Kálmán  Eszter

Szálló 
Madár

TARTALOM

Poetry I.
opus
Doors
J.M.-nek
Vad Szerelmem
Joyride
Lee balladája
Lee van Cleef
A középkor alkonya
Lancelot
Monszun rága
Káli
ego - mundus
A karaván halad
Mindennap I.
Mindennap II.
Ki vagyok?
Switch
Most
Fragmentum
Töredék
Azonosság
Én
Magánkozmosz
Elmúlás
A szépség szíve
Ha kokainálmod elkezdődik
Zen
Utazás
Madarak és halak ciklusa
Érdemes?
Végleg
Mini abszurd
nocte
Alkonyat Rómában
Leszáll a nap
Éjszaka
Álom
Boszorkányéj
amor
Álomvers
Szerelem
Szerelem
A vágyódás erdeje
“Majd elmúlik”
Napfogyatkozás
Ő
Vad idill
Délután
ars regiones pingendi
Olasz hajnal
Bibione
Szieszta
Őrség
Őszünnep
Révülés
iesus
Ahogy bejött a városba...
Lépések
Miért ?
Kegyelmezz nekem!
Jaj!
Köszönöm
Péntek
A  Passió margójára
The (happy) end
Kifosztás

Poetry I.
Mennyi szót 
elmondtak már!
Nekünk semmi sem maradt
a vasbeton tornyok árnya alatt.

opus
“Zenéről írni olyan, 
mint táncolni az építészetről”

Doors
Miért nem kék a folyó
sárga habja
zavaros áradatot
sodor a partra
utazz rajta
utazz át
Utazol magadra zárt börtönödben
ne nézz hátra
utazz rajta
utazz át
Utazz a zenével
őrült angyalok képeivel
utazz rajta
utazz át
Utazz a fűvel, jóbarát
az éjszaka képeit hinti rád
utazz rajta
utazz át
Ne nézz hátra 
gyilkosod mögötted áll
utazz rajta
utazz át
Gyilkosod vagyok
várok rád!

J.M.-nek
mi újság                                           bőrnadrág
harmadfény                                        hull ma rád
kergetlek, vacogok
tapogató vén falak
homályok, mélységek
csillog még fémöved
ujjhegyek                                  fekete
belémvág                                           éjjele
mikrofon                                                     kéjzene
testsikoly                                                           vérerek
falakhoz csapódás
a sötétség tör ma rám

Vad Szerelmem
Vad Szerelmem egyszer
lovagolni indult
elment a tengerhez
 s az ördögtől pénzt koldult
Vad Szerelmem lován
a tengerhez ért
körbenézett s látta
tűz árad felé
Vad Szerelmem ekkor
gyöngyöt szórt a szélbe
s követve a nyomot 
elindult le délnek
Vad Szerelmem lova 
égve szállt a szélbe
áldozatként vére
hullott le a mélybe
Vad Szerelmem végül
az ördöghöz elért
 s kérte tőle szépen 
saját elholt lelkét
Vad Szerelmem bolyong
lelke helye vérzik
az élet őt űzi
a halál kerüli...

Joyride
vad motor
száguldás
éget a fény
belémvág
fönn madarak
zuhanó táj
a kanyaron túl
az öröklét vár

Lee balladája
Igen, ő még tudta ezt: röhögve megdögleni egy nő ágyában, miközben minden sarkon
puskával leselkedtek rá, csillagokra bámulni, bár a vérszomjas farkasok már körbezárták, 
üres gyomorral vágtatni az égő nap alatt, nyerni és veszíteni mindent egy éjszaka alatt, 
nyugodtan aludni, miközben ellenségei már a nyomában jártak, 
igen, ő még tudott szívből nevetni, ha látta a rettenetes buzgalmat, amivel rá vadásztak, 
vagy ült a zuhogó esőben, egy dalt dúdolván a rég kihúnyt  tűz mellett, és úgy gondolta 
melege van.
Nála szebben senki sem pengette a gitárt
akkor is amikor rátörtek egy ivóban
csak felnézett, s annyit szólt:
“Korán jöttetek”
- s játszott tovább.
S hiába vitték végig
bilincsben és a ló farához
kötve végig a városon
mikor letörölték arcáról a vért,
látszott, hogy mosolyog.
Senki sem gyalázta,
csak álltak és nézték,
hogy viszik őt,
az utolsót,
végig a városon.
És este csak megálltak
az emberek, néztek
a város vége felé mintha
várnának valakit
csöndesen pipáztak
és nem ropogtak többé fegyverek
és minden nyugodt lett
És mindennek vége lett.

