Jánk Károly

Másvilág
Versek

Mentor, Marosvásárhely, 1997.* 

TARTALOM

KALEIDOSZKÓP AVAGY SÉTÁK, PEREMVIDÉKEN
Az őrző és a város
Üvegbeváltók
A temetés
Vonat
Séta egy genézis körül
Három nomád
Anyám évszakai
A bajnok létrája
Egy különc feljegyzéseiből
A provincia
Monológ a határon
A menhely
A kripta
Az áruló
A visszavonulás
HOLTAK ÖSVÉNYE
(Hű csak a halottaimhoz...)
Az ősök
Emlékezés halottak napján
Az öreg, akit meglátogattam
Orpheusz-töredékek
A festő újjászületése
Cs. Zs. utolsó üzenete
Apám emlékezete

OLDÁS ÉS KÖTÉS
Emlékek háza
Valakinek már elmondtam magam
Recept
(A szerelem esendő...)
(Soha nem érthettem őt...)
Ami utolszor szólított
Egy emlékkönyvbe
Egy szem cseresznye
Ajándékosztás és hódolat
Dal, decemberből
A folyónál
A szürkeség előtt
(Magába issza életem...)

TÁJKÉP, CIGARETTAFÜSTTEL
A tél királya
Áldozathozatal
A mozgató
A csapda
A kirakatrendező
Tájkép, cigarettafüsttel
Jelenet egy szarajevói fa éjszakai életéből
Beszédfoszlány a sivatagban
A véletlen formatervezése
Hajnal előtt

A HATÁROK MEGNYITÁSA
A szép
Régi hang kétezerre
A határok megnyitása
Búcsú

KALEIDOSZKÓP 
AVAGY SÉTÁK, 
PEREMVIDÉKEN
Az őrző és a város
Kövek között egy város sivatag súrolta teste
elérhetetlenné lett - elérhetetlen lettem.
Falai között míg éltek, félték az égi kaput.
Lélegző bőrszövetekkel innen csak el vezet út.
Nagy ritkán turisták jönnek. Közöttük nincs rokonom.
Itt felejtik az arcuk - öreg lesz, öreg nagyon.
Különbözők a színek, ha valamelyikkel játszom,
újraképzelek mindent: a víz és agyag az álmom.
Vértelen áldozatként az őrzők imája bennem,
hamuvá halkuló parázs - első és utolsó lettem.

Üvegbeváltók
nomád életkép
A harangok nem értük szólnak.
A koszlott tarisznyák, zsákok
a fal mentén összerogyva. Rajtuk
a számolatlanul sok dudor.
Kézről kézre, faltól falig üvegek
népvándorlása. A sötét, darabos
emberek markában a törékeny üveg
feledte rég folyékony mámorát,
peremüknél a csorbult idő az
élő hús házát viszi tovább,
valamit, ami fáradt a múlttól,
és nem lel hazát...
Már mennek. Esetlen kézzel csörgetve
pénzük. Vagy ezer éve.
Toronyiránt.

A temetés
Úgy tudta mindig: az ördög lakja
azt a házat. A földjük határos,
az ekével sokszor ott járt,
de beleszántani nem fog.
Amit él, az a biztos,
a gonosz bérli a telket,
nappal kígyót melenget,
estig-vetetlen ágyát
felveri lassan a gyom.
(Forog az évszakok rendje,
egy gyerek járt közben a kertben.
Tátong egy ablak. A szél
ki-be jár...)
Sok éve készül már erre -
a számára idegen évszak
terébe kényszeríti, de csak
hogy megismerje.
Ki tudja, meddig tarthat,
bal lábbal lép majd,
bal kézzel üt és két
pár szemével látni fog.
Megtörtént. Minden reggel
a tükörben látja az arcán.
Oda tart, utoljára.
Az ajtókat nyitja rendre.
Tudja, hogy nem talál senkit.
Mélyen lélegzik akkor,
hogy magában eltemesse.

Vonat
Az ablakra merőleges kukoricatábla szálegyenes sorai mint a fésű
fokai az ujjunk alatt, pattannak tovább.
Körforgás ez is, melynek üres közeiben a tekintet százfelé gurul. A
mezők sárgagyapjas hátát az ellenszél az arcunkhoz igazítja. Talán
ettől simulnak el arcvonásaink...
A szekérúton ketten távolodnak, vállukon szerszámokkal. Nem kell
térképpel tájékozódniuk, a szem hordozta távolban tenyerük erővonalai
mutatják az irányt. Most, hogy földjük van megint, hallgatagok és
mélyek lettek, mint a lebarnult határ gémeskútjai. És amikor este
jóleső érzéssel hullanak le a vállakról a kapák, a század súlyos
keresztútjainál arra gondolok, hogy nekik és nekem - bár egyidejű, de
nem ugyanaz volt ott az egymásra torlódott, legalább kétpólusú világ.

