# {H-464.} Történeti és vitézi énekek

Ebben a csoportban félnépi eredetű, folklorizálódott és más eseményekhez kapcsolt dalokat egyaránt szép számmal találunk. Ugyanakkor nagyon jól megvilágítják a nép történeti tudatát, ismeretét, mely alig halad három-négy emberöltőnél messzebbre, így a személyek nevét, a pontos időrendet hiába is várjuk tőle. A népköltészet nem valami eseménytörténet, hanem bizonyos helyzetek, eseménycsoportok érzelmi megítélése. Mindezek ellenére a magyar népköltészet jó érzékkel választotta ki a történelem fordulópontjait, amikor a nép ügye, a szabadság ügye döntéshez jutott. Ezért találunk szép számmal a tatár- és a törökdúlásra utaló népdalokat, a XVII–XVIII. századi kuruc és az 1848. évi szabadságharc érzelmeit megörökítő dalokat. Innen választja ki azokat a hősöket is, akik a nép igazát képviselték: Mátyás király, Rákóczi, Kossuth és mások.

A XV. századi reneszánsz uralkodó, Mátyás király a népköltészet gyakori alakja, de elsősorban a mondákban találkoztunk vele. Az alábbi dalt állítólag királlyá választásakor énekelték, de belekerült a népköltészeti gyűjteményekbe is:

Mátyást mostan választotta
Minden ország királyságra,
Mert ezt adta Isten nékünk
Magyarországból oltalmunkra.
Azért mi is választottuk,
Mint Istennek ajándékát.
Kiből Isten dicsértessék,
És örökre mondjuk: ámen!

A török, tatár hadak dúlásait is inkább a mondák őrizték meg, amit a katonáskodó, politizáló férfiak még később is szívesen emlegettek, ezért a gyűjtés viszonylag kevés ilyen éneket talált, ezek is esetleg későbbi korban keletkezhettek:

– Amott látud, ruzsám,
Azt a száraz nyárfát?
Mikor az kizöldül,
Akkor mögyök hozzád!
– Hiszöm, én istenöm,
Kizöldül az én fám,
Virágos tavasszal
Visszatérsz még hozzám.
– Vágassuk le, ruzsám,
Azt a száraz nyárfát;
Csináljunk belőle
Egy nagy akasztófát!
Arra akasszuk föl
Azt a török császárt,
Hogy ne szomoritson
Már több édösanyát.
Hódmezővásárhely (Csongrád m.)

Egy-egy megkopott emlék maradt fenn a török uralom idejéről, nemegyszer éppen a betyárdalokban:

Megizenem a gyulai basának:
Hagyjon bíkit szalontai betyárnak,
Mert ha nem hagy bíkit neki, csuhaj, megbánja!
Szakállastul, bajuszostul enyim lesz a pofája!
Nagyszalonta (Bihar m.)

A Rákóczi-szabadságharc idején (1703–1711) felcsillant a reménye annak, hogy a magyar és a vele együtt élő kárpátukrán (ruszin) és szlovák nép megszabadulhat a Habsburg-elnyomástól. Ezért özönlöttek a jobbágyok a fejedelem zászlaja alá, és az erről szóló dalok mindhárom nép költészetében megtalálhatók. Az alábbi egy műköltészeti alkotás szerencsés folklorizált változata:

{H-465.} Sebes víz a Garam,
Siet a Dunába.
De sok magyar vitéz
Siet a nyomába!
Sok magyar jó vitéz
Lovakon, vágtába,
Lelkesen indul a
Kegyetlen csatába.
Én is elindulnék,
Utánuk vágtatnék;
Jó Magyarországért
Szivesen meghalnék.
Koroncó (Győr m.)

A legáltalánosabban ismert és országosan elterjedt népi hangvételű kuruc nótának tartják:

Te vagy a legény, Tyukodi pajtás!
Nem olyan, mint más, mint Kucuk Balázs.
Teremjen hát országunkban
Jó bor, áldomás!
Nem egy fillér, sem egy tallér
kell ide pajtás!
Tyukod (Szatmár m.)

A szabadságharc leverése után Rákóczi Ferenc török emigrációban halt meg, de visszavárása még sokáig felcseng a népdalokban:

Hej, Rákóczi! Hej Bercsényi!
Dicső magyarok vitézi!
A sebeink csak nem szünnek,
Fájdalmaink nem enyhülnek.
Hej, Rákóczi! Hej, Bercsényi!
Dicső magyarok vitézi!
Ha ti még most is élnétek,
Ti is a hazát védnétek.
Mezőberény (Békés m.)

