|  | • Előszó • | Versek • | Novellák • | Humor • | Dokumentációs írások • | Krimi • |

Nyolcéves koromban írott első versem |  |  |  |
|  |  |  | Második versem Iskolába mentem hideg téli reggel, mikor a Napkorong vérvörösen kelt fel, szürke égnek alját bíbor színre festve csodálatos szép volt, szemem csak azt leste.
Isten az imát meghallgatta. |  |  |  |

Kalapos László hozzám írott verse 1970-ből

Már ennyi lettem Érted minden S általad senki újra Válts meg! Édened ne add el ócska álom hiú gyümölcsének A gyökerek belőled lesznek s az újratermés általad szüli újjá a világot. Kalapos László |

Loptam

A szemeden keresztül
nyúltam a lelkedbe
s elloptam belőle egy darabot

hoztam
félve magamba rejtve,
hogy észre ne vedd.

Loptam,
de ne félj, nem sokat
csak annyit,
hogy megszerettelek.

Kalapos László

Újjászületés
Kötélen lógtam, de pislákolt még bennem az élet. Hunyorgó szemem - valahogy reád tévedt. Felülről néztelek mégis, aléltan feküdtél a pocsolyában, de még ott is áhítottad a szépet és ittad szomjasan a mérget. Sorsfonalad mögötted menthetetlen gubancnak látszott, ahogyan vergődtél mindjobban nyakadra fonódott. Cs únyán lefeküdtél, ember! Libegtem láthatatlan kötélen, rám tévedt kékfényű szemed, angyalnak néztél engemet, s karjaid nyújtottad esdve felém, Elértél, elkaptad kezem, elszakadt kötelem, s szálltam feléd. Csoda történt, feltámasztottál Te, ki magad is hal ódtál, de hitted, hogy angyalt találtál, s a hited megmentett engem is. Repültünk együtt, Te láttad szárnyaimat, s én elhittem neked. Sugárzott rajongó szemed, elvágtam köteleidet. |  | Repültünk..., hátunk mögött sok üres kilométer, kusza utak, gubanc, előttünk a csodálatos végtelen. Szemeddel néztem magamra és előre. Megtaláltam magam! ujjongott a lelkem, s Te fürödtél lelkem tavában lelkileg nemzőm! Utat mutattál nekem, visszanyertem a hitem, visszaadtam a hited. Furcsa örömtáncot jártunk izzó levegőben, nem volt testünk az újjászületésben. Tollat ragadtál, kicsordult lelkedből három vers. Ujjongtunk, Testvér! Megláttuk az utat, vakítón fényeset! Kéz a kézben tettük rá lábunk, egymásban múzsára találtunk, s dalolt a nemrég halott, felújult szívünk. Köszönöm, hogy meglátott szépséget szomjasan áhító szemed. Megmenekültünk! Köszönöm, köszönöm Neked.
|  | Miskolc, 1970

A csavargó álma - Válts meg kedves - esedezett, érted mindent újra kezdek. Úgy borult a szép asszonyra, mint kapura dús lombú fa ki övé lett, mert akarta, de a remélt képzelt csoda csak testüknek volt lakoma hisz a kéjben bús a lélek mellette "Másról" mesélnek, mint egy felhő látta fájva hogy foszlik szét a nagy álma, az asszony teste tűzben lángol, szíve tőle mégis távol. A férfiú búsan felült, hangjába mély bánat vegyült; "Egy reményem kútba esett aludj kedves, messze megyek csak megnyúzva szép a pézsma vissza patkány a moslékba." |  |  |  |  |  |  |  |  | Villámfénynél Irigyelem a villámot mert villám lehet, tüzes tőrrel hasítja a fellegeket, hangorkánnal rettenti az embereket, megvillantja rég feledett vétkeinket, csapkod, tombol kedve szerint, aztán csend lesz, béke megint.