Lee van Cleef
...és a fagyos februári utcán egyszercsak szájharmonikaszó hallatszik. Ez csak ő lehet. 
Ő igen. Lee az, aki fellép a buszra, kalapját szemébe húzva. Lee az, ki nem halt meg soha. 
És az se igaz, hogy fényképész lett volna vagy ilyesmi. Nem, az ő lova ma is ismerősen nyerít 
a szikrázóan kék ég alatt a vörös sziklák tövében. Odatart Lee is, és mi mindannyian. 
Meleg földre, fehér virágok közé. Hej, hej Lee, te vén zsivány, elhittük neked, hogy itthagytál 
minket. Hej, s te csak állsz csípőre tett kézzel, szájad sarkában a cigarettacsikk - és nevetsz 
rajtunk, ugye Lee, nevetsz, hogy ilyen bolondok vagyunk, hogy elhisszük neked azt is, hogy 
meghaltál... S mi négy beteg, ázott kutya, várunk téged minden utcasarkon az éles 
szélben. Fázunk, s nincs itt Lee, és négy napja nem ettünk, és nem mondja senki: hej, hej!
Oda se neki! Csak húzd meg a szíjad, ülj fel a lóra és vágtassunk, hej, hej! De nincs már ló 
és Lee sincs és tavasz sincs. Nincs semmi sem. Csak a hideg és egyedül állok az utcaszélen. 
A busz sem jön. Zuhog a jeges dara. 
Hej, Lee, én megfagyok!

A középkor alkonya
A sárkány a katedrális tornyába ütközött.
György, a szent,  már messze járt.
- Na, nekünk már bealkonyult - 
Motyogta a vak éjjeliőr.
Kitépett kódexlapok szánkáztak a földön

Lancelot
leveted álorcád
elveted koronád
páncélod lábadhoz hull
kardoddal önmagad szúrod át
test a testhez ér
bőr a bőrbe vágy
szépséged meztelenség
oldaladon a régi seb ég

Monszun rága
Zuhogó kék esőben
           duzzadó zöld rét közepében
                      ázott hajjal, meztelen talppal
                                 fehérruhás leány lépdel a patakban 

Káli
A nagyhajú sötét asszony
táncában lüktet vérfolyóként
az élet s vele a pusztulás
kínja és gyönyöre.

ego - mundus
Az Én - az valaki más.

A karaván halad
A karaván csak egyhelyben áll
Míg a háttér mozog mögötte
mintha menne ugyan
Valahonnan - valahová.

Mindennap I.
fordul a gyönyörű fej
csak a mosolyát látni
a villamos nagyot zökken
bőr a bőrhöz ér
felszikrázik a napsütés
házak úsznak egymás felé
valaki csengőn kacag
te ott állsz esőkabátodban
a feleslegesség mámorító tudatában
kihúzod magad
s mint ázott garabonciás
homályos ablakok közt
indulsz a pocsolyák tükrén át
aznapi életed felé

Mindennap II.
Ölni tudnék.
Most igen -
súgod,
és ülve maradsz
a széken, illedelmesen
széthúzva ajkaid,
hogy éppen csak
látni lehessen 
fogaid szélét:
Mosolyogsz.

Ki vagyok?
Talán lovag vagyok. Talán más.
         Ismerjetek rám.
Ismerjetek és lássatok,
         ahogyan én,
                  és csak egy pillanatra.

Switch
Csak át kell öltöznöd.
Csak másképp kell élned!

