Jánk Károly
Álom a nyomokban

Versek

Mentor, Marosvásárhely, 1994.* 

TARTALOM

(Majd rés támad...)
TABLÓK
Zuhanás
Ez a nyár
Emlék
Reménytelen
Alkony az alsóvárosban
A farizeus
Szépség eretneke
AZ IDŐ RÁCSAIN
Félelmeim
kétszerkettő
Feed-back
Tavaszi kérdés
Az üldöző
Mementó
A gyerekkor vége
Rekonstrukció
A másik
A találkozás
Egyszer emberek közé viszlek
SÖTÉT ÁHÍTAT
Az árnyak természetéről
Sötét áhítat
Az ítélet
A látogató
(Néha színültig...)

FRESKÓK EREDŐ KÖNNYEL
In aeternum...
A Ház
Harangok
A változás
Rekviem
ÉGI SZEMMETSZETBEN
Vadludak
Élünk
Strófák
Tárgyak
Formák
Ólomkatonák
TÜKRÖZÉS
Nagyítás
A távolodó
Tükrözés
A LÉT BŐRE ALATT
(Amikor tőrt emel az alkony...)
Az a folt
Adalék egy nem(?)létformájához
Bekötött szemmel
A varázsló
A lét bőre alatt
A megkövült Buddha
Finom és erős
Az ünnep
Egy moldvai útról
A jósnő álma
(Álom a nyomokban...)

Majd rés támad az éj-gubók falán,
s jönnek bozótban bujdosott szavak,
elöntenek, akár az óceán,
és kényszerítnek: nyelvedre harapj,
mert képtelen kimondani szó amit
mögöttes, rejtett jelentés sugall,
mely értelembe mint repesz hasít,
és önmagába vissza is zuhan.
És rájössz majd, hogy minden vers csalás,
mert megidézni nem tud szótlanul,
a kicsikart időtlen utalás
a sorok közti néma térbe hull.
S az ismeretlen földrész hajlatán
magába zárul minden szó - talány.

TABLÓK
Zuhanás
szomjasan lerántják a levegőteret lehullik
róluk a szárnyuk ahogy a buta pihék ahogy
testetlen zuhanásuk mintha a kendőzet-
len kékség felé kitárt ujjbegyek el-
rendezhetnék még a görcsös görbü-
leteket vakító fénnyel lebegve
festik meg újólag a csendet
mint felgyújtott
néma filmtekercsek s
mikor a tér bezárul
alájuk nem marad
utánuk más csu-
pán... csupán
szubtilis
ragyogá-
suk

Ez a nyár
Az indulásba csomagolva rég
a szem ikerpontjáig hajló messzeség...
A nap első sugarát
a hágókon kaptató bakancs
lelkes bőrére rásimítja.
Tüzéig terjed a hang.
A köd felszáll,
a hegyek lépnek tovább,
alattuk állok és nézem, nézem
ezt a moccanatlan vonulást -
kivont karok fesztávolságát
festi minden mozduló faág;
amott meg a kacskaringós ösvé-
nyek millió jelzést küldenek,
hogy közelebb hozzák az évszá-
zados lépteket, melyeket szá-
munkra ismeretlen rendeltetéssel
valakik az égre bíztak s amit
husángok szikár húsába írnak
a papírból gondosan kivágott kezek...
Mialatt a nyár sugaras ágseprűjével
tisztító nyomokat hagyott a mélyben
az ég tűzforró tengere feldőlt.
Ki itt volt, látta, s most megy tovább.
Szemei helyén ezüstös vászon:
patakmederben ingolák.

Emlék
A szombat esti nyár üres papírként le-
terítve végig a városon, rejtve neszez
rajta az éj mint szemétben turkáló ö-
regasszonyok, macskaköveken karmolász
előrevetett szemmel városterek szél-
fújta arcán, s elindul valamerre - át,
ismeretlenül, és olyan esélytelenül, mint
utak porában térdelő ráncos esőcseppek,
s csak emléke leng, mint egy lobbanó
könnycsepp, mint egy lassan változó perc
mely jelen van még, akár a csillagokról
most lehámló ég
s valahol a jelzőbóják őszre váltanak

Reménytelen
Dugába dőlt szavak siralomháza
bújtatva betűk címerébe.
Áttört fény-relief az éjszakában.
Esőben ázó portölcsérek.

Alkony az alsóvárosban
Az alsóváros langyos fényei
elfüggönyzik a rácsos testű fákat.
A járókelők utolsó léptei
vagy háromszáz éve már, hogy erre jártak...
A mutatók a mélybe tartanak,
a folyó hosszú teste mint a kámfor,
az idő benőtte házfalak alatt
eltömődnek az utolsó árkok.
Ide már biztos, hogy senki sem követ.
A vízbe mártott minden gondolattal
az alsóváros alvó homlokán
átsistereg és kialszik a nappal.

