SZILÁGYI DOMOKOS

KÉNYSZERLESZÁLLÁS
ÖSSZEGYŰJTÖTT VERSEK

TARTALOM

SZILÁGYI DOMOKOS JÁTÉKAI

ÁLOM A REPÜLŐTÉREN (1962)
Tizennyolc millió
Megáradt a nagyvíz
Vidám sirató
Ius primae noctis
Szerelem
Két virágének
   Az mezőket járom			
   Jobb árokban hálnom			
Mifelénk
Ősz (Tövist virágzik az idő...)
Bűnöm: a szépség
Építők
Kazánkovács
Vers Villon szépasszonyaihoz
Glézosz beszéde
Keresetvetők
Kocsmai öregek
Vers a VIT-ről
Nyár
Őszi táj
Jóreggelt
Ősz (A vízben karcsú, sík halak...)
Anyókák őszi búcsúja
Búcsú (Kicsit ijedten integettél...)
A szomszéd asztalnál
Öregurak
Pörpatvar
Tavaszi szél
Kávéházban
Március (Korrekt sugarak nyargalásznak...)
Napiparancs tavasszal
Március (Foga van a napnak...)
Gagarin
Ákos, a festő
A beteg
Vers emberbarát barátomnak
A misztikus
Narkózis
Nap
Álom a repülőtéren
   Invokáció				
   (Kedvesem én annyit kerestelek)	   
   Az ismeretlen katona			
   Az örömöt te hódítottad vissza nekem)
   (Most távoli földrészekről szólok neked)
   Diadalív					
   Álom a repülőtéren				
Sorok a szabadságról
Katonatemető
Francia repülő Tunisz fölött
A festő halála
Halál árnyéka
Himnusz a holnaphoz

SZERELMEK TÁNCA (1965)
Látomások
Vasöntők
Este a tömbházaknál
Vér
Ünnepek
Lányok az autón
Tavirózsák
Számvetés
Orvosnő
Fogytán papírom
Felnőttek
Űrhajósok
Nem áldok, és nem átkozok
Fénnyel csobogó szobában
Hétmérföldes csizma
Még alig alkonyodik
Hegyek, fák, füvek
Májusi találka
1946
Éjfél után
Viszonylag
Ha nem vagy itt
Szerelmek tánca
Ragyogj
Haragban
Reggel
Álmomban
Még egyszer
Pénelopé
Szemedből
Kis, szerelmes himnuszok I-XXIV.
Bach
Mozart
Honegger
Hármasvers
Kiállításon
A fekete festő
Bolyai János Vásárhelyütt
Térkép az értelemről I-VI.
Ballada éjjel

GARABONCIÁS (1967)
Lidércnyomás
Garabonciás
Boszorkány
Szegénylegények
Magasan I-VII.
Vasárnapocska
Árnyék
Takarják be nagyapát
Alkimisták
Vonaton
A császár halála
De profundis clamavi
Óda

EMELETEK AVAGY A LÁZ ENCIKLOPÉDIÁJA (1967)
(négy szonett)
(őrültek)
(táncszó)
(betegen)
(don quijote szerenádja)
(harminckét sor a boldogságról)
(don quijote végrendelete)
(alkony)
(három idill)
(koratavasz)
(őszirózsák)
(dal)
(maszek ballada)
Utóhang

BÚCSÚ A TRÓPUSOKTÓL (1969)
Haláltánc-szvit
A próféta
Kényszerleszállás
Napforduló
Hogyan írjunk verset
Ez a nyár

FAGYÖNGY (1971)
Fagyöngy
De most a természet beszél
A játszótér
Nem tanítottatok meg
A helyzet megahertzei
Mese-mese-mese-mese
Konyhaszerrel
Halálmadár
Missa Solemnis
A fogalmazás kaptatóin
Baglyommal
Nádcímerek
Gyöngyöm-társam
Jégcsilingó
Test a testtel
A dolgokról egy földi szellemnek

SAJTÓÉRTEKEZLET (1972)
Kérvény
Kiben maga lelkihez szól
Az ünnep
Följelentés
Valamikor
Plánéta
A tücsök és a hangya
A menyasszony
Az kesergő tengerrül
Utóhang
Beethoven
Meštrovič: Jób
Bartók Amerikában
Ami kell
(Még egyszer:) Ami kell
Határok
Sajtóértekezlet

FELEZŐIDŐ (1974)
Vád
Kyrie
Miért
Szamár
Lilla Vitézre emlékezik
Asszonyom!
Élni
Éj és csend
Tedd, hogy szeressem
Virágének
Perc
Az Éden kapujában
Hagyj örökre
Borúra derű
Belémhalni
Hullócsillag
Pogány zsoltárok 1-15.
Napszakok
Sorok egy tébolyda falára
Díszszázad
Lagzi
Fohász egy hetérához
Római muri
Vigaszul
Észak
Az orrbavágás elmarad
Zuboly
Falstaff
Quasi una fantasia
Én, azki ...
Felezőidő
Gyermekek
Requiem

ÖREGEK KÖNYVE (1976)

TENGERPARTI LAKODALOM (1978)
Játékok I
Játékok II
Zsoltár, vigasztalan
Kamasz angyal I-III.
Az ég, az ég
Naptár
   Január
   Február
   Március
   Április
   Május
   Június
   Július
   Augusztus
   Szeptember
   Október
   November
   December
Apollinaire
Föltámadás
Kétfelé
Tengerparti lakodalom
Xéniák
   Eső
   Fohász a sajtóhoz
   Éj
   Derű
   Boreas
   Duk-dukság
   Ólommadár
Két Ovidius
Dávid unokája
Szemből, Halál
Héjjasfalva felé I-IV.
Apokrif Vörösmarty-kézirat 1850-ből
Pokolra-késre
Undor
A többiek
Feszülő ideggé ...
Hosszú délután
Tétován
Észrevétlenül
Változatok egy képzeletbeli Weöres-versre
Kérődző
1974
Rab
Fények az éjszakában
Circumdederunt
Törpe ecloga

KIADATLAN VERSEK (1956-1976)
Aranyat, tömjént, mirhát
Siratóének 1456-ból
Spartacus Egyiptomban
Golyószórásban
Hóember
Rövid vers azoknak, akik hátrafelé néznek
Én azt hiszem
Szőnék ruhát
Földiek
Harmincéves korára ősz az ember
Április
Csontok
Ököl
Mária, anyácska
Szkizofrén Európa
   Doborján
   München
   Kicsi sellő
   Torzkép
   Születésnapra
   Hamburg, Sankt Pauli
   Mauthausen
   A birtok
Mondóka
Tőzsgyökeres csujogatók
Kozmopolita csujogatók
Foglalkozások
A.B.F.R.A.
Nincs már néköm ...
A versírás is ...
Verset írni ...
Fehér borral
Magamnak
Szerelmes vers megrendelésre
Füstkarikák 1-8.
Megvert az isten