Most 
Ne menjen el,
ne nézzen rám
Fűzöld szemével
- kobolddá válok
magam is

Fragmentum
a Király a habokba gázol
hatalmát megosztja a széllel
kardjával elválasztja a világot
a tenger már trónját ostromolja
a sötét felhők egyre beljebb űzik
ott mélyen egy új világot remél

Töredék
Lidércárnyad
kicsalogatott az éjszakába
vak mezőn 
hagyva a rettenetnek
Színes gyöngyök 
hullanak
szürke nappal
a szemünkből
Szemeimben köd úszik
a lovasok jobb vidékre távoztak
néma csönd fojtogat
laposan alszik a szemhatár
légy irgalmas az eltévedt vándorhoz!

Azonosság
Gyermek és boszorkány
egy az ártatlanságban
szörny-körök mélyén
a riadtra tágult szem 
ő maga

Én
A mélységbe tárult idő
szédít mámort és erőt
pörögve egyre beljebb
önmagába fordul
a középbe ér

Magánkozmosz
Magába néz a más
önnön maga képét csillagozza
végtelen tükör az élet
árnyas szobákon át
kóborol a lélek.

Elmúlás
Virágok szirma lebeg a szélben
hervadó gyökerek szaga száll
rothadó kőkockák mállanak az éjben
a csöndben medret váj az emlékezés

A szépség szíve
Gyöngyök ragyognak
lábad nyomán felpúposodik
a homok, mozdulatlan
hullámverés 
lélekzeted

Ha kokainálmod elkezdődik
szerelem virágzik a bőrödön
gerinced zenévé válik testedben
hegedűszólamok sikoltanak
a csillagok felé repülő angyalok
kúsznak a farkassá vált fiak
arany ködben olvadnak fel
méz cseppen a barackfákról
meztelenséged vágyba vált
kardoddal szúrd át magad
 csúcspontra érsz s alázuhansz
kéjbe görcsöl a világ
...a lélegzések elcsitulnak
a hullámzások betöltik a teret.

Zen
fuvolaszó
tea gőze
egy csepp fény.

Utazás
vihar előtti éjszakában
sámánsátorban dob remeg
állatfejek reám néznek
fehér szarvasok népe 
körbevesz

Madarak és halak ciklusa
I.
Szétfeszül tenyereimben 
a Mindenség
Hajolj a széllel szét
fordulj a tengerek felé
Dúdold a delfinek dalát
és nevess rám
Ahogy hajlok én is 
feléd
Szétfeszült tenyereimben
a Mindenség
Hát nevess rám
hangunk az óceán

II.
Fegyvert emelek
remeg a térdem
feszül a testem,
és dermed a vér
egyetlen percre
megáll az idő
és megáll az ész
fegyver se kell
a puszta kéz 
neked elég

III.
Egy arc a sötétből
homályos szemek
legörbedt száj
ragyás az áll
törött az orr
Valaha szép volt
angyali bőr
isteni fény csillant
a szempillák tövén
A válasz tán
a szájak sarkában feszül
ha égne a régi tűz,
de remeg a száj
és vergődik a kéz
Halántékán
lüktet a véred,
tépd fel
tiéd az élet
s kettős az érem
nyeld le a mérget
hagyd hogy hasson
itassa át léted
kérlek
ne nézd le
védelme téged

IV.
hörögj, átkozz, 
mérgezz, vérezz
értem, kérlek, 
úgysem érted
mire jó nekem
ez a véges élet
szerencsétlen szerelem!

V.
Ird szárnyaiddal
az égre fel
szeld át mindenség tavát
menetelj a késsel
szeretkezve érjen
ne vágyj az égre
taposd szét szerelmed szemét
palotája romjaira
omoljon zokogva
átdöfve torka
vértől úszik a kád
s te csak dalold 
a sirályok dalát.

Érdemes?
Ahogy egy kölyökmacska pupillája
- oly éberen
ahogyan a körmei
- oly élesen
ahogy a simulása
- oly édesen
talán úgy érdemes

Végleg
meg leszel örökítve
az utókornak
bekeretezve 
és felakasztva a falra

Mini abszurd
Szívében dárda, 
Fölszögezve ő, 
mint falra az üzenőpapír.

nocte
“Az éjszaka eltakarja a világot, 
de feltárja a világegyetemet.”

