” olvasod
a lap alján   A költő mindamellett

filozófikus néha   Kikukucskál
a térelválasztó résein és
neve: ház   mondja   neve: gyalogos 
átkelőhely   neve: vallás   és neve:

porral oltó készülék   Neve: arc
neve: tied   neve: nem ismerem 
Kikukucskál a térelválasztó
résein és megröhögteti (vagy nem)

az unatkozó egybegyűlteket
Angyalgok a dicsfényképészhez   mondja 
és igyekszik a legferdébbre húzni
a száját   akár egy igazi angyal

Délután a függöny mögé ül a könyv-
tárban és   JAVÍTÁS   írja fel a
füzet bal oldalára   Üres lapok
és hallgatás következik ezután

A SZABADULÁS MŰVÉSZETE

Most pedig ki kell lépned ebből az
alig embernyi   szürkehabarcsos
épületből   amelybe valójában
ébren sohasem tetted be a lábad
Nem volt ott semmi dolgod   (“Nincs ott semmi 
keresnivalód!”   toppantott nagyanyám)
Most mégis éppen ezt a rozsdás lemez-
ajtót lököd ki   lerohadt lakat-
pántját lepattintva   Mert hogy be voltál
zárva   el ne feledjük   bár nem valami 
hatékonyan   (“Mint a mellékelt ábra
mutatja” mondaná anyám)   Az eső

szemerkél   Vagy csak a húgyszínű holdfény 
verődik ferdén a piactér kékes
aszfaltjára   A kezed sárgássá
színeződik   ahogy sugarába mártod
és a nadrágod hajtókája is
lucskosnak látszik   ahol a járda-
szegély fényes bazaltkockáiról
visszacsapódó fényhasábba ér

Megkerülöd tehát az épületet
a hanyatt zuhant fésűskagylóról
mintázott műkő falikút felé
ahol a virágoskofák pultsora
állt   (mielőtt az egész teret végig-
építették ABC áruházzal)
Ezek voltak azok a vasvázas
asztalok amelyeket összetolva
utcabálok idején színpadot
kapott a Big Band nevű dzsessztrió 
bőgő-dob-szaxofonja   (Megtapintom 
azt a szakadt bőgőhúrt a zsebemben 
amit sokáig   hogy el ne guruljon
az üveggolyóm alatt tartottam)

Látod: ha ferdén magad elé nyújtod
a kezed ott a falikút előtt:
ezüstsárgán a csorgó holdvilágban
ott állnak mind a piaci asztalok
és a kofák is egyik lábukról
állnak a másikra   Sárgás papírként 
tapad csontjaikra a sovány holdfény

és most   ha végignézel az asztalok 
fölött átlósan   (a mérlegraktár
sem áll még)   hétszáz apró villogó 
ablakával ott áll megint a ház
Ne indulj arra   Nyújtsd hátra a kezed 
és érintsd meg a száraz falikút
csapja helyén a csőcsonkba ütött
jó vastag pezsgős parafadugót

A töredezett aszfaltburkolat és a 
betonhasábokkal megerősített 
járdaszegély között   (amin túl a 
gyalogjárón nem jár soha senki
Igaz   nem is lehet mert térdig érő 
gazos fű növi be) mozdíthatatlan 
kövekből rakott árok húzódik a 
gyomnövények vastag párnája alatt 
Megmozdul most ez a növényfolyó 
A rétig tartó egybefüggő sávban
rovarok indulnak újra fölfelé
Viszik petéiket   bábjaikat
virágporpépet nyálukkal beoltva
cipelnek hordó-potrohukban   gomba
levél és fűszálnyesedékkel éles
rágóikban vonulnak   hogy lépni
is alig tudnak pálcikalábukon
úgy vonszolják magukat hegymenetben
a román katonai temető
és a fölső gyümölcsöskertek felé

A padra ülsz nehogy rovarra lépj
és jobbra fordulsz mert megérzed hogy nem 
vagy egyedül ebben a térdarabban
Egy borjúnagyságú búbosbanka ül 
keresztbe vetett lábakkal szárnyait 
szellőztetve a (falevéllel és
szeméttel feltöltődött) lefolyó
szélén   Sárgás tokája reng a zsírtól
Pocakja feszesen és fehéren
mint egy hatalmasra hízott tojás 
gömbölyödik a tollmellény alatt 
Koronájának árnya hatalmas a
sárga fényben   és majd csak akkor áll fel 
szárnyát   mint a várandós asszonyok
fehér pocakján összefűzve   ha
az orgonák közül nagy csontos árnyak 
fordulnak ki kopogós ügetéssel

Nem jelzi óraütés sem harang-
kondulás a pontos időt   amikor
megnyílik a templom oldalajtaja
és a hosszú árnyakat növesztő
gyertyák fényében idomtalan testek
bújnak elő margarétakoszorús 
fejüket lehajtva a kis csúcsíves 
sekrestyeajtó gyámköve alatt

Széles vigyorral ingó koponyáján 
csipkés menyasszonyi fátylat viselő 
lócsontváz csörömpöl a templomtérről
a piacot balról szegélyező
mellékutca felé   Szemüregéből
sárgán villog az állkapcsába tűzött 
szentelt gyertya gyenge fénye   Hátán 
kavargó füst a fehér tülluszály
ahogy sárgán-barnán elővillanó
görbe csontbokáival kapálva
kocogni kezd   és minden sárga sávba 
belebotlik a kékes flaszteren

