|  | • Előszó • | Versek • | Novellák • | Humor • | Dokumentációs írások • | Krimi • |

A hetvenéves menyasszony

Erzsi néni hetven éve taposta Miskolc utcáit. Szürke élete eseményeit őrzik e város régi épületei. Szerette az öreg házakat, ezek vele együtt öregedtek meg. Most sorra bontják őket, s Erzsi néni reggeli útján, mely a piac felé vezet, el-elsirat egy-egy régi épületet. Gomba módra nőnek az új, hatalmas házak, de ezek idegenek az ő számára. Persze jó, hogy épülnek, s hat gyermekére gondol, kik úriemberként élnek ezekben a palotákban, s fürdőszobában mosnak az unokái. Igen. Változott a világ, ha összehasonlítja a gyerekek életét a saját nyomorúságos életével. Neki aztán kijutott a szenvedésből. Sokgyerekes bányászfeleségnek lenni abban az időben, hajaj...

Megérkezett a piactérre. Zsibbadt karjaival lerakta a zöldséges kosarakat. A reggeli szürkületben inkább csak hallotta, mint látta eladó társai nyüzsgését, amint pakolásznak a portékák között. Így van ez minden reggel. Van ilyenkor egy kis izgalom is a levegőben. Ugyan jó nap lesz-e a mai? Lesz-e elég vevő? Ma fizetés van a gépgyárban, ilyenkor nem alkusznak annyira az asszonyok.

Erzsi néni nem szerette a piacot. A kofák durva hangja, szitkozódása bántotta érzékenységét. Nem is figyelt oda, hadd kiabáljanak, nem törődik velük. Ha a reggeli csúcsforgalom lezajlik, elüldögél csendesen, s gondolataiba merül. Ő már csak a múltból él. Milyen jó is visszaidézni sok emléket. Milyen szép lány is volt ő valaha... Legszívesebben a lánykorát élte át újra, meg újra. Büszke lány volt. Sok legény keringett körülötte. Ez is volt a baj, ezért nem sikerült jól választania. Noha jó ember volt - nyugodjon - az ura, de mégsem az igazi. Az igazi Jani lett volna... Szép szál szőke ember, gyerekképű, mosolygós, pedig az alakja már meglett, férfias, csupa erő, széles mellkasán csak úgy feszült a ruha. Csak ne lett volna olyan féltékeny! Semmiségen vesztek össze, aztán ő igent mondott a másiknak.

Jani akkor eltűnt. A bánat messzire vitte. Tengeren-túlról írt a szüleinek. Kisírt szemű anyja a levelet lobogtatva nekiesett:

- Te vagy az oka, hogy elment!

Magával vitte az ő boldogságát. Ő pedig itt maradt bánatával, káromkodós urával, aki szerette őt, de még jobban a hegyaljai borokat. Bagó- és italszagú szájával csókolta és akarta őt, és jöttek, jöttek a gyerekek... Még az első gyerek után is - nevetséges -, de várta a csodát, hogy Jani egyszercsak megáll a házuk előtt fényes autóval és elragadja őt, egy csodálatos tengeren-túli világba...

Egyszer aztán végképp eltemette álmát, jött a hír, hogy Jani megházasodott. Istenem, hány éve is ennek? Kimondani is sok. Vajon él-e még?

- Hogy a zöldség? - zökkentik vissza a jelenbe. Egészséges, szőke, kerekarcú asszony nézett a szemébe, s elégedetten tette szatyrába a friss zöldséget.

Ma már ez volt az utolsó vevő, dél lesz nemsokára, haza kell menni. Haza? Hová? A nővéréhez. Tulajdonképpen mikor is volt neki otthona utoljára? Mióta az urát elvitte a gyomorrák, azóta csak hányódik. Nem lel otthonra egyik gyerekénél sem. Pedig kedveztek neki. Dehát rossz érzés az, hogy terhükre van. Kedvesek az unokák, de már nagyok és fölényesek. Hiszen nem is csoda, kész tudós mindegyik. Hogy ma már mennyit kell tudni még egy gyereknek is! Na meg hát az volt a legnagyobb baj, hogy a gyerekek nem engedték a piacra. Talán szégyellték őt. A nővére legalább nem ellenzi, hogy áruljon. Nem a piachoz ragaszkodik ő, hanem az a megnyugtató érzés kell neki, hogy nem tartják el. Itt meg a sógor néz rá görbe szemmel...