A farizeus
                                  Fodor Kálmán emlékére
Véglegesítetted, ami még hátravolt. Egy-két ecsetvonást.
Rég elfordultál a vegytisztított farizeus arcoktól,
csak a fák, a fák, mint fénylő kupolás szalagok, vagy
mint harántcsíkolt izmok - a természet inai. Örök kör-
forgás parányi részei fölébed nőnek a térben. Általad
is általuk a kifejezhetőség határai. Napraforgók izzó
korongjában és nárciszok tűztáncában farizeus arcaid
forognak, égnek, forognak égre. Már semmi sem lehettél
kifelé a világnak. Tudtad, hogy a magadra zárt külső bur-
kok sorra meghasadnak, mert tépett belülről a felfoko-
zott vakság. Aztán mint esőfelhőkben, a felgyülemlett
pólusok mozdulni kényszerültek. S a tó: vijjogó madarak,
és a szemeddé formálódott nappali látomás, majd fény...
fény, sisteregve kialvó nyilak, felhődárdák, transzlációs
vonalak és a szertelen, mindent elborító lüktetés...
Vér és csillagpor letisztult hamuja zúgó szelek szü-
netlen áramlásában. Nincs szükséged többé magadra, aki
voltál. Kész egész minden születés. S íme, a tó nyugodt -
a való világ. A vászon kifeszítve. Az utolsó feltámadás
volt ott a parton a halál.

Szépség eretneke
Vegyünk egy tetszőleges, nemrég elhagyott szo-
bát. A szobában megrekedt cigarettafüst, az egy-
helyben izzani látszó szemcsés, ezüstös sávok.
A szőnyeg bolyhai közt viszont semmi sincs je-
len. A látvány szétpergő harangjai, a csörrenő
üvegcserepek nem jutnak el odáig. Egy karosszék
bizalomgerjesztő szomorúsága, elhagyatottsága.
Majd a kéz következik, amint átsuhan a fal men-
tén elhajló bútorok felületén. Nem hagyhat raj-
tuk nyomot, sem csillogást. Kívül a kajla hold
az ablak érintésétől behegedt utcacsonkkal.
Képkeretbe helyeződik az arc is, a tetszés sze-
rint előtérbe állítható horgas orral. A szem
nehezéke a pillanat törtrésze alatt honos, meg-
kapaszkodik mindabban, amit lát. Végül a száj
nehezen elemezhető körvonalai, amelyek mintha
elnyelnék a szemközti tükörbe ütköző éles vil-
lanásokat - a körbelendülő zseblámpa fényét.
A kép kétségtelenül megörökítésre érdemes, de
csak egyvalaki van jelen: a betörő.
És ő most munkához lát.

AZ IDŐ RÁCSAIN
             aranylik erdő körbe-körbe
             a gaz inalnak fürge évek
             közben olajág meghimbál a
             szél indulnál te is de csak
             mint a rég falrésbe ágya-
             zott balladák harkály kopá-
             csol rán-ci-gál
Félelmeim
                   1.
Fellocsolt, ájult kis gesztusok
visszeres porondján felbukok.
Sarkamon parányi sebhelyem:
lélekké zsugorít a félelem.
                   2.
Eláll a perc, akár a szívverésem
a csőd lélekkel határos limbuszán.
Testembe takarom, s minden félszem
kirügyezik a semmi ágbogán.
                   3.
Szavak őserdejében járok,
szabad szavakat inhalálok.
Egy napon rámbukkannak
a korbácsos szóidomárok.

kétszerkettő
lennél valami futár mintha
a nap is kétszerkettőre sorjázna
elmondani sem muszáj
cipőd húzod a kaptafára
                   *
ismerlek
te vagy ki minden évben
a fűvel serken legyintsz
húrokat húzol át a versen
jönnek
s megint csak telelsz
              lelegelten
                   *
zsíros az élet morzsalékja
húsos elefánt árticsóka
nem kell úgyis csak csuklasz
a sóra “pácoltan tegye el
jó lesz a kézfogóra” ráhagyod
ragyog az ég nagy kirakatboltja
                   *
eleinte mindenki várja
lobog az élet mozivászna
mígnem aztán a hajhagymákra
ezüstös színben csurrant az idő
szamovárja
                   *
a vasutas míg a jelre várt
a füstté koptatott állomást
a szivartárcádba zártad
most bokáig járva csörömpölsz
a törött éjszakában
                   *
          tikkadt mint egy
          leszerelt vízcsap
          italért menne a
          holdra is csak
          valami billen a
          földre löttyen
          hosszan csengetnek
          ajtót nyit egy
          dobozolt sörben
                   *
ablaka nyílt a sasszemű égnek
követ fúj rád lehel magadra ébreszt
inasai a feledésnek ilyenkor veszik
a szemmértéket ha reccsenve törsz
meg mint egy szem dió
és szemed sarkát belepi a só
                   *
          színhely ősszel
          sarokban szűrten
          szuszorgó páfrány
          levelet gyökeret
          visszaszámlál
                   *
az idő lassan a semmibe gázol
amíg a partján likacsosra ázol
mert bizony eső jön télre nyárra
és bőven kiosztja szemre szájra
fröccsen a sár szotyós naspolyája
                   *
figyelsz
a szél is távolabb van
borostás arcú megmosdatlan
s az ajtót is úgy csapja be
mint kinek semmi egyebe
fűzfánfütyülő káromkodásnál
                   *
szöknél már mint egy középkori táncszó
míg szükségtelen fölösleged méred
mely füsthöz kötött szabadságra láncolt
magamagától csömörlik a lélek
                   *
dörög az égből aranyszín nektár
csuromra telt vagy akár egy őszi
kaptár s nem is az eső a rozsda
ver már ha mint a szálfák
vizenyős lábbal átdöcögsz a vártán
                   *
estenden
mikor az ember is elpihenne
jönnek fütyülnek az ajtóra vernek
mintha a sírból s most visszajárna
bodzasíp süketül az éjszakára