Alkonyat Rómában
A fák feketesége lehűti az alkonyatot
a fehér felhők elúsztak az éjszakában
sötét semmiben derengő hangok a csillagok

Leszáll a nap
Farkasok dala kél
a hegyen Lancelot
lova lépdel
mi vonz e tájra, lovag?
Vak lepkeként száll az alkonyat.

Éjszaka
Tintakékbe  öltözött az éj
sötét sárkányaink előbújnak
a bozót megrezzen, a laposan
kúszó szél körbefonja
az ernyedt virágok fejét
Elsüllyedt már a hold is,
és a Fiastyúk, eljön az
éjfél, az idő tovatűnik, 
én pedig egymagam alszom...

Álom
Álomparton járok én
Vigyázok rád míg hajnal ér
Vállad a vállamhoz ér
Halálparton megyek eléd

Boszorkányéj
Sötét az árny
sötét a télikabát
eljegyezte már a magány
Gyilkos a mátka
öngyilkos a lány
nagy utazásra készül a halál
Fekete mágiát művel az élő
átfúródott az idő
vad hold tekint ki szívéből
A suttogó fák közt
üget az eltévedt zsoké
és sötét
sötét
oly sötét az éj!

amor
“Már megint itt van
- majd elmúlik...”

Álomvers
Ahogy ott álltál
fénylő tested fehér foltokkal tele
árnyékok rajzolják csontjaid
halhatatlan voltál mint én a párnán
ahogy felédnyúltam
de te egymásra csúsztattad kezed
és összetört a világ.

Szerelem
I.
Mosolygása kicsúszott szája szögletén.
Nem kísérte tengerzúgás a szavait,
ebből tudtam, hogy hazudik.
Zöld szél csapkodta a lábam.
Mennem kellett volna
és én maradtam.
Ő fordult el tőlem.
A betonházak fölött 
felragyogott a nap.

II.
Csak ennyi volt.
Megfogta a kezét és elment vele.
A rózsák menedékét elöntötte a szürke tenger.
Az aranynap elhamvadt,
a hold megvénült egy perc alatt.
A sínek kemény vasát nem ágynak
szánták a halandók, nem bizony.
Utoljára az eget látta,
még mosolygott a
dübörgés előtt.

Szerelem
“Maradjunk együtt szerelmem.
Szerelmem: maradjunk együtt.”
- Virágot hozok neked 
minden harmatos reggelen.
- Üldögélünk  a csillagneszes kertben
minden harmatos éjjelen.
- Vágjunk át együtt a hegyeken,
patakok mentén, utak során, réteken.
- Ahányszor csak szomjazol
friss vizet adok eléd.
- Vigyen minket a motorom,
száguldjon a szél.
- Mandulát, édes 
gyümölcsöket rakok eléd.
- Új városokba érünk,
új embereket nézünk
minden áldott nap.
- Várni foglak porban,
hóban, napsütésben
minden áldott nap.
- Megjövök hozzád amint
leszáll a nap, a vörös alkonyatban,
minden átkozott este.
- Elszakadok tőled, mint
tőtől a levágott virág,
minden átkozott reggel.

A vágyódás erdeje
És akkor az a szó
egyszercsak testté válik
árnyékká és fénnyé
és verítékké
édessé, mint az ízük
egymás szájában
érzésekké, mik körbefonják
a testet, gyöngédségek
simogató marcangolásokká
vad kedvességekké,
forrón be nem tartott ígéretekké
enyém vagy súgja
elemésztő vágyak
bőrük játéka
ujjaik simulása
egymás szemében,
fogában, ágyékában
jelenlévő jelen,
az a pillanat, melyben
meghalnak a barátok
és már csak szeretők marad