SZILÁGYI DOMOKOS JÁTÉKAI
“játszani - s a játék titokban
holt-súlyossá komolyodik”
1978. július 2-án töltötte volna negyvenedik évét. Negyven év nem komoly teljesítmény, ezt a mi oly elszánt évforduló-tiszteletünk sem tartja számon, ilyenkor nem ünnepelünk. Ő mindenesetre elkerülte az alkalmat, hogy már életében koszorús költőnek kiálthassák ki - harmincnyolc évesen leköszönt. Ami viszont a koszorú-osztást, illetve a “fiatal költő” minősítést illeti, rövid pályájának eléggé az elején, második kötetének a megjelenése után kifejtette róla a véleményét: “Chattertont, ki fél évszázaddal megelőzte az angol romantikusokat (tizennyolc évesen pusztult el), számon tartja az irodalomtörténet. Nem mint fiatal költőt. Kézenfekvő lenne olyan közismert fiatalokra hivatkoznunk, mint Rimbaud, Petőfi, Botev, József Attila vagy akár Nicolae Labis ...” Ha meggondoljuk, hogy például az erdélyiek közül Dsida is, Salamon Ernő is éppen csak túllépte a harmincat, “mégis” a romániai magyar líra klasszikusai, az elsők között emlegetjük őket, nevetséges megütközni Szilágyi Domokosnak a halhatatlanok közé sorolásán. (csak azért, mert tegnap még beszélhettünk vele!). “Több bátorságot és több fantáziát!” - buzdította a Forrás sorozatból éppen hogy kinőtt Szilágyi az akkori versszerkesztőket. Intelmére ma sem árt figyelni - kritikusoknak, irodalomtörténészeknek sem.
Bátorságot kellene venni és megírni egy Szilágyi Domokos-monográfiát. Persze ehhez valahogy másképpen kell majd hozzáfogni, mint ahogy az ilyenfajta könyvek (manapság is) készülnek. “Szisz” életműve (hiszem, nemcsak azok szerint, akik emberileg is közel álltak hozzá) nem tűri el a pozitivista, akadémikus közelítést; nemcsak élete - költészete is cáfolata minden akadémizmusnak. Talán ezért is indokolt “játékairól” beszélni mindenekelőtt.
Anélkül, hogy gyermekkorának tanúit, dokumentumait faggatnánk. Nagy a felnőtt Szilágyi Domokosról őrzött személyes emlékeinket próbálnánk a “játék” oldaláról összefoglalni. Tekintsük kiindulópontnak és végcélnak líráját. Ez is (?!) éppen elég hatalmas terület, csúcsaival és barlangjaival, megtévesztő lankáival nehezen bejárható. És ha a csúcs közelébe érnénk, ott már úgysincs szükség magyarázatra, onnan amúgy is messze látni.
*
Nem kellett különösebb kritikusi éleslátás hozzá, hogy már első köteteinek a megjelenésekor felfigyeljünk Szilágyi Domokos játékosságára. Azóta is sokan tették szóvá e jelenséget. Legutóbb Csiki László, a fiatalabb költőtárs és barát, a hátrahagyott versek gyűjteményéhez írt utószavában (Tengerparti lakodalom, 1978): “Talán a játék volt az az állapot, melyben leginkább sikerült azonosulnia önmagával, az Egész részével. Nem is játszott soha »felszabadultan«, sem tanulva, mint a gyermek. Talán leginkább mégis bátorsága bizonyításáért játszott: hogy íme, meri - és tudja - levegőbe perdíteni a súlyos, a nagy dolgokat, magas talapzatra helyezni a banalitást.”
Sokfélék voltak a játékai, érdemes külön-külön megkeresni hozzájuk a kulcsot. Van azonban egy univerzális kulcs, amelyre éppen ezért nagyon vigyáznunk kell - és amelyet ő is, Szilágyi Domokos, mástól: egy zeneszerzőtől kapott. Mozarttól.
Ó, vidámak, mert fiatalnak
lenni s maradni, szomorún is
és megvénült-fiatalul!
kacagni, míg a kacagás
titokban zokogni tanul!
játszani - s a játék titokban
holt-súlyossá komolyodik:
megrendeltként szabadnak lenni
a legutolsó hangjegyig!
Élete végéig hű is maradt a hangjegyekben és írásjelekben komponáló költő-elődökhöz, hallgatta őket, vissza-visszatért hozzájuk. Néha kimondta a nevüket, máskor (főként a hangkeresés éveiben) egy-egy dallammal emlékeztetett rájuk, Szabó Lőrincre, József Attilára, Weöres Sándorra, Nagy Lászlóra. (K. Jakab Antal más párhuzamokat, rokonságokat is említ, például Arany Jánost - róla egy önvallomásos könyvet is írt Szilágyi -, Tóth Árpádot, Babitsot.) A “játékos” költő-elődök közül a legtöbbször Debrecen híres garabonciását idézte meg, a “földiekkel játszót”. Különböző életszakaszaiban született versekben variálta a Csokonai-sort, a “csalfa, vak remény” különböző állapotaiban. A legtanulságosabb a Sajtóértekezlet című versben való feltűnése - mert itt a legkomplexebb. Talán csak a hívó rím miatt jut épp itt és épp így eszébe - hiszen egész életművére fényt vető, maga által sajtó alá rendezett gyűjteményes kötetének is címet adó ars poeticáját Santayana-mottó vezeti be, s a magyar és latin sorokat váltakoztató vers mégis egységes stílusától Csokonai tulajdonképpen idegen -, ám annál jellemzőbb, ahogy e motívum újra és újra előtolakodik; közvetlen idézet formájában is:
űzött néha a vágy,
megundorodván a földitől:
ismerkedni az égi renddel -
kalauz: Georg Friedrich Händel -,
s csak, mivel célszerűnek látszott:
kacérolván a földiekkel játszót -
igen, Hölgyeim-Uraim,
nem Megváltót kerestünk - ilyen akad elég,
s ha maga nem talmi is: a célja mindenképpen!
mert Megtartóra van szükségünk,
jobban, mint bármikor.
Megtartóra, ki, mint az anyanyelv,
lelkünkből lelkedzőn jelent
múlt-jelen-eljövendő végtelent,
s megismerésünk bűnös útján rendet teremt.
A játék ilyenformán, ha nem is felszabadult, de valamiképpen tanulás, mert a megismerés útja, és nem csupán a bátorság kinyilatkoztatása. A Garabonciás című kötet (1967) kulcs-versében, a Magasanban a legmutatósabb a Csokonai-parafrázis (annak az elemzésnek ne vágjunk most elébe), de visszatér a legutolsó versekben is, jelezve, hogy milyen mélyen rezonált Szilágyi Domokos erre a földi-égi játékra. Döbbenetes Vörösmarty-apokrifja szintén variációnak tekinthető e témára. (“Szemétre való vén cigány! / Eljátszottad már, sokadmagaddal!” - Ez is a költő kiemelése, az idézet jelölése.)
Az összefoglalást - az utókor, az értelmezők helyett - maga Szilágyi elvégezte, amikor (1975-ben) Játékok I és Játékok II címen újragondolta költői kísérletét. Az első vers inkább kronológiai, a második - mondjuk - módszertani számbavétel. “Európát játszottam” - írja a költő, de itt valójában nem csupán költőként vonja le a következtetéseket, hanem a történelem, Európa nevében is; a Kosztolányi-idézet (“akarsz-e játszani?”) ugyancsak egyszerre általános és személyes vonatkoztatású (“jaj, az idő múlik -”; ezután már nyilván nem szükséges teljességében idézni a Kosztolányi-sort: “S akarsz, akarsz-e játszani halált?”). A végső lezárás kegyetlen ítélet, mindkét dimenzióban:
Hát játsszunk ismét Európát.
Úgyis csak játékra jó.
“Szárazföld helyett a tenger,
kocsi helyett hajó.”
Hogy mindig csak valami helyett.
Vakvilágba, vakon.
Még az utolsó ítéletet is
átalhatom.
A Játékok II: játék az igemódokkal, igeidőkkel, a tárgyas és alanyi ragozással. Az első rész felszólító, jelentő és feltételes módot kapcsol össze egy-egy verssorban, jelen időben (“Játsszuk, ami nincs, de lehetne. / Játsszuk, ami nincs, de szeretne / lenni. Esendő mimagunkat.”); a második rész csak felszólító és jelentő módot, ide a jelen idő mellé a múltat és a jövőt is bevonja (“Játsszuk, ami nincs, ami volt, / játsszuk, ami nincs, ami lesz / Poklot s mennyet, hol a holt / közel érzi magát földijeihez.”); a vers harmadik része a tárgyas ragozást alanyira cseréli fel, bizonytalanabbá, megfoghatatlanabbá téve a játék tárgyát, eredményét, célirányosságát (“Játsszunk, az idő amíg enged. / Játsszunk jámborka türelmet. Játsszunk dugvást belenyugvást, / játsszunk, ha tudunk, ha tudunk, mást.”). Mesteri ez a nyelvi játék, a játék a játékkal. És végtelenül szomorú. Az “éteri álom” megválaszolására Szilágyi most már az egész világhoz (nemcsak Európához) fordul, de csak azért, hogy - Csokonaihoz térjen vissza. A negyedik rész ugyanis így hangzik:
San Franciscót vagy Oslót,
Párizst, Stockholmot, szertefoszlott
- vagy eljövendő? - álmokat.
A játék kábít, álmot ad.
S reményt is, “égiekkel játszót”.
Olyat, hogy fejbúbunk se látszott
ki. Ó, omega s alfa.
És keresvén rokonait,
fölütheted Csokonait,
hol írva vagyon: vak és csalfa.
Ez tehát a személyes - és irodalomtörténeti - “módszertan”. A kronológia, a Szilágyi Domokosé, számos részlet, fontos összefüggések elemzése után állapítható meg. Az út a hivő játéktól, a költői hit és önbizalom játékaitól a kételyig és - minden személyes érv ellenére - a halál-játékon a győzni akarásig vezet (az utolsó kézirattöredékben is felbukkan az “élnem kell”).
HÍVŐ JÁTÉK
A Nyár című versének keltezési évszáma: 1959. A formára érzékeny, a költői nyelv hagyományos fordulatait biztosan kezelő ifjú poéta írta. Szinte egészében beilleszthető volna egy Áprily-kötetbe. Az impresszionista természeti képek sora azonban a vers vége felé megszakad, épp akkor, amikor már egészen átadnánk magunkat a ringató ritmusnak - és valami más kezdődik: a “pacsirtaszó” nem olyan, amilyennek vártuk (vagy talán a lemezjátszó motorja romlott el?), mintha a zene prózába váltana, a sorok megtörnek, s már nem a természet szól.
... ... ... ... ... ... ... ... ... ...
emitt a pipacsok:
piros kis pamacsok,
amott, az ég alatt
pisze szellő szalad,
a felhő szétszakad,
s látszik egy kék falat
égbolt - alatta sirül el a nyár,
s pacsirtaszóval frissen kiabál:
- Én játszom ugyan,
de ti
vegyetek komolyan.
Persze az utolsó három sor sem próza, csak éppen másfajta zene - korai előrejelzése a Szilágyi Domokos érett költészetére oly jellemző hangváltásoknak, a vers-zene és próza keveréséből adódó hatások kihasználásának, az “elidegenítési effektusnak”, az olvasó közvetlen megszólításának.
A Nyár Szilágyi Forrás-kötetének (Álom a repülőtéren, 1962) egyik legkorábbi darabja, de már hordozza azt a költői öntudatot, amely (a továbblépéshez nélkülözhetetlen alkotó kétely szinte állandó jelenléte ellenére) végigkíséri pályáját. Noha éppen legjobb, legjelentősebb verseit a hatvanas évek közepéig a versszerkesztők bizalmatlanul, idegenkedve fogadták (illetve nem fogadták), mégsem állíthatjuk, hogy költői jelentkezését ne vették volna az első perctől komolyan. Úgy, ahogyan ezt Szemlér Ferenc is kifejezte az Álom a repülőtéren beajánló soraiban: “Hittük, hogy a hosszú esztendők futópályáján újra meg újra feltűnnek a váltó-bot fel- és elragadására szomjú fiatalok.” Megjegyezve, hogy nem lehet nemzedéknek nevezni őket, abba az “évjáratba” regisztrálja be Szilágyi Domokost, amelyben Lászlóffy Aladárt, Jancsik Pált, Fábián Sándort, Tamás Máriát, Veress Zoltánt és Hervay Gizellát is számon tartja. Utólag könnyű volna Szemlér számlájára írni ezt az egyenlősdit, azt, hogy csupán az egyik váltóbot-kezelőt látta az ifjú lírikusban, s tulajdonképpeni sajátosságából, egyetemességéből, jelentőségéből alig vesz észre valamit (bár említi a népköltészeti gyökereket és az internacionalizmust). De valljuk be, hogy ez a Forrás kötet 1962-ben nem volt olyan reveláció, távolról sem volt olyan “tiszteletlen” jelentkezés engedelmességhez, jólneveltséghez szokott irodalmi életünkben, mint Lászlóffy Aladár kiáltása a “kozmoszból”, nyílt disputája az akkor még bizony elszánt (az emlékezésben aztán megszelídült) sáncvédőkkel (Hangok a tereken, 1962).
Ez részben talán alkati jegyeknek is tulajdonítható, mert egyébként a két első Forrás-kötet sok mindenben hasonlít egymáshoz - és a korhoz, amelyben megszülettek. Például az ars poeticákban, az építés-versekben, a történelem forradalmi hagyományainak harcos felvállalásában. A “harcias” Lászlóffy és a “játékos” Szilágyi e tekintetben nem fordul szembe élesen az idősebb pályatársakkal, legfeljebb a hogyanban, a kevésbé publicisztikus, bensőségesebb jellegben ismerhetők fel különbségek. Szilágyi Domokos is végigjátssza tehát a korszak ismert költői témáit, helyzeteit - tetszetősebben, több játékossággal. A Napiparancs tavasszal hat sorát olvasva, akár gyanút is foghatnánk, hogy ez már Szilágyi iróniája, a voluntarizmus szellemes kigúnyolása (egy korai Petőfi-vers, a Virít a kikirics félresikerült rímének hatásos kölcsönvételével):
Kikerics,
napsugarat sikeríts!
Kikerics,
a gondokból kikeríts!
Kikerics,
örömöket ikeríts!
Minthogy azonban egyedül áll, és sem az Álom a repülőtéren, sem a Szerelmek tánca kötet (1965) nem támogatja ezt a feltevést szövegkörnyezetével, a játékot komoly szándékúnak kell tekintenünk. Az öngúny ugyan már fel-feltűnik (főként a Szerelmek táncában), a Fogytán papírom például egyértelmű bizonyíték rá (“Versemből nem lesz sárgarépa, / se kenyér, se tej, / se robogó, se űrrakéta, / se zrí, se dörej.”), de nem hiányzik belőle a felszabadultság, az optimizmus, az egészséges költői önbizalom:
Én azt akarom,
hogy ha leírom ezt: felhő -
rímeljenek rá maguk a fellegek.
Nem riporterként, de lelkesen lépdel a “célszerű meszesgödrök” s a “tervszerűtlen szerelmek” közt, “nagy eszmék árnyékában” (Este a tömbházaknál), örömmel nézi a gondtalanul csivitelő, közmunkázó lányokat (Lányok az autón), s őszinte pátosszal von párhuzamot építő jelen és romboló múlt (elkerülendő jövő) közt:
Komolyabb ez a játék,
mint a rohamsisakosok öldöklő izzadása,
mert ölni nem vicc, de életet teremteni: ez igen!
Ezt csinálja utánuk valaki!
A Kis, szerelmes himnuszok ciklusában ilyen sorokat találunk: “A gépek is várják, hogy megsimogassam őket”; annál természetesebb, hogy a szerelem örömöt adó játék, a legszentebb ünnep - amely azonban összekapcsolódik a munkával, az építéssel, a jövőalakítással, a kor csodáival, legalább egy jelentéshordozó hasonlat erejéig:
Legszebben a szerelmesek ünnepelnek:
meztelenül -
tüzes súlytalanságba öltözötten,
mint az űr
meghódítói -
legszebben a szerelmesek ünnepelnek:
meztelenül.
	(Ünnepek)
A “játék” komoly programja bontakozik ki a két első Szilágyi-kötetből, a már szigorúbb hangvételű, a játékosságról azonban le nem mondó programversekkel összehangzón (Számvetés, Hétmérföldes csizma). S végső soron a helyzetpróbáló játék, a költői megismerés egyik lehetséges eszközeként kell értelmeznünk a beleképzeléses előadásmódot, a század történelmi helyzeteit újraélő Szilágyi-verseket. Ennek első kiemelkedő eredménye a Halál árnyéka, a fasizmus áldozatainak emelt emlékmű, de ide sorolható a Francia repülő Tunisz fölött is. A “játék” mindkettőben mértéktartó, mégis új perspektívákat nyit. A Tuniszt bombázó, azaz “a halál geometriáját” felmondó francia repülő megidézése szilágyisabb, a Halál árnyéka viszont polifóniájával messzebbre mutat, a következő évtized bonyolultabb, nagy kompozíciói felé.
