# Bujdosó- és rabballadák

Külön csoportot jelentenek a XVII–XVIII. század időszakára tehető bujdosó- és rabballadák. Ez a korhatárolás sem vehető merevnek, inkább csak a kialakulás, a jellegzetes vonások kialakulásának időszakát jelzi, hiszen ezeknek a bujdosó- és rabballadáknak nem is egy fordulata, szakasza, egész összefüggő része átment a szabadságharcok leverése utáni időszak dalaiba, más részük beépült a XIX. századi betyárballadákba. {H-504.} Ezekből a kesergő balladákból a költészeti ábrázolás hitelességével áll elibénk a török hódoltság dúlta, a nemzeti szabadságért kétfelé is harcoló magyarság sorsa. Már nem a széphistóriás királyi, főúri udvarokat megjelenítő balladák világa ez. Nem is a Kossuth-nóták, 48-as katonadalok hetyke jókedve, kemény elszántsága. Feldúlt, füstölgő parasztfaluk, elhagyott nemesi porták, a vesztett csaták kétségbeesése, a rabságba esett rimánkodása a kapzsi és nemtörődöm családhoz, a hasztalan várakozó szerető, az úttalan téli erdőkön bujkáló katona. Ezek közt a dalok közt akad egyéni szerző éneke, deákok, kóborló katonák parasztdala, régibb balladák hangját megütő epikus ének – egységük mégis feltétlen hitelű, s világosan megmutatja, hogy mi különbözteti meg a költői utánérzést a népi újraalkotástól, állandó csiszolástól, a szájhagyomány roppant erejétől. Ezek az énekek és portiodalok mutatják meg a korszak költői képét a jobbágyság gondolkodásán keresztül. Csak megemlítjük, hogy ezek a századok alakították ki a román, bolgár, albán s a délszláv énekköltészet úgynevezett „trónörökös” katonadalainak, hajdú- és bujdosóénekeinek egy sajátos rétegét. Ezeknek az énekeknek összehasonlító vizsgálata (s ide vonható az ukrán népköltészet egy része is) a kelet-európai folklorisztika előttünk álló feladata még. Amíg az első csoportok balladáinak előadásmódját jobbára az epikus jelleg határozta meg, még a drámai párbeszédeken át szövődőket is, addig ezeket a lírai előadás jellemzi.

A balladák következő csoportját meg éppen a drámai szerkesztés, drámai ábrázolás határozza meg. E balladák felépítését jellemzi, hogy a mondanivalót egy vagy több erőteljes drámai jelenetbe sűríti össze, s ha több jelenetről van szó, mindenik szinte önálló drámai egész, telve a kis terjedelem ellenére is roppant feszültséggel, indulatok, szenvedélyek összecsapásával. Történeti korát e balladáknak is a XVII–XVIII. század körébe vonhatjuk, bár van olyan – stílusában pedig nem a régi balladastílushoz tartoznék –, mint Fehér László balladája, amelynek motívumai az összehasonlító történeti vizsgálat szerint legalább a XVI. századig vezetnek, s ugyanakkor nem is egy mozzanata már a betyárballadák felé vezet át:

210. ábra A Fehér László ballada egyik dallama
Szotyor, Háromszék m. 1969

{H-505.} Fehér László
(A halálraitélt huga)
Fehér László lovat lopott
A fekete halom alatt,
Hatot fogott suhogóra,
Görc városa csodájára.
– Rajta, rajta Görc városa,
Fehér László meg van fogva.
Verjönk vasat a kutyára,
Jobb kezére, bal lábára.
– Kutya betyár, add meg magad,
Vagy azt mondd meg, kinek hínak!?
– Kutya betyár, add meg magad,
Vagy azt mondd meg, kinek hínak?
– Az én lovam keselylábu
Az én hugom Fehér Anna.
– Nem kérdjük mink a lovadat,
Sem azt a büszke hugodat!
Kutya betyár, add meg magad,
Vagy azt mondd meg, kinek hínak!?
– Kutya betyár, add meg magad,
Vagy azt mondd meg, kinek hínak!?
– Az én lovam keselylábu
Az én nevem Fehér László!
– Verjünk vasat a kutyára,
Jobb kezére, bal lábára. –
El is vitték jó messzire,
Sötét börtön fenekére.
El is vitték jó messzire,
Sötét börtön fenekére.
Fehér Anna meghallotta,
Hogy a bátyja be van fogva.
Parancsolja kocsisának:
– Kocsisom, fogj be hat lovat.
Kocsisom, fogj be hat lovat,
Tégy fel egy véka aranyat,
Tégy fel egy véka aranyat
Kiszabaditom bátyámat. –
Fehér Anna nem nyugodott,
Felszaladt a vasajtóra:
– Bátyám, bátyám, Fehér László,
Aluszol-e vagy nyugodol?
– Se nem alszok, se nem nyugszok,
Hugom, rólad gondolkozok.
– Se nem alszok, se nem nyugszok,
Hugom, rólad gondolkozok –
Fehér Anna nem nyugodott,
Felszaladt a vasajtóra:
– Bátyám, bátyám, Fehér László,
Hogy hivják itten a birót?
– Ez a biró, Horvát biró,
Az akasztófára való.
– Ez a biró, Horvát biró,
Az akasztófára való. –
Ekkor megyen Fehér Anna
Horvát biró ablakára: –
Biró, biró, Horvát biró
Szabadítsd ki a bátyámat.
Szabaditsd ki a bátyámat,
Adok egy véka aranyat.
– Nem kell nékem az aranyad,
Csak hálj velem egy éjszaka. –
Fehér Anna nem nyugodott,
Felszaladt a vasajtóra:
– Bátyám, bátyám, Fehér László,
Azt mondta nekem a bíró:
Kiszabadul bátyád még ma,
Háljak vele egy éjszaka:
Kiszabadul bátyád még ma,
Háljak véle egy éjszaka.
– Hugom, hugom, Fehér Anna,
Ne hálj vele egy éjszaka;
Szüzességedet elveszi,
A bátyádnak fejét veszi. –
Fehér Anna nem nyugodott,
Elment a biró házához,
Véle is hált egy éjszaka
Az aranyos nyoszolyába.
Éjféltájban egy órakor,
Csörgés esett az udvaron,
– Biró, biró, Horvát biró,
Mi csörömpöl az udvaron?
{H-506.} – Kocsisom lovát itatja,
Annak csörög zabolája.
– Kocsisom lovát itatja,
Annak csörög zabolája. –
Fehér Anna nem nyugodott,
Felszaladt a vasajtóra:
– Bátyám, bátyám, Fehér László,
Aluszol-e vagy nyugodol?
Hugom, hugom, Fehér Anna,
Ne keresd itt a bátyádat:
Zöld erdőbe, zöld mezőbe,
Akasztófa tetejibe! –
Akkor megyen Fehér Anna
Horvát biró ablakára:
– Biró, biró, Horvát biró,
Lovad lába megbotoljon,
Lovad lába megbotoljon,
Tégedet a földhöz vágjon.
Lovad lába megbotoljon,
Tégedet a földhöz vágjon.
Tizenhárom szekér szalma,
Rothadjon el az ágyadban,
Tizenhárom esztendeig
Nyomjad az ágyad fenekit.
Tizenhárom doktor keze
Fáradjon ki sebeidbe,
Tizenhárom sor patika
Ürüljön ki a számodra.
Ugye biró, jót kivánok:
Mosdóvized vérré váljon,
Törülköződ lángot hányjon,
Isten téged meg ne áldjon!

Ez a ballada az egész magyar nyelvterületen ismert, és változatai napjainkig gyűjthetők. Archaikus vonásai középkori eredet mellett szólnak, fő témája Nyugat-Európában széles körben elterjedt, úgyhogy irodalmi feldolgozására is sor került. Elegendő, ha ezzel kapcsolatban Shakespeare: Measure for Measure vagy Sardou–Puccini: Tosca című műveit említjük. A téma valószínűleg olaszországi eredetű, innen ment át latin közvetítéssel a francia és angol novellagyűjteményekbe: Magyarországra a ballada feltehetően az olaszokkal került, esetleg dalmát közvetítéssel a XVI. század közepe után.

Ez a csoport is kiemelkedő szépségű balladák egész sorát tartalmazza, a nagy hegyi tolvajról, Budai Ilonáról, Bíró Szép Annáról, Bátori Boldizsárról, Bethlen Annáról, de a halálra táncoltatott leányról szóló balladát is ide sorolhatjuk (l. XXVIII. kép).