Feed-back
Nem tudom, volt-e pillanat,
mikor mosolyod harcra készen
betájolta az arcomat,
mielőtt még a tájba léptem.
Nem tudom, sok volt vagy kevés,
mikor határaidon állva,
szétfolyó létem tengerén
körvonalaid körém zártad.
Szavak útszéli jelmeze
vállamra vetve felparázslott,
mondatok csillagrendszere
fogaim alatt egyre vásott.
Nem tudtam vinni sorsodat,
nem nőtt ki új remény szememből,
az átitatott gyolcsokat
letépni felsebzett kezedről.
Feltörhetetlen lett, kemény
az éj szemedben, mint a gyémánt,
térképem zsiliprendszerén
elzáródtak a szavak némán.
Olyanná lettél, mint az érem,
melyhez feldobott sorsom mérem.

Tavaszi kérdés
az empire state building egy
tavaszi nyitvafelejtett ablakán
hány ezer életem kering figyel
hány ezer elvesztegetett vak virág?

Az üldöző
Ravaszra görbülő tömpe ujjak -
így fedi el előlem a valót.
Szándékok forgópisztolya. Vaktöltények.
Egyikkel egyszer eltalál valahol.

Mementó
Az elhalasztott vallomások éjszakáján
egy szőnyegként felgöngyölített mosoly
amint kérdőjellé görbül,
és többé nem válaszol.

A gyerekkor vége
A játékkoszorúkat helyükre rakom.
A feledés vize. Kezeim mosom.
Angyalok arca a töredezett égen.
Életük nincs több. A halálukat élem.

Rekonstrukció
Először a várótermek zsivajába szőtt arcot,
majd a ventilátorok szabdalta érintéseket.
A túlról nagy súlyzókkal bélelt,
vállra gyűrt, kiszikkadt szövetet.
A szemgolyó uszadékát az égen,
könnyű körvonalait - vízjelek.
A ráncok mögé vont homlokot,
az olcsó rakodószinteket.
Egy vonással elintézhető minden -
a súlytalansággal gyakorolt képzelet.
És végül rajzold be a zúgó fák közt
a törzsről leváló két kezed.

A másik
Szememmel látnék, lábammal
járnék, ha volna. Szirmokba
tekerten nincsen vázam. Szél
kél. Összehajlok a fákkal.
Emlékszem, a kéz varázsa.
Ahogy egy-egy lendülő ecsetvonása
vonzott volna vissza a mába.
Kápráztam, mint a szem csodája.
Most egy bogár szárnya a tér.
Alatta megkövült sosemvolt
emberi tájam. Még vagyok.
A puszta elvonatkoztatásban.

A találkozás
Egy téli fénykép az asztalon.
Egy hároméves gyerek.
Egy háromdimenziós világban.
Úgy tűnik valakit keres.
Valakit keres a jövőben.
Valaki keresi őt a múltban.
Talán mindkettő én vagyok.
Talán útjaink találkoznak,
s a fénykép furcsa telébe jutva
az idő eljátszik velünk,
a csupasz ágak közt majd látni
lombtalan, lepusztult terünk,
amikor ő már rég halott.
S már nincs erőm feltartóztatni
az orozva hulló pelyheket.
A láncon vontatott csúszós éjben
így, utólagosan - temetkezek.
Temetkezek és nézem mindig -
egy fénykép hever az asztalon,
egy háromdimenziós télben
havazó léptek közt valahol.

Egyszer emberek közé viszlek
A szirtekre festett alkony
zátonya mögött a nap kimúlt,
álmos köpenyét leterítve
az éj a tájtalan avarra hullt.
Az emberi helyek messze vannak,
már öntörvényű lett a látás,
az ösvénybe taposott gondolatokkal
mind mélyebbre húzlak a föld falán át.
Századok csuszamlós átjáróin
néha rezzenve meg-megállunk,
az idő összekulcsolt kezünkre téved -
bilincsként hordjuk barbár foltját.
Bőrünk alatt sós emlékek íze,
még moccanatlan a sötét,
de távoli arcok törmelékét
már pórusainkhoz csapja a szél.
Egyszer emberek közé viszlek. Fények gyúl-
nak majd, és szőnyegként eléd gurul a távol.
Akkor menj s felejts el mindent,
ami súlyos, süllyedő éjszakánk volt.