A sorozat tulajdonképpeni nyitó darabja a Szerelmek táncában olvasható: Bartók Amerikában. “Komponálni? Lehet még?” E kérdésre adott kettős válasz biztosítja a vers súlyát az életmű egészében. (A K. Jakab Antal szerkesztette “legszebb versek” kötetet a Bartók Amerikában zárja - nyilván nem a kronológia diktálta sorrend szerint.) Fölfogható Bartók-életrajznak is, hiszen a zeneszerző amerikai emigrációjának tényszerűen felidézett mozzanataihoz köti a költő az asszociációkat - ám ennél sokkal többről van szó: a bartóki élet, a bartóki mű (más formában, más körülmények között) ugyanúgy modell-értékű Szilágyi Domokos számára, mint ahogy modellt alkotott Illyés Gyula a Bartókban. Szilágyi Domokost is izgatja az erkölcsi példa (“itt csak Mr. Bartók / amerikaiak közt egy európai / felhőkarcolók közt az elemek / rokona” - nyílt utalás ez József Attilára, a Thomas Mann üdvözlésére), mint ahogy izgatta Mozart és Honegger, Bolyai és Derkovits faggatása közben. De ennél többet akar megtudni, ennél általánosabbra, ennél időszerűbbre kérdez rá: az emberi gondolat, az értelmes emberi lét lehetőségére.
Mi köze ehhez a játéknak? Nagyon sok. A Bartók Amerikában Szilágyi Domokos legjátékosabb versei közé tartozik. A legtragikusabb hangúak közé. És a két állítás között nincs ellentmondás. (Már Kosztolányi tudta: “S akarsz, akarsz-e játszani halált?”) Egyetlen metaforában is megidézhetjük ezt a kettősséget: “allegro-barbaro-jelen”. (Amire a “polifón álom, ó, jövő” verssor következik - nem óvatos ellensúlyként, hanem éppen az említett erkölcsi tartás megjelenítése végett.) Ellentétek sorából épül a vers, a teljes struktúra; néha egy-egy verssor felmutatja mind a két pólust (“szerves gép itt az ember”; “Halál elől meghalásba menekül, aki él”; “kevés helye az embereknek, hol túl sok az isten”; “Távol a gyűlölet, a szeretet is távol”), de úgy, hogy az egységet is érzékelteti; gyakoribb a sorok és képek egymással feleselése. A polifóniát azonban egy-egy nagyobb szerkezeti egység (egy vagy több strófa) szembeállítása biztosítja: elbeszélő-értelmező szövegre kollázsszerűen következik a népdalidézet (még a hangtani mellékjelet is beiktatva, a rövid é hang, a székely és csángó nyelvjárásokban élő é jelölésére), illetve annak alkalmazott mása, majd újra értelmezés, kommentár, sirató formába tördelve; filozofikus eszmefuttatást (“lesz még célszerű is / az agyontervezett világ”) folklór-emlékeztető követ (“Kőrösfői lányok, máramarosi románok ...”), bibliai mottót modern nagyvilági környezet (“Estélyiben-frakkban ...”) - ugyanannak a gondolatnak a kifejezéseként (“Gyöngyeiteket ne hányjátok a disznók elé ...”). Belép a versbe az értekezőpróza-szöveg is, már az első sorral igazolva magát: “A gondolat végül széttör minden káprázatos formát, - keserves út ez az egyszerűség felé.” A rész-ellentétezéseken túl az egész kompozíciót gondolatilag-formailag meghatározó kettősségre kell figyelnünk: az egyedi példa (a Bartók-motívumok) és az egyetemes “tanulság” párhuzamaira, amelynek érdemi, Madáchra emlékeztető összegezése (ha lehetséges egyáltalán az emberi lét összegezése):
Dolgos állat az ember;
a cél: remény is egyben.
Így hát a félt halál sem
oly kérlelhetetlen.
Kitűnő lírai kapcsolásai ellenére a verskompozíciót korántsem tekinthetjük tökéletesnek; mintha maga is elégedetlen volna azzal, amennyit ki tudott a versben fejezni, a költő mindegyre újrakezdi a bizonyítást - és ez nem az a fajta ismétlés, ami feltétlenül indokolt, sőt szerkezettartó elem. (A Sajtóértekezletben olvasható végleges változat nem pontosan azonos az elsővel, a Korunkban megjelenttel, és lényegesen bővebb a Szerelmek táncában megcsonkított szövegnél.)
SORS-JÁTÉK
A Bartók Amerikában egyrészt beleképzeléses, történelmi (személyiséghez kapcsolódó) konkrétumokra épült vers, másrészt viszont előfutára annak a “sors-játéknak”, amely a hatvanas évek második felétől fő jellemzője Szilágyi Domokos lírájának. 1967-ben Szilágyinak két verseskönyve jelent meg: a Garabonciás és A láz enciklopédiája (ez utóbbi a Sajtóértekezletbe Emeletek avagy a láz enciklopédiája címen került be mint egyetlen hatalmas versciklus). Akkor furcsának tűnt a mennyiségileg nem nagy versanyag két kötetbe osztása - mintha a kiadói lehetőségek jobb kihasználása határozta volna meg a szerző választását. Pedig hát Szilágyi Domokostól mindig idegen volt a lutri, ő sosem tett a véletlenre. Egy évtized távolságából visszatekintve meggyőződhetünk róla, hogy a “sors-játék”, akár az egyes verseket, akár a két kötetet mint egységet tekintjük, ezúttal is véresen komoly: nem a szerencse kihívása, hanem az élet kihívásának az elfogadása.
Szilágyi Domokos nem írja nagybetűvel az életet (vagy ha mégis, csak úgy, mint a Számvetésben: “én nem erre szerződtem, Élet elvtárs ...”). Nem a szent dolgok iránti tisztelet hiányában, hanem egyszerűen azért, mert a vershelyzetet másképpen fogja fel, másképpen teremti meg, mint például Ady (Indulatos állásfoglalása egy Ady-évfordulón talán ezzel is magyarázható.) Közvetlenebbül, profánabb módon - anélkül azonban, hogy a gondolatok mellől száműzné az érzelmeket, illetve, hogy megragadna az érzelmi állásfoglalásban, s ne vállalkozna ugyanakkor intellektuális kalandra is. A Vasárnapocska “hangfelvevő”-je (Kányádi versének, a Teraszonnak az ikerverse) csak a lehetőség felvillantása (“persze nem erről van szó”), a Takarják be nagyapát azonban (a Garabonciás című kötetben, a Vasárnapocska szomszédságában) prototípusát adja annak a költői magatartásnak, amely szerint nincs lényeges és lényegtelen, nincs külön “érzelmes” és külön “racionális”, külön partikuláris-személyes és külön általános-egyetemes; a banális párbeszéd (“Kedves nővér, takarja be nagyapát! / - Takarja be maga! / - Nővér drága, takarja be nagyapát! / - Na és? Magának is hozzá kell egyszer szoknia ...”) éppúgy szerves részévé lehet a versnek, mint a Mózes I. könyvéből vett idézet vagy a filozofikus kommentár (“mert hiába várja útja végén a szemfödő, mely szemérmetlenül föllebben, / és túl sok a vád alatta”). A hangsúly a szervesen van - hiszen az alkotóelemeket bárki innen-onnan összeszedheti.
Szilágyi Domokos tudatosan építkezik, poeta doctusra valló mívességgel, de legtökéletesebben szerkesztett verse sem kelti azt a benyomást, hogy száműzték innen az ihletet, a pillanatnyit, a megfoghatatlant. Ahogy az Álom a repülőtéren című kötetében a Halál árnyéka, a Szerelmek táncában a Bartók Amerikában - a Garabonciásban a Magasan képviseli egy pályaszakasz szintézisét. Megtervezett, józan játék, akárcsak a magasságot legyőző gépeké, illetve tervezőiké, a pontosság azonban költőileg és nem mechanikusan nyilvánul meg. A költői pontosság: a magasság felelőssége.
háromezer méteren minden szónak minden félelemnek minden szerelemnek minden átoknak minden rációnak minden babonának minden gyávaságnak minden nyavalyatörésnek minden optimizmusnak minden elképzelhetetlen halálnak ijesztő súlyt kölcsönöz a gravitáció
- jelenti ki Szilágyi Domokos, akit ugyan a hatszáz lóerős motor repít a felhők fölé, de aki ebből a költői magasságból is a földre, az emberekre néz le, a pilótáéval egyenértékűnek tudott felelősséggel. Szilágyi tehetségének teherbíró képességére jellemző, hogy ezt a két szintet (az elsődleges és a metaforikus jelentés szintjét) a vers hét részén át következetesen, a líraiság megsértése nélkül tudja érvényesíteni. Az első rész, a “Légikisasszony” (“a levegő mesterségű lebegő mosolyú”) a látszat, a “szabványmosoly” mögé láttat; a második (“Felhők madarak”) az anyag és az emberi akarat viszonyára vet fényt, “a megtervezett a kimunkált a céltudatos mámor” mechanizmusára. A “Föld” címet viselő harmadik rész a célirányos emberi gondolat mellett tesz hitet, anélkül azonban, hogy szembefordulna a játék jogával. A híres Csokonai-parafrázis siet a költő segítségére:
gondolataim kidobtam ejtőernyővel ejtőernyős gondolataim sikeredjetek földiekké égiekkel játszó földi tüneményekké.
A földit és az égit értelmezi aztán (“Szentek szerelem”), ennek az inverziónak a szellemében (“földiekkel játszó égi tünemény” - “égiekkel játszó földi tünemény”), amikor a “szenteket” és az “ördögöket” egyenlősíti, emberiesíti a negyedik részben (“tudják a szentek hogy a libbenő élet több mint a konzervált halhatatlanság”). A mindössze négysornyi ötödik szerkezeti egység (“Magasan”) a távlatot a tisztaság, az erkölcs kérdésével kapcsolja össze (általánosságban), a rákövetkező hatodik (“Józanság”) a történelmi tanulságokat mozgósítja, forma szerint hű maradván a játékosság játékszabályához:
tessék fölcsatolni a biztonsági övet gyúl ki a fölirat tessék fölcsatolni a biztonsági övet a gondolatokra szándékokra.
A záró, hetedik rész (“Leltár az évszakról”) a világ újfajta szemléletét teszi programmá, egy új erkölcsöt propagál, amelynek érvényességi körét korántsem sok ezer méter magasban, hanem itt lent a földön - és nagyon is korhoz kötve - kell keresnünk. Itt mondja ki Szilágyi a legvilágosabban az eddigi (és a régi költői) gyakorlattal való szakítás szükségességét, visszaható érvénnyel (hiszen lírájában már egyre inkább ezt a gyakorlatot képviseli):
hurrául kikeletnek nevezik - egy nyelv amelyet meg kell tanulni elfeledni
A “leltárhoz” kitűnő metaforasort talál, amelyet nem nehéz dekódolni, de amellyel mégis el lehet kerülni a pátosz vagy a versből kibeszélő publicisztikai magyarázat veszélyét:
valutád a magasság a hamis pénztől óvakodj ibolyántúli áruiddal sáfárkodj becsületesen magányod zálogházba vidd s égesd el a zálogcédulát
Ez az optimista, pozitív program a végtelen távlatát s a személyes jelenlétet benne összeegyeztethetőnek véli, akarja.
A láz enciklopédiája ugyanezt az emberi sors-játékot inkább negatívban mutatja. A forma játékosságát azonban Szilágyi Domokos többé már nem adja fel, akár az állathívogató gyermekversek modorában szólal meg (“csigabiga, gyere ki, / csigabiga, gyere ki / csonttörősdit játszani”), akár “felnőttebb” hangon fejezi ki az emberi élet tragikus oldalát (“fehér felhő / feketül, / játszik / koporsót, / koppan a jég - koporsószeg - koppan mintha koponyán -”). A legnagyobbakra, egy Vörösmartyra, egy Madáchra, egy József Attilára jellemző bátorsággal és őszinteséggel néz szembe az egyedet és a nemet körülvevő, a legújabbkori történelemből újra igazolt fenyegetésekkel. Tudván tudva, hogy “A földszint egyszerű és tekintélytelen”, Szilágyi életcélként vállalja - nem tud egyebet tenni -, hogy emeletről emeletre bukdácsoljon; nem a tekintélyért, hanem a tekintetért teszi - a magasságért:
fölfele, föl, föl -
húsz méter magasan,
a nyolcadikon
nem szédülök,
nem szédülök kétezer méteren,
a repülőben,
szédülök egy
két méter mély sír előtt - - -
Kétségbeesett erőfeszítés ez, mert minél magasabbra jut, annál mélyebbre lát. Ez a magasság-mélység játék biztosítja a kötet (a ciklus) ritmusát, ez az ugráló láz próbálja meg a legjobban az embert - a versírót és az érzékeny versolvasót. A korban, e kor politikumában, tudományában, irodalmában, művészetében (zenéjében, képzőművészetében) annyira benne élő, minden újra rezdülő, minden silányság, ocsmányság miatt arcához kapó költő nem mondhat le erről az ütemről.
Sietni, sietni, sietni - senki se várhat, senki se vár.
Engem sem vártatok meg - nélkülem gyártottatok A-bombát,
antibiotikumot, ekrazitot, rádiót, gőzmozdonyt, guillo-
tine-t, amforát, kőbaltát - s nekem csak az maradt, hogy
jobban gondoskodjam azokról, akiket én nem várhatok meg.
A gondoskodásnak két útját próbálja: a “fényt fogalmazok hitelbe” régi gyakorlatát igyekszik megtisztítani, megújítani (ebből a Garabonciásban kapunk többet), de tulajdonképpen már csak a másik útban bízik:
hátha, hátha túlkiabálom,
hátha hangom kihúzhatja
másból is a hideglelést
A megállíthatatlan fölfelé haladást, “bukdácsolást” - az élet rendje szerint - egy-egy lépcsőfordulón derűsebb lírával oldja; természeti idill, szerelem, zene - szonett, táncszó, dal, “maszek ballada” épül be ebbe a “formátlan” polifóniába, amely a világot és a költői műhelyt, Szilágyi Domokos titkait egységként tárja elénk. Az irodalmi elődökről itt sem feledkezik meg, ezzel is történelmivé avatja a játékot. Így lesz A láz enciklopédiája lírai hősévé Don Quijote, aki mielőtt megírná végrendeletét (az ábécé rendje szerint sorakoztatva fel a szavakat, a hátrahagyott tárgyakat - az abált szalonnától az akadémiáig), szerenádot ad szíve hölgyének. Olyan harsány kedvről tanúskodik ez a ragyogó szó- és rímjátékáradat, hogy aki csak ezt olvassa, Szilágyi Domokost az életöröm, a kópéság legmarkánsabb erdélyi (egyetemes) képviselőjének hiheti, mondjuk Tamási Áron urbánus, eszázadközepi költő-utódjának. Szilágyi ebben a játékban sem adja olcsón magát, méltó tanítványa Babitsnak, könnyedségben, a nyelv hajlékonyságának kipróbálásában azonban már Weöres Sándor-i erényeket csillogtat:
... ... ... ... ... ... ... .
- madonna, ó, madonna,
ki énnekem világít,
ma vánkos és ma dunna,
ma lángos és ma rozsdás
csillag, mit meg nem unna
lesmirglizni a postás,
madonna, makaróni,
madonna, lelkimosdás,
madonna, ideróni
való emlékezet, te,
... ... ... ... ... .
Csakhogy ez nem Weöres Sándor-utánérzés, hanem Szilágyi Domokos komplex ölebérzése, világlátása, amelyből a játék, a tragédia és a komédia groteszk ötvözete születik. Nem újabb, váratlan színváltás tehát, hogy a ciklust az Apró ének Nevenincsről zárja, egy abszurd mese (“Neveninccsé játszunk minden Nevevant”) - tökéletesen logikus, Szilágyira jellemző kódjával:
Nevenincs azt hiszi, pipaccsal legyőzheti a páncélkocsit, s igaza van, mert a pipacs piros.
JÁTÉK KÖLTÉSZETTEL ÉS SZINTÉZISSEL