Túrós lepény

Az alkony ha leszállt, a harmatos réten át, tejeskancsóval a kezemben, a drága Nagymamihoz mentem. Gyalogúton, az erdészházhoz, a legkedvesebb Nagymamához. A vén gesztenyefasor alatt, néha mókuska is szaladt. Kerek kis ház istállóval, az istállóban egy pár lóval. Tehénpár is kérődzgetett és Nagymama tejet fejett. Csurgott a tej a sajtárba, még melegen a pohárba, és Nagymama kínálgatta: "Egyél, fiam, igyál, egyél, ebből lesz a túrós lepény." A ház körül mesevilág, pillangó, meg harangvirág. A Nagyapám kemény legény, fél tőle a Mami szegény. Félve mentem közelibe, Fut előle minden csibe. A bakancsa nagyon szögös, Azt beszélik: "nagyon dölyfös." Büszke volt a kutyabőrre a miniszter elődökre. Nem mond neki senki nemet, lábát nyújtja keze helyett. A Nagymamát megkíméli, nem is akar hozzá érni, "Vidd odébb a kampóidat" Kérésén a család mulat. A Nagyapa erdészember, Kezében van gyakran fegyver. Mami oson a fal mellett, dugdossa az imakönyvet. Szeretne templomba menni, de a tehént meg kell fejni. Megérkezik az "Ámmen"-ra Nem is néz már senki oda, Falunépe va kon tudja, Megérkezett a Zsuzsanna. Neki az "Ámmen" is elég. Otthon ő csak megtűrt cseléd. Nagyapámban semmi humor, gyomrát nyomta a nagy tumor. |  |  |  | Istent szidta meg-megnyögött, bikarbónától böfögött. Meg is halt még fiatalon, Nyugalmat lelt ravatalon. Siratta a szeretője, ki pénzt kapott még időbe. Halála előtt a nagyapa, unokáját odahívta, nagymamának háta mögött a néninek pénzt is küldött. Nagymama, a drága lélek Gyakran maga elé révedt, Sugárzó arccal mesélgette, hogy az utolsó percébe lett Nagyapa nagyon gyengéd: "Ő a mindég oly goromba, odabújt a két karomba, itt lehelte ki a lelkét." Nagyapáról még egy eset, amit soha nem feledek. Valamikor réges-régen bableves volt terítéken, mellette a túróspite, ettem a levest septibe, a levestől majd meg fulltam, gyorsan a lepényért nyúltam. E napnak legszebb perciben Nagyapa felüvöltött mérgiben: "Zsuzsi, az anyád Istenit" - Sohasem hallottam ilyesmit - Gyerekszám is tátva maradt, repült ottan a jó falat, mégpedig a fa tövébe: Tányér pite összetörve. Szipogott a szegény mami, Oda van a remek hami. A cserepeket szedegette, lepényét a kutya ette. A túrósból nem is ettem, A Nagyapa ily kegyetlen! Sajnáltam a mamát, szegényt, hát még a jó túrós lepényt!

Vallomás

Zabigyerek volt nagyapám - de szégyellte apám, szegény - hogy sze rette a dédanyám a kékvérű lengyel legény. Szeretni szerette elvenni nem merte gátolta a rendszer. A szegény szép cseléd itta meg a levét nem kapta meg a nevét egyetlen gyerek sem. Titokban szerette minden nap kileste a cselédszobában a leány nem bánta az urat úgy várta kellett is a bába minden esztendőben. A szerelmes legény titokban még remélt hogy meghal az atyja - tizenegy gyereket annyit szült a cseléd - nevére íratja. |  |  | Nem sikerült mégse! Pedig megizente atyját eltemetve tervét a jó papnak hogy eljött a nagy nap "most már összeadhat" nincs semmi akadály! El is ment a jó pap összeadni őket a jelzett időben de az Úr nem ébredt közbe szólt a végzet; meghalt még az éjjel egy kis agyvérzésben. Sírt a jó hű cseléd szíve majd megszakadt mert a nagy szerelmét, s álmát a névcserét végleg eltemette; proli néven maradt a sír körül álló tizenegy gyereke. |

Önarckép

|  |  |  | Tűnődés Csillogó hópehely csilingelő szán, hol van romantikád úgy mint hajdanán? Szűzfehér hóle pel elolvadva sár, mint csak a szerelem hol égig emel hol meg nagyon fáj végül már nem is fáj. Hótakaró borítja a tájat, mint érted fájó lelkemet a bánat, mely hiába sír teutánad.

