|  | • Előszó • | Versek • | Novellák • | Humor • | Dokumentációs írások • | Krimi • |

A strandkirálynő bukása

Úgy hozzátartozott az alkohol mámora, mint testéhez a keze. Ha ivott, megszűnt minden gátlása, nem ismert lehetetlen vagy elérhetetlen dolgot. Néhány korty után olyan változást észlelt, mint a rövidlátó, ha szemüvegét felvette, közel jönnek hozzá a tárgyak. Ugyanúgy ő is közelebb került az emberekhez, barátaihoz, a hölgyekhez. Szorongása kisebbségi érzése elmúlt, arcán kedves diadalmas vonás jelent meg. Sokak szerint ellenállhatatlan volt ilyenkor. Az emberek, ismerősök és ismeretlenek alázatos szolgáivá váltak. Kifogástalan úr volt mámorosan. Olyan mozdulattal csókolt kezet a társaságában lévő hölgyeknek, mint a középkor lovagjai. A megtisztelt hölgyek virultak hódolatától.

Csak művelt és nagyon szép nőkre vágyott. Ha ilyet felfedezett, hosszadalmas, kitartó udvarlásba kezdett. Soha nem rohant le senkit. Türelmes, kitartó hódolatával, gáláns gavallér viselkedésével meghódította a sokak számára elérhetetlen nőket. Attila nem volt szép. Barátai között voltak kimondottan szépek is, akik érthetetlenül nézték sikereit, ezek a fiúk szívesen vállalták volna a másodszerepet is Attila ragyogó nőinél.

Legfőbb bánata az volt, hogy testalkata nem érte el az átlag magasságot sem. Tükör előtt élte át legnehezebb perceit; nyújtogatta nyakát, pipiskedett, hiába volt minden, a sport sem nyújtott rajta semmit. Ennek ellenére csak a magas karcsú nőket kedvelte.

Most éppen egy új kaland előtt áll. Barátaival körülvéve a medence melletti sétányon sóvárogva követi a strandkirálynő minden mozdulatát. A hölgy egyelőre még hideg közönnyel néz keresztül rajtuk, miközben a büfé felé vonul araszos bikinijében. Csodálatos alakja, gyönyörű, dús keblei nagy feltűnést keltenek nyomában. A férfiak fiatalabbjai sziszegnek, megjegyzéseket tesznek félhangosan.

Attila társai úgy vélik, hogy ez az eset nehezebb lesz az előzőeknél, mert a nő büszkébb, rátartibb, minden eddiginél. Úgy tudják, hogy tanárnő. Folyton tanul, még a strandon is francia vagy angol szótár van a kezében. Megközelíthetetlen. Senkinek sem sikerült társalgásra bírni. Az ismerkedni próbálkozó ifjak megszégyenülten húzódnak vissza, barátaik kuncogását és csúfolódását szenvedve.

Attila reménykedik. Ha megitta három-négy konyakját, neki minden sikerül. Ő ráér, neki nem sürgős a dolog. Komoly stratégiai tervet dolgozott ki. A kínálkozó alkalomra várt, ami nem is késett sokáig.

A szép hölgy teljes odaadással napozik, hanyattfekve színes plédjén, a tűző nap hevét elszántan tűrve. Dús, hosszú, szőke haja aranysugárként övezi fejét, Attila állandóan követi minden mozdulatát. Gazella-mozdulattal áll fel hirtelen, papucsába lépve elindul a bisztró felé. Attila és barátai természetesen most is a nyomában vannak, illetve húzódnak utána, mint királynő után a slepp.

Attila az alkohol kellemes spicces hangulatában igazi formában érezve magát, hódító mosolyával Nóra elé áll.

- Kedves tanárnő, elnézést kérek a zavarásért, azt szeretném megérdeklődni öntől, hogy elvállalná-e a kislányom tanítását?

Nórát zavarba hozta a férfi mosolya. Attila kíséretére pillantott szigorúan, attól tartott, hogy ugratják; majd látva, hogy mennyire figyelik válaszát, komoly hangon tette fel a kérdést.

- Hány éves a kislánya?

- Öt és fél.

- Akkor még várni kell. Hozza el egy fél év múlva - válaszolta, és elfordulva a pénztárhoz lépett.

Attila az napra meg volt elégedve akciójával. A következő alkalmakkor ismerősnek kijáró mosolygással messziről köszöntötte Nórát, udvarias meghajlással ilyenformán:

- Kezét csókolom, kedves tanárnő, ma szép időnk lesz. - Máskor így szólalt meg a napozó Nóra feje felett:

- Nem unalmas így egyedül? Maga folyton tanul...

Egyenlőre beérte egy-egy mondattal. A távolabb rá várakozó fiúknak bizakodva mondta:

- Alakul az ügy, majd meglátjátok, nem reménytelen. - Néhány nap múlva úgy érezte, előbbre kell jutni egy lépéssel. Az első útja megint csak a bisztróhoz vezetett, ahol a bátorságot pohárkával magába öntötte. Hamarosan rózsás hangulatban lett, de illett egyéniségéhez ez a derű, és az ital okozta magabiztosság, kevesen vették volna észre, hogy ez nála nem természetes.