SÖTÉT ÁHÍTAT
               A költészet nem más, mint belő-
               lünk fakadó cseppjei valaminek,
               ami megfoghatatlanul körülzár...
Az árnyak természetéről
Mikor besötétedik, a fal felé fordulnak, és csak
ritkán üzennek fel az alvilágból. Bár ez a kap-
csolatuk bizonytalan. Ösztönösen összeolvad ben-
nük a rend fogalma valami félelemmel. Tér és i-
dő viszonylatában ha felszikráztatnánk őket, el-
lobbannának, mielőtt bárki megmelegedhetne a kö-
zelükben. Emiatt esténként rendszerint vattával
tömjük be a fülünk, hogy ritkábban ismerjük fel
begörbült tereiket.
Valaki meztelen talppal járt közöttük. Most, hogy
megtért, szavai úgy hullnak elénk, mint száraz,
egymáshoz koccanó jégdarabok egy üres pohárból,
amelyen senki sem hagyta ott az ujjlenyomatát.

Sötét áhítat
                      Kun Árpádnak
1. Mennyi mítosz, mennyi jelkép bomlik
    ki a halál súlyosan omló rítusaiból.
    Alkonyok jönnek így, fák lombjai az
    éji árnyakat magukhoz vonják és vér
    keveredik a vak mezők felett kerin-
    gő szagmintákkal, melyeknek sosem
    volt közük a virágokhoz.
2. A harcosok furcsa szomorúsággal te-
    kintettek a messzi vándor ráncos,
    tűz fölé görnyedő arcába, amikor az
    az időről beszélt nekik, mely fene-
    ketlen és végeérhetetlen, mint az is-
    tenek oltárai előtt lobogó gyász. És
    a lángok közt látták eljövendő önma-
    guk, amint kifeszített karral az ég
    felé zuhannak.
3. Egyetlen időpillanatnyi vászonra ve-
    tített árnykép: milyen tiszta és meg-
    másíthatatlan a rettenet! A szemben
    tükröződő gazdátlan mozdulat, amint
    kétségbeesetten próbál közelíteni va-
    lami felé, megragadni valamit, ami raj-
    ta kívül sohasem létezett.
4. A jósok, egyedül ők, kik a sokezer-
    nyi végső pillanattal szembenéz-
    nek. A számukra folyton egy helyben
    gyűrűző jelen mélyén ott lüktet a
    szem, mely a pusztulás nem múló je-
    leit ontja. És sejtik már, hogy va-
    lamely isten önnön világa nélkü-
    lözhetetlenségétől megcsömörlőben
    rendelte mindenek fölé a halált.
5. Semmi sem örök, ami él, de valahol
    megmarad minden mozdulat. Épségük
    az idő futamában szabad térségek
    belső rendjére figyelmeztet. Szem
    és fül nélkül is látni, hallani.
    Vigyázz, a szavak oly törékenyek,
    akár a csodák, míg fölöttünk köröz-
    ve ráhangolják maguk a semmire.

Az ítélet
A hátország felől mindig siváran fúj a szél. A
feltöredezett tájon makacs léptekkel törtetnek
át a felhők. Egy férfi jár erre, valamit keres,
talán a gyerekkorát. De a keresés pillanatában
rájön, hogy végleg elfeledte a diólevelek szí-
nét, az ízek labirintusát, ahol annyit bolyongott
egykor. Eszébe jut, hogy utazásai során sokezer
arccal találkozott, mind megannyi rovátka, lakat-
lan izzású heg az életfa mindkét oldalán. Szava-
iból akkor még nem rakott gúlát, hogy bevallja,
a fénytörés száz esztendejében valójában semmi
sem történt. Délre dél, napra nap így telt. A nagy,
száradó ég alatt most még egyszer számba vesz
mindent: az elmosódó tereket, a föld kékülő ütőe-
rét tapintó kezet, majd sorra a vízrebocsátott,
megáradt mozdulatokat, melyeknek mindegyike
önnön párálló pillanatába zárva - immár ép egész.
Aztán a tó tükörsima felületén meglátja a lehul-
ló arcot is, az arcot, melynek felfedésre ítélt tá-
voli tájain hangtalan felfut egy zöld forradás.
Reméli, ezzel végleg elejtette titkát, önmaga íté-
letét, egy időből kirekesztett óriás számlapon.

A látogató
A bolond öreghez, akinek a valóságtól nagyon távol
van a háza, sosem téved be vendég. Sötét bútorok kö-
zött él, melyeket hiába látogatna a fény, hogy fel-
csatolja a kárhozat lomha angyalszárnyait. Szavai
is elzárva, mint a titkos fiókok, melyeket hiába for-
gatna fel a tolvaj kéz, mert semmit sem találna. Va-
laki egyszer mégis járt itt, nem tudni mi dolga le-
hetett, talán a küzdők világából érkezett a bölcses-
ség vizébe merített lábbal, s a bedőlt sövények kö-
zött egyszerre feltűnt a házfal. Ruhája égő sebhely,
lángoló mező arctalan szenvedéssel... A padlót alig
érintve jött be, mint a hosszú, szakállas esték, mint
a tárgyak eszméletében bújkáló alkonyi homály. Egy
darabig állt ott lehajtott, néma fejjel, mint aki
felmentésre vár... S az öreg azóta gyertyát gyújt
minden este, hogy kiszorítsa a sötétséget, és elkép-
zeli a szelíd ismeretlent, elképzeli álmai alázatát,
ahogy nap mint nap megszentelte a kenyeret (ó, azok
a számára megszokhatatlan emberi helyek!), s ilyen-
kor kegyelet, valami tiszta illem szállja meg s kö-
rülindázza immár sokszorosan lassuló mozdulatait.
És halála előtt még utoljára elképzeli a jeltelen
csendet is, azt a csendet, ami a látogató nyomában
beszélt, amikor az töviskoszorús fejjel a túli világ-
ba végleg visszatért.

