|  | • Előszó • | Versek • | Novellák • | Humor • | Dokumentációs írások • | Krimi • |

A vén kujon

Nem jött szemére álom. Nyugtalanság mardosta testét, lelkét. Mintha ezer lángnyelv égette volna. Jó lenne aludni, nem tudni semmiről, és fel sem ébredni. Gyötörte a gondolat, nem tudott szabadulni tőle. Hallotta testvére nyugodt légzését és az éjszaka sötétje, mint bársonytakaró borította be a szobát. Végtelennek tűnő éjszaka! Reggel égő szemmel fog felkelni, fáradtan megy iskolába, ahol képtelen lesz figyelni.

Eszébe jutott a tegnapi magyaróra, nem tudta folytatni az olvasást, és a tanító néni csodálkozva nézett rá. Legjobb lesz, ha nem megy iskolába. Aztán megint a nyugtalanító gondolat kínozta. Lehet, hogy szülei hazugok? Az ő szülei, kiket szentnek tartott. Minden szavukat értelmébe zárta és nem hazudott nekik soha. Így tanították, és ezt sugallta belülről valami. Lehet az, hogy szülei vezették félre, s a valót a lila arcú vénembertől és a Jucitól kellett megtudnia... Miért is hallgatott Jucira? Gyűlölettel gondolt Juci kamaszlány alakjára. Ő még fiús, lapos, de Juci idősebb nála, s izgalmasan feszül a blúza. Mindig kíváncsi, nyugtalan, és titkokat sugdos, fiúkról beszél... Nem kellett volna elmenni a vén lilaképűhöz!... Hogy pirosította meg arcát az izgalom, mikor Jucival szembeszállt.

- Hazudsz, nem igaz! - harsogta, s kevésen múlott, hogy neki nem esett vállig érő hajának. Juci fölényesen kinevette, és megsértette őt.

- Ő, te buta liba! Te csak higgy a mesékben, most már kezdem én is hinni, hogy téged a gólya hozott, különben nem lennél ilyen hiszékeny és buta! - Aztán kacarászva elszaladt. Másnap újra kezdte.

- Lali bácsi már csak tudja! Ha eljössz velem, neked is megmutatja a képeket, és elmagyaráz mindent! - Ő még tiltakozott, mégis érezte, hogy el fog menni. Meg akar bizonyosodni az igazságról. Elmentek. Bár ne ment volna! Azóta előtte minden elvesztette értékét. Gyűlöli azt a ronda vénembert. Meg tudná ölni! Milyen jó volt hinni a mesékben. Jó volt várni a Jézuskát, ki angyalaival elhozta a csodálatos égben díszített fát, és a szép ajándékokat, melyeken az égi fény tündöklött. Már nem fogja várni többé! Fájón hasított belé az új megismerés. Testvérét nem a gólya hozta! Pedig hogy néztek az égre, hányszor énekelték az együgyű sorokat: "Gólya-gólya vaslapát, hozzál nékünk kisbabát..." Aztán megjött Öcsike. És ő azt hitte, a kéménybe dobta be a gólya, pedig csak gondolkozni kell, s máris megdől minden. Szegény Öcsike, hogy összetörte volna magát, ha a kormos kéményen dobja be a gólya. Nem is lett kormos, nagyon is fehér volt a kis gyámoltalan. S mikor gondolatban ideért, gyengédség árasztotta el szívét. Szerette kis testvérét. Kismama módjára bánt vele, dédelgette vagy intette. Édesanyja, elfoglaltsága miatt, örömmel fogadta a segítséget.

Ó miért is gyötri őt a gondolat, hogyan lett Öcsike? Hát nem mindegy? - Nem! Nem! - zúdult fel ismét benne a lázadás. Becsapták! Az a vén gazember jutott eszébe milyen utálatos volt, ahogy fojtott hangon beszélt, lila vigyorral az arcán, és mutatta a szörnyű képeket... - Megborzongott, majd melege lett, amint visszaidézte a csupasz látványt, egymásba kuszálódott meztelen testeket. Szörnyű volt a megértés! A vén kéjenc világosította fel szülei hazugsága felől. - Nem igaz! - Nem igaz! Gyalázat! - tört fel ajkán a sikoly, és futott, menekült a bizonyosság elől. Futott, míg csak teste bírta, aztán fáradtan leült egy kőre, magába roskadva. Már nem lázadt, megeredtek könnyei, mintha zsilipek nyíltak volna meg. Átadta magát a sírásnak. Haraggal gondolt anyjára. Nem is megy haza, határozta el. Ott gubbasztott estig.

Aztán bizonytalan léptekkel mégis elindult. Haza, Haza! - tört fel benne a sírás, s valami keseredett gúny vegyült hangjába. Hogyan fog anyjára nézni? Nem, nem is fog ránézni, fogadta meg. Lehajtott fővel, agyonsírt arcával szörnyű látvány volt, mikor hazaért. Anyja fáradtan hajolt a teknő fölé, szappangőz csapta meg arcát, mikor belépett. Vizes ruhák halmaza között botorkált. Szívét új érzések járták át. Anyja törékeny alakja elveszett a sok nedves ruha között, s megérezte milyen harcot vív a gyenge asszony a szegénységgel. Szánalom érzése váltotta fel haragját, és még nagyobb lett benne az elkeseredés. Leült a sarokba és amint lehajtotta fejét, haja jótékonyan hullott arcába, és eltakarta agyonsírt szemét.

- Hol voltál? - kérdezte anyja rekedten, és ő mélyen hallgatott.

Mit mondjon, hogyan mondja meg, hogy most már mindent tud. - Hazudtál, hazudtál - zúgott belül egy hang, de hallgatott. Anyja még egyszer kérdezte, s felelet helyett vad sírás tört fel belőle.

- Megvert a Laci - dadogta, és elöntötte a szégyen, és az elkeseredés még nagyobbra nőtt benne, mert életében először hazudott anyjának.

Nem tudott vacsorázni. Testén furcsa bénaságot érzett, minden tagja ólommá nehezedett. Úgy aludt el ruhástól. Hogyan került ágyba, nem is tudja. Mióta felébredt, képtelen újra elaludni. Pedig elmondta már tízszer is az esti imát, de nem segített, nem érzett semmi megnyugvást. Neszt hallott. Öcsi mozgolódott, majd szédülve, félálomban lemászott az ágyból, és bizonytalanul matatott az ágy alatt. Nehezen kihúzta az edényt és elvégezte a dolgát. Visszamászott, és néhány perc múlva mélyen aludt újra. Csend lett.

Lassan átnyúlt és megigazította testvére paplanát. Ekkor fogadalom született meg elszánt gyermekfejében. Megszólalt benne a jövendő anya. A sötétben félhangosan fogadta: gyermekemet nem fogom gólyamesével áltatni soha. Ne essen hasonló gyötrelmek közé, s ne dőljön meg a belém vetett hite. Hisz a valóság sokkal szebb, kellő módon megmagyarázva az értelemnek. Igenis megmondom neki - én szültelek, kisfiam -, határozta el. Gyermeki lelke olyan felnőtt lett, és hősnek érezte magát ebben a pillanatban. Ez a gondolat úgy megnyugtatta, hogy észre sem vette mikor aludt el.