|  | • Előszó • | Versek • | Novellák • | Humor • | Dokumentációs írások • | Krimi • |

A vietnami leány ..."Számtalan kísérlet bizonyítja, hogy a sugárzással a DNS-szintézis itt nem tárgyalható okok miatt gátolt lesz. Ennek következtében károsodik a sejtműködés, végsősorban károsodnak a testet alkotó szövetek, vagy szervek..." Letette a könyvet. Órájára nézett: - Mára elég. Tíz perc múlva éjfél. A vacsorám még itt... Társaim egyetemi bálon... És otthon? Lehet, hogy légitámadás zavarja fel az alvókat, angolkóros kis öcsémet vonszolja anyám az óvóhelyre... A kicsinek korog a gyomra... Nem... Nem vacsorázom ma. Kicsit szeretnék veletek érezni. Gyomorsav, marjad gyomrom falát! Ma jól esik éhezni... Óh, ha elküldhetném nektek a vacsorámat: szalámi, illatos kakaó, vaj... Szegénykéim! Meddig tart még e kín? Meddig szenvedsz még hazám, Vietnam? Még egy kis idő és hazamegyek, kötözni sebeidet, gyógyítani betegeidet. Hirtelen kacagás hasít az éj csendjébe. A nyitott ablakhoz lép. Kellemes légfürdő csapja meg. Az utcalámpák fényében vidám magyar lányok körvonalai bontakoznak ki. - Persze ma bál van... Nektek szabad örülni, kedves magyar ifjak. Itt béke van. Szeretnék én is így kacagni és örülni otthon! - Tita megvetette tiszta ágyát és bebújt könnyű paplana alá. |  |

- Szabadító álom, jöjj, hozz nyugtot szívemnek! - fohászkodott az éj sötétjében és a szép szőke magyar fiúra gondolt, kinek odaadta ártatlanságát, aki bearanyozta itteni életét szerelmével. Aztán megint csak elszomorodott arra a gondolatra, hogy közeleg az elválás ideje.

* * *

Péter nagy rendet csinált garzonjában. Az asztali vázába virágot helyezett és elégedetten nézett szét. Aztán heverészve, várakozó izgalommal az ismerős csengetésre figyelt. Boldogság Nyguen Thi Thaph-ra várni. Ez a leány olyan számára, mint valami varázslat. Ezt a leányt nem lehet megunni. Voltak hosszabb-rövidebb kapcsolatai leányokkal eddig is, de ez egészen más. Ez végre a szerelem. Mikor megismerték egymást, Tita még nem tudott magyarul. Szükség volt a teljes összekapcsolódásra, egy-egy tekintet megfejtésére. Így mozdulatok, szemvillanások jelentőséget kaptak. Péter eddig nem sokat törődött a leányok gondolataival, de ez esetben rendkívül izgatta a titokzatos leány minden rezdülése. Péter tanította magyarul beszélni.

- Je t'aime = sze-ret-lek!

- Sze-ret-lek! - szótagolta Tita és bizonygatta szenvedélyes csókkal.

Micsoda leány! Formás kis teste minden ívét maga elé képzelte Péter. Ó csak jönne már!

Megszólalt a csengő. Péter felugrott, kitárta az ajtót a leány előtt. Átkarolták egymást, csókjaiktól szívük úgy dobogott, mint az áram hajtotta motor. Testükben szétáradt a csodálatos kábulat. Szinte önkívületi állapotba jutottak egymás közelségétől. Mikor feleszméltek, egymás mellett feküdtek, rajongva, kipirultan, s mosolyogva nézték a földön heverő ruhadarabokat. Péternek eszébe jutott, hogy az ajtót is elfelejtették bezárni. Kibontakozva szerelme karjaiból az ajtó felé lépett, s megfordulva pár lépés távolságból rajongva nézett vissza a mezítelen, formás leánytestre és elragadtatva felujjongott:

- Óh, de szép vagy Tita, ne mozdulj! Maradj így, hogy gyönyörködhessek benned! - Tita Péterre irányuló tekintetében ugyanez a gátlástalan csodálat volt, mikor Péter mezítelenségére nézett.

