|  | • Előszó • | Versek • | Novellák • | Humor • | Dokumentációs írások • | Krimi • |

# Előszó "Egymásnak megbocsássatok!" - mondja a Szentírás. Bizonyos vagyok benne, hogy ez a mondat a sikeres házasság titka. Aki megbocsátani nem képes az még éretlen a házasságra, de az együttélésre is. Közeli barátunk, Országhegyi Ernő végszavai voltak: "Tanuljatok meg egymásnak megbocsátani, sajnos én képtelen voltam, ez az én tragédiám" - mondta, hazament és véget vetett életének. Isten üzenetének tartom búcsúszavait, sajnos nem tudtuk, hogy búcsúzik tőlünk. Nem tudom feledni soha. Az én első házasságom ezen a hiányosságon bukott meg. Túl büszke voltam. Büszkeség. Itt álljunk meg egy kicsit. A büszkeség szerintem nem erény, ha ebből a tulajdonságból több van bennünk, mint szükséges, károsan befolyásolhatja életünk alakulását. Sok esetben jó lenne félretenni. "Magatoknál mindenkit különbnek tartván" Pál Filippiekhez 2,3. Ha ehhez tartjuk magunkat, máris csökken bennünk a túlzott önértékelés. Megfigyeltem, ha én valakit bármely dologban megbotránkozva elítéltem, már a következő napokban ugyanabban a dologban meg lettem próbálva. | Nappal csak botorkálok, lézengve létezem, Éjjel magamra találok, titkokat súg az Istenem.
Hány házasság maradna fenn, ha meg tudnánk bocsátani egymásnak. Kevesen tudják milyen boldog érzés, ha kisírja magát két ember egymás karjában, az akinek megbocsátottunk és az aki megbocsátott nekünk. Tovább megyek a gondolattal, micsoda boldogság lenne az emberek millióinak, ha a nemzetek is megtudnának egymásnak bocsátani. Gondoljuk csak végig, ha a fegyvergyártásra költött temérdek pénz a nép jólétére fordítódna, szegény ember nem is lenne a Földön. Az ember úgy van megalkotva, hogy csak fél ember magányosan. Kivételt képez ez alól a művészember, ki életét a művészet oltárán képes feláldozni, ez a típus a magányosság okozta gyötrelmek közt tudja magát igazán kifejezni. Az élet más területein, a jól végzett munkához szükséges feltétel a harmónia, mely a családi körben teremtődik meg, hol utódaink, a gyermekek, jól érzik magukat. Sajnálom, hogy egyetlen fiamnak - ki művészember Németországban - sok szenvedést okoztam elválásunk miatt, amit a túlzott büszkeség okozott. Hasonlattal élve, úgy érezhette magát a gyermekem, mint a kismadár, ha a viharban szétesik alatta a fészek. - BOCSÁSS MEG, FIAM! Büntetésem volt a magányos élet minden keserve. Emancipált lettem. Az élet számos területén dolgoztam megélhetésünkért. Egyszer összeszámoltam, hogy hányféle munkával kerestem a kenyerem, magam is megdöbbentem. Kiderült, hogy tíz egymástól teljesen eltérő munkát vállaltam. Voltam könyvelő, bérelszámoló, zeneoktató, műszaki rajzoló, idegenvezető, üzletasszony, konyhalány, újság-, ill. reklámkihordó, kertész, szociális gondozó, és dekoratőr tizenhat mozinál Mainzban. Egyrészt a szükség vitt rá, hogy minden lehetőséget megragadjak, másrészt az volt az oka, hogy nem szerettem a rutinmunkát. Így, ha már valami túl jól ment, azonnal unni kezdtem, nem találtam már benne gyönyörűséget. Igazi erőbedobással, lelkesedéssel próbáltam ki mire vagyok képes. A munkaterületek széles skáláját végigjártam, két hazában. Közben és végül mindig visszatértem a művészetekhez; annak is két ágához, melyek között soha sem tudtam igazán dönteni, mert mind a két területen