A kuruc kor után keletkezett katonadalok már, akárcsak a későbbiek, az idegen érdekekért való katonáskodás keserveit emlegetik:

Magyarország szélén
Vagyon egy almafa,
Az alatt énekel
Két lovas katona.
Minden szegény legény
Vigyázzon magára,
Hogy a katonaság
Ne süljön nyakába.
Mind azt fujdogálja:
Keserű az élte;
Keserű az élte,
Sonyoru kenyere.
Mert a katonaság
Holtig való rabság;
Mert a katonaság
Holtig való rabság.
Hadikfalva (Bukuvina)

A történeti és vitézi énekek, dalok legfiatalabb és napjainkban élő hajtása az 1848–49. évi magyar szabadságharchoz kötődik. A magyar jobbágyok ekkor szabadultak fel a földesúri hatalom alól, aminek emlékeit a népdalok is őrzik:

Ezernyolcszáznegyvennyolcba
Beléptünk a szabadságba;
Nem szolgáljuk már az urat,
Ország-világ, minden szabad!
Lassan szántom a földemet,
Kivárom az ebédemet.
Az ebédem csak szerelem:
Szép a rózsám, megölelem.
Kalotaszentkirály (Kolozs m.)

A dalok középpontjában Kossuth Lajos, a szabadságért küzdő nemzet vezére állott, akiről a népdalok gyűjtői több mint ötszáz dalt jegyeztek fel. Különösen a Kossuth-nóta vált az egész országban szinte a szabadságharc jelképévé. A sok változat közül való az alábbi:

{H-466.} Kossuth Lajos azt izente:
Hibázik a regimentje.
Ha hibázik kettő, három,
Lesz helyette tizenhárom!
Éljen a magyar!
Kossuth Lajos azt izente:
Nincsen elég regimentje.
Ha még egyszer azt izeni,
Mindnyájunknak el kell menni.
Éljen a magyar!
Alföld

A második üzenet emlegetése régi hagyományra utal, amikor ugyanis a középkorban a király hadba szólította a nemességet, azok csak a második hívásra gyülekeztek. A Kossuth-nótát megtaláljuk a kárpátukrán (ruszin) és szlovák szomszédainknál is. Kossuth zászlaja alá önként álltak be a legények, mert tudták, hogy a szabadságért ontják vérüket:

Most nyilik a szelid rózsa bimbója.
Ki van tüzve Kossuth Lajos zászlója.
Sok szép legény felesküszik alája;
Ezt kívánja ma a magyar hazája.
Én magam is katonának beállok.
Virágok közt kisérnek a leányok.
Az ezrednél fognak hivni vitéznek,
Nemsokára kapitánynak neveznek.
Acélkardot csináltatok magamnak;
Ráveretem cimerét a hazámnak,
Diófából ki is vágom a nyelét,
Rávágatom Kossuth Lajosnak nevét.
Borsodszentgyörgy (Borsod m.)

Ez a sikerült félnépi alkotás már a szabadságharc idején megjelent az újságokban, és a nép között széles körben elterjedt. Amikor pedig a túlerővel szemben Arad mellett, Világosnál le kellett tenni a fegyvert, ilyen nóták keltek szárnyra:

A csatában selyemzászlók lobognak,
Körülötte magyar fiuk zokognak,
Ne sirjatok hü, szerető magyarok,
Igaz vérrel váltsátok a hazátok!
Még Aradon szépen szólott a banda,
Világosnál gyászba borult a haza.
Mintha sírt volna az Isten maga is,
Hogy maradna a földön egy magyar is.
Szomoruság szállott huszár szivére,
Mikor kiment Magyarország szélére.
Lova lába térdig vérben szotyogott,
Magyar haza mégis árván maradott.
Galgahéviz (Pest m.)

A magyarok ezután is várták vissza dalaikban Kossuth Lajost, hadvezéreit, de az olasz szabadságharc vezérét, Garibaldit is:

Szennyes az én ingem,
Szennyes a gatyám is.
Hoz majd Kossuth tisztát,
Türr Pista meg puskát.
{H-467.} Kossuth, Klapka és Türr,
Mind be fognak jönni.
Sereg is jön velük
Husz-harminc ezernyi.
Éljen Garibaldi!
Be sok itt a holló,
De kevés a kard, ló!
Majd elhozzuk, csak mi
Legyünk készen halni.
Éljen Garibaldi!

A szabadságharc dalait leginkább az ország közepéről, az Alföldről gyűjtötték, míg a nyelvterület szélein már csak ritkábban került elő belőlük egy-egy változat.