Suhog a sás... Éj van... Suhog a sás. A hálódban vagyok, nem törődsz velem - Biztos a zsákmány, kikötve lebeg éjszínű vizen. A Hold sem vigyáz... Suhog a sás... Rángatják a hálót éhese n a rablók. - Ellopnak, Szívem! - Kalló László festőművészhez írott versem Miskolc, 1960 |  |  |  | Kalló László miskolci festőművész rajza rólam.

Nem így akartam...

Hajnalban felébredek
és elillan az álom.
Titkon órámra lesek,
a hívásodat várom.
Bár szívem most is lázad,
fogadom, kedves leszek.
Sok gondolatom támad,
hogy mit is mondjak Neked.
Most berreg a telefon,
szívem vadul kalapál.
Meglepődöm hangomon,
mit a sértett gőg diktál.
Meglep Téged a hangnem,
szavad majdnem elakad.
Magadhoz térve csaknem
fölényesebb lesz szavad.
- Sírás fojtogat - mégis
cinikusan nevetek.
Szívem bárhogyan fél is,
visszatérni nem lehet.
Feszült csend van... várok még...
pedig tudom: hiába.
Én már szólni szeretnék,
nem mozdul ajkam zára.
És a kezem is merev.
- A drót még összekapcsol -
Könnyem kezemre pereg,
lelkem önváddal harcol.

Kalló László festőművészhez írott versem
Miskolc, 1960

Kalló László festőművész tanáromhoz

Megyek hozzá... Lassan forog a kerék pedig én úgy sietnék a lábam gyorsan szedem vadul dobog a szívem, a lépcsőházba n vagyok érzem a festékszagot, mely keze nyomán terem - fenn az áldott műterem! Mért kopog a tűsarok mikor titkon osonok? Remegek és szorongok az ajtaján berogyok. Benn... a kezét csodálom amint képet varázsol, az órát percnek vélem fürdőzöm a lelkében, csak bámulom a szemét fénye elrejti testét, é s a feszültség lehűl mert a lelkünk egyesül. Gyorsan forog a kerék pedig már nem sietnék, ahogy változik a táj idézgetem mit mondtál: "Ne legyen féltékeny ruháját ha érintem többet jelent az Gittus, mint mással száz coitus." Mikor haza érkezem fut felém a gyermekem az apja meg átkarol a szíve csak úgy zakatol. "Gyere, gyere, Gittukám, meg van vetve ágyunk már s nem hiába vár az ágy mert elönt a forró vágy. Miskolc, 1970. |  | Kalló László miskolci festőművész rajza rólam

Elekhez írott versek

Míg alszol... Míg alszol nézem bálvány arcodat szépívű ajkad gyöngyfogaidat. Vigyázva csókolom a szép kapucskát - óh mily fájdalom - hol úgy csobog át mint szeles patak sok kis hazugság. |  |  | Elek, az "Eli"-versek ihletője és "A vietnami leány" Pétere

NEFELEJCSEK... hogy ne felejtsek!

Kő csobban forrásvízben...
idézem arcodat
letérdelek,
várom, hogy a kavargó
homokszemek lassan
leüljenek;

forrás mélyén
mohás kövek...
kéklő szemed...
nefelejcsek.

Rajongónak születtem

Rajongónak születtem, a fétisem vagy nekem. Mégis, néha félek hogy kinyitják szemem a könyörtelen évek, lehullanak Rólad a csodálatos ékek. Ha rosszat hallok Rád befogom a fülem, ha megvillan a hibád behunyom a szemem. Vak szerelmem féltem rajongni kell nékem! Látni szeretnélek RODIN tavaszának csókolni valónak eszményien szépnek, |  |  |  |  | csodálatos jónak egyedülvalónak; hogy maradjak Néked amint te is kérted sírig szeretőnek holtig rajongónak! Ostoba gondolat. Az idő kikezdeget, az ész kibontogat halványul sugarad, de emléken épülő kínokkal mélyülő évekkel vénülő csodának is beillő szerelmünk megmarad; Így szeretném, ELEK Hibáiddal együtt mindég szeresselek!

|  |  |  |  | Vergődés |  |  |  |  |  |
Szerelmed, mint forró hullám elborít, bár szégyent hoz rám. Elmém tudja, szívem súgja gy engeséged űz ma hozzám. Látnok szemem messze téved |  |  |  |  | megremegve lát egy képet, hogy egy mérleg helyre- billen tőlem elvesz, győz a jellem. Becsületed vissza- nyered, becsületem vissza- nyerem. Szerelmed a forró hullám |  |  |  |  |  | tükörsimán nyugszik immár. Sikong lelkem mi lesz velem? Jaj, Istenem! - ne így legyen! - Szerelmed, mint forró hullám örök tűzzel hulljon reám.