Mögötte újabb majd újabb alak
bújik elő a kis csúcsív alól
(mind megbotlik a sekrestyelépcsőn) és 
indulnak sorban a koszorús után

Koponyájában hozta az első
a gyertyát   Az utána következő
nehéz ezüst füstölőt lóbál csontos 
nyakán   ahogy busa fejével bólint 
mintha minden lépést külön helyeselne 
A harmadik farán és homlokán
nehéz vaskeresztet egyensúlyoz
(Ez a keresztúri dinnyés lova volt 
Megismerem a csonka bal patáról)

A borjúnyi búbosbanka eközben
az úttesten széttárta szárnyait
mint egy karmester   és mikor a tüllös-
koszorús döglött fuvaroslovak
menete az orgonasövénynél
a mellékutca flaszterére fordult
a nagy madár két szárnya karmos végét 
pókhasának bolyhos köldökébe 
akasztotta   és föltárta belsejét

Míg mindez történt azt várná az ember 
hogy nagy csend lett és megállt az idő
és csak a paták kopogtak   De nem
Az állomáson átdübörgött síró 
fékpofákkal egy vonat   és a sarki
apró dohánybolt fölső ablaka 
megpendült az erősödő szélben

Hátat fordít tehát a búbosbanka
a menetnek és az élére áll
Mint a pünkösdi körmenet előtt
szórják kis kosarukból a kislányok
a rózsaszirmot   felnyitott hasából
úgy kezdi tépni éles szárnyhegyével
és hátraszórni belsőségeit
Beggyel belekkel májjal gyorsan végez 
félre is dobja mint lényegtelent
Alóluk tűnik elő az egész
üreget kitöltő fonadéktojás
Azt bontja meg   és suta szárnyhegyével 
pihékre szedve a zörgő lódögök
patái elé teríti vastagon
Háta mögött a mézgás könnyű vatta 
rugalmas hóként a flaszterra tapad
míg görbe csőrén át a nagy madár 
valami kerge indulót recsegtet

A lovak közben   ahol állsz   a száraz 
falikút előtt megtorpannak   Sárga 
csontpofájukkal fordulnak az egykor
ott volt víz illatát árasztó kúthoz
és a szétesésig tátva állkapcsukat 
szétrohadt gégével felnyerítenek
De az izületek csikorgásán kívül
egy hang sem szól az ordító dögökből 
így lesunyt fejjel lépkednek tovább
a búbosbanka földreszórt pihéin

Ellép előtted az első helyen
a lámpásfejű csődör   azután
a nyakában a füstölőt hozó
a harmadik a hátán a kereszttel
és a többiek sorban   pásztorbottal 
csengőkkel szentségtartóval kehellyel 
egy skatulyával melyben a szent kereszt 
egy kis szilánkját tartják vatta közt

Ahol a nép már megsűrűsödik 
fickándozva hozza a baldachint
négy csontváz-kiscsikó melyeket az 
állatorvos fertőzésgyanúval
kiselejtezett és az iskolaszolga 
szívességből csákánnyal fejbekúrt
A pókhálóval gazdagon díszített
tető alatt széles terpeszben lépve
végre megjön az ikervemhes kanca 
Bordáival markolja kiscsikóit
és széthullott kis csontjaik között
mint szalmaágyon   egy selyemgubót 
ölében tartó   kék-zöld-rózsaszín
tarkára pingált zsírkő Máriát

Így vonulnak nyikorgó barna-sárga 
csontlábukon az elpusztult lovak
a búbosbanka vattás-ragacsos
pelyhére lépve hangtalan patákkal

Ahogy az utolsó ló is elhaladt
a szürkefalú házikó előtt
és a trafiknál jobbra kanyarodva
eltűnik   nem követed a menetet
A templom apró csúcsos ajtajára
pillantasz   ahonnan szürkéssárga gőz
árad és a benti gyertyafény egy nagy
sötét csomagra esik   Felállsz tehát
a padról   a gyöngykaviccsal felszórt 
ösvényen megkerülöd a templomot
de semmit sem találsz   mit is találnál
tehát a homlokzati kapun át

belépsz   A fekete drapériával
bevont padok és térdeplők között
a kékesszürke kókuszszőnyegen
pár elhullajtott állkapcsot   patát
virágfüzért   fogat   egy fél lapockát
kerülsz meg vagy lépsz át   A padok mögött 
valami apróság kuncog de nem
törődsz vele   A berendezést veszed 
szemügyre   Kicserélték a képeket
A szobrok eltűntek   Az oltár előtt
régen nem volt asztal   Érthetetlen
mire szolgál egy ilyen idomtalan 
márványlapú alkotmány   Hirtelen 
megfordulsz és az egyik padra csapsz
Futó lábak zörrentik mögötted
az elhullajtott állatcsontokat

A feszületet túl nagy fekete
lepel takarja   lábán és nyakán
olyan feszesre megkötött zsineggel
hogy belevág a fekete anyagba
de éppen csak hozzáérsz a csomóhoz
és az egész rongy az öledbe zuhan
az irgalmatlan hullasúlyú testtel