Lényegében már A láz enciklopédiája ilyen játéknak is felfogható, hiszen költőnk végigpróbál benne mindent, amit akarva-akaratlanul eltanult elődeitől és a kortól - a művészettől, a tudománytól, az élettől. De itt még részeket illeszt össze (igaz, egységessé kalapálja a ciklust), s ha nem tisztelnénk a költő akaratát, egy-egy (különben címmel is ellátott) részletet önálló versként közölhetnénk. (Annak idején folyóiratokban így jelentek meg, s tudomásunk szerint a ciklussá építés terve később született.) A mindössze hat verset tartalmazó Búcsú a trópusoktól (1969) viszont maga a szintézis. Ebben a kötetben az egyes versek csak gondolatilag-magatartásilag és a költői nyelv révén kapcsolódnak egymáshoz - de ez a “csak” a lényeg. Szilágyi Domokos most már mindent tud, amit költő nálunk megtanulhatott, tehát elmondhatja “a prófétával”: “az enyém volt [az Ige], az én külön játékszerem”. Most már nyugodtan gúnyolódhat azokon, költészetével kivívott társadalmi státusa szerint is, akik meg akarják magyarázni neki, “Hogyan írjunk verset”. A “paragrafusokat”, a primitíven értelmezett közérthetőség elvárásait összefoglaló, számozott cikkelyeket egy közismert kiszámoló játékból kölcsönzött közvetlen megszólítással kezdi:
1. § Egyedem-begyedem-tengertánc.
2. §. Hajdú sógor, mit kívánsz?
- majd kötetlen ritmusban, egyre gúnyosabban, egyértelműre prózaiasítva folytatja, mint egy időszerű irodalompolitikai vitának a résztvevője. (“Ja igen, és ne csak európai stb., hanem csíkszentjehovai is legyen”) Aztán persziflázsba vált át, példázva az “igény” megvalósulását - népies és urbánus változatban, idézetként. (Nem tördeli a példa-verset külön sorokba - mintha cikket írna a kérdésről, helytakarékosság végett, így sorjáztatja őket:
“a, Persze-persze-persze-persze, jó legyen, jó legyen, hogyne, hogyne, de érthető, de érthető. A betyár nemjóját. Máma is mint régen, Csüng a hold az égen, Ó, csudásan nagy dolog, Hogy Magára gondolok, Alszik már a téesz, Almából fölérez, Bájvarázsok meglelik, Óbeboldog reggelig.”
A b, változat így hangozhat, közmegelégedésre:
... “Addig verem, nagysád, amíg hű lesz, Amíg hozzám csupa báj és bű, Úgy elverem, hogy a teste kék lesz, Avagy pedig zöld, miként a fű.”
Ez utóbbi mintadarabot “Voilà, Messieurs!” felkiáltással vezeti be.) A továbbiakban, egy-két “Hajdú sógor” és “Egyedem-begyedem” közbeiktatásával mindent megtesz, hogy advocatus diaboliként megbotránkoztassa a botránkozókat: a sorokat, illetve a szavakat széttördeli, felrúgja az elválasztás elemi szabályait, különféle betűtípusokat használ, grafikai jeleket állít a versszövegbe és a szöveg szélére; a “hülyéskedése szembetűnő grafikáját bogozgatva aztán egyszer csak észrevesszük, hogy már végképp nem a külsőségekre, hanem az ellen-bizonyítás logikai érveire figyelünk (“az abszolútum szertefoszlott uraim”), de a fájdalomra, a kétségbeesésre is, amely e védekező bizonyítás közben betolakodik a játékba (“jaj röhögni akartam egy jót és látjátok ez lett belőle”).
Ez a költő a dolgoknak a színét és a visszáját is látja, őt már nem lehet paragrafusokkal és tízparancsolatokkal elkábítani. Mindenre tud kemény választ. A “szeresd felebarátodat, mint tenmagadat”, jámbor intelmére átok-zuhatagként hangzik a történelmi válasz:
“szeresd felebarátodat hasba lőni, mint tenmagadat; szeresd felebarátodat gázkamrába küldeni, mint tenmagadat; szeresd felebarátodat villamosszékbe ültetni, mint tenmagadat; szeresd felebarátodat arcul köpni, mint tenmagadat; szeress felebarátodra atombombát dobni, mint tenmagadra; szeress felebarátod húsán hízni, mint tenmagadén.”
Nem szelídebb a válasza a mesemondásra sem - Meseországban is mindennapi dolgok történnek (“és képzelje, Mrs. WHO, három órát álltam sorban kapcabetyárbecsületért, és mire odaértem, elfogyott”). A Szilágyi-vers szemantikai rétegeinek a felfejtése korántsem egyszerű, mert oly sok utalást, rejtett idézetet, parafrázist tartalmaz, hogy az elemzőnek mindazt tudnia, ismernie kellene, amire a költő gondolhatott. Egy ilyen ártatlan sor például (szintén a Kényszerleszállásból), úgy tűnik, csak önmagát jelenti:
“Alukáljatok, kislányok, kisfiúk, nem történt semmi különös, nincs semmi baj, mindezt csak úgy mondtam, mert épp eszembe jutott, bukórepülésben, a huszadik század közepén.”
Tökéletesen “közérthető” fogalmazás, értjük iróniáját, miért keresnénk mögötte egyebet is? Pedig a De különben csend van című Bartalis-bukolika groteszk visszhangját is kihallhatják belőle, akik egyszer találkoztak a verssel. Bartalis János 1914 májusában írta líránkban már klasszikusnak számító idilljét, a békés természetnek ezt a himnuszát. Másoljuk ide emlékeztetőül a Szilágyi Domokostól idézett sor Bartalis-féle hívó képét (csupán az utolsó szakaszt): “Én nem tudom, miféle időszak van - / csak olyan szép minden, / olyan végtelenül elragadó / és olyan mámoros. - / De különben csend van. / Határozottan csend van. / És te, bolondos fiúcska, mégsem / akarsz aludni. / Pedig ezeket leszámítva - / hidd el, hogy csend van. / Határozottan csend van.” Szilágyi nem Bartalist parodizálja, csupán azt bizonyítja - magyarázkodás nélkül, kétszeresen metaforikusara (igaz, csak az erdélyi lírában járatosak számára) -, hogy a bukolikák ideje lejárt “a világtörténelem leghosszabb századában”.
Egyszer majd az emlékiratokból, irodalomtörténetből is megtudható lesz, hogy Szilágyi Domokos legjelentősebb szintézis-verse, az Ez a nyár milyen “tősgyökerekből” és léggyökerekből táplálkozott, s az a bizonyos szemantikai rétegzettség mit is jelent az ilyen képekben: “kipitykéztük az eget kurjantásainkkal”, “a felhőket rosszul szerkesztik, atonális pittypalattyfüttykísérettel tors káromkodás hersegteti a kaszapenge félbemaradt ellipszisét”. Hogy itt is meghúzódik egy irodalmi (lassanként már irodalomtörténeti) réteg, azt nem lehet tagadni:
Vízfejünkből zuhogtak a stilisztikai monszunok!
görögtűz! rím-petárdák! bumm - becsapódnak a
                  n    p    h    r    k
                   a     i     í     e
A nyár képzete aztán, kapcsolódva e becsapódó napi hírekhez, eltakar, háttérbe szorít legalábbis, mindenfajta irodalmi intimpistáskodást (nem a Szilágyi Domokoséra, hanem az olvasóéra utalunk!). A játék felvillant ugyan most is irodalmi társításokat (“habcsókot vált a rádió / s a kisbaconi búzasör / a kulcs kikelt ez Genfbe visz / így álmodta Eugène UNESCO”), az “Otthont a nyárnak, nyarat nekünk” jelentésköre azonban már nyilvánvalóan tágabb, hogysem megmaradhatnánk a metaforák érdekszférájában. A tekintélyes (mennyiségileg és minőségileg meggyőző, mondhatni páratlan) bizonyító anyag további mellőzésével - hiszen azzal könyvet lehetne s volna érdemes megtölteni -, nyugodtan kijelenthetjük, hogy aki nem próbálja irodalomszociológiailag is olvasni a korszak, a hatvanas évek végének e nagy szintézis-versét, az eleve félreérti az egész kötet címét, öncélúnak vélheti Szilágyi költői játékait, ezúttal: a búcsút a trópusoktól. Pedig a szerző elég világosan kapcsolja az előzetesen jelzőkkel, határozókkal, tárggyal (céliránnyal!) bővített, “nyár” alanyú mondatokhoz újnak látszó, esztétikai fordulatot sejtető felszólítást: “lopd el, nyár, lopd ki szájunkból a metaforákat, vetkőztesd le a szavakat”; vagy ugyanezt vagányosabban: “agyő dzsungel betelt a mérték”. Bárhonnan idézünk, minden sor, minden szakasz önmagában is szintézis (például a már többször emlegetett Csokonai-motívum így bukkan fel ismét: “irreverzibilis kobra-évek! / földiekkel játszó pokol! a / mértéktelen indulatok / s mérsékelt bátorság hona!”). A vers egésze élet és költészet szintézisét, más szóval ama bizonyos elkötelezettséget foglalja újfajta metaforákba - miközben állítólag búcsúzik a trópusoktól. Miféle búcsú ez, amely képileg ilyen letisztult-gazdagon, annyi szemantikai sík mozgósításával végződik?
Ő, ez a nyár, ez a nyár.
Rugóra jár a délibáb,
	harangvirág esengve bong,
egy csattanás - kiárad és
	lobogva lángol a Mekong,
lassan kezünkhöz szelídül az este, - csitítjuk, eltesszük holnapig,
s a nyarat is emlékezetünkben, kiülünk a közös mennybolt alá, s itt
s most és mindörökké, kérges reménnyel, várunk a holnapi csatlakozásig.
Ez csupán annak a búcsúnak a kiteljesítése, amelyet a Garabonciás című kötetből kiemeltünk: “hurrául kikeletnek nevezik - egy nyelv amelyet meg kell tanulni elfeledni”. Nos, Szilágyi Domokos ezt a búcsút 1969-es verseskönyvében véglegesen megvalósította.
A “trópusokról” viszont, a képalkotási hagyományokat folytató, illetve avantgarde bátorsággal megújító eszközökről nem mondott le. Költészetjátékához is hű maradt. A Fagyöngyben (1971) például Palocsay Zsigmonddal szövetkezett, s ebben a páros-kötetben a hívó- és válasz-versekkel úgy álltak olvasóik elé, hogy még a tartalomjegyzékben sem tüntették fel szerzőségüket. De nem csupán e rébusz révén érdemli figyelmünket a verseskönyv, hanem néhány kiemelkedő költeménnyel, és azzal a móddal, ahogyan az embert és a természetet felváltva beszélteti. Szilágyi Domokos csúfolkodva szól egy idejemúlt költészet naiv természetimádatáról, de fájlalja a véglegesnek tudott elszakadást a természettől. A természet Szilágyi számára nem lehet már idill - éppúgy lét-probléma, sors-probléma, mintha önmagáról vagy a társadalomról szólna. Érdemes egymás mellé állítani, e költői szemléletváltozást példázva, Horváth Imre kétségtelenül gondolati feszültséget is hordozó négysorosát, a Megölt madárt és egy Szilágyi Domokos-részletet A fogalmazás kaptatóin című versből. Horváth Imre úgy kelt gondolati asszociációt, hogy nem lép ki lényegében a természeti kép keretei közül: “Felrepült és elérte végzetét. / Most lehúzzák csodált, gyors szárnyai. / De holtan is mintha repülne még ... / Ki látta őt gyorsabban szállani?!” Szilágyi, harminc évvel később, a “tudatsíkok közötti vibrálást” (Hankiss Elemér kifejezése) sokkal több prózaisággal, a beszélt nyelvhez, egyúttal pedig a tudomány nyelvéhez is szándékosan közelítve valósítja meg, kétségbevonhatatlan lírai erővel:
Itt fekszik a madár, véglegesen kiterjesztett szárnnyal.
Alany és állítmány fesztávolságát méregetem;
középpont: az a vércsöpp, a megalvadt,
s nincs az istennek az a heparinja, hogy segítne rajta.
Egy új kor költészete ez, mely úgy tagadja előzményeit, hogy magába építi őket.
JÁTÉK - HALÁLLAL
Az új verseket is tartalmazó, de gyűjteményes jellegű Sajtóértekezlet (1972) után az utolsó, még Szilágyi Domokos életében megjelent verskötet, a Felezőidő (1974) szinte csupa játék, kellemkedés, stiláris bravúr (Weöres Sándor Psychéjét juttatja eszünkbe). Alaposabban elemezve az egyes verseket, illetve a kötet szerkezetét, rátalálunk az érdemi magyarázatra. “Ó, békélést e jaj-tekén!” - halljuk a költő segélykiáltását, amely egyben válasz a Búcsú a trópusoktól komoly játékosságához szokott olvasó kérdéseire-kételyeire. Aki nem bújhat el a más s a maga fájdalma elől, s aki már elviselhetetlennek érzi a szenvedést, az keresi itt a látszatnyugalmat, a pillanatnyi feloldódást, a szerelem “védőszárnyai” alatt. E világfelejtető, önfelejtő játék közben egy-egy gúnyos fintor jelzi, hogy a próbálkozás eleve reménytelen: legfeljebb rokokó fordulatok születhetnek belőle, de nem a megváltó harmónia. Ám udvarló vers-e például Az orrbavágás elmarad? Amelyben ilyen strófát találunk:
Most aztán, hogy nagyot nőttem,
már csak lejtő lejt előttem,
kikövezik a miértek,
sok-sok közöny, némi érdek;
nem mintha én válaszolnék -:
sok kérdéssel tartozom még
- őszi fának levele -
indulóban lefele.
Címem, rímem, ím, egy szálig
égi kérdőjellé válik.
A könnyed-behízelgő fordulatokat elárulják a csengő-bongó rímeknek ellentmondó ironikus-önironikus kitételek. A költő ragaszkodik a játékhoz, néha már egyetlen menedékének érzi. A tiszteletlenül-szilágyisan megszólított Istent így kérleli a Belémhalni című versében:
... ... ... ... ... ... ... . 
hagyj továbbra játszanom,
bár lehet, hogy léha, talmi.
Hagyj magamba belémhalni.
Az ismétlődő, pontosabban megszakítatlan, az időnkénti kórházi ápolással sem gyógyítható betegség évei már ezek. Az Öregek könyve (1976) is lényegében ennek a lírai lecsapódása. A halál-motívum egyre gyakrabban tűnik fel az utolsó két-három esztendő verseiben, s a korábban is kimutatható halál-játék egyre inkább elveszíti játék jellegét. Illetve, ha költeménybe fogalmazódik, őrzi Szilágyi Domokos művészi egyéniségét, vonzódását a groteszkhez, e XX. századközepi-századvégi kor oly találó szemlélet- és kifejezésmódjához. S miközben személyes sorsa egyre reménytelenebb, nem süpped bele a betegség, az emberi sors taglalásába, hanem mind keményebb hangon - néha vörösmartys, adys keserűséggel, átkozódással - szól nemcsak az emberiség, de szűkebb közössége múltjáról, jelenéről, jövőjéről is. Sajátos és egyetemes eddig sem zárta ki egymást a költészetében, most azonban a sajátosnak mintha a korábbinál nagyobb szerepet juttatna.
“A nagy Idő játszik velem” - panaszolja, ismétli a posztumusz kötetbe (Tengerparti lakodalom, 1978) került s az onnan még kimaradt versekben. Megírja Circumdederuntját is - de megpróbál újra meg újra játszani életet. Az 1976 augusztusából fennmaradt töredékben élet, szerelem, halál, poézis, muzsika vívja érte a nagy csatát. Bizakodónak éppen nem mondható ez a töredék voltában is teljes Szilágyi Domokos-szöveg, ám elfogadja, tiszta öntudattal, a létet. 1976 novemberében aztán megtagadta az utolsó verssorokat (“Vagyok. És ez is valami.”). Visszatért egy előző strófa kételyéhez, s tragikus módon megválaszolta.
Lettem, hogy legyek
végtére
ország-világnak
cégére;
ki tudja, ilyen
cég ér-e
bármit is - járjunk
végére.
A kortárs biztos benne, hogy Szilágyi Domokosnak ez volt a legindokolatlanabb kérdésfeltevése. Nem a betegségtől megkínzott és a saját kezével megrövidített-lezárt életről van most már szó. Hanem az életműről, arról a “cégről”, amely a magyar lírában rangot, nem is akármilyen rangot jelent.
A kortárs hiszi, hogy az utókor sem fog másképpen ítélni.
KÁNTOR LAJOS