(Néha színültig...)
Néha színültig telek félelemmel.
Ilyenkor, mint a borisszák a két-
fülű kulacsot szorítasz magadhoz,
és nem sejted, hogy a nyomunkban
fakadó forrás minden kortyával a
halál öntözi bennünk friss hajtá-
sait.

FRESKÓK EREDŐ KÖNNYEL
              talán csak síkok tolódnak el
              szemünk kékjében fehér már-
              ványkockák mint lagúnákon
              hallgatag dzsunkák erős el-
              lenfényben horizontok tágu-
              lása és szűkülése akár a pu-
              pillák gyújtópontjai az arcba
              pecsételve égve

In aeternum...
Talán majd messziről ébredek,
hisz nincs már vér a lüktető sebben,
mint kereszt az úton térdelek,
szférák térzenéje szememben.
Kéz szorul, fehéredik a botra,
(valaki istenek helyett álmodik)
holterdők szárazsága roppan,
távolból párás, fújtató harckocsik...
Kutyák torzsalkodnak. Mindent beborít
hűlő hamuja a szónak. Aztán
semmi. Eláll a bábeli hangzavar.
A nap mint küklópsz szeme az égen.
Előtérbe cipelem magam.
Megállok. Átnyújtom szívverésem.

A Ház
                  Balássy Csabának
Az ablak pár centis
végső homálya
a leplezett léptekkel
bélelt szobában.
Egy érzés
ahogy a széktől eltér -
zuhanva vág.
Derengve pislákol egy szentkép.
Szoba. De mintha más is.
Ólommáz pattog,
s mint feltúrt arcon a ráncok
futnak a stilizált rajzok,
s már nem tudni hová...
A nyomok kihűlnek közben,
és megáll az idő -
részekre szedhetően.
Áll. Ernyedő háttal
egy fogas. Aszályos fényhiány
van Isten lelkére várva
a tűnő transzparenciákban...
A dolgokból kilép a csend
mint billenő testű váza.
Egy mozdulat s darabokra hull
a lelkek élesre töltött háza.

Harangok
Az emlékek romfalán túl harangok
feketülnek a kihűlt templomok földjére.
A láb habozva ollózik, megáll,
hol Isten és ember különvált.
A felszabadult térségek nyomán
látni a rombadőlt égi emeleteken
gyűrűzve törtető létpikkelyeket...
Egy karnyújtással tettenérhető
a falak porladó véznasága,
s ami a roppanás után freccsenve
ráforrt a világ deszkaablakára:
az utolsó megalvadt harang.
A zúgás túlról jön,
viszonylag bemérhetetlen, és zajtalan.

A változás
Már én sem látom
a némaság falára hányt
hány hangfüzért tép szét
a létből nemlétbe görnyedő sötét.
A lángok hullámaiba költözött
szálló körülkarolásban
totem-jeleit a füst
zuhanva csapja fel a fákra.
Szétpattanó kráterekre tűzve
hiába nyomulna a kéz
az acélos gömbökbe zárt
parányi létkristályokért.
A kezdetektől különválva
új sorsuk nincs,
földdel vegyülnek el az árnyak.
Már vége. Amott egy domb kihűlő váza.
-------------------
Most zöld szemű esőre várok.
Eddig velük. Most hosszú vonallá
különválok. S megindulok,
mint holtak alatt a lövészárok.

Rekviem
kísért még néhai lélegzése
az égi táblák levegőfalán
s úgy szakad be a teremtésre
a érintetlen magasság jogán
mint önmagából kivetített
forgácsai a létezésnek ahogy
beárnyalják a bádogereszek
fölötti köztes tereket
oly áttetszőn otthonosak akár
a földre terülő őszi fátyolok
százszorta több már a ködmarta kép
mint amit magából látni hagyott
s úgy vonz a teljesség felé
hogy közben nem is érzed
teremtő huzalmát az Isten időbe
révedt haldokló kézfejének

ÉGI SZEMMETSZETBEN
Vadludak
Nem láthatom a vadludak
szemét. A levegő réstelen
színezetébe fúrják fejük.
De túl rajtuk, a látás
erődítményeibe zárva már
velem süllyed és emelkedik
örökre belső terük.
Túl gondolaton, formán,
így van jelen a tartalom.
A többi csak belső izzású kényszer,
amikor röptükben megállnak,
és ránk zuhan fentről a fájdalom.