Fekete kendőjét szorosabbra fogta és a kosarakkal elindult hazafelé. Útközben megint csak Janira gondolt. Miért gondol ő mostanában annyira Janira? Csak nem halt meg? Múltkorában a Pécsi bácsi foglalkoztatta gondolatait, s akkor rövidesen meghallotta, hogy meghalt az öreg. Mennyien mentek már el barátai, rokonai, ismerősei közül. Érdekes, ő nem fél a haláltól, de azért még távolinak érzi. Nem fáradt ő még el annyira.

Jani iparkodó ember volt, sokra vihette odaát. Ő itt is sokra vitte volna. Dehát elment. Szép volt a szeme... és az a kedvesség..., azóta sem látott olyan kedves embert. Jani nem ivott. Milyen furcsa... egy ballépés az egész életet elrontja.

Megérkezett. A harmadik emeleten lakott nővére az urával. De sokszor megjárta már ezt a három emeletet. Még szerencse, hogy a lába nem visszeres. Legjobban az arca öregedett meg. Nem szívesen néz már tükörbe.

Nővére az ajtóban állt. Izgalom volt az arcán.

- Jó, hogy jössz húgom, nagy újság van! - kezében levelet tartott.

- Kanadából jött! Mit gondolsz, ki írta? - játékosan háta mögé rejtette a levelet.

- Istenem, csak nem gyászjelentés - dobbant meg a szíve ,- sokat gondolok mostanában Janira.

Barnára sült ráncos, vén keze reszketve tartotta távolra a levelet. Homályosan látta rajta saját nevét, kicsit otromba, szögletes betűkkel, kicifrázva, s a feladó?

- Úristen! Hiszen ez ő, Tóth Jani! - Meleg áradt szét öreg tagjaiban, s vén szíve vad zakatolásba kezdett. Kendőjét megoldotta, pulóverét kigombolta, kék szeme furcsán csillogóra vált, s közben gémberedett ujjával feltépte a levelet. A levélből fénykép hullott a földre. Tóth Jani izmos alakja villant elé. Fehér farmerben, naptól barnán, barázdált arcán a régi mosollyal, csak hát már nem húszévesen...

- Olvasd húgom a levelet! - bíztatta nővére. S ő olvasta. Rossz írása miatt nehéz volt kibogozni.

Drága Erzsikém!

Kívánom, hogy levelem a legnagyobb egészségben találjon. A Miska írta, hogy özvegy lettél. Én is özvegy vagyok már 5 éve. Nagyon rossz lenni egyedül. Gondolom, Neked is nehéz. Szeretnék megházasodni. Az itteni nők nem asszonynak valók, ezek csak az ágyba jók. Dógos, magyar asszony kéne nekem. Gazdag ember vagyok, házam, farmom van. Terád gondoltam Erzsike. Még varrógépem is van. Feleségem minden ruhája a Tiéd, ha feleségül jössz hozzám. Én mindent elintézek, Neked egy fillérbe sem kerülne az utazás. Remélem jól vagy és egészséges. Kérlek erre őszintén válaszolj!

Ha tudnád Erzsike mennyit gondoltam Rád, meg szép szülőföldemre. Fényképet küldjél. Kb. fél év múlva itt szállsz ki a repülőgépből, ha Te is úgy akarod. Válaszod várom.
Ezerszer csókol
Jani

- No húgom, megkérték a kezedet. Kanadai asszony leszel - nevetett fel jóízűen a nővére. Kevés hetvenéves asszonnyal történik ilyesmi. Gazdag nő lettél! Azt írja, nagyon gazdag! Küldöd majd nekünk, meg a fiaidnak a sok csomagot!

Ő csak ült és mosolygott! És attól kezdve gondolatai Kanadába vitték. Este a sógor is megtudta a nagy eseményt, s a hangos jókedv majd felverte a házat.

- Éljen a hetvenéves menyasszony! - csapott ülepére a sógor. És ez így ment reggeltől estig. Megtudták a szomszédok, a gyerekek, az unokák. Derültek, tréfáltak vég nélkül. A nászéjt színezgették, hasukat fogva. Őt bántotta ez a tréfás hang. Szótlanul tűrt és kereste a magányt. Zárkózott lett.