ÁLOM A REPÜLŐTÉREN
1962

TIZENNYOLC MILLIÓ
Tizennyolc millió pár kéz rakja egymásra serényen
a holnapok tégláit.
Tizennyolc millió kézpár
húz új s új emeleteket
a mára -
föl egészen a csillagködökig.
Tizennyolc millió!
Gépkocsi volánjára simul,
csirázó búza fölé formál nyugodt eget,
fejtőkalapácsot markol,
szövőgép orsóit igazítja hasznos rendbe,
könyv lapjait zizegteti
tizennyolc millió kéz.
Tizennyolc millió tenyér
szorul egyetlen ököllé,
s lesújt nyomorra, háborúra.
Tizennyolcmillió kéz
rakja egymásra serényen
a holnapok tégláit.
Tizennyolc millió kéz
húz új s új emeleteket
a mára -
föl egészen a csillagködökig -
s mert egy a cél,
a kérges kezek munkájának egy a célja,
tizennyolc millió kéz tevékenységét
hangolja egybe
az okos agy:
a párt.

MEGÁRADT A NAGYVÍZ
Megáradt a nagyvíz,
engem magával visz,
magával visz, nem hagy,
messzeségben mosdat.
Mosdat messzeségben,
a sós levegőben,
fürdet heves napon,
fürdet hűvös fagyon.
Fürdet tengerekben,
jövendő években,
elmúlt századokban,
ahol csak dolgom van,
ahol csak dolgom volt,
hol a szívem élt, halt,
ahol sírtam kínban,
kacagtam örömben -
Megáradt a nagyvíz,
engem a hátán visz,
bajtársat, barátot
mindenütt találok,
minden földön küzdőt,
ki lelkében őrzött
reményt, hitet, harcot,
ki gyilkolt kudarcot,
ki józan jövőért
ad verejtéket, vért -
ez nem enged engem
félúton pihennem -
Megáradt a nagyvíz,
föláradt az égig,
csillagot körülfoly,
engem a hátán hord,
úgy nyugtat, hogy száguld,
száguld velem mából
zengő jövendőbe,
hogy szívem fürössze
ózon holnapokban -
hogy tudjam: dolgom van,
s tudjam, minden percben
tudjam, mit kell tennem.
1961

VIDÁM SIRATÓ
Aj, sötét lépcsőház,
aj, nyirkos falak,
aj, proli penész,
aj, burzsuj lakat,
aj, víztelen vízcsap,
vizes ágynemű,
aj, te sírós ajtó,
idegköszörű,
aj, te dohos pince,
élő rothadás,
te rothadó élet,
hunyorgó parázs,
aj, sötét lépcsőház,
aj, nyirkos falak,
aj, proli penész,
aj, burzsuj lakat,
nyugodj az időben,
a nagy temetőben,
míg emléked elvásik -
a fölnemtámadásig.
1860

IUS PRIMAE NOCTIS
Nád-erdő közepén tavirózsák
- nád-szablyák, csillagtalan víz-ágy -
Jönnek, parancsra tárva testük öblét,
lehajtott lelkű, mosolytalan menyecskék,
illattalan virág-árnyak - -
járják a villogó szemű nádast,
álmaimban, összeszorított ajakkal,
mellükön tejfehér teleholddal.
Tapogatják szőrös-kezű rémek,
pókhasúak ölelik őket,
vérbő tokák nyakukra folynak,
kan-agyarak vállukba marnak,
göcsörtös térdek térdüket nyomják,
zsíros fülek nyelik fájdalmuk hangját,
szemük szirmait tövises szemek tépik,
fejük rózsaként hajol földig,
kedvük temetődik rögök alá
- hol van, ki kínjukat kiáltaná?
Fénytelén ágyékukat sugárral simítani
hol a Nap? hol vagytok, szerelem csillagai?
Nád-erdő közepén tavirózsák
- nád-szablyák, csillagtalan víz-ágy -
Jönnek, parancsra tárva testük öblét,
lehajtott lelkű, mosolytalan menyecskék,
álmaimban jönnek lengő sorban,
arcukon keserű ráncok csokorban,
méhük sunyító bánattal terhes -
nyújtják kezüket századok szürkés
ködén át, ajkuk szótalan jajjal,
villog vértelen gyötrődés-habbal,
nyugtukat nem lelik a földben,
szívüket forgatják szívemben,
nyelvem pattogzik, agyam elforr,
s vér fakad tejes liliomokból -
1960

SZERELEM
Megismertem a holnapot:
terád hasonlított,
terád, miránk -
lobogott
és nyugodt volt, mint a láng,
- s mint a mi éjszakánk,
amelyen megéreztük forró
és röpítő és egybeforró
embersorsunkat, a szerelmet,
- én azt, hogy hiába ölellek,
te azt, hogy hiába ölelsz,
ha nincsen más, csak ez a perc,
hogyha mögötte meg nem érzed
és meg nem érzem az egészet,
a szilárd anyagot,
ami vagy és ami vagyok,
és ami egy törvénybe fog
bolygókkal és liliomokkal,
tó méhében a teleholddal,
vérrel, háborúval, örömmel,
mindennel, ami volt az ember,
és ami most s amivé válik,
s amit születéstől halálig
sejt és tud és tesz,
mit hozzáad a léthez,
hogy életté váljék, hogy a rend
kormányozza a végtelent,
az értelem, amely szavak
nélkül is szól, és sejtet sejtre rak
agyunkban -
a holnapról akartam szólni,
a holnapról, mely már valódi,
mert fölismert s el nem téveszthető,
tiszta, elérhető,
mint a friss levegő -
igen, a holnapról akartam szólni,
s szóltam a szerelemről, szerelmünkről, hiszen
ő éreztette meg velem,
milyen lesz:
szívem szelídítette a boldogsághoz, rendhez -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - 
és akkor, amint ránk hajnalodott,
megpihent bennünk - új csókra gyűjtve erejét -
a csók.
1961

KÉT VIRÁGÉNEK
1
az mezőket járom
járok csak parázson
az pázsitot megyem
megyek omló vízen
az erdőket lépem
lépek levegőben
az sziklákat járom
járok csak parázson
az mezőket járom
járok könnyhulláson
én violám innen
elüldözött Engem
1960

2
jobb árokban hálnom
valamint kutyának
ríván éjjel hűvösét
orcámra borulván
csillaggal mardosván
jonhomat a magas ég
hogysem ily kegyetlen
kegyessel feküdnöm
ki önnön kínjaival
öregbíti kínom
kitől kínoztatnom
szűnik csak a halállal
1959

MIFELÉNK
Itt sose csitul el az utca,
reggelig jár a villamos,
olykor elsurran egy-egy taxi -
a csönd felénk elég zajos.
És elég fényes a sötétség:
akár olvasni is lehet.
(Ezt jelképnek is veheti,
ki szereti a jelképeket.)
Itt sose csitul el az utca,
itt sosem alszik ki a fény:
Három műszakban él az élet.
Nem rossz itt lakni, mifelénk.
1961

ŐSZ
Tövist virágzik az idő,
mázsás ködöt a levegő,
légüres bánatok lebegnek,
szállanak, zuhannak, leesnek.
Avar hullámzik, bokámat
nyaldossa, szívemig fölárad
- ősz, te szilaj, te szomorú,
kegyelmes szívbéli háború,
add, hogy a szemem szép tágra,
kerekedjél a világra,
s legyen a szavam oly könnyű
s oly éles, mint a tavaszi fű.
1960

BŰNÖM: A SZÉPSÉG
Ha valami gyönyörűség ér
- szép könyv, szép festmény, szép zene -,
mindig úgy érzem: szólni kéne,
hogy kiáltani kellene,
nyomaszt a bűn - s a versíráshoz
ez ad szívet, agyat, erőt -:
hogy hibámból vagy bárhogy is,
de eltitkolom mások előtt,
hogy nemcsak nekem van jogom rá,
nem szép a szép, ha csak magam
gyönyörködöm benne - - mi cél ja,
mi értelme, mi haszna van
a fénynek, hogyha véka rejti,
a virágnak, ha télikert
börtönében él eldugottan,
a dalnak, ha nem hallja meg
senki; - nyomaszt a bűntudat,
s ő késztet arra, hogy legyek
antenna, melyen át a szépség
eljut hozzátok, emberek.
1957

ÉPÍTŐK
Az építők a fény fiai.
Repülőgépen száll el a tavasz
a város fölött,
s leszórja a megújulás
zöld röpcéduláit:
ráakadnak az ágakra,
minden szem őket olvassa,
őket terjeszti minden száj.
Az építők
a maguk módján agitálnak.
Dicséretüket zengi ezer meg ezer új lakó.
És ez nemcsak az ő dicséretük.
Az építők a fény fiai,
s a fény anyja a tavasz.
Mindkettő a családért küzd,
mint jó rokonokhoz illik.
1961

KAZÁNKOVÁCS
Irigyellek, kazánkovács:
ezt a vaskos nyugalmat,
amelyre a panasz, a vád,
a bosszú sunyítva hallgat;
ezt az üstdob-mellet,
ezt a boa-pár-bicepszet,
súlyos szerénységedet,
mellyel holnapjaidat dicsekszed;
a feketén izzó szem-parazsat,
mely gyilkos lángra lobban
arra, aki zavarni akar
munkádban: a forradalomban.
És szeretném, kazánkovács,
ha meglelné dalomban
ritmusát a kalapács,
s ha te vezetnéd a tollam.
1961

VERS VILLON SZÉPASSZONYAIHOZ
Az Állomás utca Kolozsvárt
ha nem is épp az állomás,
de a vasút mellett van. Izzó
délután jártam ott, parázs
fények hulltak; jobboldalon,
a betonkerítés mögött
mozdony állott: szelíd-puha
füstpamacsokat pöfögött,
s a mozdonyon egy nő: haja
kontyban, blúza-szoknyája kék;
figyeltem, amint reátette
az indítókarra kezét,
s az utcára nézett s leszólt
egy vénembernek: - No, öreg,
nem jön kezelni a féket?
	- Hát
kezelnék mást is! - s nevetett
mindkettő - - ennyi, azután
a mozdony rándult, s ott se volt,
- és eszembe jutottatok
ti, hajdani szépasszonyok:
Flóra, Archippa, Thaisz, Ekhó,
s te, szép apáca, Héloise,
s fene tudja, kicsoda még,
akit százszor, ezerszer is
dalba foglaltak mesterek
s dilettánsok, új s régvaló
trubadúrok, sóhajtva, hogy:
Hova lett a tavalyi hó?!
Fütyülök rád, tavalyi hó!
s rátok, márványkeblek-karok:
egy arcért, mely koromtól mocskos,
karért, mely olajtól ragyog;
fütyülök rád, tavalyi hó!
s erkély, suttogás, méla kín,
lovag, ki évekig mereng
úrnője messze bájain,
fütyülök rád, tavalyi hó!
és ő is így tesz, jól tudom,
hogy ő is így tesz: az a nő,
az a nő ott a mozdonyon,
ha ugyan az eszébe jutsz,
amíg két vidám szó között
oly gonddal s szeretettel nézi
a síneket, mint a jövőt.
1959

GLÉZOSZ BESZÉDE
- Igen, kém vagyok, jó urak,
de sokkal titoktalanabb,
mint gondolnák, s éppen ezért
sokkal veszélyesebb: a félt
hatalom ügynöke vagyok,
és ez a hatalom nagyobb,
mint börtönök, ítéletek -
a neve: lelkiismeret:
egy országé, népé, amely
- kérdezetlen - bennem felel
önöknek -: igen, kém vagyok:
én láttam a szezám-magot
ropogtató koldust, a sár
fiát, erdők vadjainál
vadabbul üldözöttet; és
láttam a síró, csorba kést,
amellyel Pireuszban a
kikötőmunkás vacsora-
kenyérkaréját szeli le;
és én láttam a kötelet,
a kötelet, mellyel magán
hajtja végre az utcalány
a nyomor ítéletét; láttam
este, a fáradt félhomályban
parázsló szemeket, amíg
a sztrájk követelményeit
vitatják tüzesen a dokk-
munkások; az olajbogyót
ebédelő pásztort, aki,
fittyet hányva a gyönyörű
bukolikáknak, rekedt
hangon az isteneket
Hádészba kívánja, láttam én;
s láttam a rothadó reményt
a munkanélküli komor
arcán; s láttam, mint vándorol
a paraszt drachmája idegen
bankokba - pedig gyermeke
ruhája fügefalevél;
és láttam a fehér
suhanású kocsikat, ó,
e gondtalanul illanó
csodákat, melyeknek penész
szegélyezi útját, s merész
úrvezetőjük daliás
testébe beállna a frász,
ha látná, amint föllobog
az útszéli rongyosok
szeme, hogyha utána néz - -
igen, urak, ez az egész:
egy ország gondjából fakad
énbennem minden gondolat,
mert nagy az én bűnöm: nyitott
szemmel járok - ha szabad vagyok - -
s hunyt-szeműek közt aki lát:
bizony, hogy kém az! Pereat!
1959. július 22.

KERESETVETŐK
Nénikék, zsenge-friss szüzek,
koros férfiak, kisfiúk
emelgetik a kezüket,
érintik mellük, homlokuk;
sokszor látom, villamoson,
buszban vagy az apostolok
lován közlekedve, szirom
vagy kóró-kezek, táncotok,
Dávid táncának kései
és elsatnyult változatát;
s közben a szemek kései
meghasogatnak, túlvilág
kék paplana, angyali ég:
hátha mutatnál valamit:
üdvözültek szép életét
vagy csak belőle valamit,
mi odaát vár ... - Nénikék,
koros férfiak, friss szüzek,
iskolás gyerekek,
miért táncoltatjátok kezetek?
Nyugdíj kéne? több fizetés?
szerelem? vigasz? jobb jegyek?
szelíd szavak? bő étkezés?
- urambocsá - jó verseket
kívántok? - - Megürül az ég,
a földre szállnak kincsei,
és, nézzétek csak, angyalék
szárnyukat, ím, levetkezik:
ez a jámbor őrangyal itt
óvónő - égi hivatal! -
s ez a harsonás valaki
egy szimfonikus zenekar
tagja - s így tovább, így tovább -
földközelbe kerül a menny,
és földre száll a túlvilág
és föld alá a félelem,
és önműködő gépsorok
gyártják már az üdvözülést -
- nénikék, koros férfiak,
ebben hinni, az sem kevés,
sőt, azt hiszem, több ... Kezetek
még járja táncát lankadón,
de Istennél is istenebb
az evilági hatalom,
amely lehetővé teszi,
hogy találkozhassunk mi még
a nem is olyan távoli
paradicsomban, férfiak,
friss szüzek, virág-szavúak,
kisfiúk, hajlott nénikék.
1961

KOCSMAI ÖREGEK
Úgy elüldögélnek
egy deci cujka mellett,
békésen szopogatják,
mint csecsemő a mellet;
nem sietnek - nekik már
semmi sem sietős,
a halál legkevésbé. -
Nyugodtak, mint az ősz.
Úgy elüldögélnek
egy deci cujka mellett,
békésen szopogatják,
mint csecsemő a mellet;
tegnapjaik sokulnak,
fogynak holnapjaik,
a hold veszti ezüstjét,
a nap már nem vakít.
Úgy elüldögélnek
egy deci cujka mellett,
békésen szopogatják,
mint csecsemő a mellet;
unokáik a Holdba
készülnek - földbe ők.
A buszban helyüket
átadják csitri nők.
Úgy elüldögélnek
egy deci cujka mellett,
békésen szopogatják,
mint csecsemő a mellet;
viráguk virága:
nyüzsgő lányok, fiúk:
világuk világa:
fátylas szembogaruk.
Úgy elüldögélnek
egy deci cujka mellett,
békésen szopogatják,
mint csecsemő a mellet;
majd kászálódnak lassan,
megcsillan hajuk hava -
szuszogva fizetnek,
s elballagnak haza.
1961

VERS A VIT-RŐL
Híradóban láttam a bécsi
VIT megnyitója: a román
küldöttség hórát rop, vígan
nótázva járja fiú-lány,
egy világot fog át e kör,
harsog az élet himnusza,
húzza, húzza a zenekar
s a zenekar élén Ruha,
vonó vijjog, robban a föld
és robban az ég a szilaj
kedvtől, szárnyra kel az öröm
a hegedű hangjaival,
táncol minden dimenzió,
s prágaiak, londoniak
tenyere csattog, egybeforr
a hang Moszkva fiainak,
New York küldötteinek
és Afrika feketéinek
harsány dalával, zeng a táj,
ritmust lüktet minden ideg,
minden szív dobbanása és
minden élet értelme itt
tüntet, követel: a jövő
dús békéje itt születik,
és a nagy tánc, a holnapé,
amelyhez - cifrázd, járd ki, láb! -
majd a világűr hegedűse
húzza tüzes talpunk alá.
1958

NYÁR
Hajadon füzek, búzabóbiták -
csupa illat és virág a világ,
csupa mosoly és csupa kedv, csupa
libegés: lányokon selyemruha -
	emitt a pipacsok:
	piros kis pamacsok,
	amott, az ég alatt
	pisze szellő szalad,
	a felhő szétszakad,
	s látszik egy kék falat
égbolt - alatta sirül el a nyár,
s pacsirtaszóval frissen kiabál:
	- Én játszom ugyan,
		de ti
	vegyetek komolyan.
1959

ŐSZI TÁJ
	reszketnek a szélben a fák
őszi világ	őszi világ
	szerelmüket vesztik a fák
őszi világ	őszi világ
	szerelmet vall ma az avar
őszi vihar	őszi vihar
	a csók úgy is teremt ha fáj
őszi világ	szép őszi táj
1960