Séta egy genézis körül
Valamikor a hegyről ereszkedett
alá a pásztor. Nem tudni arról, hogy
a hegy gyomra kiokádta volna őt.
Az idő elmosta már azt a sávot,
ahol még egy az ember és egy a kő.
Most is keveset tudni róla. Oda
ritkán vetődik ember, ahol él.
Hallgatnak róla a vízmosások,
a tűlevelek, a kőóriások,
a tűzhelyen roppanó fahasábok,
hogy küszöbét ne lépje át a tél...
Nem tartja számon senki győztes,
nem tartja számon, ami él.
A bot és a bocskorszíj egy sarokba vetve.
Háza fahomlokzatán a bevágott kereszt.
Ha sípjába fúj, az elemek még őt visszhan-
gozzák, őt, a pogányul imádkozót,
akinek valódi természetét csak úgy tudjuk,
mint tengerét az örökre szomjazók.

Három nomád
Három nomád az országúton. Mindegyik
hátán egy-egy tarisznya átvetve, már-már
zsák. Különleges súllyal megrajzolt gra-
fikák, élő vonalban hurcolódnak, terhükkel
csontig összeforrva. Mintha a lét dróton
húzná őket, holott mindegyik más.
Foltra folt, fehérre sötét, sötétre fehér
átmásolódik. Egyszerre mindre át. Pedig
csak a tarisznya közös, nem a váll.
Ha kinyitom a szemem, épp a szemükig érek.
Ha kinyújtom a lábam, velük egyszerre lépek.
Ha elmaradnék tőlük, megölne a szégyen.
Ha megelőzöm őket, mind engem cibál.
Már lógnak a szurtos, fekete rongyok a
tarisznyák kikezdett oldalán...

Anyám évszakai
Valamikor egy szót írtak a fejléces fekete
táblára: mama. Majd megtanították a számokat.
Anyám évszakaira csak később figyeltem fel,
a rácsos kerítés hézagaiban a pálca már kör-
mömig kopott - ékírásos homlokán az idő dom-
borzatára. Füveket szedtem akkor, az ő füveit.
És most, amikor tele van már a zsákom, tájai-
ról megtérőben vagyok. Kezemben térkép. Vé-
kony nyomok erezik anyám fehérlő évszakait.

A bajnok létrája
            Joe Louis emlékére is
A bajnok egy létra mellett élt.
A létra az égig ért. Rajta a
hírnév föl-le járt
Önkívületig szorgalom, tapsvihar, álom,
szabadság. A háta mögött a távfutás,
a háta mögött az öklözés - a jobb
arcán ott a vér
Hajszálon függni a jóindulattól
és köszönni előre ott, ahol kell -
a vesztes, ha kérdik, nem felel
Tagjai végzik az árulást,
öreg a bajnok - nem vitás,
benne a hírnév, föl-le jár
Utolsó útja körbeér,
egy lefele út és egy fölfelé,
egyszerre közel s messze még,
akár a kezdet és a vég.

Egy különc feljegyzéseiből
“Nem szeretem a hétköznapokat.
Valaki lehúzza a vécét, a
szomszédban egy bolond nő énekel.
Hosszú kutyafüleket látok magam
előtt hétfőn a lépcsőfordulóban.
Embereket kedden súlyzókkal bé-
lelt öltönyökben - sietős
szavak és hatalmas zsákok a
vállakon. Tárgyakra emlékszem
szerdán, a zsibvásárok tárgyainak
kimondatlan akaratára. Hangokra,
miket nem hallani meg soha.
Egykedvűségem a káosszal ellen-
tétben a köznapi rendből fakad.
Kérlelhetetlen vagyok a többi
napon. És az önállótlanság
hétről hétre húzódó oszlopfőit
számolom, amikor egymás kezét
fogjuk lehúzott redőnyök mellett
vasárnap délután.”

A provincia
Mindig ugyanazok a léptek, a
főutca felé gravitálók. A lé-
pésekkel együtt lecsorgó esők.
Az esőkkel együtt elpárolgó
hetek, hónapok. Az ittlétben szá-
radó tejesüvegek, ha süt a nap.
A perec alakú főtér évelő nö-
vényeivel és leszálló madara-
ival. A körforgalom, ki- és be-
gombolkozó házsorok, néhány
induló vonat, egy-két kisebb
rendezvény, csetepaté a kocs-
mák fújtató gőzei alatt.
Ünnepek, valahányszor eszükbe
jut a század.
A töltés mentén föl-le sétál-
ni még volna hely, idő - de
kivédeni e határokat Ovidius
latolgató kezével lehetetlen.
Téglát illesztve falat bontani.