“Majd elmúlik”
Akkor elkülted őt,
bár szíve szerint  maradt volna
és te is inkább őt
de fáradt voltál,
kicsit féltél is már
meg azt hitted így kell
de jobban fájt mint valaha
elöntötte a tenger lelkedet
fuldokoltál a hullámok alatt
azt remélted ennyi volt,
de feltört benned a hold
körbejártál vágyad körül,
mint saját farkába harapó kutya
“majd elmúlik” sose lesz így
az ég kékjét nem neked
találták ki,
aztán láttad újra
ismerős formák
a tenyeredben maradt
magadba húzódó
sóvárgóan üvöltő
mozdulatlanság

Napfogyatkozás
tán senki sem volt
míg idáig elért
csak nézted
de látni nem tudtad őt
valaki volt csak semmi több
aztán jött az az éj
villámcsapásként ért az est
hirtelen párnák közt
az ágyban egymás
kezét fogva
nem tudtátok hogyan
s miért
mitől jött ez az est
mitől szépültetek meg
s veletek a világ
mi ez a vágyó szédület
mely egymás ölébe
hajt titeket
filmként hatott az élet
tovasodort az
a pillanat
bár köröttetek a félelem
fekete farkasai űztek
ott időztek kebleteken
hol egymás hajába 
futott ujjatok
azt mondják napfogyatkozás volt

Ő
Ha a szeretettel ölni lehetne
meghalnál most és azonnal
jégtarajos felszínén az égnek
bőröd illata selyembuborék
megbántottál ezerszer
egyszer sem kérdeztem miért
csak add nekem a magod
mi belőled fakad
és belőled él
kedves légy és áldozatos
sok az tán mit kérek tőled
ó, igen, de a vágyat nem lehet
megállítani már sosem
nekem mosolyogj
velem légy álmod előtt
hozzámszálljon gondolatod
légy bátrabb, hogy
beteljesítsd, mit az ég
adott neked
elvigy engem messze-messze
tündérmesék szép földjére
vagy ha nem, legalább hát
az itt és most ködébe, 
ahol elvész a lélek, el a szó,
élvez a test  és éled a vér
tiéd a szerelem
tiéd a lét
tiéd vagyok én is
míg árad a tér
míg hajnalba lép az éj
csillámos óráink színterén

Vad idill
lobog a láng
ülj ide kedves
hajtsd ölembe a fejed
mélázva nézünk 
a melegítő tűzbe
köröttünk csendbe hajlik az ég
így szeretlek, lásd,
nem durva zajba, 
csak puha otthonunkba
hát ülj ide kedves,
ülj az ölembe,
Ne hagyd a sírban rohadni tested!

Délután
egy napsütötte kémény
egy nyikorgó ágy
ennyi voltál

ars regiones pingendi
“Tarka szelek szárnyán
foltos lovak lépte dobban”

Olasz hajnal
Blues-hajnal ködje úszik
sirályhullámok homokba verődnek
szürke nap kel a vizekben
lovak patái kagylókat törnek

Bibione
a kihaltság csöndje ez
miként a sivatagok
és a lázbetegek
halálos nyugalomba dermednek
a lázas lüktetés után
elvirágzott napsütések szaga száll
a fűtetlen szobák mélyén
az est fekete selyemlepelként
omlik rá a városra
mit távozóban egy kéz
elhajított puhán,
súlyosan és kilátástalanul
sötétlő magányok csöndje ez
céltalan kószák a tengerparton
összekötözött pálmák a sétányokon
valaha nyár volt
de már csak az elmúlás
készülődik birtokba venni tereit
és mindent elönt 
a Várakozás csöndje
melynek nincs célja
és tartalma sem
csak formája vegetál
tovább az egyre 
téliesebben csapkodó
tengervízben

Szieszta
a napmeleg bőr illata
összevegyül
a tenger dinnyeillatával
sirályok ejtőznek a szélben
a hullámok lusták partot érni
fénylő csönd bóbiskol a padokon
a píneák is elernyednek
és beborít mindent
lassan és puhán
a délután

Őrség
esetlen nyárvégi pillanat 
elomlasz a fényes csöndben
kitárulkozva felszív a nap
a kukoricacsövek rozsdái lesülnek
békesség ömlik a földön