JÓREGGELT
- Jóreggelt, harmat! -
csicsereg,
- jóreggelt! - surrog a
fecske-sereg.
- Jóreggelt, napfény! -
sugaraival
versenyt ragyog a
fecskeraj.
- Jóreggelt! - a folyó
így csobog,
fodrai szökdellő
daktilusok.
- Jóreggelt, hársak! -
aranyát
bontja a bimbó
s a világ.
- Jó reggelt, méhek! -
Zümmög a
válasz: - Munkára!
rövid a nap!
- Jóreggelt, mező! -
traktorok
friss hangja hozza az
új napot.
- Jóreggelt, fecskék!
tovatűnt
az éjjel; - mi újság?
- Építünk.
1960

ŐSZ
A vízben karcsú, sík halak
fejük leszegve siklanak,
s a részeg szókat mormoló,
maga elől futó folyót
bambán nézegetik halott
éjjeleken a csillagok,
mint iddogáló öregek
az üres borosüveget.
1958

ANYÓKÁK ŐSZI BÚCSÚJA
Anyókák őszi búcsúja -
tavasz nekik az ősz is,
a lombhullás rügyfakadás,
és nap süt, ha esőzik.
Aztán csillogni kezd a táj,
akár az ő hajuk,
s megindulnak a fehér vízen
fekete, lusta hajók.
1961

BÚCSÚ
Kicsit ijedten integettél,
mint akit veszély fenyeget,
s ott maradtam, hogy hiányodban
fölfedezhessem lényeged.
1958

A SZOMSZÉD ASZTALNÁL
ül egy szép kislány
a szép kislányokat persze nem lehet leírni
nem is szabad és nem is érdemes
a szép kislányok mindig a szomszéd asztalnál ülnek
pocsék fiatalemberekkel
s ettől bosszantóan még szebbek
de ez a kislány egyedül
ül és én is egyedül ülök
és
és semmi több
borzasztó hogy én sosem ülök a szomszéd asztalnál
1959

ÖREGURAK
Csak sétálnak, csak motyognak,
megreccsennek, roskadoznak.
Léptük nyomán fű se nő már,
a számukra nincsen nő már.
Valaki unott varázsló
kávéaljból, hunyt parázsból
meg avarból meg zavarból,
salátából, tejszínhabból
kotyvasztotta össze őket.
Csámcsognak és töpörödnek.
1961

PÖRPATVAR
Magadnak aki könnyű voltál,
miért vagy súly a nyakamon?
Ezt a mázsás ürességet
lerázni, hol a hatalom?
1981

TAVASZI SZÉL
Tavaszi szél világot áraszt,
világom, virágom,
a bánat szeme szikra-száraz,
virágom, világom,
felhőnyi kedvek ha hömpölyögnek,
asszonyhasak ha gömbölyödnek,
te vagy a ludas, tavaszi szél.
1961

KÁVÉHÁZBAN
Három nő.
Az egyiknek a haja kontyban.
A másikon szürke kabát.
A harmadik szép.
1981

MÁRCIUS
Korrekt sugarak nyargalásznak,
jeléül a tavaszi láznak,
s hiába ijesztget még téllel
egy-egy komoly
felhőgomoly:
a Nap már meg nem orrol.
Ő is hallott az evolúcióról.
1959

NAPIPARANCS TAVASSZAL
Kikerics,
napsugarat sikeríts!
Kikerics,
a gondokból kikeríts!
Kikerics,
örömöket ikeríts!
1960

MÁRCIUS
Foga van a napnak,
fényei harapnak,
jussa van a földnek:
füvet, rügyet, zöldet!
Tükrén a folyónak
habokból hajóhad:
tengertüzű víztánc;
mosolyog egy kislány,
s az ibolya ég alatt
ibolyántúli örömök izzanak.
1959

GAGARIN
Akkor az űr
lehunyta szemét,
mint csók közben a lányok -
1961

ÁKOS, A FESTŐ
Ákos, a festő, festvén festeget
női testeket, langyos esteket,
borjúfeneket, férfiköldököt,
nyálzó ködöt s ökröt a köd mögött,
és nénikét, akin a rékli kék,
és bácsikát, ki épp így szól: Mi kék’?
és orrcimpát, melyből kiáll a szőr,
és Júliát, ki atyját kéri: Sir!
és kunyhócskát az erdő közepén,
melybe a vaddisznó húgyozni mén,
s kebleket, melyeken kenet remeg,
s kerekeket, melyek kenetlenek,
és vízesést, amelyen víz esik,
és kis tavat, amelynek vize sík,
s haragos fenyvest, ózondús lehűt,
és ventillátort, mely nyáron lehűt,
de télen nem melegít, s pázsitot,
többféle virág s féreg ásít ott,
szerelmespárt, mely mélán andalog,
s kutyás fiút, ki mondja: Randa dogg!
s fiús kutyát s fiútlan özvegyet,
s tisztességben elaggott, ősz legyet - -
de én aszondom: kiskutya legyek,
ha kiskutyám a sarki köveket
nem írja különb képekkel tele,
méghozzá eredeti módon!
1959

A BETEG
Mióta ismerem, állandóan beteg.
Ölbetett kézzel ül, csupa parázs
panasz az élete, hogy ah, ah! nem dolgozhat -
a betegségnél csak egy lenne rosszabb
számára: a gyógyulás.
1961

VERS EMBERBARÁT BARÁTOMNAK
Tudom, hogy az emberiségnek élsz,
a Holnapnak (egyszóval: nem a mának) -
de mondd: ez indok arra, hogy
adósa maradj fűnek-fának?
1961

A MISZTIKUS
Szemed átrévül, szobor-arcod
ihletten fintorog a Rosszra,
szent ködben nemzed versedet -
én azt hiszem, hogy teneked
a kislányod is gólya hozta.
1961

NARKÓZIS
Valami mindig csak adódik -
persze, hogy adódik. Ha más
nem, hát ilyen kényelmes, olcsó
és gyáva önmegnyugtatás.
1961

NAP
Kisütött a nap.
Pompás.
Költők írhatnak róla.
És egyéb haszna is van.
1961

ÁLOM A REPÜLŐTÉREN
Szerelmes versek a szabadsághoz
1
(INVOKÁCIÓ)
Kedvesem
úgy kínlódom a szavakkal
úgy kínlódom hogy kimondjalak
kimondjalak hogy közelebb kerülj hozzám
mert nélküled vak vagyok és néma és süket
nélküled lélegzeni sem tudok
nélküled olyan az élet
mint a szerelem nélküli csók
annyira elképzelhetetlen
mint a mozgás nélküli anyag
kedvesem
segíts hogy kimondjalak
Kedvesem
úgy kínlódom a szavakkal
úgy kínlódom hogy kimondjalak
kimondjalak mert ezzel is közelebb kerülsz hozzám
hozzám láncolnak a szavak is
mert a te neved az értelem
általad ébred magára a tudatos anyag
általad ébred magára az Osztály
mert minden tettének célja s oka
te vagy
kedvesem
segíts hogy kimondjalak
2
Kedvesem
én annyit kerestelek
annyit kerestelek
hogy már majdnem elfeledtem emberül élni
annyit kerestelek
hogy lelkemre bütykösödött a bánat
annyit kerestelek
hogy kezdtem elveszíteni a hitet önmagamban
lépteid nyomát
kutattam kiégett szemmel
borzongó fasorokban
felhők csücskében
künn a harctereken
és benn a gázkamrákban
a te neved véstem az akasztófák gerendáiba is
mert tudtam hogy újjászülsz
hogy megtalálsz
mert megtalállak
Kedvesem
annyit kerestelek
hogy már majdnem elfeledtem örülni
mint a mindig-éhes gyermek
annyit kerestelek
hogy megköszönjem neked
a legszebb legtisztább szerelmet
3
(AZ ISMERETLEN KATONA)
Hadd szóljak neked az ismeretlen katonáról.
Szinaján történt.
A szerpentinen, egyik forduló után
egyszer csak ott álltam a sír,
az ismeretlen katona sírja előtt.
Vannak ünnepi sírok:
ez hétköznapi volt.
Mert az ismeretlen katona holta után is szerény.
Meghalt 1918-ban.
Ennyit lehet megtudni róla.
De én láttam az ismeretlen katonát!
Nem tudom, milyen szeme volt,
mert már nem volt szeme.
Nem tudom, szőke volt-e vagy barna,
mert már nem volt haja.
Nem tudom, milyen volt, amikor búsult, amikor mosolygott,
mert arcáról leborotválta a húst egy repeszdarab.
Nem tudom, izmos volt-e a karja,
mert már karja se volt.
De azt tudom, hogy öt éhes gyerek sírt utána
és egy koravén fiatalasszony
és egy rokkant szemű öregember
és egy fogatlan öregasszony.
Én láttam az ismeretlen katonát!
És tudom, hogy a szemét
az ismert tábornok ette meg vacsorára,
és combcsontjáról az ágyúgyáros rágta le a húst,
és máját roston sütötték meg a hadügyminiszter úrnak.
És hallottam az ismeretlen katona hangját.
Ezt mondta:
Szívesen halnék meg még egyszer
egy háborúban a háború ellen.
Én hallottam az ismeretlen katona hangját!
És szégyelltem magam.
4
Az örömöt
te hódítottad vissza nekem
te hoztad napfényre a föld alól
és mellém adtad
hogy tápláljon
hogy tápláljam
az öröm bánatot eszik
az öröm téged szolgál
és engem
és a szépet
s mindent ami igaz
az örömöt
te hódítottad vissza nekem
te oltottad ereimbe
a Kilencediket
		a vér-szimfóniát
te adtad meg
a nélkülözhetetlent
a munka örömét
hogy okos kezem alatt
mosolyra igazítsa arcát a világ
5
Most távoli földrészekről szólok neked
kedvesem
távoli emberekről
kiknek lelkét a szolgaság
és testét kikezdte a rák
lepra tüdővész malária
kik együtt kelnek együtt feküsznek
az éhséggel
kiknek életét kikezdte a nyomor
de hű maradt hozzájuk a reménység
kikkel el akarják feledtetni négyszögletes-lelkűek
hogy mi az ember
de hű maradt hozzájuk a reménység
kik bíznak benned mint anyjukban sem bíztak
mert anyjuknál is több vagy
Távoli földrészek
távoli emberek kiáltását
hozza a rádió
az újság
az esti szél
halld meg őket kedvesem
halld meg
és szeresd őket
csak úgy lehetsz enyém
ha mindenkié vagy
6
(DIADALÍV)
Diadalívet építek neked
békéből
űrhajókból
gyermekek mosolyából
jókedv-rügyekből
atomreaktorokból
szárnyas értelemből
a naplemente vér-aranyából
az ölelésből
a születésből
a legyőzött halálból
a magány halálából
gyáraink füstjéből
a sarló-kalapácsból
ötszirmú csillagomból
diadalívet építek neked
diadalívet építesz nekem
7
(ÁLOM A REPÜLŐTÉREN)
Ó, repülés!
most milyen földiek, milyen közeliek, milyen ismerősek
a várakozó, ezüst hasú gépcsodák,
szelídek és türelmesek és győzelmesek -
mikor alájuk bukik a világ,
csíkká zsugorodik a beton-kifutó, jómagam bogárnyivá, e pohár
sör harmatcsöppé,
eggyé válunk mi itt, mindannyian, mint ahogy egyek is vagyunk,
öröktől fogva s mindörökké -
én és te és ez a fűcsomó és a trolibusz és a korlátnál álldogáló
kíváncsiak,
ismerős szemmel mosolygunk egymásra, magára ismer bennünk az anyag
s a vágy, a vágyunk, mely a szárnyaló gépek nyomán röpül lankadatlan,
hogy mindent belásson, ami az íves égbolt alatt s fölött feszül,
sustorog s eggyé ötvöződik békét akaró tüzes indulatban - -
Ó, repülés!
röpülünk mi is, kedvesem -: te, aki megszerettél s én, aki
úgy lettem ember, hogy beléd tudtam szeretni,
s velünk száll minden, ami a szívünkhöz, az álmainkhoz tud igazodni,
benépesítjük az engedelmes űrt, mosolyaink kezes bolygókon sétálnak,
felhők országútján menetelünk, és - nem álom ez - a ma
a holnapba árad
- végtelenbe a véges - -
nem álom ez, kedvesem,
s ha álom: sosem létezett ennél valóságosabb,
oly igaz, mintahogy itt vagyok, itt vagy, oly igaz, mint a csókod,
a szavad,
szavad, mely erőt adott akkor is, mikor a jövőn kívül semmim se volt,
szavad, piros csillag-szavad, mely biztatón szívem fölé hajolt - -
Ó, repülés!
Ó kedvesem, hadd álmodjam végig e zengő életet veled
s ezt a percet -
most meghallhatom, meghallhatod, ha éber szívvel figyeled,
a molekulák koccanását s a Mars, a Hold, a Vénusz üzenetét -
fönn gép köröz,
a béke kék fölszínét hasítja, nekünk küldi üdvözletét,
te tudod, hogy a béke is végtelen, mint az emberben az akarat,
végtelen a béke, mint - én hiszem ezt - végtelen a legmagasabb
fokon szervezett anyag - -
Ó, repülés,
hadd álmodjalak tovább, s hadd álmodjam tovább,
kedvesem, magunkat,
amint nézzük az érkező-induló gép-galambokat,
s összekoccintjuk poharunkat.
1961

SOROK A SZABADSÁGRÓL
Patrice Lumumba emlékének
Eluard versét olvasom
Ha már idő előtt meg kell haljon az ember
Úgy kell hogy a költők járjanak legelöl
mintha csak rólad írta volna
bekapcsolom a rádiót
Moszkvában tüntetnek
Párizsban tüntetnek
Londonban tüntetnek
Berlinben tüntetnek
a te neved visszhangzik minden hullámhosszon
a te nevedtől visszhangzik a világűr
mert tenger kiaszhat sivataggá
és búzamező csontmezővé
és mosoly sírássá
éhséggé az öröm
gyilkolni is lehet
gyilkolni is lehet az ostobáknak
kik nem értik hogy ők halnak meg minden halállal
de én előbb elhiszem hogy a Nap forog a Föld körül
mint azt hogy a szabadságot
meg lehet ölni egy nép szívében
a szabadságot nem fogja golyó
mert a szabadság testtelen
a szabadságon nem fog átok
mert a szabadság értelem
se kötél se korbács se méreg se máglya
nem olthatja ki a fényt az emberek szeméből
ez a fény tovább világít a halál után is
szemeddé vált kiszúrt szemed helyett
halálodból ezért tanul
életet
mindenki akinek a szabadság szívügye -
1961