- Mióta ismerlek téged, hiszek a csodákban. - Tita már majdnem mindent megértett. Kezdetben nehéz volt a beszélgetés. Három-négy nyelv szavait fűzték egy mondatba, végső esetben a latin segített a megértésben.

A leány mosolygó arcát most hirtelen elárasztották a könnyek, és zokogás rázta szép testét.

- Te sírsz? - riadt meg Péter. Lelkében megérzett valamit, ami úgy hatott most, mint kánikula idején a jeges szél.

- Mi lesz velem nélküled? - tört fel a leányból a sírás. - Egy hónap múlva megkapom a diplomámat és megyek haza Vietnamba.

Itt kell maradnod! Itt is gyógyíthatsz! - könyörgött Péter és észre sem vette, hogy térdel a lány előtt és feje az ölében nyugszik. Mikor Tita lehajolt felé, kékes-fekete hosszú hajzuhataga reáhullott, mint egy sátor.

- Lehetetlen, Péter. Tudod, hogy mit fogadtam meg, mikor elindultam Magyarországra.

- Nem lehetsz ilyen kegyetlen, feleségül akarlak venni. Nem tudok nélküled élni! Gyermeket akarok tőled. Felejtsd el hazádat. Boldog vagy itt velem.

- Ez igaz, de hív a haza, vár a kötelesség. Gyógyítani akarom a sebesülteket. Így szeretném támogatni a hazámat. - Péter szomorú arcát látva megcsókolta szemeit, majd folytatta. - Esetleg... Gyere te velem, Péter!

A fiú idegesen nyúlt a cigaretta után, töprengő arckifejezésén látta Tita, hogy nagy vihar dúlt benne.

- A tűzfészekbe menni semmi kedvem, Tita!

A leány felállt, arca fénylett a könnyektől. Nagy komolyan öltözködni kezdett.

- Az igazi szerelem áldozatot kíván. Ha fontosabb a kényelmünk, nem szeretünk igazán - mondta rezignált hangon.

- Mindig vissza foglak várni, Tita. Ígérd meg, hogy a háború végeztével visszajössz és itt maradsz velem. Ha igazán szeretsz, ezt meg fogod tenni... Nem, nem engedhetlek el, meg is halhatsz Vietnamban! - nyögött fel Péter. - Itt kell maradnod, majd hazamegyünk együtt, ketten, a háború után. - A fiú érezte, hogy érvelései hiábavalók, a leányt úgysem tudja meggyőzni.

Nagy szomorúan mentek a kollégium felé. Ettől kezdve az elválás fájdalma nehezedett szívükre, s együttléteik már nem voltak maradéktalanul boldogok. Kerülték a témát, de mint sötét háló ereszkedett egyre közelebb lelkükre a fájdalom. Addig sem enyhült Tita bánata, míg kitűnő diplomáját átvette az évzárón. Évfolyamtársai tisztelete sugárzott felé, tanárai elismerően szorongatták kezét.

Tita szeme könnyben ázott, akkor is mikor az utolsó napon a repülőtéren kibontakozott a búcsúzó ölelésből, és belevegyült a hazafelé induló fiatalok csoportjába. Vissza-visszafordult, könnyein át keresve Péter alakját. A fiú is könnyezett, mikor a fémesen csillogó géptest után nézett, integetve amíg csak beleveszett a kéklő légtengerbe.

Tita szeme búcsúzott a magyar rónától.

- Vajon fognak-e még találkozni? Péter nem is tudja, hogy milyen emléket visz ő a szíve alatt. Nézegette az emlékül kapott borostyán kulcstartót, és a fényképet, amit Pétertől kapott. Kívánta, hogy Péter legyen a neve.

* * *

Két éve már, hogy Titát elvitte a repülő. Péter azóta a kifosztottság érzésével élte életét. Ha leányra nézett, azonnal Tita jutott az eszébe. Képtelen volt más leánnyal vigasztalódni. A vidám, kicsit bohém fiút a szerelmi bánat átformálta. Egyre jobban úrrá lett rajta egy érzés, szeretne valami nagy dolgot tenni az emberiségért.