Monológ a határon
“Zsaru vagyok,
bőrömön felfut a józan ész.
Ez az éjjeli szolgálat, az
asszony ilyenkor duzzog magában,
s a gyerek éjfélig tévét néz.
Egy rácsos cella van idebenn,
a keménység, ami lettem,
a fémes és a pengés -
és kulcsok a zsebemben.
Erősödik a bűnözési hullám.
Recseg a rádió. Bilincsektől
lopom fülemnek ezt a kis zenét.
A hétfő a gyilkosságok napja,
a számvetés meg a pénteké.
A város az utolsó villamos za-
jával. Egy nehéz test fekszik
odakinn. Ami voltam.
Aludjatok, a határt meghúztam
köztetek és köztük.
Itt csak én állhatok,
de kezünk kétoldalt összeér,
egy törvény nevében
eddig terjed a biztonságotok.
Zsaru vagyok - s ezt
kint és bent is érzem.
A még hátralevőt, a
mindannyiunkét számolom.”

A menhely
“Nincs semmi, amit megbírnék. Hacsak
a nyál fehér buborékait nem
a térdemen etetés közben.
A valóság beszakadt a fehér folyosók
vékony jege alá. Fölül a lábnyomok,
olvadékonyak, mint tükörben a párás
lehelet, és indokolatlanok, mint a sza-
lonokban az a néhány oldalra dőlt, tö-
mött halotti persely, melyekben a pénz
összedobálva áll a sötétben. Ha hirte-
len felgyúlna rájuk a villany, ijedten
szétgurulnának -
Ehhez képest a rend kövekből van
kirakva. A rend, amin csoszogó léptek
és ápolók vonulnak át. Ajtó-becsípte
orvosi köpenyek, napok címkéi, fehér,
üres lapok, nem többek egy leejtett
lélegzetnél -
Öregségem már nem nyomasztó, csak
fölösleges. Mázsa, levélnehezéknek.”

A kripta
“Mindig az eleven vonzott.
Mint az árust, aki az élőt
pályázza, ha sor van, de másért.
Egy kriptában lakom, vaksötétben. Ide
hordtam le azt a keveset, ami történt,
amit ellestem róluk.
Néhány kézzel rajzolt kusza ábra
körülöttem a földön.
Zöld iker-fény gyúl. Alulról
nézem egy eltévedt macska szemét.
Végtelen hosszú ideje csak a nyávo-
gást hallani.
Holtfáradtak a lényeid, Uram, az élők.
Kevés a dolgom. Száraz
rögöket morzsol a kezem.”

Az áruló
Az idő önnön valónkat hasogatja,
nem a márványt. Szavunk “már nem
a régi beszéd”. Ki az, aki az éjben
oda mer állni és tornyokat mozgat?
Júdás tette nem a hamis pénz alatt
roskadt össze, nem. A szeretet terhe
nagyobb lett, egyre nagyobb. Mert a
tanítványok közül egyedül ő érezte
meg azt, ami eljön. Ez lett az ő ke-
resztje, és ettől tántorodott meg.
És ő volt az, aki döntött, nem a tö-
meg visszhangzó szájkosarában a név,
ami mindig a Barabásé.

A visszavonulás
Felásni a sarokban azt a gödröt,
beleköltöztetni dolgokat, a legaljára
mind az elmúlót, a legtetejére
gyékényszőnyeget. Közöttük semmi ne
maradjon élve. Szemétre dobni a
konzervgyár hústermékeit, az édességet
és a szomszéd megőrzésre itthagyott
cuccait. A kamrák polcain ne marad-
jon más, csak a gyógyfüvek, kevés
cukor, liszt, olaj, és persze nem
elfelejteni a cigarettakészletet,
a gyógyszeres dobozba meg aszpirint.
A falra festett képekből minél többet
levakarni, hogy űr legyen helyettük
a jel, az, ami. A csengőt kiiktatni
és a látogatási órákat is. Érin-
tésvédelmet elrendelni a maradékra
minden részlegen. Felszámolódni.
Száztól kezdeni. De előbb még, igen,
utolsó intézkedésként: bedeszkázni
minden ablakot.

HOLTAK ÖSVÉNYE
                 “Halottainkat úgy gyászoljuk,
                   mintha éreznék a halált...”
                                               Hölderlin
(Hű csak a halottaimhoz...)
Hű csak a halottaimhoz voltam. Amilyen hűségesek ők a nemléthez, úgy
ereszkednek alá gondolataim közéjük mindig - ahogy gyűlnek halottaim.
Hű vagyok hozzájuk, magam helyett is, mint mindenhez, ami
jóvátehetetlen. Érdemből halál nincs. Halálból érdem: talán. Megszűnni
annyi, mint életünk mögött felsorakoztatni a holtakat. Elviselni az
idő felfüggesztésképpen a kegyelemszerűen adódó halált.