Térdnél kapod el a lábát   Az egyik 
karja a mellén csapódik keresztbe
a másik a lábadnál földig lelóg
és megcsúszik a tetem   de a nyaka
a könyökhajlatodba bicsaklik
ott megakad   így nem csúszik tovább
A feje csak egy bekötött golyónak 
látszik   ott rajta marad a sötét
takaró   és lábnál is kötve van   de 
hosszában szétnyílik   nem tartja semmi 
és az iszamós test előresiklik

Felállsz az üres feszület tövében
de a kórboncnoki metszés vonalán 
felfeslik a hulla hasfala   és
hullani kezdenek a hasi szervek
meg a közéjük tuszkolt agyvelő
így visszaguggolsz és alsóruhádig 
átázol a zsíros hullalétől

Tanácstalanul kissé balra fordulsz
és hirtelen megérted hogy mire
szolgál az oltár előtt álló asztal
Hajad megrázod   Kurtán felnevetsz 
Óvatosan fölfekteted a testet
és ráhajtod a sötét vászonabroszt
de félrecsúszik és oldalt lelóg
Egy pillantást vetsz a szétgurult szervek 
szemétdombjára aztán úgy hagyod
és mennél   Ám a szemed megakad 
valami rongyfélén a félrefittyedt
hasbőr alatt   Visszalépsz tehát és 
kitépsz onnan egy makulátlanul
fehér   hosszúkás   tojásalakú
nyálkás fonálból csévélt csomagot 
Ahogy kezedben tartod   a gubó
talán tested melegét érzi meg 
összerándul   és szélesebbik végén 
megnyúlik kissé   majd kitüremkedik 
egy nagy golyó   és már mozog az egész 
Ahol az elvékonyodott szövedék
a feszítéstől kidomborodik
egy gyermek arca válik láthatóvá 
ellapult orral   nagyra tátott szájjal
és ahol keze-lába sejthető
bimbóként apró dudorok mozognak

Óvatosan leteszed a mézgás
gubót a hulla horpadt mellkasára

aztán megfordulsz és egy hosszúkás 
ezüsttálcával elkoppintod a gyertyát

Szemerkélő eső fogad odakint
és hirtelen összerándul a gyomrod 
mintha vattakesztyűs ujjaival
turkálna valaki a torkodban
A hányingertől homályos szemmel 
botorkálsz arra   ahol a kékes 
lámpafényben egy álló alakot
sejtesz   és nem nézed meg a gödröt
a ház helyén   sem a templom előtt 
felhalmozott   még szállításra váró 
dió- és almafákat   Az állomás
felől autóbuszt hallasz közeledni
A megzörrenő törmelék közül
egy megriasztott veréb csap fel és 
néhány kört repül mielőtt vissza-
szállna a templomtéri orgonákhoz

A DIONÜSZOSZ-DOBÓKOCKA

Halkan és gyorsan sírt. Felhajtott gallérjával, ázott felöltőjével, karján átvetve az összehajtogatott, kétes tisztaságú és rendeltetésű textíliát, ahogy megállt - ha egyáltalán megállt - a papíron, még azt sem mondhatom, hogy szánalmat ébresztett. - Halmazállapota: füst - mondanám legszívesebben, és ráfújnék, hogy szétoszoljon a szobában: mégis tudom, hogy nincsen ennél a szomorú füstfiguránál makacsabb alak a környezetemben, és mihelyt leülök a papírjaim elé, mögém lép majd: mindig érezni fogom ázott haja szagát.

Mindjárt beszélek róla. Fura átmenetiség levegője kavarog a szobában, mintha kékesszürke füstcsíkok vezetnének a világosság felé, az arab kalligrafikus íráshoz hasonló cirádák. Miért éppen arab? Talán mert ők iszonyodnak legjobban a sötétségtől, barlangtól, éjszakától, ami csupa kincs és varázserő, mégis ellenséges lények rejtőznek mindenütt, pókháló tapad az arcra, siránkozó hangok hallatszanak, és a palackból gonosz, fekete füstalak gomolyog elő. Egy futó alámerülés a sötétség birodalmába, aztán a lehető leggyorsabb visszatérés, kinccsel vagy anélkül, a puszta túlélés is csoda és szerencse: Mesélnivaló. Kockázat! Visszafelé, a világosságba fúródó írásjelek kacskaringóit követve lehet eljutni ahhoz a kockához, az ólomnehéz fekete kockához, a jéghideg érintésű játékszerhez, amelynek kiszámíthatatlan bukfencei szabják meg ennek a társtalanjátéknak minden egyes lépését. Nincs tehát további haladék. Megrázom. Dobok

Halkan és gyorsan sírtam. Ezzel kezdődik. Ahogy lassan alakot ölt, megteremti a maga terét, olyasformán, ahogy felfújt léggömbök tömegében egy újabbat növesztünk feszes világtojássá. Helyet szorít magának, odébb lökdösi az idegen elemeket. Dobok