A válaszlevelet még nővérével együtt fogalmazták ugyan, lényege az "igen" szó volt. Azonban, mikor újból jött levél, már nem olvasta fel nővérének sem. Sőt megírta egykori szerelmének, hogy ne erre a címre küldje a következő levelet, hanem egy megbízható barátnőjének a lakására címezze. Ha a sógor tréfálkozni kezdett, szemérmesen elpirult és szótlanul átment a másik szobába.

A két idős nő között csendes feszültség támadt. Nővére egy reggel így panaszkodott a fiatal szomszédasszonynak:

- Milyen furcsa, titkolódzik előttünk! Ezt érdemlem én? Tessék mondani? Jani levelét a párnája alá rejti éjszakára, reggel meg a kebelébe. Saját húgomtól ezt kapom a jóságomért!

Pár nap múlva újabb panaszokkal jelent meg a szomszédban,

- Tessék elhinni szomszédasszony, a húgom megbolondult. Szépítőszereket vásárolt. Soha nem használt ő arckrémet, víz, meg szappan volt az ő kozmetikája. És, hogy valaki hetvenéves fejével kezdje kenni magát, ez már mégis csak sok! Valami rózsaszín kenőccsel mázolja az arcát vastagon, szinte bevakolja! Még a szemöldökén is csomókban csüng a krém! Az unokámtól tudom, hogy a púderkrém nappalra való, nem éjszakára. Teljesen tönkreteszi a párnáimat! Úgy beletapad ez a kenőcs, hogy semmi ki nem szedi. De legalább olyan színűt vett volna, mint a bőre, de fehéret, a bőre meg barna, hisz a piacon folyton éri a nap, meg a szél.

A szomszédasszony is érdeklődve figyelte az eseményeket. Néhány nap múlva bekopogott.

- Mi újság Mária, néni? A menyasszony hogy van?

- Szerelmes az, mint egy tizenhat éves lány. Szívszaggató szerelmes dalokat énekel. Sohasem hallottunk tőle ilyesmit, mindig csak zsoltárt dúdolt. Most meg felváltva: egy zsoltár, egy nóta, megint zsoltár, megint nóta.

- Szegény Erzsi néni! Mi lesz vele! Ez már szinte tragikomikus -, mondta a fiatalasszony elgondolkozva.

- Tetszik tudni, hogy fényképészhez készül? - folytatta az öregasszony. Levágatta elől a haját, dauert tettetett bele. Mindig egyszerűen, simára fésülve, kontyba fogva hordta, most meg mit csinál magából!

A következő napon aztán teljesen bánatba esett Erzsi nővére.

- Most tessék figyelni, drága szomszédasszony! - kezdte a hangját suttogóra fogva. - Elmentünk a fényképészhez és ott azt mondta a mesternek a húgom: "Szép képet csináljon rólam, kedves mester, mert ez nagyon messzire megy. Sok minden múlik azon, ha szép leszek rajta." Azzal a pénztárcájába nyúlt, két pirosat vett ki belőle és a fényképész zsebébe nyomta. Tessék elhinni, majd meghasadt a szívem, tíz mázsa szénnek az ára! Inkább adta volna nekem! - mondta pityeregve.

El is készültek a képek, s a fényképész eltüntetett minden ráncot az arcról, s egy negyven éves úrinő nézett a képről csodálóira.

- Mit tesz a frizura! - mondta Erzsi néni elégedetten. Azzal útnak is eresztette a képeket.

Jött is a válasz hamarosan:

- Szép vagy még most is, Erzsikém! Én intézem a vízumot és találkozunk hamar! - írta a kanadai vőlegénye.

Erzsi néni boldog várakozásban élt. Most már nem járt a piacra sem, mióta hidegre fordult az idő. Miért is járna? Várja őt kinn a nagy gazdagság! Még a sógor is szívesebb hozzá az utóbbi időben:

- Egyél csak, Erzsi! Gyűjtsd az erőt a nagy útra!

A kosarat is kicipelte helyette a piacra, mióta menyasszony lett -, emlékezett vissza Erzsi néni.

- Pedig még nem is vagyok felesége, máris érzem, hogy jobban tisztelnek azóta.

Valóban, már csak a háta mögött nevettek, mert észrevették érzékenységét.

Az unokák lassan kezdték előadni kívánságaikat.

- Jó lesz felírni, ki mit kíván - gondolta -, mer olyan sokan vannak, s mind kér valamit.