Sári biróné
(A halálra táncoltatott leány)
– Jó napot, jó napot
Sári birónénak.
Sári birónénak.
A Kati lányának!
– Jöjj be, Kati lányom,
Legények hivatnak,
Sári városában
Lakodalmat laknak.
– Nem mék anyám, nem mék,
Mer tudom, nem jó lesz,
Árvadi Jánosnak
Lakodalma most lesz.
– Vedd föl, Kati lányom
Finom selyem szoknyád,
Huzd a lábaidra,
Huzd karmazsin csizmád.
Tiz pár aranygyürüd
Rakd az ujjadra,
Hadd szakadja szívit
Kedves galambodnak.
– Jó estét, jó estét
Árvadi Jánosnak!
Én is megérkezten
A lakodalomba.
{H-507.} – Gyere velem táncra,
Egy kis mulatságra.
– Nem megyek én kenddel
Mer zsiros az ingujj.
– Gyere velem táncra,
Egy kis mulatságra.
– Elmegyek én kenddel,
Nem zsiros ingujja.
– Huzd rá, cigány, délig,
Déltül fogva estig.
Estétül hajnalig,
Világos virradtig.
– Eresszen kend mán el,
Mer mingyán meghalok,
Finom selyemszoknyám
Testemhöz ragadott.
– Nem bánom, meghalsz is,
Világból kimégysz is,
Ha enyém nem lettél,
Másé se lehessél.
– Eresszen kend mán el,
Mer mingyán meghalok,
A csizmám szárában
A vér megaludott.
– Nem bánom, meghalsz is,
Világból kimégysz is,
Ha enyém nem lettél,
Másé se lehessél.
– Huzd rá cigány délig,
Déltüi fogva estig,
Estétül hajnalig,
Míg ki nem teritik.
– Fogjál kocsis, fogjál,
Gyerünk hamar haza! …
– Nyisd ki anyám, nyisd ki
Leveles kapudat.
Bontsd el anyám, bontsd el
Paplanos ágyadat,
Hadd pihentessem el
Fáradt tagjaimat.
– Jó napot, jó napot
Sári birónénak,
Sári birónénak
A Kati lányának!
Ugyan kedves anyám,
Hogy van már a Kati?
Ugyan kedves anyám,
Hogy van már a Kati?
– Jól van már a Kati,
Nincs is semmi baja,
Ki is van teritve
A ház közepibe.
– Csináltatsz-e neki
Diófa koporsót?
– Csináltatok, anyám,
Márványkő koporsót.
– Meghuzatod-e már
A hármas harangot?
– Meghozatom, anyám,
Mind a tizenhatot.
– Kiviteted-e hát
Valamily gödörbe?
– Kivitetem, anyám,
Gyászos temetőbe.
– Kiviteted-e hát
Valamely koldussal?
– Kivitetem, anyám,
Tizenhat zsandárral. –
Átkozott az apa
Hétszerte az anya,
Ki egyetlen lányát
A bálba bocsátja,
Este elereszti,
Reggel sem keresi,
Harmadnapra pedig
Halva viszik neki.

Ezekben a drámai erővel megszerkesztett epikus-drámai énekekben az eddigieknél sokkal inkább megmutatkozik a feudalizmus könyörtelen, kemény zárt rendszere s a régebbi kutatókkal szemben az állapítható meg, hogy a drámai ütközések oka éppen az egyéni akaratot, az egyéni érzést elnyomó, könyörtelen társadalmi, családi rend, ami {H-508.} azt bizonyítja, hogy az egyén mennyire ki van szolgáltatva a társadalom vak és vad erőinek. A konfliktusok mind ebből adódnak. Az indulatok is mind ilyen zárt áramkörben futnak, gyűlölet, féltékenység, kapzsiság, erőszaktétel, gyilkosság hálózzák át a történteket. Szó sincs itt a keresztény akaratszabadság tragédiáiról, inkább az derül ki mindegyre, hogy ebből a determinált, zárt rendszerből kitörni lehetetlen. Ezeknek a balladáknak emberábrázoló ereje, egy-egy szenvedélyen keresztül emberi sorsokat formáló módja páratlan a maga nemében. A témát nyomban egy-egy robbanó, tömör jelenet kezdi, s ezeknek a balladáknak egyik nagy csodája éppen az, hogy alig néhány jelenet, alig néhány szereplő a nagy drámák tragikus feszültségét adja. Az eposz és ballada közt megmutatkozó nagy különbség a többi közt a szerkesztésnek ebben a módjában, a történetet ilyen drámaian, fogalmazó módjában található. Az is sajátságos, hogy amíg a XVI–XVIII. századi drámai balladákban már megjelenik a szereplők közt a parasztság is a maga társadalmi ütközéseivel, addig a mesei, históriás jellegűekben szinte alig, néha mint mellékszereplő kerül elő, hogy a táncballadákban forduljon a helyzet, a királyfiról szóló balladát kivéve, a táncballadák szereplői már csak a paraszti osztálytársadalomból valók.