Halkan és gyorsan sírtam. Nem hallatszott ki a konyhából, ez most éppen erre alkalmas idő, néhány percig még egyedül, téglavörös és zöldesszürke burkolólapokon hiányos öltözékű gyermek. Az ablakon belátszanak a jukka méteres száron nőtt virágharangjai, nyélre fűzött illatos pinácskák. Az asztalon bádoglemez, a kredencen polírozott márványlap, rajta leveses fazékban zaccból főtt kávé. Lépteket hallok, kulcs fordul a zárban, túl korán, még alig szürkül. Dobok

Halkan és gyorsan besurrantam a barackfa mellett. A hullott gyümölcs körül méhek, darazsak részeg csapata, nem is tudom, veszélyesek-e egyáltalán. Túlzottan aligha, mindig megúsztam. A törzsön ökölnyi görcsök, a kéreg a húsáig repedezett, egyáltalán, a cserje nem arra való, hogy törzse legyen. Kinek van célja ezekkel a cserjékkel? És egyáltalán (csalódott férfiú, még nem dobok), ezek spíreabokrok, ernyőként borulnak rejtekhelyemre, kupolaként mégis jelzik, messziről felismerhetővé teszik nekem, aki tudom, hogy mire számítsak. Vörös Felhő, a sziúk híres diplomatája nem ismerte fel a nagyvárosi lakóházakat, azt hitte, kivájt hegyek: de ezt később mondom el. Most: parányi szirmok szitálnak az arcomra, ahogy fekszem a bokor kupolája alatt, a föld penészillata érződik, amikor odakint kissé meglódul a levegő. Pilinkélnek a szirmok, belepik majd a földet hasam helyén, elföldelik, ahogy maguk is elföldülnek, földül már ligetünk, gyökérmarokban fogaim alig hallhatóan összecsikordulnak, ahogy koponyám végre meghasad, lágyékom fölött vakondoktúrta parázna barázda. Most dobok

Tánc. Tűz, vér és mag. Éjszaka, vér, éjszaka, tűz és mag. Dobbant, lábán megzörrennek a tökhéjcsörgők, tűz. Dobbant, tenyérrel fölfelé kinyújtja a kezét, fölnéz és újra dobbant, csörr. A Hold előtt felhő vonul el, mindenre inkább hasonlít, mint pengére, szem alakú felhő a hold szeme előtt. Szemhéj alakú felhő pislog a tűz fényében, csörr, szikra. Hátraveti a fejét, az álarc lecsúszik, nem nyúl utána, dobbant, rövid metszést ejt a melle alatt, dobbant, igazán csak néhány csepp vér, markában a mag, dobban és szikra, csörr, Térdre ereszkedik, egyik kezén támaszkodik, másikban a mag, röffent, kezével úgy túrja a földet, mintha ormány lenne, vaddisznópofa, egész teste megrándul, amikor horkant. Néhány csepp vér a földre hullik, ormánykezével gödröt kotor, beleszólja a magvakat, fölugrik, csörr és szikra. Tapsol, megpörgeti a zúgattyút, dobbant és újra dobbant, keményre döngöli a földet magja fölött, míg maga sem tudja megkülönböztetni a helyet más helyektől, tapsol és fölnéz, dobbant, megzörrennek a tökhéjcsörgők, tűz. Egy maroknyi száraz füvet szorít a vágásra, gyorsan eláll a vérzés. Dobok

Na most következik az, hogy: Vörös Felhő, a sziúk híres diplomatája sokat tárgyalt földeladási ügyekről. A lényeget azonban nem értette. Hogyan adhatnám el a földet, amelyen járok? Kérdezte. És hová fogok esni, ha eladtam a földet, amin állok? Az oglalák kiválasztottak néhány öreget, akiket a hadsereg emberei elvittek a tengerparti nagyvárosokba. Gondolták, elképesztik őket. Az öregek azonban csak a vállukat vonogatták a felhőkarcolók előtt. A hegyeinkben magasabb sziklák is vannak - mondták. Az utcai forgalom, a lovasrodeó, a kongresszus szintén nem hatotta meg őket. A fehér ember olyan, mint a gyermek - jegyezték meg szomorkásan, hitetlenkedve. Berúgni pedig egyáltalán nem voltak hajlandók. A részeg ember olyan, mint a döglődő vadkan. Mindenáron sebet akar ejteni, de csak a levegőbe harap. Akkor elvitték őket egy tengerparti strandra. Megálltak az öregek a kabinok mellett, tudomást sem vettek a bámészkodókról, a vállukat veregető autogramgyűjtőkről. Csak álltak, és nézték a partot, a szemhatárig nyüzsgő fürdővendégeket. Mindannyiunknak meg kell halnunk - mondták, amikor hazatértek. - A fehér ember olyan, mint dögben a nyű, nemhiába simabőrű és féregfehér. A sápadtarcúak megvásárolják és felfalják a földet. Megeszik mind egy falásig. Dobok

A hegyekben magasabb sziklák vannak, mint bármelyik lakóház, vagy kultikus célból emelt épület. A keresztények mégis megépítették a katedrálisokat, nagy, lyukas hegyeket ott, ahol hegynek semmi keresnivalója, parkban, szigeten, lankás dombtetőn. A minta persze a sziklabarlang volt, a mesterséges üreg, a kirágott belsejű hegyek, Altamira, Lascaux, aztán az Abu Szimbel-i sziklatemplom. Hogy is jön ez ide?...
ja igen. A féreg szétrágja dögöt, amelyben él és amellyel táplálkozik, de gondoskodik róla, hogy újabbat kereshessen magának. Megtanul repülni. Dobok

(Itt most be kéne hozni egy újabb szálat, valami kis esendő emberit, ellensúlyozandó fenti esszéizmust, öregekről, vagy valami efféléről. Ebben a világban, sajnos nincs ilyen. Addig is, amíg a konyha képe megjelenik, üssük agyon az időt egy versikével.