KATONATEMETŐ
Egy szántó meg egy repülőtér között
zúzódik meg a dísztelen
katonatemető
csöndesen mint két mosoly között
az emlékezés
Asszonyok keserve
anyák keserve
fiak keserve évek múltán is idetalál
erre száll mint a felhők
melyek nagy súlyos könnyekkel öntözik
a halál ellen lázadó füveket
S mint akinek a boldogság
ölébe hullt
s nem tud mit kezdeni vele
gyámoltalanul issza a föld
sok eső után az első napsugarakat
Mert fáj az öröm is
fájnak a sugarak
amint elömölnek a besüppedt sírokon
fájnak a csontok a föld alatt
fáj ha csírázik a mag
fáj az anyának az élet
melyet világra hoz
Egy szántó meg egy repülőtér között
húzódik meg e dísztelen
katonatemető
A teremtő gyász merít itt erőt
a holtak erejéből
a teremtő gyász merít itt erőt
azoktól akik golyók között
kínok rácsai között
szívet görnyesztő halálok között
emlékezni tudtak az ismerős jövőre
amelyért fegyvert fogtak
(ó nincs nagyobb kín mint fegyverrel teremteni békét
és nincs drágább béke mint amely vérben született)
Egy szántó meg egy repülőtér között
szunnyad e dísztelen
katonatemető
ezek a besüppedt sírok
küldik világhódító útjára a békét
hirdetve hogy nincs halál csak meghalás van
1960

FRANCIA REPÜLŐ TUNISZ FÖLÖTT
zuhan a Föld
kusza rajzai
elsimulnak
kétezer méterről
kétezerötszázról
háromezerről
minden elsimul:
szétszaggatott sínek
romok
hullák
könny
üvöltés
kétezer méterről
kétezerötszázról
háromezerről
elsimulnak a kusza rajzok
mértani rendbe sorakoznak a pontok
minden pont egy halál
városok
halál rombuszai
utcák
halál párhuzamosai
óvóhelyek
halál sokszögei
- Jean-Pierre Lenoir
mondd föl szépen a halál geometriáját -
készültél?!
(Jean-Pierre Lenoir
ha jó jegyet akarsz
ne gondolkozz!)
A kicsike szőke hajat
nagy kék szemet
könnyű nyári ruhát viselt
félénk se volt
csók közben ezüsthangok buggyantak elő torkából
nem kért hogy vegyem el
én se szóltam
tán jobb is így
mért fájjon valakinek ha meghalok
AKAROM HOGY FÁJJON VALAKINEK
A HALÁLOM!
kinek fog fájni!
senkinek
- Jean-Pierre Lenoir
közeledik a célpont
csak nyugalom
hűvös agy
tiszta szem
(Jean-Pierre Lenoir,
most változz géppé
hiszen az a foglalkozásod)
kinek fog fájni
mama neked se fáj már
azt mondják itt vagy a közelemben
nem igaz
n e m   i g a z
N E M   I G A Z !
- Jean-Pierre Lenoir
most szépen kioldani
(Jean-Pierre Lenoir
most
szépen
most
most - -)
kilenc Junkers jött
aztán még kilenc
és még kilenc
a Föld mindent lerázott magáról
a házakat
az utcákat
az utcán játszadozó gyerekeket
a gyerekek szüleit
a szülők csitító szavát
szó-szilánkok röpködtek-hulltak a romok közé
Marianne copfos feje gurult a köveken
hogy bömböl ez a Junkers
hogy kerültem bele
hogy bömböl ez a Junkers
az ember a saját gondolatait se hallja
tán épp ezért bömböl így
hogy
kerültem bele - - -
- Bravó Jean-Pierre Lenoir
bravó Jean-Pierre Lenoir
bravó Jean-Pierre Lenoir
(Ügyes vagy Jean-Pierre Lenoir
nézd hogy gurul Marianne copfos feje)
zuhan a Föld
mértani rendben sorakoznak
bombatölcsérek
romok
hullák
jajok
ADIEU MARIANNE
zuhan a Föld
úristen
vagy én zuhanok
és ő kerül egyre magasabbra?!
1961

A FESTŐ HALÁLA
te is megszöktél ecsetek
színek fények vásznak elől
amint tárggyá váltál
alakjuk vesztik számodra a tárgyak
idomtalan idomok.
suhannak kilobbant szemed előtt
üres nyomod kong az utcakövön
barátod az árnyékoknak előreköszön
keresd majd föl a festők külön poklát
adj enni az éhenhalt Derkovitsnak
megmosdatnak
talán zene is szól majd
anyókák mondják: milyen szép temetés
adjon az Isten nekünk is ilyet
kislányok tág szemében könny leszel
asszonyok arcán riadt rémület leszel
egy darabig még szerves fájdalom leszel
hát hadd gyászoljuk egy percig halálodban halálunk
jó most sírni egy kicsit
és aztán jó elfeledni a halált
a tieddel a magunkét is
és jó újra fölfedezni az életet
a magunkéval a tied is
a fényt amelyet számunkra loptál
a színt amelyet számunkra loptál
a mozdulatot amelyet számunkra loptál
a mosolyt amelyet számunkra loptál
a mámort amelyet számunkra loptál
a józanságot amelyet számunkra loptál
az igent amelyet számunkra loptál
a nemet amelyet számunkra loptál
a hitet amelyet számunkra loptál
(hiszen Prométheusz vagy te is)
boldog orgazdák hadd vegyük át
s a vágyat kiszólni ki-nem-szólt szavaid
	lépni lépetlen-maradt lépéseid
	mosolyogni kialudt mosolyaid
s oly súlyos életűvé válni mint te
	hiszen
halál után már haláltalan az ember
1960

HALÁL ÁRNYÉKA
Rekviem
1
Sínek hasítanak sivítva országok vérző húsába mint fába a fűrész
vonító vonatok vonszolják vérző testemet
	vérző testünket
	országok vérző testén át
nyolc ló vagy negyvennyolc ember vagy százötven deportált

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

hova tűntél méh-zümmögésű gyermekkor
	napfény
	hullám-csobogás
		mind megszöktetek
lepkék akik illatos rést hasítottatok a sugaras levegőbe
	a szem is alig tudott utolérni benneteket
kövek akik nem ütöttek senkit
madarak akik nem szállottak hullák szemére
almák csorduló pirosa
éretlen egres fanyar zöldje
sár amely körülölelte a bokát és simogatta és csókolta
nyári utcák szállongó pora
			- nagy szürke szomorú madár -
lombok hajkoronája hajbókolt hajnalonta
barackok aranya csilingelt mint csikó nyakában a csengő
szilvák kékje feleselt derűsen az égbolt kék derűjével
s az emberke aki mindezt magába szívta hogy emberként is érezze ízét

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

nyolc ló vagy negyvennyolc ember vagy százötven deportált
százötven senki akit vár a csattogó fogú ismeretlen
százötven tikkadt torok
százötven kiszáradt gyomor
százötven őrültté borzolt idegrendszer
százötven szomjas tüdő mely öklendezi a rab levegőt
százötven elaszott hát amelyre sziszegve vár a korbács
százötven eltompult barkó amelynek kibányászták már az ólmot
százötven agyú borzadály
Sínek hasítanak sivítva országok vérző húsába mint fába a fűrész
vonító vonatok vonszolják vérző testemet
	vérző testünket
	országok vérző testén át
nyolc ló vagy negyvennyolc ember vagy százötven deportált
százötven fogoly féreg akit egy csizma eltapos
százötven fogoly féreg
és százezer
és millió
millió - - - - - -
2
Végtelenné öregbíti a perceket órákat nappalokat éjjeleket
a kín -
itt élsz
	- hát élsz-e mondd -
		felsőbbrendű szögesdrótok között
az őrtornyokból felsőbbrendű gépfegyverek vigyázzák lépteid
és felsőbbrendű vérebek vicsorítják rád ínyüket
neved nincs
tárgy vagy csupán
karodon a leltári szám -
tárgy vagy
	csíkos huzattal
beszélni tudsz ugyan de nem tanácsos
és nem tanácsos hallgatni sem
és nem tanácsos aludni nem tanácsos virrasztani
nem tanácsos enni nem tanácsos éhezni
nem tanácsos robotolni nem tanácsos kibújni a munka alól
nem tanácsos betegnek lenni
nem tanácsos egészségesnek lenni
nem tanácsos járni
nem tanácsos helyben ülni
nem tanácsos megszökni nem tanácsos maradni
nem tanácsos tűrni nem tanácsos lázadni
nem tanácsos gondolkodni sírni nevetni
nem tanácsos meglátni társad cafatokban lógó húsát
nem tanácsos félrefordulni égre bámulni szemed földre sütni
nem tanácsos sajnálni akit hideg vízzel locsolnak a havon
nem tanácsos sajnálni akit élve eltemettek
nem tanácsos sajnálni akit élve megégettek
nem tanácsos részt venni
nem tanácsos közömbösnek maradni
nem tanácsos élni
nem tanácsos meghalni - -
Hát ez vagy
itt vagy
fényévekre mindattól amit valaha úgy hívtál: élet
délceg egyenruhában sétál körülötted a kibérelt halál
szokd meg hát
szokd meg
mint megszoktad régen a kifényesedett fenekű nadrágot
fakó nyakkendőt kajlácska kalapot
evés közben olvasott újságot
ujjadon a karikagyűrűt
feleséged apró zsörtölődéseit
azt hogy kirúgtak állásodból
		s térdig lejártad lábad a mindennapiért
szokd meg mint nappal a fényt éjszaka a sötétséget
a zajt a csöndet az alvást ébrenlétet
pulzusod lüktetését
a hideg vacsorát
s a legborzasztóbb az hogy megszokod
3
AZ ŐZ-SZEMŰ LÁNY
Ezer urnában szertehordva
mindenhol vannak hamvaink
               (Ismeretlen költőnő)
Szerettem egy őz-szemű lányt,
a haja: dióbarna láng,
medencéjén fény-gyerekek
hancúroztak és visongáltak -
olyan volt, mint egy üdítő
pihentető, érett vasárnap.
Szerettem egy őz-szemű lányt,
a Tiergartenben fagylaltot ettünk,
s a Kuznyeckij Moszton söröztünk,
sétáltunk a Cişmigiu-kertben
és csókolóztunk és nevettünk,
s a Svábhegyen, a kisded szélben
szomjas szemmel néztünk az eltűnt
felhők után -
			új felhők jöttek,
az ég olyan lett, mint egy
elborult tekintet,
és többé nem nevettünk.
Szerettem egy őz-szemű lányt,
a haja: dióbarna láng,
még most is éget, ha a távol
barna dombjairól felém int,
és szól az akác illatából,
s zubog az idő, mint a vérünk.
Szerettem egy őz-szemű lányt,
ki eltűnt, mint a szelíd felleg,
és én hiába szólítom,
mert a felhők sosem felelnek,
hisz nem ismerik a szerelmet,
csak a szerelem érzi őket,
mint a vadászfegyvert megérzik
a virág-lábú, bátor őzek.
Szerettem egy őz-szemű lányt,
ki tovaillant, mint az őzek
- fák közt iramló barna láng -,
s én vártam, vártam, vártam, félszeg
félsszel, fürkésztem elborult
kedvvel a halott, szomorú
ösvényt -
		És érkezett egy urna,
s benne egy maréknyi hamu.
4
AZ ÖREGEK
Őrjöngő napsugarak hullnak tikkadt, sápadt hajszálaikra,
ágyékukból kiaszott az élet, szívükben kiszikkadt a szikra,
állanak, mintha szélütötten, az összecsukló sínek mellett,
fáradtak ütni vagy üttetni, meghalni vagy kérni kegyelmet,
szemük törékeny fészket rak a megtörött fénylombokon,
kezük a levegőt mutatja, a levegő is fájdalom,
mint a vízből kihúzott halnak, mely kifordított életét
tátogja a közömbös égre, amely immár nem néki ég;
állanak, mintha szélütötten, nézik a nyüzsgést, idegen
tükrű tekintettel; lábuk kábán szunnyad a köveken,
a cipő félretaposott és félretaposott a lélek,
poros lett, suta és fakó, gubbaszt bennük élettelen -
haláltalan közönnyel, mint a föld alá ásott értelem;
csak állanak, a földet nézik, nem bátrak már és nem is félnek -
csak állanak a sínek mellett, bénán, szinte szélütötten,
mint fecskék ha sunyi hálóba ütődnek gyanútlan röptükben;
így vesztegelnek vakvágányon kivénhedt, keshedt mozdonyok,
így ácsorognak kiürített városban tétlen házsorok,
így gunnyasztanak bombázáskor a tépett fák, a mit-sem-értők,
így vár a sebesült, ha arca lelógó hús s nem lát a vértől,
így ül óvóhelyen az asszony, kinek férje meghalt a fronton,
így ül üregében a szem, ha napokig nem ülte álom,
a csillag, ha elhagyta fénye; az ég, ha kékje széttörött;
a Föld, ha akasztó-hurokká fonódtak derűs délkörök,
a Nap, hogyha bombázó-rajjá vált a békés bolygósereg -
az ág, hogyha csóktalan őszön a lomb szótlanul lepereg,
s meghal a zöld, s haldoklik már a piros, sárga, a lila -
csak állanak, néznek a töltés vigyorgó kavicsaira - -
5
LÁZADÁS
- hát mutasd meg, hogy nem igaz,
azértsem igaz, sose volt,
hogy az élet megdöglik, és
nem igaz, hogy halott a holt,
nem igaz, nem, nem, sose volt,
hogy csupasz seb vagy, vakított
szem, lefogott kéz, szótlan
szolga, ki sután tűri sótlan
sorsát;
		mutasd meg: nem igaz,
hogy kutyakorbácsra születtél,
s hogy beléd marjon a veszett tél,
s a felhő higanyt záporozzon
fejedre, s hogy sose maradjon
estére annyi csöpp erőd,
hogy lerúgd a rongy facipőt;
hát mutasd meg, hogy nem igaz,
hogy elintézhet egy süket
legyintés; hogy nem számítasz
annyit, mint a tetű, az eb.
a félrelökött csizmatalp;
mutasd meg, hogy a kínt, a jajt
torkon tudod ragadni, és,
ha egyebet nem, hát merész,
szabad halált vívhatsz e rab
életre, melyben mindened
elorozták, s szíven harap,
mint a macska a madarat,
a kivetkőzött indulat;
döntsd le vérgőzös istenek
sziszegő-szuronyú szobrait,
mutasd, mutasd meg, hogy amíg
ereidben vér vánszorog,
idegeiden fájdalom,
nem hagyod, azértsem hagyod
az ezerfejű gyalázatot
sértetlen trónolni a rom-
halmazon, melyet épített;
mutasd, mutasd meg, hogy tied
az erő, bátorság, az ész,
hogy a jövő magad vagy, és
a jövő nem hal meg soha,
mutasd meg hát, hogy te vagy a
gyilkos szolgák kemény ura
s bírája: ítélj - intenek
a vérben pácolt tetemek,
a falhoz vágott csecsemők,
a meddővé tett, drága nők
és a kiherélt férfiak
s hány vértől végtelen pillanat - 
- mennyi halott, mennyi halott
szellemhangja üvölt, susog - - -
acél bátorítást (s vigaszt,
ha kell), ez ad, hogy megmutasd -
hát mutasd meg, hogy nem igaz,
azértsem igaz, sose volt,
hogy az élet megdöglik, és
nem igaz, hogy halott a holt -
6
ESŐ
Összevont szemöldökű felhők sorakoznak csatarendben
hunyt szemű ég alatt megfullad a csönd
megfullad a zaj
megfullad a lapuló tábor
a hajlott hátú barakkok a földet nézik komoran mint aki nem érti
	hogy került ide mit keres itt mikor lesz vége -
- csordulj haragos eső
csordulj végig letarolt koponyánkon
csordulj haragos eső
csordulj végig pofonokkal szántott arcunkon
csordulj haragos eső
csorogj le ványadt vállunkon
bordáktól csíkos mellkasunkon
gyámoltalan gerincünkön
csordulj haragos eső
áztasd nyöszörgő hasunkat
áztasd rajtunk a fagyos simogatású inget
sűrű éhségtől növesztett fájdalmainkat szétmaszatolt emlékeinket
áztasd a ragadós álmokat az enyv-ízű alázatot -
hunyt szemű ég alatt megfullad a csönd megfullad a zsivaj
megfullad a lapuló tábor -
- csordulj, haragos eső!
villanj, villám!
ess! üss! dörögj! vágj! zúzz! szabadíts!
7
ALTATÓDAL RUDOLF HOESSNEK
Aludj, aludj, szép sasfiókom,
aludd csak az igazak álmát.
Baglyok vigyázzanak szemedre,
lelked csípjék szuronyos bolhák.
	Csíjja, tente, csicsíjja.
Álmodj horogkeresztes álmot,
halálhörgés vájjon füledbe,
arcodra kifolyt szem csurogjon,
aludj, vitézem, csíjja, tente.
	Csíjja, tente, csicsíjja.
Aludj, kis hős, kis Hoess, te kedves,
bűvöljön bátrak büszke álma.
Mások halála: lám, a pálma;
az alvilág tenéked áll ma.
	Csíjja, tente, csicsíjja.
Aludj, liliomok lovagja,
szüzek, árvák, özvegyek őre.
Aludd csak az igazak álmát,
s ne ébredj föl soha belőle.
	Csíjja, tente, csicsíjja.