Az ősök
Csak sóból faragott szobrok ők
a napok fogai közé szórva,
ha megjelennének testi valójukban,
nem lelnék helyük az asztal körül.
Nincs már hozzájuk sok közöm.
Napközben kenyeret árulok, a morzsák
leperegnek az ujjaim között.
(A hosszú polcokon ott sorakoznak,
támpontjuk nincs - a véletlen halottak.
Ott vannak kőben, sóban, fában.)
Ha egy színükkel álmodom,
másnap alig emlékszem, milyen.
A sarkokról néha visszaszólnak,
napjaim ők nyelik el -
így leszek egyre árvább.
Mint a gyermek, aki nem emlékszik
azokra az időkre, amikor először
mondta ki a szót: kenyér.

Emlékezés halottak napján
Hogy kik voltak ők, nem tartja számon senki. Az idő tudói mondják,
hogy keletről jöttek, és akkor kötöttek ki a parton, amikor épp
vörösen alábukott a nap. A legrosszabb tüzet fekete kendőkkel törölték
el a mágusaik. Később az Úr idegen arcot adott nekik, hogy
elmagyarázzák, mi mivel talál. Beletörtek a küldetésbe, és
felvállalták a teremtést úgy, ahogy nem lehet csak a rombolást. Már
rég a föld önálló sorsába zárva hevernek szétszórt csontjaik.   
Mondják, hogy vérem vérükből való ősöreg magány. Utolsó vagyok a
nemzetségből, ki beletanultam a felejtésbe, félem a tüzet és idegen
nekem a kövek kora. Asszonyom egy a sok közül, gyakran kiáll a partra
arccal napnyugat felé - siratja halott sorsomat.

Az öreg, akit meglátogattam
Az öreg, akit meglátogattam,
lehetne akár az én apám,
csak arról volt szava, hogy a csendet
őrzi, minden kilencedik éjszakán.
Együtt van vele a kérlelhetetlen, s ő
vétlen a sorsban, csak a törvénynek él,
csuparánc arcát megsimogattam,
ottlétem kilencedik éjjelén.
A Város akkor már javában égett,
s hol addig tort ült egy bábvilág -
kiköltözött s az égi gályák
láncon vontatták az éjszakát.
Nem érthettem még szavait akkor,
mohó álmaim hajnalán,
hogy a teremtés talpalatnyi helyét
nem határolja semmi már,
csak az idő - s minden út
végén a pusztulás.
“Nincs semmi, semmi az időben,
ami megbírná Krisztusát.”

Orpheusz-töredékek
                 I.
Kegyetlenek az alvilági istenek. Aki nem
tudott betelni önnön létével, az érckaput
döngeti. Álkulccsal matat a hiányok falán.
Homloka mögött az akarat kifüstölt lö-
vészárkai. És nem vigasztalja már az sem,
hogy a kevesek közt tudja, csak az élők
szorításában honos a halál.
                 II.
“Nincs út vissza. A halottak
arca letakarva. Felismerhetetlenek,
mint az útszéli kövek.
Társam nincs. Itthagyott
kendőjén a csomó vagyok.
Lépteim meredekében
esők és kövek zenéje,
se föld, se ég -
félhomály csak és félszavak,
amikor kinyújtott kézzel
elérem azt, ami ő vagyok.”
                 III.
Nagyon távolról tért meg,
a szemek párhuzamosaiból a
szavak holdudvarába -
homályosan hallottam még,
ahogy odakiáltott: “elkorhadt koporsók kulcsát hiába kéred.”

A festő újjászületése
Az idő fényt kaszál ecsete nyomán.
Vászna a kút, melybe a mélység lánca hullt.
S a Mester? - az egekbe ment fel,
új tereket rendel.

Cs. Zs. utolsó üzenete
Ajtód ha van, csak élő fából.
Házad meztelen földből legyen.
Madárraj csap fel a síkról:
ha keresnél,
           köztük vagyok.

Apám emlékezete
Nem figyeltem rá, oly sokáig volt távol,
köreim róttam én is, húrom lett a csend,
ha nagyon hiányzott, hát elképzeltem -
végül így nevelt.
S ha más nem is, ő tényleg bízott bennem,
ha váltólázas voltam vagy merev,
az idő jeleit tanulta helyettem,
és ő sodort belőlük éveket.
Ki tudhatná, hogy meddig vitt az útja,
ki tudja, kedvét ki szegte, mi ölt -
ruháit próbálom, majd lehúzom magamról,
mint kitérdelt évszakait a föld.
S már ott hullámzik bennem is az érzés,
mely könnyű érintéssel simogat egy fát,
és együtt röptet egy széttépett madárral,
majd az égvilággal közös földbe zár.