Apolló bűzlő vén piás
     klotyó mellett lakik
kutyák elől csontot kiás
     azt főzi hajnalig;
Dionüszosz tanít, hideg
     szívvel püföl dobot
a levest együtt főzi meg
     Apollóval
                     Dobok)

Ruhátlan gyermek tehát a konyha piros-fehér (téglavörös-zöldesszürke) kövén. Korábban volt egy fakó folt, kiborult az ecet. Erre az egész konyhát fellocsolták ecettel, hogy színkülönbség kiegyenlítődjön. A szaga egy életen át megmaradt. Szóval innen datálható a különös szín. A kés széles pengéjű, használaton kívüli, életlen. A házban nincs késélesítő. Majd, évek múlva, ötöt fognak beszerezni egyszerre, árengedménnyel. Ez azonban még odébb van. Mellem bőrét megkarcolom a tompa heggyel, nem vérzik. Nem tudom annyira, hogy vérezzen. Nem fáj, viszket, ahogy az izzadtság belemegy a karcolásba, csíp a rohadt. Érzeteim vannak, nem szavaim, a vas hideg, a karcolás csíp, a kés nem megy bele. A nyílásnak pedig ott kellene lennie, vékony hártya alatt, még vissza is kéne tartani kissé, ahogy belecsúszna, de nem. Meg kéne támasztani valamin, rátehénkedni, mint egy ásóra (megoldhatatlan), még nem tudom, de a szépérzékem tiltakozik. Azt sem tudom, hogy megalázó. A kulcs csikordulása a zárban mindenképpen haladék. Dobok

Eshet-e úgy a kocka, hogy két lapja van fölfelé? Lehetséges-e olyan tér, amelyben a kocka fölső és alsó lapja egyszerre látszik? Mennyi igentartalma lehet egy nemnek? Dobok

A kép, amelynek leírása következik - mert leírunk, barátaim, mindig csak leírunk, és sohasem beszélünk el, már egymás feje fölött sem beszélünk el, leírunk: valahol meglegyen - a szóban forgó kép nem létezik már. Anyagi létét felszámolta a minden eredetiséget pusztítani igyekvő tömegmozgalom: a jóízlés. A festmény, melyet szemlátomást gyakorlott, hattyúkon és őzikéken finomodott kéz vetett vászonra, a Krisztus szenvedéstörténetét ábrázoló sorozat egyik darabja volt, és mint ilyen, egy silány építésű templom falán függött, túlságosan magasan és rendkívül rossz megvilágításban, éppen az ablak alatt. Fátyolos ellenfényben. A kései akadémisták modorát utánzó jelenet kidolgozása - az azonos mélységélesség, tehát előtér és háttér egyformán részletezett, rajzos megoldása - arra késztette a nézőt, hogy a lángost zabáló, pofozkodó sokaságnak több figyelmet szenteljen, mint a Megváltó kegyeletes, képes levelezőlapokról idemásolt alakjának. A szájtáti falusi népség fonott kaláccsal, fakupával a kézben bámészkodik a latrok már fölállított keresztjei körül. A megfeszítés maga, a még a földön fekvő keresztfára, voltaképpen minden drámai külsőséget nélkülöz. Lehetne a helyén vattacukorkészítő, vagy planétás ember. A kordivatnak megfelelően: keresztre feszítés zajlik. A lefektetett keresztre tehát egy asztalosmester - kitaposott saruban, enyves kötényben - látható szakértelemmel szögeli fel a testet. Szerszámosládája - fogókkal, vésőkkel - a keze ügyében. Mellette, a kereszt innenső oldalán egy szőke kisfiú guggol, és adogatja a mesternek a szögeket. Komoly és gondos. Akár játszhatna is, mint a többi, szurtos utcagyerek. Ő azonban komoly fiú. Készséges. Az úttörő, ahol tud, segít. Dobok

Megjegyzem, ez egyáltalán nem értekezés. Pláne nem esszé. Ez egy elbeszélés, egy ilyen elbeszélés, ilyen kis elidegenítő betoldásokkal, meg kiszólásokkal. Bocs, ez most magamnak szólt. Dobok