ki tudtam fejezni magam valahogy. És ez most végre jól összejött, hiszen e könyvemet magam illusztrálom. Írásaim a magányos nő botorkálásairól, útkereséseiről szólnak. A magára maradt nők gondjait, a társkeresés nehézségeit tárják fel. Egy kivételével írásaim minden fiatal nőalakja én vagyok. Igaz kalandokról, történetekről számolok be. Kisregényem krimire emlékeztet, de mély lélekábrázolással írtam. Hősnője, Anita is én vagyok. "A hetvenéves menyasszony" is valódi történet. A szomszédban találtam a témát, Miskolcon. Írásaimat szenvedélyesség, őszinteség és mérhetetlen békevágy szövi át. Írói tudatra ébredésemet Kalapos László miskolci költőbarátomnak köszönhetem. Számos hozzám írt verséből egyet közlök, kegyeletből. Tragikus halálának híre megdöbbentett, megfagyott. Isten nyugosztalja. Sokat köszönhetek sógornőmnek Apró Piroskának, aki első verseimet, novelláimat lelkesen gépelte, és bíztatott az írásra. Még többet köszönhetek a meghalt Polosovszky Ödön író és műkritikusnak, aki azt tanácsolta, hogy feltétlen írjak, és már a hetvenes években közlésre érett műveknek nevezte "A vietnami leány", "A hetvenéves menyasszony" és "A strandkirálynő bukása" c. írásaimat. Sokat tanultam Kalló László festőművésztől, aki képzőművészeti szakkörvezető volt Miskolcon. Életem akkor vált igazán kalandossá, mikor beleszerettem a német üzletemberbe, Edgárba, akivel házasságra léptem itthon, Magyarországon. Életemnek ez a szakasza még írás alatt áll, és megígérhetem, hogy nem lesz unalmas olvasmány. Gyermekem apja miskolci zeneszerző volt. Legfőbb alkotása a "Molnár szikla legendája" zenedráma, melyet Borsodi Gyula miskolci költő művéhez írt. Sikere volt, a borsodi rádióban hallhatták idősebb olvasóim. Őze Lajos és Komlós Teri színművészek formálták meg alakjait. Országhegyi Ernő a dalbetétek jó szövegeit írta. Szerintem a Borsodi Rádió archívumában nyugszik ez a mű. Ezen kívül színpadi muzsikákat és táncdalokat is írt a férjem. A táncdalokhoz szövegeket én írtam, egyet-kettőt közlök belőle könyvemben. Számos alkotása - szövegkönyv híján ,- ládába zárva, a pincében az egerek prédája. Csodálatos dallam-invenciója meghatott, nagyon szeretem és gyakran dúdolom őket. Volt egy sikeres hangversenye is Miskolcon, amit a Vasutasok 100 tagú szimfonikus zenekara adott elő. Sajnos férjem Fehér Sándor Ernő csak zeneköltő volt, de nem volt mellette üzletember is, így csodálatos műveinek csak kis része jutott el a publikumhoz. Ezt nagyon sajnálom, mert meggyőződésem, hogy ez komoly veszteséget jelent a magyar zeneirodalomnak. Édesapám háborús áldozat volt. Mikor a Vörös Hadsereg elfoglalta Miskolc városát, a pincében köztünk találták apánkat. Nem tudtuk megmagyarázni nekik, hogy tüdőbaja miatt nem lehet katona. A szovjet katonák elhurcolták a németek által felrobbantott Sajó-híd építéséhez. Miután szakember nem volt köztük, a puskatussal hajtott emberek műve nem sikerült, és mielőtt kész lett volna, a tákolmány belehullott Apámmal a Sajó jeges vizébe. Sajnos édesapám súlyosan meghűlt, aminek következményeibe belehalt. Itt hozzá kell tennem még azt is, hogy az elhurcoltak három napig enni-inni sem kaptak. Mikor apánk az ajtón bezuhant, felismerhetetlenül kormos volt az arca, és a vizes ruhája meg volt fagyva a testén. A magas láztól félrebeszélt. Keze remegése miatt üresen