OLDÁS ÉS KÖTÉS
Emlékek háza
   Poros emlékeivel mihez kedjen az ember? Rakja fel a polcra a
könyvei közé, vagy préselje le, mint a virágokat szokás egy rég
ellobbant tavaszból? Öntsön két csepp kölnit is rájuk?
   Megtalálnak, mint zsák a foltját egy vak dióba zárva is. Eleinte
finoman rád kopognak, majd egyre biztosabb kézzel döngetik az ajtót.
Mielőtt időt vennél magadhoz, lélegzetet, már ott teremnek, suhanó
képek negatívjai körben a szobák falán, a tapéták helyén - bűnös
szándékok előhívásra készen, egy-egy átfúrt gerinc, amott egy lehajló
fej, egy őszülő halánték - a nagy megbánások koporsószögei,
feszültségtől átforrósodó helyek, helyzetek - belóg egy cipőfűző tíz
évvel ezelőttről a tavalyi osztálytalálkozóra, két út között a
megérkezések - elhasznált vonatjegyekkel kitömve a párnák, kihűlt
csókok, tincsek - kirojtosodott szélű, lejárt szavatossági címkék,
kitöltött öregségi bizonyítványok megsárgult újságlapjai szanaszét
hevernek - egy kiállítás rendszertelenül összedobált képei a
mindig-egy időben, aminek múltja van.
   A kutyáid tekintetében, a csirkék csipogásában, a kacsák
totyogásában, a diófa megnövekedett árnyékában, a körték, almák
mosolyában is ők vannak megbújva. Egyre távolabbról és egyre többen
nyüzsögnek körülötted, ki járművel, ki gyalog, poros útiruhában vagy
cilinderben, frakkban.
   Mi közöm hozzájuk? - kérdezed. - Talán ültessem kerekasztalhoz
őket, és tárgyaljak velük? - kérdezed. - Elbocsátólevelet írjak, és
sokszorosítsam? Majd kézbesíti a postás?...
   Legalább átfesthetnéd, bemeszelhetnéd őket, de hamar lepereg róluk
ez is. Előbukkannak. Fenyegetnek. Nőnek. Egy kölyökoroszlán
hadgyakorlatai kinn az udvaron.

Valakinek már elmondtam magam
Valakinek már elmondtam magam,
hogy az utak törvényszeleit választottam,
hogy pontos vagyok még tárgyaimban,
de zavaros lettem tetteimben,
s a Vespuccik és Vasco de Gamák
gyorsulása is kevés nekem.
Hogy kerestem a Bűnben a fegyvert,
és segítségül jött Raymond Chandler,
majd félig álomban, félig ébren
Raszkolnyikovval sétáltam a téren,
és leborultunk mind a ketten,
ki-ki a magáé miatt...
Valakinek már elmondtam magam,
kérdezni tehát fölösleges, mert
most akár ő is ülhetne épp itt - veled.

Recept
   Mint az utakról visszaszoruló vizek, ha nyaldossa őket a nap, úgy
érkezzen el önmagához. Száradjon fel, de sürgető hang ne hagyja el a
száját. Ha úgy tetszik, vegye vissza a szabadságát, hogy elejtve
hordja, vagy foglaljon le pártos helyeket egy új honfoglalás nevében,
osszon ki szerepköröket, és játssza is el őket, akkor is, ha nevéig
ölné a kétely -
   Ne legyenek elvárásai, ne halasszon, tudja mindig: a sok mérlegre
téve semmilyen, de ez nem egy ügy, és az ideje sohasem volt idő -
   Szürke napok hordaléka következzen el aztán, amikor ölbe ejtett
kézzel arra gondol, hogy immár tüze sem valódi tűz - alvadt
vérdarabokból máglyarakás.

(A szerelem esendő...)
A szerelem esendő. Naponta
feljövő holdjainkat egy
nagyobb úr lakja - a magány.
Az arcok hozzá furcsán tágasak.
Ki arra jár, jól vigyázzon,
ha tudja magáról,
hogy festett ördögöt árul,
s ha nem tudja:
a legfelszínesebb az unalom.
A magány nagy és ismeretlen úr.
Egymáshoz futunk és hallgatunk,
ha rossz gőgje ver fel.
Hangszere hétköznapjait
életünk húrjain játsszuk.
És mindez kevés
őt megszólítani.

(Soha nem érthettem őt...)
Soha nem érthettem őt.
Csak amikor meztelen súllyal
feküdt mellettem éreztem hatalmas
titkát, ahogy lüktetett, húzott a
mozdulatlan csendben, halálhelyzetben -
belélegeztem összes pórusát,
hevertünk mind a ketten,
először így, aztán meg újra,
sok-sok éjen át...
Mindez tegnap volt, s a tükrök
ma bennem újra épek. Eltűnök
bennük, egyre távolabbra, már
nem is láthat, pedig én vagyok,
aki vakon száll fel a vonatra,
s már nem érdekel az sem,
hogy nem vagyok.

Ami utolszor szólított
Az arcod fátyol nélkül -
angyali, babásan egyszerű.
Ha sírsz, csak úgy, mint egy asszony.
Ne mondj nemet a nyárnak,
s ha ideje jött a szőrmekabátnak,
úgy azt öltsd fel.
Segíts átrendeznem a kirakatokat,
beszélj hozzám - hirtelen ősz lett.
Hát fogjuk halkra a hangunk,
hiszen éj jön, míg
külön halottaink összebékítenek.
És most már nem felejtem
a két testet így keresztben,
s azt, ami utolszor szólított, hajnal felé:
a két vesztes kéz simogatását.