Élünk
Fémesen összecseng két fogaskerék,
Szuronyok hegye a törött csendhez ér,
A nyelv körül még lobot vet a szó,
A folyosókon támolygó hajók.
És egyhangúan felbúgnak a fák,
Gyümölcshullajtó néma harsonák,
A kirakatok, kreppapír-babák,
Üvegbura alatti láng - tetszhalott,
Teáscsészékhez koccanó hajnalok -
Leszűrik mind a keserű teát
A képzeletre hullott angyalok...
Földközi terek félemeletén
Élünk az Isten nyitott tenyerén.

Strófák
Egyszer rádfagynak a sötétes hegek,
Anyád jóságos köténye ellebeg,
A tompa hold hajló színekre hasad,
Magának akar akkor minden pillanat.
A kép csak ennyi, és könnyen meglehet,
Minden, mi kívül van, sérti a szemet,
Az időtlen füst közt terjengő máglya
Vacogtatóan kétes lobogása.
És újra az éjben! kontúrok nélkül,
Szavaid is mind elhagyhatod végül,
S mint a föld körül megpihenő tócsák,
Reggelre áttűnsz az ég itatósán.

   Tárgyak
                Vermesser Leventének
A tér hirtelen nő meg,
ólmos erővel szorítja rám a fákat.
A földi dolgokra nem emlékszem.
Magamra gombolom a tájat.
A mozdulat két pózna közt -
túlméretezett testi támasz.
Elengedem a mozgó sorban
a vastagon bevakolt szobákat.
Nem út ez már, a levegőég,
valami húzó különjárat.
Kilengenek a kertkapuk közt
az utcahossznyi üres házak.
Így indulok - a tejfehér ég
kondenzcsíkja a lencsék alatt,
a millió élő csíra
a jövő boncasztalán maradt.
Égi bírák élik a titkot,
a világ kitakart teste lázad.
Innen már minden egyszerűbb lesz,
és jönnek utánam a tárgyak.

Formák
A palánkra vetett formák
meghúzzák önnön körvonalaik,
látómezejük ferde ég,
feszülnek rejtett izmaik.
Szabályos robajjal kelnek útra,
tájuk kisikló arcvonal -
keresztbe fordul a távoli
szintekre tagolt térhozam.
Néha az áttört holdas éjben
csillogó tavaknak látszanak,
máskor csíkokba merevülnek:
élükre állított házfalak.
Mint morajló szélben fürdő zsákok! -
ha melléjük hajtanád fejed,
szünet nélküli árapályuk
már téged sem lepne meg.
A vér derengő látomása
bennük ágyat még nem vetett.
Formák mindenütt. Felragyognak,
mint a csillagokkal átütött egek.

Ólomkatonák
A porba vont léptek köré
rangot vetnek a részletek,
a nyomukba szegődő árnyak
homokba bújtatott hadjelek.
Fejüket felütő kaktuszok közt
a súlyos menetoszlopok,
ólomkatonákká préselt
megdöntött testű harcosok,
ahogy átvonulnak rajtunk
a parázsló évszakok felett,
lelkünk falára tetoválják
a lekottázható lépteket.
Égszínkék vontatókörük fent
befogják lassan a szavak,
s ha kitárják arcuk a fénynek,
már nem ők, csak annak látszanak...
A szemmetszetben az ég a mérték,
hordozzuk létük templomát,
míg felbuknak, mint a tükrös percek,
s nem látni mást, csak az út porát.

TÜKRÖZÉS
Nagyítás
Földi életük láttamoztatott,
elengedik a puha buborékokat.
Nem lemondás ez:
valami harcra képtelen állapot.
Nincs vég és nincsen visszavárás két pont
között. Hazátlanul hosszú még a reggel.
Testük légburka kirajzolva
néhány fénybe mártott szeggel,
elfolynak köztük az örökös tavak...
Már árnytalanul messze vannak,
hajlékonyan az ovális fényben
a színes törésvonalak...
A mögöttük levőt nem tudhatod,
ahogy gazdátlan érzések találkozását
lengő folyamtetők felett,
vagy városok kőpartjai láttán.
Íme, csak a nagyítás maradt. S az idő,
mely újból magával hozott valamit,
ami tetőtől talpig megszokott.
Bár nincsen rá szavad.

A távolodó
                     (R. M. Rilke)
A lomhán terülő testből nem vitt
magával semmit, mikor elhagyta a
nyelvüket öltő álnok vashegyekkel
borított kemény felületeket.
A lazán összekapcsolt városok
felett a léckerítések mintha
önálló életre keltek volna,
ahogy széthullottak a térbeli keretek.
Távolodóban s esendőn immár,
akár a fák fény felé hajló homlokán
a színesre morzsolt őszi por,
akár egy üressé oldott mondat,
nem tudva már a jelent, a jövőt, a múltat,
az idő artériáiban kering
(benn álmok langyos esője virraszt
öröktől fogva lezárt szemmel)
a vér kötéseiben utolszor lapoz a nyár
és elfolyik a fákon kucorgó levelekkel...