Nóra behunyt szemmel feküdt a medence ívén, mikor új ismerőse megszólalt mellette.

- Kezét csókolom, tanár néni, megint csak egyedül, mindég egyedül? Rossz látni magányosan egy ilyen szép nőt.

Nóra kinyitotta a szemét, és csendesen válaszolta.

- Megszoktam már, és én jól is érzem magam a magam társaságában. - Nem volt egészen így, de nem szerette, ha sajnálják.

- Ma én is egyedül vagyok, a barátaim közül egy sincs itt, én meg nem szeretek egyedül lenni. Ha nem venné rossz néven, kedves tanárnő, meghívnám ebédre.

- Köszönöm, nem fogadhatom el a meghívást, egyébként is ebéd után vagyok már.

- Akkor egy kávéra... - mosolygott a fiú alázatosan, kivédve a visszautasítást.

Nórának egyáltalán nem volt kedvére a dolog. A férfi fiatalabb is, alacsonyabb is, bizonyára műveletlenebb is. Ez utóbbit csak feltételezte még. Néhány pillanatig habozott, azon gondolkozva, mi kifogást tehetne a kávé ellen. Attila megelőzte.

- Nagyon kérem, ne utasítson el, jöjjön, kedves tanárnő! - nyúlt a nő keze után. Nóra bizonytalanul emelkedett fel, nem volt ereje ahhoz, hogy gorombáskodjék, ezért most nagyon haragudott önmagára. Korholta magát gyengeségéért, miközben a bisztró felé haladtak.

Az asztalnál szemben ültek egymással, a kávét szürcsölve Nóra arra gondolt, hogy sokkal jobb egyedül, mint olyan partnerrel, aki nem hozzáillő. Arra gondolt, leleplezi egy kényelmetlen kérdéssel.

- A kedves felesége hol van ilyenkor? - kérdezte.

- Elváltunk - pattant a válasz.

- A kislánya kivel van? - faggatta Nóra tovább.

- Sajnos nála, nagy bánatomra. Gyönyörű gyerek, és nagyon okos, higgye el, nem vagyok elfogult. Az utóbbi évek tele voltak megpróbáltatásokkal, az anyámat is eltemettem.

Nóra részvéttel fordult felé, úgy kérdezte:

- Miben halt meg?

- Rákban.

Nóra vigasztalni igyekezett a "szegény" férfit.

- Az idő meghozza a vigasztalódást, nem szabad elcsüggedni.

Attila boldog volt, nekibátorodva kockáztatta meg a kérdést:

- Kedves tanárnő, megengedi, hogy a nevén szólítsam? Szabad a nevét megtudnom? - és a kezét már nyújtotta is Nóra felé. - Én Attila vagyok.

- Én meg Nóra.

Attila a sikerektől felbuzdulva, céltudatosan tört előbbre.

- Kedves Nóra, délután mit csinál? Meghívhatnám a moziba. Úgy hallottam, hogy jó filmet adnak, a címét nem tudom, valami szerelmi háromszög a téma.

- Évek óta nem voltam moziban.

- Akkor éppen itt az ideje, ugye eljön? Délután ötkor.

Nóra megint valami kiúton törte a fejét, de nem tudott hazudni, így nem jutott eszébe semmi kifogás.

- Délután ötkor, rendben van, Nórika?

Nóra kétségbeesetten bólintott. Tudta, hogy nem fogja becsapni a fiút, mert soha nem csapott be senkit sem.

* * *

A film valóban nagyszerű volt. Nórát nagyon lekötötte. Ám érezte sokszor, hogy a férfi gyakran az arcát nézi a vászon helyett. Aztán nekibátorodva, egyszer csak Nóra keze után nyúlt. Nóra visszahúzta a kezét. Mikor végetért a film, a nézők kábult tömegében haladtak a kijárat felé. Nóra örült a jó filmnek és pillanatnyi hála lobbant fel benne Attila iránt. Attila javasolta, hogy gyalogosan sétáljanak hazafelé, korán van még hazamenni.

- Jó - hagyta helyben Nóra - legalább kiértékeljük a filmet. Nekem tetszett. Mesterkéletlen valószerűségével igaznak tűnt.

- Engem bosszant, ha az író nem fejezi be a művet, ha rám az olvasóra, illetve a nézőre bízza a megoldást.

- Igen... elég talányos a vége történetnek, végül is együtt maradtak a szerelmesek, mit gondol? - kíváncsisággal nézett a férfira.

Attila nem tudott válaszolni, mert az úttest felől rájuk dudált egy gyönyörű Renault.

- Úgy látom, a barátaim - örült Attila, hogy sikerült megúszni a film értékelését. Boldogan közelített a kocsi felé, néhány szót váltott a benn ülőkkel, aztán visszalépett Nórához.