Egy emlékkönyvbe
Egymás szemébe nézzük bele azt,
ami nekünk távol.
Lógunk két párhuzamos cérnaszálon,
melyek végtelenjében a kard áll,
vagy jobbik esetben egy álom.

Egy szem cseresznye
Cseresznyeérés ideje volt, amikor találkoztunk. Akkoriban a várost már
ellepték a bankok és az olcsó szórakozások. Esténként ki- és belobbanó
képsorok a képernyők előtt - idézetek a szürkeség nagykönyvéből. A
hosszú szálú fűben ültünk fenn a dombon, mező- és vadvirágillat
kavargott. Elfelejtettünk misére menni. A kezed becéztem órákon át.
Denevérek köröztek a lámpák körül, mikor a buszra vártunk. A híd
lábánál váltunk el, adtál egy csókot, megbeszéltük a másnapi randevút.
Nem tombolt sokáig ez a kapcsolat, de aznap vidáman tértem haza, egy
szem piros cseresznyével a számban.

Ajándékosztás és hódolat
Ha nevén nevezem, elfut, s a pénzét
káprázatos csodákra költi,
van, hogy a bőrömön is átjut,
s ha csúfol, a nyelvét kiölti -
így ismerkedünk.
Néha az eszével esdekel, fáradt,
ha hívom, ha aludni kell,
arra kér inkább, meséljem el
a rossz napszak útját -
olyankor ő a hangszerem.
Így lesz a dél és az alkony
az, ami hozzám közel,
az övé az összes többi,
de erről sosem beszél nekem.
Egy füves térség van köztünk,
egy út, ami a nappalt kíséri,
egy mindenirányú ösvény,
ami a lábait éri,
ezen vágok át most is,
hogy lerakjam ajándékaim,
amiről beszélni nem kell,
s melyért a köszönet nem engem -
őt illeti meg.

Dal, decemberből
Ütött-kopott,
görnyedt napokkal jár.
Azt mondja,
ismerős ez a város,
a sarkon a volt petróleumárus,
éveken át itt járt el iskolába,
volt egy kutyája is,
és ebben a városban volt árva.
Sodorják számok,
sodorják máris,
érzések, évek
innen tovább is...
Egy régmúlt decemberből
maradtam itt. Ezt mondja egyre.
Hull a hó. Egy régmúlt decemberből.
A remegő ház, a kertajtó
tövébe ül le. Olyan jó,
ezt mondja egyre. Hull a hó.

A folyónál
Idő-keresztek homlokán az évek,
letörve mind, s így mindene oly tömör.
A parton áll, tükrömből visszanézve
nem értem már, de arca meggyötör.
Ő lehetett, ki helyettem kelt útra,
és most a révnél szürke kompra vár,
bölcsnek tart még, de nincs fogalma rólam,
enyém a szó, az övé más tudás.
Megidézem hát, bár időmből feledés lesz,
tanulom látni, ha épp megnő a hold...
A parton áll, s nekem nincs hatalmam arra,
hogy átvezessem rajta a folyót.

A szürkeség előtt
A világos későn, de megjött,
fáradt volt, tépett, de kedves.
A sötét öltönyt szabott rá -
a kettő így majdnem teljes.
Aztán magamra hagytak,
közel se jött, se távol,
rést ütve rajtuk az idő
a legnagyobb közönnyel ápolt.
Nagy ívben telt be minden,
Aradon éltem és Déván,
egy kéz az arcomhoz közel
maszatos fátylakat himbált.
Arra gondoltam akkor,
milyen jó volna tudni,
száz lépést menni előre,
s egyre csak hátrább jutni.
Egy fehér s egy fekete: kettő,
közel voltam vagy távol,
nappal vagy éjszaka unt rám,
nem látni innen a sártól.
Azt mondod, áldás vagy átok,
azt mondom, nem is megy egyre,
a hóhért mikorra várod,
hétfőre, avagy keddre.
Egy félkör s még egy: a minden,
közel se jön, se távol,
közömbös útburkolatnak
az idő majd szürkére mázol.

(Magába issza életem...)
magába issza életem
az ablakok tejüvegén
beöltözik és körbejár
lába se színe se nem él
bútorral bélelt szobákon
keresztülleng mint a huzat
és tisztábbra seper mindent
van úgy hogy polcokon kutat
ajtót nyit elmegy ittmarad
hangokat húrokat számol
elkeveredik kiszakad
finom és erős magától
nem dühös szelíd végleges
még új türelemre se int
végigömlik az életen
és lávaként telel megint

TÁJKÉP, CIGARETTAFÜSTTEL
A tél királya
Talpig fehérbe öltözik,
végigcsurog a nyála,
hóhérai már üdvözlik is,
mert ő a tél királya.
Vasvesszővel csak ő uralkodik,
mint sápadt kórót köt hozzá a fagy,
ha végigsöpri tartományait
a betemetett háztetők alatt.