Tükrözés
Porszemek partján pihen. Most
annyi csak. Ha mozdul,
egyetlen ablakkeretbe zárva
maradnak el az alvó csigaházak.
Zápor fogadja. Karjába zárja.
Már látni amott a földeket.
Fölöttük száll. Sóhajnyi semmi, lendület,
s a szélkorbács hátán máris a búza
pattanó kalászán terem s hívó
jelekkel önti el a szántást.
Így terem.
Amúgy a rétegek teljességében szundító.
S mégis a felszín kicserzett falán
ki-kicsap mindig. Mint a só. Megfejthetetlen.
Így ragyog.
Nincs pillantásom, amit ráadhatnék.
Lassan körülállja borba mért szemem.
Az ablakkeret távolában vonuló
minden madárral így veszítem el,
mert nem lehet soha oly közel,
hogy vissza ne tükrözné az ég
az ólomszürke madarak nyomán
az írógép szárnyas mezején.

A LÉT BŐRE ALATT
(Amikor tőrt emel az alkony...)
Amikor tőrt emel az alkony,
hogy leszúrja vele a város fényeit,
a jósgömb belsejébe bújok,
és kihallgatom a mágus lépteit,
ahogy sötét, suhogó palástban
vonul a paloták öblös termein,
az áldozati szertartásba fognak
a természeti népek ezrei.
A füst az égnek lendül
a város főtere fölött,
tüzek cikáznak, máglyák,
és mágikus, mágikus körök.
Már ajándékokat hoznak,
már mindenütt ők vannak jelen,
már szembogaramba gyűlnek,
és forognak, táncolnak velem.
Már nincsen hova bújnom. A dobok
ütemére felszikkadt a sötét.
Most felém közelednek sorra,
kézzel érintve házam küszöbét.

Az a folt
Törékeny volt,
mint egy földből kifordított lelet,
igen, olyan volt,
mint egy lőrésbe szorított lehelet.
Mondják,
tenyerébe temetve arcát
napitta tükröket kutatott
a lakatlan hétköznapok alján,
mondják,
és furcsállva vállukat vonják
a házakba tömörülő emberek.
- - - - - - - - -
Talán tengert érzett, esőt,
a bolyongás folyosóin át,
talán a test emlékeire gondolt,
amikor átsugárzott az éjszakán
és elérhetetlen lett. Mint egy külön
világ fölé eregetett ég.
Ha megérinti az idő néha,
már csak bennem lélegzik. Mint egy rét.
Csak a pásztorok tartják számon
nyíló tenyere virágoskertjeit.
Engem terhel a felelősség,
ha megölik suta mozdulatait.
Ha valaki mégis rá akarna nyitni,
nem lelné benne örömét.
Csak az a folt közös bennünk,
mely megmagyarázhatatlan: sötét.

Adalék egy nem(?)létformájához
A redőnyös homlok mögött olykor
átfut valami. Villan.
Rés, homályba hurcolt szavakkal.
Ha valaki ilyenkor nyitja ki rá
a szemét a foszforos fényben,
azzal még nincs baj, épp csak
tudomásul veszi, mint aki nem
szid, de nem is magasztal.
De ha elhallgatásai burkához
lopakodik a leshely,
olyankor nagyon óvatos lesz,
simogatása már-már langymeleg,
szinte restell...
Meztelenségbe hátrál.
Általában:
lét lehel vékony ruhát rá,
szavai kanócát visszanyeli,
s amikor vetkezik mindig
lecsavarja a lámpát.

Bekötött szemmel
Bekötött szemmel tanult meg járni,
bekötött szemmel a szavak javára.
Szürke és fekete vonalak között
az utca süket zajával várta.
Az utca süket zajával áradt,
beszélni hamar megtanult,
mohón ivott be minden hangot,
ami a sivár kőkockákra hullt.
Így, utazva mindig, arra gondolt,
valakinek tán vidéke ez,
s vágya csak egy volt: bérbe venni
rossz szemével a színeket.
Bérbe venni mindent, ami -
úgy tetszett - színekkel ragyog.
És sokáig nem sejtette, hidd el,
hogy a kötés alatt a szeme én vagyok.

A varázsló
Az enyéim a testet öltő nappal
együtt nyugatra mentek.
Nem érdekelt a saját életem.
Most itt élek félig elsáncolva
az időben, a nagy folyók mellett.
Ülök ölbe tett kézzel közöttük,
értük, ellen.
Süketek és némák, vakok és
telepesek érnek el néha hozzám,
szavakat mondanak aszály és e-
sők idején, mind sírva nevet,
olykor megfogják a kezem, fákat
döntenek, de nem értik láncaimat.

Csak arcuk ránca a régi,
csak ruhájuk szabása új,
ellenségüknek vélnek,
mégis mind engem tanul.
Ülök,
és várom, hogy beforrjanak a
sebek a létbe zárt önzés
totemoszlopán.