- Meghívtak bennünket a barátaim, kedves Nóra, ha nincs ellenére, szálljunk be.

Nóra besüppedt a kényelmes ülésbe, teljesen lekötötte a kocsi csodálata, szórakozottan nyújtotta kezét a két férfi felé, s az elmormogott nevekre oda sem figyelt.

- Csodálatos ez a kocsi, csak a franciák képesek ilyen tökéletesen kényelmes belső teret gyártani, és úgy suhan, mintha nem is kerekeken gurulna - áradozott Nóra.

Végig suhantak a főutcán, és megálltak egy csendes kis presszó előtt. Nóra csak most vette szemügyre Attila barátait. Bizony elég ápolatlan külsejűek voltak, és semmi megnyerőt nem talált bennük. Zavarban volt, ő maga sokat adott a jó megjelenésre, az ápolt külsőre. Hogyan üljön le velük nyilvános helyen?

Tétovázását észrevették a fiúk, mentegetőzések következtek.

- Elnézést, ha nem vagyunk szalonképesek, most javítottuk a kocsit, tulajdonképpen próbaúton vagyunk.

Szerencsére nagyon kevesen ültek benn, konyak és bor került gyorsan az asztalra, a gátlások hamar lehullottak. Természetesen mind a három férfi imponálni kívánt Nórának, és mindegyik a maga módján. A kocsitulajdonos nagy dicsekedésbe kezdett.

- Autószerelő vagyok, de nekem ez a szakma bevált. Hogy mennyire, mivel sem bizonyíthatnám jobban, mint a keresetemmel. Az évi adóm több, mint egy igazgató egész évi munkabére. Már csak tudom, mert az apósom vállalatvezető. Jól megy a kocsi, nem panaszkodhat a feleségem, de még a szeretőm sem. Jaj, erről jut az eszembe, ma jelenésem van, a kis szeretőm már egy órája vár! - Nagy kortyokban nyelte italát.

Nóra ámult az ember szavain. Pisze orra, távolülő szemei voltak. Iszonyodva nézett rá.

- Szeretője?

- Igen a szeretőm, vár ő, ha kell, éjfélig is. Le nem fekszik, míg én meg nem jövök. Akkor friss vacsorát készít. Még a lábam is megcsókolja, na de meg is érdemlem, összkomfortos lakást rendeztem be neki, teljes kényelemmel.

- Tehát maga csalja a feleségét, miért teszi? Nem szereti? - kérdezte Nóra őszinte megbotránkozással.

- Már hogyne szeretném a feleségemet. Tisztességes családanya, jó feleség, és nagyon szeret engem - csattant fel.

- Hát akkor hogy tudja megcsalni?

- Micsoda naiv kérdés. Nem ért maga ehhez. A feleség az feleség, a szerető meg szerető. Így van ez jól, ha ez is van, meg az is. No de igyunk már - emelte fel poharát magasra.

- Maga csak ne igyék, hisz vezet - mondta Nóra

- Én akkor is jól vezetek, ha iszom. Egészségére! - Attila mosolygott Nóra megdöbbenésén, majd leintette a barátnőjét.

- Hallgass, már túl sokat beszélsz. - A másik férfira terelte a szót.

- A Sanyi barátom remek vadász. A Bükkbe jár vadászni. Nagyszerű vadászvacsorákat szoktunk rendezni. Ha elfogad bennünket vendégeinek Nórika, a vadról mi gondoskodunk. Én magánál meg is főzöm, nagyon értek a vad elkészítéséhez. Igaz, fiúk? - Attila úgy ült hátradőlve a székében, nyakát kihúzva, mint egy herceg. Boldog, elmaradhatatlan mosolya elárasztotta az arcát. A pincért hang nélkül, egyetlen fejmozdulatával intette az asztalhoz, és méltóságteljes mozdulattal akkora borravalót hagyott az asztalon, hogy Nóra másnapi ebédje kitelt volna belőle.

Nóra feje szédült, mikor felállt. Arra gondolt, hogy menekülni kellene ebből a társaságból. Ám hamar elvetette ezt a gondolatát. Kinn a sötétben fehérlett a gyönyörű Renault, szép vonala nyugalmat árasztott. Ellenállhatatlan erővel kínálta kényelmét. Nórának sem kellett kétszer mondani, hogy foglalja el a helyét. Szédülő fejét hátrahajtotta a puha ülésen. Eszébe sem jutott, hogy ittas ember kezében van a volán. Hanem ilyesmiket gondolt: ilyen kocsi illetné meg őt, és milyen mostoha is hozzá az élet. Milyen elegáns dolog ebből a kényelemből tekinteni ki a város sziporkázó fényeire, a megvillanó ismerősökre. Az sem nyugtalanította kellőképpen, hogy a sebességjelző óramutató átlibben 80-ról 100-ra, s akkor is csak nevetgélve sikongatott, amikor már 140-et mutatott. Szeme előtt összemosódott a tovatűnő házak sora. Akkor riadt meg Nóra, mikor a járdaszigetet jelző oszlopot majdnem elkapta a kocsi. A félelemtől tenyere, háta megizzadt. Sikoltott.