Áldozathozatal
Ahogy a megdermedt
vízesés fölött
valaki felnyalábol
egy ölnyi
életet.

A mozgató
       (Weöres-improvizáció)
Négy sorban elfér a mozgató,
hajszál a sziklán, vagy egy tó.
Két sorban elfér a mozgató,
hajszál a vizen, szikla, tó.

A csapda
        Bíró Istvánnak
Madárkalitka fenn a fán,
készül egy átszállási reklám,
a kamera feszült lesben áll,
moccansz egyet, és ott maradtál.

A kirakatrendező
A fű zöldbe öltöztetett sorkatonái.
Naponta újabb riadó. A megnőtt idő
pórázán nők fénylő bokái köré teke-
redő pillantások. Felkapja őket egy
hosszú lábú vizsla. Körbeszimatol.
Kirakatot rendez egy évszak.
Tetőablakot nyitok a nyár elé.

Tájkép, cigarettafüsttel
Cigarettafüst száll a sodró rockzenében,
a hold kiterített kordbársonya törvényre emelkedik,
vízjel üt át a kora nyári éjben,
valami, ami hol volt, hol nem volt -
egy kutya tekintete a holtüres papírról.

Jelenet egy szarajevói fa éjszakai életéből
A kékesfekete törzs megindul fölfelé,
hogy visszatükrözze az ég.
Nyomában sistergő, kemény, kicsi,
fekete gyász.
Bizsergő leveleitől viselősen
várja a robbanást.

Beszédfoszlány a sivatagban
           (Epizód egy háborúból)
- Víz, ivóvíz! Erre, erre!
- Merre?
- Amerre most a nap lement...
Beszédfoszlány a sivatagban.
Szétrobbant kút, és célkereszt.

A véletlen formatervezése
   Négyen alusznak a folyosón menet közben, szorosan egymás mellett,
állva. A vonat tömve van. Első osztályú utastérben a nehéz helyzetek.
Fejüket az ablakpárkányra hajtják, illetve a két ablakrész közötti
vízszintesen elhelyezett hengeres, műanyaggal bevont fogantyúra. Az
egyik öregebb, zakóján görbe ránccal. Fején kerek sapka, mint a
félbevágott görögdinnye héja, ha üres, már-már papos, alatta néhány
ősz hajszállal, de ez most előredőltében aligha látható. S a cipője,
nos ránctalan cipője kifogástalan minőségi bőrből
   A mellette álló fiatalabbon farmer és fehér sporting. Ő időnként
felnéz, később meg is kérdem tőle, mennyi az idő (karján az óra
számlapja foszforeszkál), de az óra majdnem egy órát késik, ez is
kiderül aztán
   A harmadiknak, amennyire a gyér világításban ez kivehető, feje
közepén egy tar, kerek folt van. Semmi kétség, kopaszodik ez az alvó,
még ép hajzat veszi körül, de úgy virít ki az a kis sárga folt, mint
gyerekkorom folyójának parti dzsungeléből az a kisebbik homokporond,
Kiskopasz - így hívtuk akkor
   A negyedik mintha mocorogna most. Igen, egy gyors mozdulattal
(talán megszokott ágyába repült, mint az álom) cipőjéből kibújik, és
már fekete-csíkos zoknijában megnyugodva áll ott. A cipők, nagy,
hegyes orrú cipők pedig (kitölti őket a megszokott lábforma hiánya)
egy közös origóból kiindulva, mintegy hatvanfokos szöget mutatnak
egyre (ha jól emlékszem - katonasági emlék -, vigyázzállás
szabvány-szöge ez), talán indulni készen, két különböző irányba.
Cipő-álmukban a lehetetlen így kísérti őket
   Mindent összevetve ezek négyen úgy görnyednek itt kezükre döntött
fejjel, mintha valamely különleges, csoportos meditációban volna
részük e késő este száguldó vonatban... A véletlen formatervezése:
négy testből kész az élő alagút, mely alatt egy gyerek játszva
átférne, oda és vissza is, kis versét: “Bújj, bújj, zöld ág, zöld
levelecske...”, szinte hallani
   Folytathatnám még, de úgyis unnád, a vége az lett, hogy a
fáradtságtól fejem a fogantyúra hajtottam én is. Így lettek öten.

Hajnal előtt
Megszeppentem, ahogy a
holdtányérban álltam,
az égi, nagy, járatközi
súlytalanságban,
valami furcsa álmomban
(úgy tűnt)
magammal labdáztam.
Nem volt csatlakozásom,
s akkor a magányosság
egyszerre rám szakadt,
betörte a vállam,
a romok közt kicsit
még elodáztam,
majd a síneken
keresztbe állt a gondolat,
rajta a kép,
ahogy visszatolatott
a kiszáradt felhők alatt,
a szemafor ijedten
pirosra váltott,
s már nem én voltam,
aki helyettem állt ott.