A lét bőre alatt
Tudod, mióta a lét bőre alatt
élek, sokan járnak el hozzám,
töprengő, szomorú szemű lények,
némák, akár e ház, a házam.
Mesélnék róluk, de valójában
én sem ismerem őket, bár gya-
korta az asztalomnál ülnek,
és éjfélig iszogatunk. Ha azt
mondom fehér, soha nem mondják
fekete, félve jönnek be, pedig
tudják, hogy rájuk várok, ha
valamelyiket megszólítanám,
nem szidna meg, csak fogná ma-
gát és visszamenne elesett,
törékeny csontú asszonyához.
Ha meg más időből érkezik a
vendég, elég egy intés, egy jel,
kerülnek minden látszatot,
ilyenkor nagyon tisztelem ő-
ket, hosszan utánuk bámulok,
ahogy eltűnik árnyékuk egy-
egy tárgy csukódó körvonalán...
Aztán csak így, mint most, egyma-
gam, egy intés, egy jel, meg egy-két
félszavam, s az asztalon néhány
ottmaradt, gazdátlan üres pohár.

A megkövült Buddha
Már 2500 éve, hogy csak várok.
Rosszul öltözött, hétköznapi holttestemet
a kövekkel hordták szét a gátról.
Így épült fel egy szürke város.
Körben a falak. Még most is
naponta megszólítanak.
A föld felett, a föld alatt,
mint egy megkövült akarat - fekszem.
Így lettem más és ugyanaz,
és lett ír a föld, és lett ír a nap.
És elmegyek.
Már nem érdekel a lent és fent.
Nem akarom tudni, ki arat,
ha arcom várossá emelt romjain
majd újból ekével szántanak.

Finom és erős
Ez egy finom és erős. De nincs
neve. Úgy értem: formája, színe,
fonákja, neme. Lehet üres és lezárt.
Lehet csak felém forduló helye.
Ha a szememmel bántom,
a homálya ragyog,
ha beszakítom rá a sötétet,
a fénye árad ki, ami halott.
Hiába húzom meg határait.
Part nem éri.
Hullámzó homok se mossa.
Ez egy finom és erős.
Már itt van. Mozog és nevet.
Nem él. De felkap és nevet.
Most ide elétek, úgy érzem,
örökre letesz.

Az ünnep
Gőzölgő tányér az ünnep.
Egy kancsó bor
fehér damasztabroszon,
még érintetlenül pihen.
Mellette kés, kenyér -
kettészelt, termékeny hallgatás.
Egy kétkarú gyertyatartó:
még fénytelen világ.
Aztán a légkör lesz
egyre meghatározóbb.
Az ünnepi asztal hőmér-
sékletéből egy kevés
már szemmel is látható.
Mintha meleget árasztó tollpihék
töltenék be lassan a szobát.
Az ünnepet mindig mi gondoljuk el,
de csak a tárgyak élik a csodát.

Egy moldvai útról
                   Vida Gábornak
Most onnan jöttem,
ahol a nyelvek már elkeveredtek,
akár a zegzugos, mindennapos utcák.
Itt nehéz megtalálni bárkit,
a jövő, a múlt itt egymásra nyíló puszták.
Ahol a nyelvek már elkeveredtek,
valahol a hátországban,
mindegy, hogy Grönlandon vagy Ázsiában,
nem lebeg semmi egyetlen eszmélésbe zártan.
Az oldottság itt a legnagyobb.
S a kocsmák is ugyanolyanok.
Kint mindent belep a márciusi hó.
Szemlére gyülekeznek az arcok.
A sör is fázik és másnapos. De jó.
Az arcok meg csak gyűlnek, gyűlnek,
bár elmarad a névsorolvasás,
isznak, fizetnek, fel-felállnak,
és néha csak bámulnak bután, akár a
katonák egy maguk kavarta katasztrófa után...
És innen már nem jutnak tovább.

A jósnő álma
Valaki hozzám bújdosott.
Azt hiszem, ő a Sátán.
Néha, éjszaka a csendje ébreszt,
valamit tart a kezében,
úgy látom, kard és mérleg.
Megméretés, vagy a kard által járvány.
Öreg vagyok. Tudom, hogy rám vár.
Sok éve már, hogy
szavaimból tornácot raktam,
amin átléphet a vendég
és elejtheti titkát, ha nem
zavarják a padló fölött
a poros keleti minták...
A tükör túlsó oldalán
fogadom sorra őket
(szavakra leső semleges népség)
hét szál gyertya ég,
átszínezem az éjszakát,
egy fekete könyvben lapozok -
szeretnek játszani a Bűnnel a gyávák;
kockát vetek, hogy lássák, s már
nem érti senki, csak Ő,
az Isten nevére néma
száműzött.

Álom a nyomokban, mert
semmi sincs még készen,
míg sorsunkra várva állunk,
miközben
feltűnnek az első rések
jobb és bal kezünk felől,
a tűnődő tenger fövenyében...

-&-

JÁNK KÁROLY
1967. december 21-én született Szatmárnémetiben.
1995-ben végzett a kolozsvári Babes-Bolyai Tudományegyetem
magyar-néprajz szakán. Azóta szülővárosában él.
1992-ben elnyerte a Látó folyóirat nívódíját,
1995-ben a Romániai Írószövetség Debüt-díját.
1997-ben Móricz Zsigmond-öszöndíjban részesült.
Eddig megjelent művei:
Álom a nyomokban. Versek (Mentor, Marosvásárhely 1994),
Másvilág. Versek (ugyanott, 1997),
Füst a dombról. Négy román költő (fordítások, JAK-Jelenkor, 1997).
(1998. novemberi adatok)