A búcsúzás évfordulóján felkereste a kis presszót, ahol utolsó órájukat együtt töltötték. Mielőtt betért, egy újságot vásárolt. Nem járt itt azóta, leült és megrohanták a régi emlékek. A napfény ugyanúgy szűrődött át a függönyön, mint abban az órában; az asztal is szabad volt a sarokban, és a vázában margaréta, mint akkor. Csak éppen Tita széke üres.

- Ugyan él-e még?

Az újság hasábjain a vietnami híreket kereste, a vietnami béketárgyalásokról szóló cikk olvasásába merült. Magyar fiatalok készülnek Vietnamba, hogy részt vegyenek az újjáépítési munkákban. Ez a cikk felkavarta amúgy is kevés nyugalmát, s hatására felmerült benne egy gondolat: mi lenne, ha jelentkezne ő is a vietnami útra. Titától nem érkezett levél Hué utolsó bombázása óta.

- Vajon él-e még?

* * *

A vállalat igazgatója elkomolyodva figyelte Péter szándékát. Péter mint üzemegység-vezető kiváló konstrukciós képességével sokat lendített a vállalat fejlesztési munkálataiban. Komoly gondot okoz hiánya a kollektívának. Érthető, ha sajnálattal, de mégis elismerő megbecsüléssel búcsúztak el tőle munkatársai.

* * *

Zavartalan volt a légi út, az idő száraz és derűs. És szomorú látvány, amit a romokban heverő ország képe mutatott, már madártávlatból is. Szíve hevesen vert, amikor a repülő ereszkedését észlelte.

- Tita! Tita! Tita! - Nem tudott másra gondolni. Még sem került sor az első héten a találkozásra. Annyi elfoglaltsága volt. Csak éjjel tervezgette a találkozás lehetőségeit.

Végre elérkezett a nap, amikor elindulhatott autón a néhány kilométerre lévő kisváros felé. A pusztulást most a kocsi ablakán szemlélhette. Szívében lázadás született az emberi kegyetlenség miatt. Útja során láthatta, hogy az élet megindult, az emberek hozzáfogtak a romok eltakarításához. Azt a kórházat kereste, ahonnan Tita az utolsó levelét írta. A nagy épület egyik szárnya hiányzott. Bombatámadás érte. A meglévő részben folyt a gyógyítási munka. A kórház folyosóján sebesülteket tologattak. Kinek feje, kinek lába volt átkötve. Fojtó meleg volt, és nehéz szag terjengett a levegőben.

Péter a szembejövő ápolók között kereste Titát. Érdeklődésére az emeleti folyosó utolsó szobája felé kísérte egy ápoló. Egy orvos lépett ki az ajtón. Az ápolóval közölt valamit és engedélyt adott a belépésre; Péter szorongása fokozódott. Mintha csak érezte volna, hogy az ajtó megnyílása életének legnehezebb perceit zúdítja rá.

Az ágyon fekvő betegben felismerte Titát. A leány megtört szemeiben a felismerés öröme villant. Péter felé lendült karjaival, mint régen, de visszaesett feje a párnára, erőtlenül. Péter a beteg felé hajolt, csókolta szemét, száját, haját, ahol érte. A megrázkódtatástól lábai megremegtek. Nem így képzelte a találkozást. Leült az ágy mellé, fogta Tita kezét és hallgatta nehéz beszédét.

- A kórházat bombatámadás érte... A romok alatt találtak meg... Örülök, hogy időben jöttél... és még láthatlak utoljára... Közben egy ápoló lépett be, karján másfél év körüli gyermekkel.

- Ez itt kis Tita, a te lányod... Fiút szerettem volna, olyat mint te vagy... Leány lett, olyan mint én... Vidd magaddal Magyarországra... Emlékül szerelmünkre... Boldog vagyok, mert láthatlak... és mert béke van... Sok beteget mentettem meg a haláltól. A munkám szeretete erőt adott... Kár, hogy éppen a háború végén jártam így... de szívemben béke van... mert valamit tehettem Vietnamért.

Kis Tita mosolygott Péterre, s gömbölyű karjaival bájosan kapkodott apja arca felé. Mit sem tudott arról, hogy abban a pillanatban találta meg édesapját, amelyben örökre elveszítette az édesanyját.

Péter erős szorítást érzett a kezén, ezzel a szorítással búcsúzott el a kedves, szép, hős Tita.