- Lassabban, fiúk! Baj lesz ebből, meglátjátok!

Attila nyugtatni kezdte.

- Ne féljen, Nórácska, az én barátom biztos kézzel vezet. - Úgy dőlt hátra az ülésen, mint egy kalifa. Nóra nem nyugodott meg, most már üvöltött.

- Lassabban! ... Könyörgöm, álljanak meg, én ki akarok szállni! - De nem figyeltek rá. Már a lakott városrészen túljutottak, mikor Nóra szeme elé kapta kezét és felsikoltott. Nem akarta látni mint gázolják el az úttesten andalgó szerelmespárt.

A fék jól fogott. A Renault két keréken ágaskodva, a menetiránnyal szemben hirtelen megállt. Tagadhatatlanul ez a művelet vezetési bravúrnak számított. Mikor Nóra a szemét kinyitotta, látta a lányt, amint fél lábon állva vérző lábát fogta. Mellette a férfi kétségbeesett, könyörgő mozdulatot tett a kocsi felé, mintha csak érezte volna, hogy nem számíthat segítségre. A vezető hangos káromkodásba kezdett, és beletaposott a gázba, cserbenhagyva áldozatát.

Nóra az ijedtségtől majdnem elájult. Mikor magához tért, felháborodva a kegyetlenségtől, kiabálni kezdett.

- Ne hagyjátok cserben őket, azonnal forduljatok vissza, hallottátok?

A három férfi nagy egyetértésben hallatlanná tette kiáltását. Ekkor Nóra ütlegelni kezdte a mellette ülő Attila vállát. Izgalmában észre sem vette, hogy tegezi őket.

- Szólj neki, hogy forduljon vissza. Nem lehettek ilyen könyörtelenek! Gazemberek vagytok?

- Nyugodj meg! - szólt Attila. - Nem történt halálos baleset, kisebb sérülés csak. Gondolkozz csak, nincs értelme, hogy magunkra hívjuk a rendőrség figyelmét. Mindannyiunknak van félteni valója. Én külföldi út előtt állok. Jancsit rögtön leültetnék, hisz jelenleg is felfüggesztés alatt áll. Nem első gázolása ez. Értsd meg, nagy a rizikó. Neked sem hiányzik a meghurcolás.

- Álljatok meg! - ütötte a volánnál levő János fejét Nóra. - Én nem megyek veletek tovább! Megver az Isten benneteket!

Végül is megálltak az országúton, néhány kilométerre a baleset színhelyétől. A három férfi kilépett a kocsiból tanácskozni. Cigarettára gyújtottak. Megpróbálták lecsendesíteni, meggyőzni Nórát.

- Nem tudok elfogadni semmi érvet. Cserbenhagyni az áldozatot aljas dolog. Menjünk vissza azonnal! - erősködött Nóra.

Visszafordultak. Embergyűrű vette körül a leányt. Sejteni lehetett, hogy kötözik a lábát. Megálltak. Jancsi a Renault-ból kihajolva megkérdezte a csoporttól:

- Mondják meg, uraim, mi történt itt?

Egy férfi válaszolt.

- Állítólag egy román kocsi okozta a balesetet, és tovább hajtott. Már biztosan túl van azóta a határon.

Nóra e színjáték hatására teljesen összeomlott. Visszatértek a bisztróba, ahol Attila a sápadt Jancsit támogatta, ki időközben a félelemtől teljesen összeroppant. Nóra Attila felé fordult.

- Attila, közlöm magával, hogy mától kezdve nem ismerem többé. Ma kezdődött, és ma be is fejeződött közöttünk minden. A jellemtelenségét nem tudom elviselni.

Attila szeme gyűlölködve sugárzott Nóra felé. A vadász volt az egyetlen, akiben mozgolódott a lelkiismeret szikrája. Nóra keze után nyúlt.

- Nórika, én egyetértek magával, igaza van. Ha akarja, én rendelek egy taxit, és visszamegyünk; s ha még ott találjuk, kórházba visszük a leányt.

- Jó, csak siessen - szólt utána Nóra.

A taxi hamar megérkezett, de a baleset színhelyén már egyetlen lélek sem volt.

- Nórika, én meg fogom érdeklődni a kórház baleseti osztályán, hogy a lányt kötözték-e. Ha igen, akkor értesíteni kell a rendőrséget - mondta a vadász lehangoltan.

- Mindenképpen az lenne a kötelességünk - hagyta rá Nóra. - Különben bűnrészesek vagyunk mi is.

- Most menjen szépen haza, próbáljon aludni, és holnap reggel hívni fogom telefonon - mondta a vadász és kezet csókolt.

* * *

Nóra mióta felébredt a telefonhívásra várt. Közben a kórházat ő maga is felhívta. Megtudta, hogy tegnap este a kórházban nem kötöztek fiatalkorú leányt. Délelőtt nagy meglepetésére Attila felkereste. Alázatos hangon szólalt meg a nyitott ajtóban.