Őszünnep
szívemben 
indiántáncot
jár a nyár
lágyan hullámzik
megérint
lelkembe lép
halkan a nyár
lélekzésem
kavarja a világot
zaját
puha csöndbe
olvasztja a nyár
lüktet a dob
vérem helyén
virágzik a nyár
aranyszikrák
a szélben
vércsevijjogás 
olvad szét
tűzben ég el a nyár

Révülés
táncolj csak
táncolj
csak körbe
tűzbe
égbe
alkonyatba
táncolj csak
táncolj
bele a napba
táncolj csak
táncolj
felfelé
míg táncod 
a röpülés

iesus
“Jézus  megváltott. 
Váltsd meg magad - Jézus fáradt”

Ahogy bejött a városba...
...rá már nem emlékszem
csak arra, ahogy bejött a városba
meg a magányára emlékszem
mert a százezres tömeg közepén is
teljesen egyedül volt
meg a szenvedésére emlékszem
pedig én csak feldagadt ajkát láttam
és arra emlékszem még:
mielőtt elsötétült volna az ég
a nap áttűzött töviskoronáján,
a szavaira sem emlékszem
nem is hiszem,
hogy beszélt volna még
csak arra emlékszem
ahogy mentem hazafelé a kertek alatt
a meglelt s lenyugodni készülő
nappal együtt
a táncoló porszemeket néztem
valahonnan szamár bőgött
a templomban az ünnepre készültek
s mégsem éreztem jól magam
mert valahol az alkonyi város felett
valami teljes és betölthetetlen 
hiány uralkodott mint
“amikor a vér kivonul a világból”

Lépések
Lépegetni, lépegetni
csöndesen
Ámulva és fénnyel telten
ékesen
Lépegetni sárgán omló 
köveken
Lépegetni várak alján 
hegyesen
Lépegetni homok közén
nedvesen
Lépegetni sötét vizen
véresen
Olajfákat kertet lelni
kevesen
S lépegetni, lépegetni
csöndesen

Miért ?
És még mindig nem elég, Uram?
Fekete élként
egeid felé hasítok
kínozhatsz, gyötörhetsz,
vértajtékos testtel is 
győztesebb vagyok nálad, 
simabőrünél!

Kegyelmezz nekem!
Állok, szívverésem 
egy pontba sűrítem,
lélekzetem
idegeimbe 
szorul
hát  
még 
hova
húzódjak
össze
hogy
ne  érjenek villámaid?

Jaj!
istentelen a kín
színtelen hátam
ragyogva hajol előre
terrakotta hajam
lábam közé omlik
ez a mozdulat utolsó
kísérlet visszatérni 
az örökkévalóságba

Köszönöm
Köszönöm neked.
Elvégeztetett.
Kicsorduló vérem
csillogó kelyhekben fogják föl,
felveszem hófehér köpenyem,
és megteszem azt a mozdulatot,
amivel végre kínzóim és 
imádóim szemébe nézhetek.