A rák kivonszolta magát a betonperemre, ahol az árvíz alámosta és hanyattlökte a duzzasztómű betonpillérét. A szabályozás óta nem találta a lassú sodrású sekélyeseket, öblöcskéket, ezért választotta az ellenségesen érdes cementfelületet. Ahogy elkezdett kihátrálni a páncéljából, már látszott, hogy nincs esélye. Különös módon az üres héj lesüllyedt a fenékre, a sodrás beékelte a gyökerek közé. Hónapokig ott láttam. Az állat szinte odatapadt a pillérhez, talán az ollóival tudott megkapaszkodni, ha egyáltalán használható itt ez a szó, váz és izomzat híján, vagy inkább csak rápréselődött, enyvszerű váladéka nem hagyta lecsúszni, nem tudom. A kis halak (fenékjáró küsz vagy hogy hívják) először féregszerűen tekergőző lábait rágták le róla. Az egyik megpróbált felúszni a húsos ollóhoz, de a keskeny repedésben nem tudott megfordulni, megdöglött. Visszafelé jövet a ráknak már egyáltalán nem volt hátsó része, és az egyik csápját döglődés közben lerágta a beszorult küsz, de a feje még mindig élt. A nád között megcsillant valami: egy biciklikerék görbe küllőkkel, de használható belsővel. Dobok

Lehangoló látvány egy ilyen századforduló táján készült templom épületegyüttese. A sablonos park, turulmadaras hősi emlékmű, oldalán Nagy-Magyarország térképe domborművön, amit aztán lefaragnak róla. Attól kezdve még feltűnőbb. Lefújják nemesvakolattal, átüt azon is. Akkor végre hagyják a francba, úgyis csak a kutyák járnak szarni a tövébe. Májusban aztán megőrülnek az orgonák, lila boltozattá válik a park, óriási illatos rakássá, mint hatalmas temetői szemétdomb. Szputnyik atya, gombóctest négy antennával, középen alakuló szívtrombózissal, végigszuszog az átlós sétányon. Mindörökké, ámen, pajtások. Dobok

Vörös Felhő. Hogy kimondtam a nevét, megnyugszom. Jól választottam, érzem. Öt-hat centi magas kis ócskaságokról van szó, műanyag indiánfigurák, talán tízféle, ha van, de szép lassan, egyesével, begyűjtöttem vagy harmincat. Mindegyikből három (átlagszámítás, oh!) idegenek szerint. Csakhogy nálam nevük van, nem is akármilyen. Az amerikai indián történelem hiteles nevei. Pöttyös Far, Ülő Bika, Egy Ló, Lovait Féltő Öreg, Fekete Bölénytehén. (Ez okozott némi nehézséget, mert a gyártó nem gondolt az asszonynépre. Végül pengével eltávolítottam néhány sastollat valamelyik harcosról. Megjelentek életemben a nők.) Dobok

Nem tudom, mi lehet a rendeltetése azoknak az aknáknak, amelyek a két vasúti sín között vannak, és éppen csak akkorák, hogy egy gyerek elfér bennük. Néhány fokos vaslétra vezet le, de felnőtt ember számára szűk: igaz, a vasutasok apró emberkék szoktak lenni. Talán arra való ez a bizonyos akna, hogy árvíz esetén mérhető legyen a talajvíz szintje, emelkedik-e, ázik-e már a töltés. A bakter bevilágít, és megszámolja, hány fok látszik ki a vízből. Megjegyzi, hogy előző napi mennyi volt, és már tudja is, hogy mehetnek-e még a vonatok. Praktikus. A teteje csapóajtóval záródik, hogy ne essen bele az eső, mert akkor nem ér semmit az egész. Egy gyerek pont elfér benne. Dobok

Amikor a vizsla megkölykezett, a kicsik először egy kosarat kaptak a konyhában, aztán, amikor nagyobbak lettek, egy fásládát. Dédnagynéném rosszul látott, mikor bevittük a kosárban a kiskutyákat, azt kérdezte: mi ez, krumpli ? Heten voltak, és örökké orra estek a csúszós konyhakövön. Egyszer az egyik magára borította a benzines üveget, és iszonyatos visítást csapott. Alaposan beáztattuk hideg vízbe, de szerencsére semmi baja sem lett. Praktikusan: kutyabaja. Nagy, fehér folt volt a mellén, ezért úgy emlegettük: a főpincér. A legkisebb kölyköt Attilának hívták. Három napos korában elpusztult. Az anyja megfojtotta. Dobok

Hiányos néprajzi műveltségemből adódóan nem tudtam, hogy a préri-indiánok, így az oglalák, vagy általában a sziúk nem állítanak totemoszlopot. May Károly történetei ez alól kivételt képeznek. Krétából faragtam meg, ahogy emlékszem, egész ügyesen. Nekem tetszett. Beállítottam a jelenetet, nagy, törzsközi találkozót. Ott volt Vörös Felhő, Ülő Bika, Pöttyös Far, Egy Bika, Fehér Ló, Kormos Üst, Fekete Bölénytehén, a totemoszlop előtt álltak mind. Nem játszottam velük, csak kiraktam és néztem őket. Harminc fröccsöntött indiánt egy lopott krétából faragott székely fejfa tövében. Dobok