- Nóra, kérem, beszélni szeretnék magával. - Nóra néhány másodpercig tétovázott, hogy beengedje-e, aztán beengedte.

- Nincs mit beszélnünk, úgysem érthetjük meg egymást - mondta Nóra, mikor leültek.

- Nórika, meg kell értenie, hogy nincsen teljesen igaza. Nem hagyhattam cserben a barátomat. A leány két nap múlva kiheveri a kis sebesülését, és mi kikerültünk sok kellemetlenséget. Ha jól átgondoljuk az egészet, mindannyian hibásak voltunk, hisz beleültünk egy ittas ember kocsijába. Más vezető józanul sem tudott volna ilyen bravúrosan megállni, ilyen sebesség mellett. Ez a kocsi többszörös bukfencet csinált volna bárki más kezében. Csoda, valóságos csoda, hogy még élünk. Szegény Jancsi, még a légyottjáról is lemondott a kedvünkért, és maga miatt produkálta magát. Csak egy jelentéktelen kis sérülés történt, mégis ha jelentjük, Jancsit letartóztatják, mert ittas vezetés miatt van jelenleg felfüggesztve.

- Nem tud meggyőzni Attila, ne is fáradjék. Az ilyen embernek nem szabad kikerülnie a büntetést, az a véleményem. Ez az ember egy romlott ember, az élettársát is csalja. Előbb-utóbb halálos gázolást fog csinálni. A mi barátságunk a tegnapi nappal befejeződött, hisz a kettőnk közötti szemléleti különbség később is kettőnk közé állna.

Attila elpirult a méregtől.

- Ha ez az utolsó szava, akkor megyek, kérem kísérjen ki!

Nóra kikísérte. Aztán visszaült a telefon mellé. A vadász még mindég nem telefonált. Nagyon szomorú volt. Mennyi szenvedés egy kis gyengeségért. Mindezt kikerülhette volna, ha akkor erősebb, és nem fogadja el azt a feketét. Nem került volna ilyen gyalázatba. No végre, csörög a telefon.

- Várom a bisztróban, jöjjön le, Nórika.

- Megtudott valamit? - érdeklődött Nóra.

- Nem telefontéma, kérem, jöjjön le.

- Rendben van, megyek rögtön. Tudja, hogy Attila itt járt nálam? Kidobtam. Semmi szükségem egy ilyen jellemtelen emberre.

A drót végén nagy volt a csend.

- Halló, itt van? Megyek máris. - Futott lefelé a lépcsőkön. A bisztróban Attilát pillantotta meg. A vadászt kereste. Férfiarcok pillantottak felé. A vadász nem volt köztük. Attilához lépett. Feltűnt neki, hogy a férfi arca, de még a füle is piros. Attila hellyel kínálta Nórát.

- A vadászt keresem, nem látta itt? - kérdezte és nem ült le. - Most beszéltem vele telefonon. Azt mondta, hogy itt vár - folytatta zavartan.

- Nem láttam tegnap óta - felelte Attila és még vörösebb lett, izzott még a nyaka is.

Nóra most értette meg, hogy őt nem a vadász hívta, hanem Attilával beszélhetett. Zavarában leült az asztalhoz.

- Kár izgulnia, Nóra, a rendőrség tudomására jutott a tegnapi eset. A túloldalon veszteglő teherautó vezetője jelentette a dolgot. Mindhármunkat kihallgattak már, egyöntetűen azt állítottuk, hogy hárman voltunk a kocsiban. Maga nem volt ott, érti?

- Hogyne érteném, félnek, hogy elmondom az igazat.

- Nem, csak meg akarjuk kímélni. Mit kérhetek magának? Konyak, bor vagy likőr?

- Ne kérjen semmit.

Attila Nóra feje felett intett a pincérnek, mire az konyakot hozott kávéval. Nóra olyan dühös lett, hogy az italt az asztal elé öntötte.

- Nem szeretem, ha helyettem mások döntenek - fűzte hozzá magyarázatul. Attila nem csodálkozott.

- Nóra, maga nagyon erős akaratú egyén, én sajnos nem dicsekedhetem ezzel. Ötször annyit dolgozom és keresek, mint egy átlagember - hazudta - és ötször annyit iszom is. Sajnos már ott tartok, hogy ital nélkül nem múlhat el egyetlen nap sem. Nórika... - nézett most Nórára könyörgő szemmel, kezét kezére téve, - segítsen nekem. Én most megfogadom, hogy mától fogva nem iszom szeszes italt, vagy csak nagyon mérsékelten... Tűrjön meg maga mellett. Nem szeretőnek akarom. A maga jelleme tetszik nekem. Csodálom és tisztelem magát, maga egy kincs ebben a világban. Maga egy... egy... egy... aranyalmácska.

Nórának tetszett ez a fordulat. Önmagában felidéződött egy nemrég írott versének sora: " Szeretnék erő lenni másnak, testvérnek, szomszédnak, barátnak, mindenkinek, kik valakire várnak."