Mióta nem dolgozott, hosszúnak tűntek a napok. Közben komoly télre fordult az idő. Napok óta rosszul aludt. Csontjaiban hasogatást érzett és forróság, meg vacogás váltották egymást testében. Aztán reggelre vastag hótakaró fedte a házakat meg az utcát. Ezt érezte már három napja. Mindig megérzik lábai az időváltozást. Dereka is fájdogált. Kicsit meghajtva magát, sétált egyik szobából a másikba, csendesen jajongva, hogy a sógor meg ne sejtsen valamit a betegségből, mert ugyancsak kigúnyolná az öreg menyasszonyt!

Úgy is történt. Észrevették, ahogyan négykézláb mászott fel az ágyra, de nem gúnyolták ki. Hanem komoly gondba estek: Mi lesz, ha a Jani meglátja ezt a szerencsétlen, rozoga asszonyt! Hisz megírta, hogy egészséges, dolgozni tudó magyar asszony kell neki. Az rögtön visszaküldi - gondolták szomorúan -, pedig jó lett volna a beígért csomag időnként!

Később a hasa fázott meg, meleg fedőket rakott rá. S éjjel bizony szégyenletes dolog történt. Hogy, hogy nem, hascsikarást kapott. Bizony bármennyire is sietett szegény a fürdőszoba felé, csak került a lepedőre egy kis folt... Szörnyen szégyellte még önmaga előtt is. Ha nem tudja teljesen kidörzsölni a vászonból, ez is csak kiderül és lesz min nevetni...

Aztán elmúlt ez is. Meggyógyult. Az idő is kezdett tavaszi színeket felvenni. Zöld bomlás, színes felhők jelezték a tavasz jöttét. Erzsi néni ablakban állva nézte a kék eget, s ha repülőt látott, megdobbant a szíve. Őt is repülőgép viszi el Jánoshoz.

Végre elérkezett a nagy nap is. A levélben megjött a vízum és a repülőjegy. Mindez Tóth Jánosné részére, tehát a távházasság is elintézve. Erzsi nénit nővére, sógora, gyermekei és unokái kísérték ki az állomásra, hol búcsút vettek tőle. Nővére Pestig kísérte. Egészen a repülőtérig. Könnyek között váltak el egymástól, hiszen lehet, hogy soha többé nem találkoznak, Erzsi néni könnyei azonban hamarabb felszáradtak, megvigasztalta egy boldogító gondolat - ha leszáll a gép, őt két ölelő kar várja, Tóth Jani, a nagy szerelme. Ahogy szállt vele a gép, úgy érezte, maga mögött hagy sok-sok szenvedést, s ami Kanadában várja, kárpótlás lesz minden kínért. Kár, hogy már nem sok esztendő van hátra az örök nyugalomig, de ez a néhány év biztosan fel fog érni az itthoni hetven esztendővel. Sosem ült még repülőgépen, meghatottan figyelte a tovatűnő tájat, s halk imát mormolt - uram segíts, le ne zuhanjunk! Istenem őrizz meg bennünket! - Sovány ráncos kezeit imára kulcsolta.

* * *

Mióta elment, csendes, egyhangú napok következtek a családra. Az esti tv-nézések mellett azért gyakran megtörtént velük, hogy csak néztek, de gondolataik a tengeren-túl lengtek.

- Csak jönne már egy levél! Írhatna már! Lassan egy hónapja, hogy elment és hallgat. - kezdte el a sógor. Ez a téma szorosabbra fonta a két öreget, volt miről beszélni. Az utóbbi években már úgy éltek, hogy napokig szót sem váltottak. Feleségét nem érdekelte az ő szenvedélye, a pecázás, soha nem ment vele. Régebben bánkódott ezen. Csalogatta:

- Jöjj velem! Oly szép a Sajó partja, hozhatsz valami kézimunkát is. Hidd el, neked is szükséged van a jó levegőre!

- Megfájdul a fejem a naptól, a lábaim is fájnak. Inkább itthon maradok.

Aztán otthon maradt megkeseredett szívvel. - Mindig egyedül. Mint akinek nincs társa. Minden gond az ő vállán! Nincs kivel megbeszélni dolgait! Az urát semmi sem érdekli, csak a horog, meg a hal. - Megkövesedett köztük a hallgatás. De mióta a húga elment, az öreg többször kezdi a beszélgetést. Örült ennek a kis változásnak.