Halkan és gyorsan áradt. Délután nekifutásból átugrottam a patakot, pedig nem voltam egy atléta, csak nem volt kedvem egy kilométert gyalogolni a hídig. Nem pecáztam - tényleg, miért nem pecáztam soha? - csak néztem a molnárkákat meg a hátonúszókat, a bolharákokat, ebihalakat. Ha vadászó rákot találtam, végem volt: nem tudtam otthagyni, míg rám nem esteledett. Aznap nem volt rák, csak sikló, azért az is érdekes tud lenni, ahogy a hülye békák, ahelyett, hogy elugranának, igyekeznek borzasztó pofát vágni. Hátha elijesztik. Nem ijesztik el. Reggelre a rét ötszáz méteres sávban víz alá került. A trafikosnőt, akinél az indiánokat szoktam venni (kettő ötven darabja), ladikkal mentették ki a házából. Semmiről sem tudott, biztosan altatót vett be. Gyakran panaszkodott, hogy nem tud aludni. A bejárati ajtó előtt egy kis teraszféleség állt, néhány lépcső magas betonépítmény, így nem ömlött be a víz. A házban semmi sem látszott abból, hogy az épület derékig a patakban áll. Az első mentőt ijedtében leütötte valamivel, amikor benyomta az ablakot és belépett a hálószobába. Ortopédcipővel vágta fejbe. Akkortájt sokat járkáltak a vasutasok a töltésen, nyitogatták azokat az aknákat, guggoltak mellettük, de biztos, hogy nem másztak le. Akkor határozhatták el, hogy szabályozzák a patakot. Most egy betonteknőben folyik, és nem él benne semmi. Dobok

Lába közé szorította a csirke testét az öregasszony, zsebéből tempósan elővette ezüstnyelű kiskését (kétujjnyi pengéje maradt az egykori arasznyiból, a többit elfenték) és lenyűgöző érzéketlenséggel nyiszálni kezdte a torkát. Süket volt, valószínűleg egy hangot sem hallott a rekedt rikoltozásból, amellyel a baromfi búcsút mondott a ketrecnek. A dédapám még a konyhaablakból lőtte a csirkét, vadászpuskával, söréttel: a vendégek rendszeresen fogukat törték, mert ki a fene számít ólomra a csirkepaprikásban. A maradék késpengét tehát nem volt szabad kiélesíteni. Nehogy az is elfenődjön. Hasaltam a spireák alatt, de oda is elért a forrázott toll bűze. Folyamatosan hullottak a szirmok, belepték a ruhám, csak az arcomról fújtam le, ha az orromba ment. Mit csinálsz itt, kelj fel, felfázol. Dobok

Ha az ember felnyitja az akna fémtetejét, és úgy áll benne, pont rá lehet látni a mozdonyból. Száz méterről kiszúrja a mozdonyvezető, ahogy kiér a kanyarból, hogy van ott valaki. Megállni már nem tud, de fékez, és lehet, hogy a vonat vége az akna fölött áll meg. Akkor pedig iszonyú futás következik. Nem érdemes kipróbálni. Dobok

Por. Napfény sávja, mag és por. Sötétség, fénycsík, sötétség, por és mag. Dobbantok, lábamon megzörrennek a tökhéjcsörgők, fénycsík, mag és por. Tenyérrel fölfelé kinyújtom a kezem, fölnézek és dobbantok, csörr. Apró lépésekkel körbe fordulok, tapsolok és fölnézek, sötét és fénypászma, csörr. Mi az istent csinálsz itt? Leszakad a padlás. Csak a felsőteste látszik a csapóajtó nyílásában, morózus kártyafigura. Dobok

Elrejtőzni a többiek elől. Odút keresni, lehetőleg száraz és tágas barlangot, ahol a titok megőrizhető, a szertartás titkai avatatlanok elől rejtve maradnak. Minden vallás erre törekszik. Éppen ezért elképesztő, hogy a keresztények évszázadok munkájával olyan feltűnő rejtekhelyeket építettek, mint a katedrálisok. Hadd tudja meg az egész világ: itt rejtőzik a titok. A belseje persze széltében-hosszában telefestve titkos jelekkel. Megfejthető titkos jelekkel. Önreklám, hatalomfitogtatás egyfelől, másfelől álca. Mert a titok nem ott van. Az elpusztított állat vérében, amit nem csorgatnak az oltárra, sőt, fehér terítővel fedik le az oltárt, de igazából még a vérben sem. A jelben, amit a vérrel a kapu fölé, vagy az újszülött homlokára rajzol a beavatott. Amely jel egyébként nem az igazi, csak azt van hivatva jelölni, hogy ott van a helye annak a jelnek, amit nem rajzolunk le, nem írunk ki, nem beszélünk róla. Már nem is ismerjük, csak annyit tudunk, hogy van egy jel, aminek a helyét két vonás metszésével: kereszttel jelöljük. Keresztet teszünk a helyre, ahol a jelnek kellene lennie, ha lenne jel, ha ismernénk és le mernénk rajzolni a jelet, vagy a nevet, annak a nevét, akit úgy hívtak, hogy Név. Dobok

Úgy lehet megcsinálni, hogy lemászol az aknába, a zárófedél alá becsúsztatsz egy fadarabot, lécet, ferdén tartod a fejed, és hátad nekitámasztod az akna falának. Az lenne az igazi, ha az egyik lábad eggyel alacsonyabb létrafokon állna, de ez nem megy. Nem fér el a térded behajlítva. A lényeg az, hogy így a mozdonyvezető nem szúrja ki a nyitott fedelet, és amikor már egészen közel van, tíz-tizenöt méterre, kiesel a látószögéből. Az állomás miatt kezd lassítani, úgyhogy van egy szűk másodperced. Nem a döntésre, arra való az előző majdnem egy egész perc, attól számítva, hogy a vonat kiér a kanyarból, és ráfordul a célegyenesre, amelyben ott leselkedsz. Csak félszemmel látod persze, és ez kevés a térlátáshoz. Nem lehet rendesen felmérni a távolságot. Az a legjobb, ha úgy ötven méterre leraksz valami jelet. Hurkapálcára fűzött piros szalagot szúrhatsz a sínszeg mellé, a talpfa repedésébe. Az jól látható. Tehát amikor azt eléri a mozdony, még kettőig számolhatsz, aztán jön az egy másodperc. Az a legfontosabb, hogy a mozdonyvezető ne vegyen észre. Dobok