- Kívánom, hogy sikerüljön elhatározását valóra váltani - mondta - és szigorúan nézett Attila kék szemébe.

- Köszönöm, Nórika - rebegte Attila és csókot lehelt Nóra kezére.

Két nappal később telefoncsörgés Nóra lakásában.

- Nórika, aranyalmácska, itt vagyok a főnökömmel az Avas étteremben, nagyon kérem, jöjjön le, ebédeljen velünk. Szeretném a főnökömnek bemutatni.

- Nem érek rá, munkaidőben nem tehetem.

- Ebédidő mindenkinek jár, könyörgöm, Nórika, jöjjön, várjuk.

Szabadkozott még, aztán tükör elé lépett, átkefélte hosszú szőke haját, és elment mégis.

Intim csend uralta az ebédlőt. Az asztalok fehér abroszai terítékkel várták a vendégeket. A pincérek zajtalan suhantak az elfoglalt asztalok felé. Attila és a főnöke az ajtót figyelték, mikor Nóra megjelent. Attila elé sietett, és olyan mozdulattal csókolt kezet, mint a régi filmek mágnásai a grófkisasszonyoknak. A főnök is elragadtatással fogadta Nórát.

- Attila már sok szépet beszélt önről és ön tényleg elragadó.

A pincér étlapot tett az asztalra. Megrendelték az ebédet.

- Tudja, Nórika, én Attilának nem csak főnöke vagyok, de nevelőapja is. Abban reménykedem, hogy mi ketten meg fogjuk változtatni. Végtelen jó gyerek ő, de mióta a családját elvesztette, sokat iszik.

- Mit tehettem volna jobbat, mikor munka után hazamentem, csak a négy fal fogadott, bánatomat el kellett űzni valamivel - mentegetőzött Attila.

Nóra rosszallón nézett a poharakra.

- Nekem Attila megfogadta, hogy abbahagyja az ivást.

- Mérsékelem, úgy ígértem. Egyébként szeretném javasolni, hogy igyunk pertut, Nórika.

- Nem szívesen iszom, mert nekem ma még rajzolnom kell, s ha ittam, nem biztos a kezem. Majd máskor - mondta Nóra. Attila mégis rendelt egy üveg muskotályost.

A sültet bő zsíros szafttal tálalta a pincér, és Nóra félt, hogy megterheli a gyomrát. Belátta, hogy erre mégis inni kell egy pohár bort.

- Szervusz, szervusz! - koccintották össze poharaikat. - A puszit otthon fogom kérni. Majd hazakísérlek, ha megengeded - mondta Attila.

- Csak azzal a feltétellel iszom még egy pohár bort, ha megígéred, hogy nem jössz fel hozzám. Ígérd meg.

- Rendben van.

A jó muskotályos jótékonyan áradt szét Nóra ereiben. A villamosmegállóban elbúcsúzott a két férfitól. Otthon a rajzasztalhoz ült, és megpróbált rajzolni. Pár perc múlva csengettek. Attila állt az ajtóban, és Nóra beengedte.

- Arra szeretnélek megkérni, engedd meg, hogy ledűlhessek a konyhádban, és költs fel fél négykor, mert randevúm van egy barátommal. Erre a kis időre nem érdemes hazamennem.

Nóra megengedte.

Visszaült a rajzasztalához, de gondolatai Attila körül forogtak. Eszébe jutott, hogy az asztalnál milyen furcsán nézett Attila a szemébe. Most, hogy visszaidézte, újból forró hullám csapott át erein. Nem kellett volna bort innia, most nem megy a rajzolás. Attila biztosan nem alszik, hogy is tudna aludni ilyen közel hozzá.

Mintha mágnes vonzotta volna a konyha felé, óvatosan nyitotta meg az ajtót. A heverőn feküdt Attila. Fehér trikó és rövid nadrág volt rajta. A szeme nyitva volt, természetesen mosolygott.

- Jöjj közelebb hozzám, aranyalmácska. Ne félj tőlem, na... jöjj ide egy kicsit.

Nóra megmutatta, hogy nem fél, leült a heverő szélére. Attila szelíden magához vonta, Nórában nem volt ellenkezés, mert a vágy elöntötte a férfi után. Behunyt szemmel adta át magát érzékei világának. Nem szeretni kívánt, csak engedte magát szeretni. Nem beszélgettek, csak a szívük dobogása vegyült a csendbe. Attila boldog volt, elérte amire annyira vágyott, a csodálatos, sokak számára csak áhított strandkirálynő az ágyába bukott. Számára rövidnek tűnt ez az éjszaka.

* * *

- Holnap Debrecenbe megyek kocsit venni, nem jössz velem?

- Kocsit? - csodálkozott Nóra. - Aztán milyet veszel?

- Milyet szeretnél?

- Renault-t - vágta rá gondolkodás nélkül.

- Egy fekete Renault jó lesz?

- De mennyire, hát ilyen gazdag vagy?

- Megtanulsz vezetni? - kérdezte Attila válasz helyett. Később még nagyobb ámulatba ejtette Nórát terveivel.