Péntek
És most ott állt a poros utcán. Fáradt volt, nagyon fáradt. 
A főtanács, a Szanhedrin a félkör alakú teremben ült össze. Addigra már jól ismerte őket: kétharmad részben a konzervatívok, jobbra az ultrakonzervatívok és egészen a jobboldali sarokból az a pár rokonszenvező hang. 
Csillogott a sok ékszer, papi köntös, a hófehér köpenyek vakították szegény, bedagadt, kivörösödött szemét, mint ahogyan most vakította a szemébe tűző nap, ahogyan aláereszkedett a Sion mögött. 
Júda könyörgő szeme, amivel ártatlanságát akarta bizonyítani. Most már úgyis hiába, örökre rajtamarad, hogy ő árulta el, mert ő járt legtöbbet a Városban. Pedig nem biztos, hogy így volt, hiszen mindenki tudta, merre jár és hallhatták a beszédeit is, ehhez nem kellett külön árulót felbérelni. 
A vérvörös por a leszálló nap tüzében. A vér, az ő vére, amiből sok folyt az éjszaka. Újra belesajdult a teste az ütésekbe, a korbács nyomait tudta, egész életében viselni fogja. Fejbőre még mindig égett, a töviskorona hajcsomókat tépett ki belőle.
Meg kellett támaszkodnia a meleg házfalon. Megint elgyengült  az éhségtől  és a szomjúságtól.
Kéfás kardjának villanása éjszaka, a harsogó, csúfondáros suhancok végig az úton. És az a három szerencsétlen, ott fenn vonaglottak a kereszten. Kényszerítették, hogy végignézze. Ő is köztük lehetett volna. 
Sovány kutyák kergetik egymást az árnyékban, távolról éles kiáltások szállnak. A helytartó, az a csontosarcú, szikár ember nem is foglalkozott vele. Csak kiüzent, hogy már beszélt a főpapokkal, semmi dolga vele. A római katonák az ajtóban kicsit kíváncsian, kicsit undorodva nézték  piszkos-véres köntösét. 
Két alak közeleg az utca végén. Nem lehet még kivenni őket. 
Ő is köztük lehetett volna. De amikor a Szanhedrin ismét összeült, Anás és Kaiafás, a vén és a testes fiatal pap nem sokat tanácskozott a többiekkel, már kérdéseket se tettek fel neki. 
Az egyik talán ő, igen, Johanan! 
Végül aztán, miután kiszabták a büntetését, legyintettek rá, azt mondván: a rómaiak szerint ártalmatlan, hagyjuk futni. Egy-két morgás hallatszott csak, és láthatta ahogy kivonultak előtte a fényes, öntudatos, zárkózott nemes emberek, ki a Tóráról, ki a gyermekeiről, ki a szőlőjéről  beszélgetve. Láthatta magát a szemükben: a tépett, rongyos köpenyét, mocskos, felsebzett lábát, felszaggatott homlokát, vértől összeragadt hajcsimbókjait, nagy kidülledt szemét, ferde orrát, egész emberi nyomorúságát.  Az ő, az isteniek lenéző tekintetében. 
Aztán az őrök kilökték ide.
És most itt állt a poros utcán. Fáradt volt, nagyon fáradt. És aki közelgett, az se Johanan volt, csak  egy rá hasonlító fiatal, göndörfürtös  fiú, aki leplezett kíváncsisággal nézett végig azon a szegény emberen, de hát a hasa tele volt, rajta új gyapjúruha, két juha ellett, és a szomszédék lánya hajnalban mirtuszágat tört neki. 
Az a fekete ember mit számít neki, aki ott áll egyre a fal tövében a sűrűsödő sötétségben és nem tud hova menni. 
Nem tud hova lenni....

A  Passió margójára
- Honnan jössz ismeretlen ember? Hogy hívnak? - kérdezte József.
 - Onnan. Keresztek árnyékából, barlang homályából. A nevem Anasztáz - felelte amaz. 
- Emlékszem rád - mondta félrehajtott szomorú fejjel Péter, - emlékszem az ujjaid szorítására, hosszú, csontos ujjaidra. De többre igazán nem. 
- Találkoztam veled - mondta János - szerettél engem, mosolyogtál rám. Jó volt veled. 
- Akkor még Jesuának hívtak - mondta Máté -, segítettél az embereken. Talán túlságosan is. 
- Álmodtam rólad - mondta a helytartó. 
- Megsebeztelek - mondta a százados. 
- És a nők? - kérdezte valaki. - Mirjam, Márta, Magdaléna... a többiek...
És az útszéli kocsmára az emlékezés csöndje települt. 
Künn a sivatagi éjben pedig Tamás várt rá türelmesen. 
Várt rá, hogy megérinthesse....

The (happy) end
“Amikor már kimerítettük az összes lehetőséget,
 jusson eszünkbe, hogy még nem.”

Kifosztás
Úgy állok itt
mint szerelmes király
aki egy ihletett pillanatában
leszórta magáról nehéz
földi kincseit
s meztelen szépségében

-&-