Mea culpa Lázadsz ellenem titokban meg is gyűlölsz olykor engem; vajon tehetek-e arról hogy nincs béke a szerelemben? Kegyetlennek tartasz? Fáj... Hallga ss meg most védekezem szólhat a látszat énellenem mentségem az bármit teszek: szerelmünkért van az, Elek, és most, azt is megígérem haragodért felmentelek. |  |  |  |  |  | Önvád Nevetős vidám fiú volt mikor megismertem most bánat bujkál ajka szögletében - pedig hogy szerettem! -

Így is... Eltikkadt ajakkal kiáltok utánad testemben zsibbadás, sejtjeimben vágyak, szomjazom, égek és nincs ellenméreg. |  |  |  |  |  | Úgy is... Bús lelkemmel nézlek keresem tapogatva lényed hunyorogva... tétován az éteren át fénylesz, néha-néha látlak, már majdnem el is érlek.

Furcsa sirató

Nagy szerelmünk ravatalon, száraz szemmel csak bámulom; de ha egyszer felzokogok megmozdul rá a tetszhalott! |  |  |  | A csodára megindulnak, szép menyasszony táncba fognak ámuló, bús kócos hajú krizantémok.

Utólag... Te azért vesztettél mert gőggel elmentél Ő alázattal jött Szelíden legyőzött. Meditáció A tenger feneke nyugodt csak a felszíne háborog. |  |  |  |  |  |  | Momentum Nedvek illata orrunkban, ritkás zsendülés az ágon, késő éjjeli utunkban tiprunk gyötrő árvaságon; - CSAK AZÉRT IS... kéz a kézben ölelés után..., szakítás helyett... - ámulunk egy kis verében, a madárka ott csipeget, álom helyett a köveken... - Tavasz van! Nem szabad sírni! - Lám lám... győzünk a könnyeken ha lelkünk meg is sínyli.

Európai ifjú levele |  |  |  |  | Jelige: "Háborúból elég volt."
Mint fényes brilliáns példád úgy ragyog a történelem lapján látta hősiességed a világ, kis Vietnam Egyenlőtlen igaz háborút viseltél esztendőkön át de sokat szenvedtél míg az ellen züllött tőke kövér zsírján vézna gyermekeid hulltak étek híján hörögtek a vének a csöppségek kínján és mi a jólétben még többért jajongva ültünk bő-tál mellett - hulltatok halomra - habár tiltakoztunk mit tehettünk volna? |  |  |  |  | Háborogva figyeltük rövid filmkockákon kitartó harcodat ütni kész öklünk rándult a poháron suttogtunk szitkokat vállaltunk ügyedért külön műszakokat iskolánk padjai fogadták tanulni komoly fiaidat. Tehettünk-e többet? Ám biztos, hogy itten minden igaz ember veletek volt hittel és szívből örvendez most is a békének ifjaink tábora segíteni készül az építkezésben is Vietnam népének.

Kár... Testem kitárul Lelkem elárvul. Furcsa Egyiket a másik nem zavarja mert mindegyik ugyanazt akarja. |  |  |  |  |  |  |  |  | Vigyázz! A legszebb nő is sokszor csak ígéret csábít, vonz, fűt-fát ígérget, folyton vár, soha nem ad tükör előtt ül órákhoss zat, Nem telik be magával soha ha szól, kiderül róla, hogy ostoba, Ha megkívánod kibújik karodból: "Jaj, a ruhám"! - félti a haját elmázolod rajta a szempillát, behálóz, befon, kifoszt hiába, csak ilyennek ne ess a hálójába, mert úgy jársz mint a pókhálóba esett légy megfog, majd unottan keresztüllép.

Tavasz

Tavasszal víg minden dallam
örülni kell lankadatlan
csak azért is, mert tavasz van
csak azért is: mert tavasz van!