Az idő nyárra fordult. Az erkélyről kábító violaillat áradt, s erős holdfény verte fel a szobát. Nehezen ment az alvás. Többnyire éjjel is beszélgettek. Találgatták, mi lehet a nagy hallgatás mögött.

Egy nap levél érkezett Kanadából: Tóth Jánosné küldte.

Szeretett Nővérem és Sógorom!

Kívánom, hogy ezen levelem a legjobb egészségben találjon mindnyájatokat. Nagy hallgatásom oka az volt, hogy nem akarlak benneteket megszomorítani. Én itt Kanadában rövidesen elpusztulok! Éjjel, nappal sírok! Már a szemeimre alig látok! Jani egy durva, goromba ember és rettenetesen fukar! Ezt a levelet is úgy írom, hogy egy közeli családtól kaptam pénzt levélpapírra, meg bélyegre.

Jani a repülőtéren várt és így fogadott: - Te engem becsaptál, asszony! A fényképen egészen fiatal vagy! - Mire én: - Ami azt illeti, Te sem a legutolsó fényképedet küldted el! Betyár! Hisz alig van már fogad!

Igaz, hogy gazdag. Nagyon sok pénze van a takarékban, de mit ér, ha úgy él, mint otthon egy koldus. Főtt ételnek a szagát is elfe lejtettem már. Dobozokból eszünk, rettenetesen rossz ízű valamiket, miknek a nevét sem tudom. Úgy lefogytam, hogy a ruha is leesik rólam. Napokig nem szól hozzám Jani. A felesége ruháiban járok, de az én otthoni ruháim is különbek ezeknél. A munka rengete g. Sok a háztáji állat. Azért jöttem ide, hogy trágyát hányjak?! Az időjárás is rossz. Húsvétkor méteres hó volt itt. Reggelente hideg szél fúj. Úgy átfújja ezt a faházat, mert abból van. Elhagyott vidék ez. Nem tudom, hogyan jutott eszébe Janinak, hogy itt telepedjen le. Ha kinézek, mindenfelé csak erdőt látok. Fával tüzelünk. A legközelebbi város fél napi utazást jelent. Itt rajtunk kívül még egy magyar család van. El fogok hozzájuk utazni. Csak nem tudom, honnan veszek annyi pénzt. Az a tervem, hogy kérek tőle egy olyan javaslatot, hogy haza kell mennem Magyarországra, mert itt megöl a bánat, meg az éghajlat. Ha ezt orvos mondja, akkor Jani megijed talán és kifizeti nekem az utat hazáig.

Nincs más vágyam, csak még egyszer haza jussak! Csak most tudom, hogy milyen boldog voltam én otthon! Éjjel-nappal kérem a Jó Istent, hogy még egyszer haza segítsen és akkor boldogan halok meg.

Számtalanszor csókol benneteket a Ti boldogtalan húgotok

Erzsi

A két öreg újból és újból kezdte a levelet olvasni, mint akik nem hisznek a szemüknek. Hát ezért nem írt Erzsi. Persze ez várható volt, hogy Jani becsapottnak érzi magát. Erzsi valóban nagyon öreg. De amit ír, az szörnyű!

- Szegény, szegény húgom - szólt az asszony - az ura meg csak hümmögött.

- Engem sohase vonzott Amerika! Én itthon is elértem, amit akartam, ugye feleségem? Mert ami igaz, az igaz, aki dolgozik ebben az országban, az boldogul is. Mindenünk megvan. Egyszerű munkás ember vagyok, gyermekeim pedig emberek. A gyomrunktól sem sajnáltuk soha a jót. Ha az a sok pulyka, kacsa feléledne, asszony, amit te levágtál, ugyancsak nagy farmunk lenne. És hát semmit sem visz magával az ember a sírba. Elmondhatjuk, a sült galambért megdolgoztunk, de megérte!

Meghatottan nyúlt az asszony ráncos keze után, s talán először életében, de szívből megcsókolta.

* * *

Erzsit fél év múlva a budapesti reptéren várta a nővére, sógora, gyerekei és néhány unokája.

Sugárzott a boldogságtól, mikor magyar földet ért a lába. Még csak nem is volt színpadias, amikor két kezét összetéve így szólt:

- Hálát adok neked, Uram, hogy hazasegítettél, most már tudom: Itt van nekem Amerika!