- Jövőre veszünk telket a Balatonon, és építünk rá víkendházat, akarod?

Nóra arra gondolt, hogy Attila kitalálta legtitkosabb vágyait. Ilyesmikről álmodott mindég, csak Attila személye nem szerepelt álmaiban soha.

* * *

Nórának volt egy kis gyümölcsöse Tapolca felé. Még egy utolsó utat tervezett ide fagybeállta előtt, hogy betakarítsa a zöldséget és néhány fagyérzékeny virág gumóit. Ezeket kell még hazaszállítani. Úgy gondolta, hogy a történtek után szólhat Attilának, hogy segítsen neki a cipelésben. Telefonon kérte meg, mire a fiú furcsán válaszolt.

- Szóval arra vagy kíváncsi, hogy mit tennék a te helyedben? No majd visszahívlak.

Ám a hívásra hiába várt, aggodalmas arccal ült a telefon mellett, - hogyne hisz éjszakára fagyot jelzett a meteorológia. Fél öt körül Attila helyett a főnöke jelentkezett.

- Kedves Nóra, Attila azt üzeni, hogy elindultak kocsival, reméli, hogy még időben visszaérnek. Elnézést kér a késésért.

- Köszönöm szépen. Nem tudja véletlenül, Attila megvette-e Debrecenben a Renault-t?

- Micsodát? - kacagott a főnök, - honnan vette ezt, Nórácska? Attilának egy vasa sincsen. Fűnek-fának tartozik. Az igaz, hogy volt egy kocsija, de azt már megitta.

- De hiszen akkor hazudott nekem! - mondta nem kevés csalódással a hangjában.

- Ez előfordul nála, szívesen játssza Mágnás Miskát - nevetett a főnök saját szellemességén.

Nóra nagyon dühös volt. Ha nem akarja, hogy kinnfagyjon a gumó, kénytelen kimenni érte, pedig nemsokára sötét lesz. Tudta mostmár, hogy Attila segítségére nem számíthat, nagyon haragudott rá. Elhatározta, hogy szakít vele. Ez az elhatározása csak még jobban megerősödött cipekedés közben. Úgy érezte, hogy két karja kiszakad a húzódástól, ujjai elzsibbadtak, néhányszor csaknem orra bukott a sötét hegyi úton. Szegény édesanyja botorkált mellette hasonló módon megrakodva. Még kétszer fordultak akkor este, míg haza került minden.

* * *

A hétvégén pedig jelentkezett Attila. Szokásos mosolyával állt meg az ajtóban, kezében utazóbőrönddel. Nóra tudta, hogy Attila megjátssza a most érkezőt. Nórára tekintve, mosolya az arcára fagyott.

- Most jövök az állomásról, remélem, hogy a főnököm átadta az üzenetem - izgalommal tekintett rá. Tekintete azonban Nóra szigorú tekintetébe ütközött. Megrémült tőle.

- Mit jelent ez a fogadtatás? Megmagyaráznád talán? - hebegte, és hátrálni kezdett az ajtó felé.

- Nem érzem, hogy szükséges lenne magyarázkodnom, gyűlölöm a hazugságot, ennyi az egész.

Attila feladta a harcot, legjobbnak találta most a sértődött elvonulást. Nem jelentkezett egész héten. A magyarázkodást hétvégén próbálta meg telefonon.

Nóra hűvösen hallgatta.

- Hagyd, Attila, felesleges minden szó. Be kell látnod, hogy nem vagyunk egymáshoz illő emberek. Te is tudod, hogy miért. Ha mégsem, úgy gondolkozhatsz rajta. Isten veled - tette le a kagylót.

Nórát délután kirázta a hideg. Láza lehet, érezte, s a hőmérő igazolta feltevését. Megvetette ágyát, és paplana alá bújt, de a vacogás csak nem akart megszűnni. Felkelt, és főzött egy forró teát. Kis idő múltán izzadni kezdett...

Este tíz körül csengettek. Nem volt benne biztos, hogy jól hallotta. Kicsit elszundított, talán csak álmodta az egészet. De a csengetés ismétlődött. Köntöst vett fel hálóingére és kitámolygott az előszobába. Attila állt ott csodálkozására, de már az ajtón belül. Úgy látszik, hogy elfelejtette az ajtót bezárni este.

- Mit keresel te itt? - kérdezte végignézve a férfin. Látta, hogy imbolyog, annyira részeg. - Menj el azonnal, kérlelte, - de parancsoló hangon.

A férfi válasz helyett elindult a szoba felé.

- Attila, menj haza, kérlek. Hogy jutott eszedbe éjnek idején zavarni, beteg vagyok - vacogta, és fogai valóban összekoccantak a láztól és a félelemtől.

Attila arca feltűnően piros volt, szeme vértől piros. Egész lénye gátlástalan elszántságot mutatott. Széles, cinikus mosollyal csukta be a szobaajtót, és tette le kabátját és nyakkendőjét a székre.