Érdekes, hogy nem a közszemlére kiakasztott hulla látványa a legmegrázóbb. Hozzászokik az ember szeme: korlát, oltár, feszület, hulla. Kifestve persze. Megváltó és kertitörpe festetlenül olyan, mintha meztelen lenne. A művészet abban van, ahogy a művész elhelyezi a testen a vérplecsniket. Konszolidált, polgári környezetben elég egy-két vércsepp. Incifinci pöttyöcskék. Nagyon meggyőző, ha a nyolcas akvarell-ecsetet közönséges permanentvörösbe mártod (nagyon pici hígító!), az ecsetet marokra fogod, bal kezedet a kívánt területtel egy vonalban, nyitott tenyérrel felemeled, és ecsetet tartó jobboddal erőteljesen belecsapsz. Egyáltalán nem fog vérző emberre hasonlítani, a siker tehát garantált. Ha azonban eljön a nagy hullalopás ünnepe, harangszó helyett kereplő, a tetem helyén formátlan, fekete drapéria, az az igazán ijesztő. A mese ilyenkor főhős hiányában testet ölt. Dobok

Amikor a mozdony, még alig észrevehetően kikanyarodott az egyenes pályaszakaszra, az egész akna remegni kezdett. A sínek azonban egyáltalán nem kattogtak, vagy dübörögtek, mint ahogy elképzeltem. Panaszos, síró, nyöszörgő hang tört fel belőlük, vonós hangszerek hangjához hasonló, de nem azonos egyikkel sem: úgy éreztem, hogy valami láthatatlan harang képződik a fejem köré ebből a szinte nem is hallhatóan magas fekvésű sivításból, mely egyre teltebb, erőteljesebb lett, bár egy határon túl nem hangosodott tovább. Gomolygó, füstként kavargó hanggolyó vett körül, mint láthatatlan glória, és szinte leküzdhetetlen késztetést éreztem, hogy az akna öntöttvas fedelét felnyitva teljesen átengedjem magam ennek a páratlan zenei élménynek, ennek a rendkívül gazdag harmóniának, ami már régen túl volt a hallhatóság határán, akárcsak a nagyon közeli villámcsapás mennydörgése. Ekkor azonban új elemmel gazdagodott a hangzás, amit először nem tudtam mire vélni. Fémes tremoló volt ez, ahhoz hasonló, mint amikor szegecsek zörögnek a cintányérban, csak sok oktávval mélyebb regiszterben. Ez volt a sínszegek tánca. Ahogy a vonat közeledett, előbb berezonáltak, majd egyre magasabbra ugráltak, és ahogy végigpillantottam végtelenbe vesző sorukon, mozgásukat lassú, méltóságteljes hullámzásnak láttam. A vágányokat a talpfákhoz rögzítő, meredek menetű sínszögek sisakszerű feje azonban tánc közben mind magasabbra szökött, és oldalirányú rezgéssel is kiegészült. Attól lehetett tartani, hogy az egész tákolmány elemeire robban szét, és a vonat az árokba zuhan. Aztán hirtelen nagy nyugalom töltött el. A mozdony áthaladt a jelzőzászlócskán. Egy másodpercre megemeltem a fedelet, hogy mindkét szememmel szembe nézhessek vele. Aztán magamra csuktam a tetőt, egyik kezemmel a létrába kapaszkodtam, a másikkal a fedőt húztam lefelé, mert úgy éreztem, hogy a vonat által keltett szívóerő a fémlappal együtt ki akar tépni szögletes hüvelyemből. Nem volt szabad elájulnom, és - meglepő módon -  hányni sem kezdtem. Amikor kimásztam, a vonat hátsó, vörös lámpája éppen eltűnt a kanyarban. A bal oldali ütközőn egy gyerek ült, keresztbe vetett lábakkal, ahogy az előkelő utasokat elképzeli az ember, és túlontúl fehér füstfelhőket eregetett, alighanem újságból sodort cigarettájából. A sínszögek feszesen álltak a helyükön. Kétkézzel kapaszkodtam az egyikbe, de meg sem tudtam mozdítani.

Az elmúlt években felújították a templomot. Padlófűtést építettek be. Ha elég nagy a csönd, hallani lehet, amint a gőz sziszegve áramlik a kerámiacsövekben.

Az új kép azt a jelenetet ábrázolja, amikor Krisztus fehér köntösére vetnek kockát a légiósok. Ellenfények vannak alkalmazva. Az egyik katona kezében cseréppohár, így a kockák nem látszanak.

A Dionüszosz-kockajáték tétje az a lepel, amivel húsvétkor takarják el a feszületet. A sötét.