A HATÁROK MEGNYITÁSA
A szép
A szép nem jár bálba, és fodros
ruhája sincs. Utoljára egy teadélutánon
látták úgy hetven év előtt. Azóta
konfekciókabátban jár, és fel sem ismerik.
Egyszer bezárkózott egy évig, hiánya
fel se tűnt. Port töröl, vizet loccsant,
rendes háztartást vezet. A beszéde
foghíjas, és hosszú körme nőtt. Az arca
sem valódi, sminkje akár a föld.
Ha megkérdik, hogy van, válasza
csak rádión fogható. A világ minden
országában körözik, szökése érthetetlen,
vagy alig tudható.

Régi hang kétezerre
Játék ütős hangszerekre
csak azt
a régi hangon
a micimackók téli álmait
a téli álmok micimackóit
a régi hangon
a lecsorgó nyál üzéreit
az üzérek nyálának lecsorgását
a régi hangon
az ezüst évszakok esőpermetét
az esőpermet ezüstlő áramait
a régi hangon
a tevehajcsár sivatagi botjának rezdülését
a rezdülő botok sivatagi tevehajcsárait
a régi hangon
a szálló madárrajok égi grafikonjait
a grafikonok szálló madarainak egét
a régi hangon
a távlatok belső nyugdíjazását
a nyugdíjazások belső távlatait
a régi hangon
a szobák és térközök biztonságát
a biztonság szobáinak térközeit
a régi hangon
a tolvajkulcsok surranásait
a surranások tolvajkulcsait
a régi hangon
a díszruhákban kimerülő elnöki beszédet
az elnöki beszédben kimerülő díszruhákat
a régi hangon
a sült almák gyerekkori illatát
az illatok gyerekkorának sült almáit
a régi hangon
a Pershing-találkozók irányítógombjait
az irányítógombok találkozóinak Pershingjeit
a régi hangon
az óvodáskori fém uzsonnásdoboz
maradványait
a maradványok uzsánnásdobozainak fémes
óvodáskorát
a régi hangon
a pattanó véredények gázkamráit
a gázkamrák pattanó véredényeit
a régi hangon
a vers utolsó akkordjait az útkanyarban
az útkanyar utolsó akkordjaiban a verset
a régi hangon
a hídon át és vissza a század lépteit
a század lépteivel át és vissza a hidat
csak ezt
a régi hangon

A határok megnyitása
              Hubbes Lászlónak
csak el  csak el csak  messzeség csak
közöny a semmi  lángbuborékok  határa
karcsú  csilláma napnak  fény betöré-
se  az ég az ég hajában vízcsepp víz-
sugár  lángja  ha hull  ha hull a kék
lebegése
a túl  a  túl  fénykvarc  bokorban  a
név  a  révtelen  semmi  holdja  csak
föld  csak  föld  színtelen  földrész
semmiség  néha  áll  csak áll  napóra
némán  a szem  a szem  bokorban csil-
lám
a perc  a perc  a  széltoló  dömhec a
vég  a végtelen  ritmusban  ömlő csak
el  csak el  söprűs vidékek  szétbom-
ló  csendben  ha ég  ha gyúl hazátlan
holdja  a rév a rév  a révtelen  par-
tok talánya zúgás fény nehezéke
csak hol csak hol forró eretnek csil-
láma napnak  színek haragja  a fény a
fény hajzuhatagból  a szép a szép ol-
vadó éter  csak el csak el sugárnapó-
ra a túl a tél halottak csokra névte-
len semmi kinyílt határ

Búcsú
Jövőnk jeleink hűlő halmazában.
A hóhérpallossal átszabott vonások
nemleg intenek.
Megint megkötött egy világ,
ami csak oldásainkban létezett.
Magunk vagyunk. Külön, személyes
útjaink felett vonatunk megállt.
Ránk sötétedett.
Nézésünk vonalában a hajnal.
Csend söpör hullámzó homokpartokat.

-&-

JÁNK KÁROLY
1967. december 21-én született Szatmárnémetiben.
1995-ben végzett a kolozsvári Babes-Bolyai Tudományegyetem
magyar-néprajz szakán. Azóta szülővárosában él.
1992-ben elnyerte a Látó folyóirat nívódíját,
1995-ben a Romániai Írószövetség Debüt-díját.
1997-ben Móricz Zsigmond-öszöndíjban részesült.
Eddig megjelent művei:
Álom a nyomokban. Versek (Mentor, Marosvásárhely 1994),
Másvilág. Versek (ugyanott, 1997),
Füst a dombról. Négy román költő (fordítások, JAK-Jelenkor, 1997).
(1998. novemberi adatok)