- Értsd meg, el kell menned, beteg vagyok - hátrált Nóra az ágya felé. Úgy érezte, összeesik.

Attila dülöngélve felé tartott, és dühösen mondta.

- Ne ellenkezz velem, részeg vagyok. Engedj az ágyadba, nagyon foglak szeretni. Hússzor leszel az enyém.

- Könyörgöm, menj el - esedezett Nóra rémülten. Attila agyát elborította Nóra ellenállása. Dolgozott benne az alkohol. Feltámadt benne a féltékenység.

- Azért küldesz el, mert mással voltál - mondta gyűlölködve. - Jól van, elmegyek, kísérj ki, mert részeg vagyok - és kezet csókolt Nórának.

Az asszony készséggel állt fel, hogy kikísérje. Ekkor egy rettenetes erejű ütés érte arcának bal felén. Megtántorodott. Elkiáltotta magát.

- Segítség! Másik pofon érte, védekezni próbált. Ekkor Attila felkapta az asztalon lévő szódásszifont, és a feje felé lódította. Nóra az ajtó felé ugrott, szívverése felgyorsult, lába és egész teste remegett.

- Segítség! - kiáltotta újra, de kiáltását senki sem hallotta. Most az ajtónál dulakodtak. Egy mozdulattal kirántotta az ajtót, s egy hirtelen, lélek adta ötlettel, Attilát az előszobába taszította. Remegő kézzel törekedett arra, hogy a zárban lévő kulcsot ráfordítsa. Nem volt könnyű, mert Attila erősen feszítette az ajtót. Mégis sikerült. Fellélegzett. Az életveszélyt talán kikerülte, bár ki tudja, az ajtófélfa meddig bírja Attila dühöngését visszatartani. Rugdalja, veri az ajtót, csak úgy döng. Nóra kétségbeesett. Agya dobol, lázas szíve vadul ver. - Mit tehet most? - próbál gondolkozni.

Szeme a telefonra téved. Megmenekült - gondolja. Feltárcsázza a rendőrséget. Fejből tudja a számot.

- Kérem, azonnal jöjjenek ki. Megtámadtak a lakásomon, életveszélyben vagyok... a támadó részeg, veri az ajtómat, félek, hogy beszakad... azonnal jöjjenek... jaj ne most nyomozzanak... siessenek, amíg élek. Diktálom a címet.

Mire a telefont letette, Attila abbahagyta az ajtó döngetését, és szelíd, kérlelő hangon szólt.

- Aranyalmácska, kérlek, add ki a kabátomat.

- Nem merem kinyitni az ajtót, félek tőled.

- Ne félj, megígérem, hogy nem foglak bántani.

- Nem hiszek neked, Attila. Várj csak, kidobom az ablakon a holmidat. Menj az ablakom elé.

Úgy tett, ahogy ígérte, repült lefelé az okker színű kabát, a nyakkendő kíséretében. Mikor meggyőződött róla, hogy Attila eltávozott, ki akart menni, hogy a kijárati ajtót bezárja. Nem volt rá ideje, mert meghallotta Attila közeledő lépéseit. Nagy hangon követelte a nyakkendőjét. Nem találta meg a sötétben.

Nóra most a szomszédait riasztotta fel, persze csak telefonon. Hosszú időbe telt, amíg felébredt az öreg halász. Szerette Nórát, készséggel sietett a segítségére. Az előszobában találta a hívatlan vendéget.

- Mit keres maga itt? - vonta kérdőre basszus hangján. Tragikomikus lehetett az öreg óriás, a kistermetű Attila mellett. Nóra nem látta, csak hallotta őket. Azonban ismerkedésre nem sok idejük volt. Katonás férfilépések zaja hallatszott. Megérkezett a két rendőr. Most már Nóra is kimerészkedett az előszobába. Arcán vörös ujjnyomok lángoltak. Rövid kihallgatás után tisztán látták a helyzetet.

- No, jöjjön velünk, fiatalember, majd megpróbáljuk kijózanítani. Lehajtott fővel, megszégyenülten állt előttük Attila. Megszeppent gyerek módjára adta át magát sorsának. Bekísérték a rendőrségre.

Nóra visszabújt az ágyába. Testét láz gyötörte. Szemére nem jött álom. Sajnálta a történteket. Azon is bánkódott, hogy nem sikerült Attilát megváltoztatni. Egy régi közmondás jutott az eszébe. "Ha korpa közé keveredsz, megesznek a disznók". Tudta, hogy a történteket mazsolaként fogják csemegézni a ház pletykaéhes asszonyai. A futótűz sem terjed gyorsabban, mint egy ilyen hír egy bérház lakói között.

* * *

Néhány nap múlva Attila jelentkezett telefonon.

- Bocsáss meg, kérlek, Nóra. Nagyon sajnálom a történteket. Nem én csináltam, hanem az alkohol. Megnyugtatásodra mondom, sokszorosan kaptam vissza, amit veled tettem. Nagyon elhatároztam, hogy nem iszom többé.