tette szájába a leveseskanalat. A bunkerban szalmán feküdt, ahol szusszanni sem mertünk, mert a kaput újabban érkező hadak döngették. Szörnyű idők voltak ezek, azóta gyűlölöm a háborút. Érdekes módon mindig nagyon odafigyeltem a halálba menők végső szavaira. Édesapám halálos ágya mellé ülve jegyzetfüzettel, minden szavát feljegyeztem, így született meg első naplóm, tizenhatodik életévemben. Különös, hogy egyszerre ünnepeltük születésnapunkat, Ő meg én, és ezen a napon búcsúzott el tőlünk örökre. Elvérzett a gyönyörű szép ember, negyven évesen. Tudta, hogy nem tudják megmenteni, és mi is tudtuk. 1947 tavaszán, fűtetlen kórházi ágyon... iszonyatos emlék. Édesapám agonizált, és folyton visszatért egy gondolathoz, melyben nagyon hitt. - Egy író születik a családból, és éppen egy erdészcsaládból -, s amint a könyvről beszélt, ragyogott betegségtől elgyötört arca. Azzal volt elfoglalva, hogy mi legyen a könyv címe. Édesanyám, három testvérem nagyon meghatódtunk ezen. Boldoggá tesz az a tudat, hogy könyvem megjelenésével megvalósíthatom édesapám utolsó álmát. Még annyit szeretnék elmondani magamról, hogy hétéves koromig boldog falusi gyerek voltam. Acsán, egy kis palóc faluban éltünk, így ismerem a falusi élet idillikus világát: kukoricafosztást, tollfosztást és a hangulatos kender- és lenfonást, mikor a fonóban zajlanak, a fiatalok udvarlása, az öregek pletykálkodása, civódásai és viccelődései. Sok ilyen kellemes este emlékét őrzöm, és közben az öregek beszélgetéseiből olyat is megtudtam, amit szüleim szégyenkezve elhallgattak előttünk, gyerekek előtt. Hogy déd- és üknagyapáim között két magyar miniszter is volt. Erről később meg is győződtem, a Pesti Napló lexikonában megtaláltam őket. A Mária Terézia által betelepített lengyel származású Rakovszky István igazságügyminiszter, és fia Iván, pénzügyminiszter volt, mégis a Kaderják nagymama nevén maradtunk, mert bármily nagy volt a szerelem, rangon aluli partnerrel realizálni nem lehetett, házasságon kívül éltek együtt halálukig. Az együttélésből tizenegy gyermek származott, ezek egyikének fia az én nagyapám. Ám az öregasszonyok ennél többet is tudtak családunkról, azt is tudtomra adták, hogy anyai ágon Petőfi vére is keveredett belém. Édesanyám hagyatékában valóban rátaláltam a Petrovicsok dokumentumaira, de nem mertem mélyebben utánanézni e témának. Ez annyira szép és megható lenne - ha igaz! Szerénytelenség még utánajárni is, nem is beszélve arról, mennyire kötelezné az embert!
Fiatal lánykoromban többek között színésznő is szerettem volna lenni. A miskolci Déryné utcai művelődési házban az a nagy tisztesség ért, hogy egy színmű főszerepét kaptam az akkor még ifjú Nagy Attilával. Nagyon boldogok voltunk. Ám édesanyám, ki apám elvesztése után egy imaközösségben nyert vigasztalást, elszántan ellenezte ezt a tevékenységet. Olyannyira, hogyha próbára kellett mennem, cipőm ruhám, el volt zárva előlem, s rám zárta az ajtót. Egy ízben unokatestvérem cipőjében és ruhájában az ablakon át szöktem el a próbára. Anyám mégis győzött ebben a kemény csatában. Egész életemben nosztalgiával néztem Nagy Attilát a színpadon vagy a tv-ben. Azt mindenképpen elmondhatom magamról, hogy egy kalandokban gazdag, izgalmas élet áll mögöttem, mely egy percig sem volt unalmas. Kaderják Gitta | Testem kitárul, Lelkem elárvul.