8
HAJDAN eke nyomán hajoltunk a föld kitárt ölére,
pult mögött sürögtünk, esztergapadnál hámoztunk acélt,
főkönyv égignyúló számoszlopait mászta meg szemünk,
gyermeket nemzettünk, sztrájkoltunk béremelésért, gyülekezési jogért,
repülőgépről csodáltuk a bogárházú városokat,
szavaltunk, énekeltünk, sírtunk, verset írtunk,
gyaluval deszkát szelídítettünk, míg kezünk elvadult,
vertük az üllőt lihegő kalapáccsal, lovat csutakoltunk,
töltényt is gyártottunk, ha kellett, s nem tudtuk, hogy önmagunk ellen,
sorbaállottunk kenyérért, nem tudtuk, hogy az éhségnél is van borzalmasabb,
óvóhelyen tipródtunk, nem tudtuk, hogy a halálnál is van borzalmasabb,
halat árultunk gyűrött pénzért, élőfát öltünk, hogy mást melegítsen,
ruhát szőttünk lyukas könyökű kabátban,
képet festettünk éhomra, szombaton fröccsöt ittunk,
olykor elmentünk moziba, keresztelőre, temetésre -
még volt nevünk, hangunk, egünk, dalunk, kedvesünk, reményünk
	nyugodt halálra -
de szétloccsant a világ, mint koponya a puskatus alatt - -
itt megtanultuk: Jedem das seine! -
	csíkos a ruhánk, csíkos a lelkünk -
itt megtanultuk: Liebe zum Vaterlande! -
	szeresd a szögesdrótot, megvéd a betörőktől -
és megtanultuk: Sauberkeiti -
	tartsd tisztán a szemétdombot, mert asztalod -
és megtanultuk: Pünktlichkeit -
	gyakoroljuk a pontos halállt -
és megtanultuk: Gehorsamkeit! -
	halj meg engedelmesen, hogy mennybe juss -
és megtanultuk: Wahrhaftigkeit! -
	valld be őszintén, hogy tetszik neked itt -
és megtanultuk: Fleiss! -
	szívjuk szorgalmasan a ciánhidrogént -
és megtanultuk: Opfersinn! -
	szegény, éhező vérebeknek adj a combodból egy kicsi húst -
és megtanultuk: Arbeit macht frei! -
	- gyerünk, gyerünk, emeld, cipeld, izzadj, lihegj,
	gyerünk, mozogni, ez még élet, egyetlen, súlyos, ronda kegy,
	gyerünk - los! - görnyedj, nyögj, jajgass, üvölts, ha
	mersz vagy üss, ha tudsz,
mert itt a fő a Tisztaság, Pontosság
s az, hogy Ne Hazudj,
s Áldozatkészség, Szorgalom,
Sok Szép Honpolgári Erény,
Engedelmesség, ó, csodás, és a szívekben lángoló
Honszeretet -
	amíg lerogysz, tarkódról lesiklik a fény -
Es gibt nur einen Weg der Freiheit!!
	és megszabadít egy golyó.
9
At nobis, Pax alma, veni spicamque teneto,
perfluat et pomis candidus ante sinus.
                                                       (Tibullus)
	Nem szabadulsz
az üszkös napok kísértenek
	nem szabadulsz
hány halál halott int neked
	nem szabadulsz
álmodban nyögsz kiáltozol
	nem szabadulsz
soha e lidércnyomán alól
	nem szabadulsz
lelkeden bűzös átok tesped
	nem szabadulsz
nem feledhet elkínzott tested
	nem szabadulsz
csupa csont-bőr emlékeidtől
	nem szabadulsz
pokolban égett éveidtől
	nem szabadulsz
beléd süttettek visszajárnak
	nem szabadulsz
nem szabadulsz csak a halállal
	nem szabadulsz
viaskodsz tűnt kísértetekkel
	nem szabadulsz
- de izzó vád vagy élő fegyver
	Mennyi erő
pusztán az is hogy nem feledhetsz
	mennyi erő
e gyönyörű új küzdelemhez
	mennyi erő
hogy harcrakész vagy mindhalálig
	mennyi erő
hogy nincs halál amely megállít
	mennyi erő
hogy volt értelme jajnak kínnak
	mennyi erő
álmodni hús-vér álmainkat
1960

HIMNUSZ A HOLNAPHOZ
Fantasztikus oratórium
ELSŐ RÉSZ
Prológus
KÓRUS
	Füst
		füst
			füst
				füst
	füst festi feketére az eget
		házak gyúlnak
		gyárak gyúlnak
		iskolák gyúlnak
		emberek gyúlnak
	füst festi feketére az eget
SZAVALÓKÓRUS
	Ki ismeri föl Sztálingrád utcáit?
	Ki építi föl újra Guernicát?
	Ki támasztja föl Lidice halottait?
	Ki fizet meg Auschwitz kínjaiért?
KÓRUS
	Füst
		füst
			füst
				füst
	füst festi fekete az eget
SZAVALÓKÓRUS (NŐK)
Sírnak a magzatok, kik nem születhettek meg,
sírnak a csecsemők, akiket falhoz vertek -
KÓRUS
	Füst
		láng
			füst
				láng
az otthonunk ég
			a békénk
				hazánk!
SZAVALÓKÓRUS
		Ó, mennyi vér!
	Vér lepi el az utakat,
	vértől vöröslik az agyag
	és vértől síkos a fatörzs,
	ha fűre dőlsz: szűz vérbe dőlsz,
	orrodba ragad a szaga
	és elmédbe a borzalom,
	vértől csúszik az álmod,
	a vér leghűbb társad utadon,
	utadon, amely csupa rom,
	csupa rom, csupa pusztulás,
	csupa üszök és csupa csonk -
(fokozatosan halkul, aztán elhallgat)
	csupa rom, csupa pusztulás,
	csupa üszök és csupa csonk -
KÓRUS
	Vér
		füst
			vér
				láng
	ó béke!
		szép szabadság!
			nézz ránk!
	Fiaidnak te adj erőt,
	lebegő béke! szép remény!
	hogy újjászülessék a Föld!
	hogy szemünket fürdesse fény!
SZAVALÓKÓRUS (NŐK)
	Anyák, akik fiat sirattok -
FÉRFIAK
	Apák, akik fiat sirattok -
MIND
	Mindenki, aki sirat valakit -
EGY NŐI HANG
	- s ki ne siratna valakit? -
EGY FÉRFIHANG
	- ki ne siratna valakit? -
MIND
	tudjátok meg: erő a bánati is!
		ERŐ A BÁNAT IS!
NŐK
	A bánatot senki sem ölheti ki szívünkből -
FÉRFIAK
	senki sem ölheti ki szívünkből az erőt!
KÓRUS
		Erő a bánat is -
	senki sem ölheti ki szívünkből!
		Erő a bánat is -
	ne feledjetek semmit! Emlékezzetek!
	- - - - - - - - - - - - - - - - - - -
	Füst
		füst
			füst
				füst
	füst festi feketére az eget - - - - -

Bevezető
	(Lassan bejön a LÁNY)
FÉRFI BEMONDÓ
Itt jön a Lány. Egy lány a sok közül: olyan mint a többi. Nem szebb, nem csúnyább, nem bátrabb és nem félénkebb. Ő is remegve olvassa a harctéri jelentéseket: ő is félt, ő is vár valakit - apját, bátyját, vő- legényét.
NŐI BEMONDÓ
Ez itt a lány. Úgy élt, mint a többi. Mikor megszületett, akkor tört ki a béke: hadirokkantak vonultak az utcákon, az első háború rokkantjai, hogy tovább harcoljanak - egy karéj kenyérért.
FÉRFI BEMONDÓ
Mintha egy karéj kenyérrel - vagy egyáltalán akármivel - meg lehetne fizetni az elvesztett lábat, átlyukasztott tüdőt, levágott kezet.
NŐI BEMONDÓ
Így hát nem is fizették meg nekik semmivel.
FÉRFI BEMONDÓ
Ő (a Lány felé fordul) ekkor még kislány volt. Amikor nagylánnyá serdült, akkor történt, hogy tonnaszámra öntötték a tengerbe a búzát, kávét, kukoricát - egyesek. A többiek - többek - éhkoppon és reménységen éltek.
NŐI BEMONDÓ
Mikor őt először csókolták meg (a Lány felé fordul), Németországban könyvmáglyák gyúltak. Égett Marx és Thomas Mann, Heine és Malaparte, Nietzsche égette Engelset és Knut Hamsun Ossietzkyt. Azt hitték, hogy a szellemet égetik el, pedig csak a papír égett.
FÉRFI BEMONDÓ
Amikor őt (a Lány felé fordul) elhagyta első - örök! - szerelme, Spanyolországban partra szállott Franco, Hitler és Mussolini adta szárnyon. Ez volt a főpróba, a közelgő tragédia főpróbája.
NŐI BEMONDÓ
És rohantak az események. Az első szerelmet elfeledtette vele (a Lány felé fordul) a második; a spanyolországi szörnyűségeket pedig Ausztria, Csehszlovákia, Kína, Lengyelország sorsa.
FÉRFI BEMONDÓ
A második világháború.
NŐI BEMONDÓ
És ez történt itt is, a Lánnyal is, ami a legtöbb ilyen helyen: az eljegyzés estéje egyben búcsúeste is volt.
FÉRFI BEMONDÓ
S most íme, itt a Lány. Egy Lány a sok közül: olyan, mint a többi. Nem szebb, nem csúnyább, nem gyávább, nem bátorabb. És nem szerencsésebb.
NŐI BEMONDÓ
S az történt vele is, ami sok-sok egyszerű emberrel megtörténik nehéz időkben: nagy hőssé válnak.
FÉRFI BEMONDÓ
Mert nehéz időkben hősiesség véghezvinni olyan dolgokat is, amelyek máskor természetesek.
NŐI BEMONDÓ
Nehéz időkben hősiesség embernek megmaradni.

A búcsú
FÉRFI
Kedvesem.
LÁNY
Még tizenkét óra az élet.
ANYA
Ne gondoljatok erre.
LÁNY
Hideg van künn. És sötétség. És villognak a csillagok, úgy villognak, mint -
FÉRFI
Mint a szuronyok hegye.
ANYA
Mint a harmat! Nyáron, hajnalban, pirkadatkor, amikor legelőször csillan meg a napban ... a napban ...
FÉRFI
Mint a szuronyok hegye.
LÁNY
Még tizenkét óra az élet.
APA (belép két mankóval, fekete ruhában, amelyben eltemették; a mellén kitüntetések. A Férfihoz)
Hozzád jöttem, fiam.
ANYA
Ó - ó - istenem -
LÁNY
Apám!
APA (a Férfihoz)
Hozzád jöttem, fiam. Hogy megtanítsalak meghalni.
FÉRFI
Apa - apám -
APA
Meghalni is tanulni kell. Értelmesen meghalni sokkal nehezebb, mint értelmesen élni.
FÉRFI
De a kettő összefügg.
APA
Vigyázz: gyűlölöd a háborút - de a háború is gyűlöl téged. Erősebbnek kell lenned, mint ő.
ANYA (hangtalanul sír)
LÁNY
Apám - a te halálod -
APA
Az én halálom ostoba volt! Az életem is ostoba volt! Ostoba volt! (A Férfihoz) Téged figyelmeztetlek: vigyázz! Bosszulj meg! Újra élni már nem tudok. De meg tudok halni újra: benned. Vigyázz, mert nem magadban halsz meg. Nemcsak te halsz meg: mi mindnyájan meghalunk benned. Felelős vagy! Felelős vagy az értelmes halálunkért!
LÁNY
Értem, apám.
APA
Láss mindent és semmit ne feledj! Légy tanú! (A Lányhoz) És te - te légy az ő tanúja! (Lassan kimegy).
ANYA
Fiam ... lányom ... szülés helyett ... ölni tanultok ... (Lassan kimegy az Apa után).
LÁNY
Ölni is megtanulunk, ha muszáj.
FÉRFI (kiáltva)
Muszáj! (a Lányhoz) Tanúm leszel?
LÁNY
Tanúd leszek.
FÉRFI
Vigyázz. Tudod, hogy ők nem akarnak ... nem akarnak tanút.
LÁNY
Tudom.
FÉRFI
Keresni fogsz?
LÁNY
Keresni foglak.
FÉRFI
Hol?
LÁNY
Minden friss sírt végigkutatok érted. Európa minden friss sírját -
FÉRFI
Nem elég.
LÁNY
Keresni foglak minden szögesdrót mögött. Minden rombadőlt ház alatt.
FÉRFI
Nem elég!
LÁNY
A lövészárkokban. Az óvóhelyeken. Minden börtöncellában. A tenger fenekén. Minden gázkamrában. A krematóriumok füstjében. Az utolsó letaposott fűszálban. Minden sikolyban. Minden halálban!
FÉRFI
És látni fogsz.
LÁNY
És látni foglak. Mindent látni fogok!
FÉRFI
És semmit nem feledsz.
LÁNY
Semmit sem feledek!
FÉRFI
Tanúja leszel azoknak, akik nyomtalanul elégnek! Azoknak, akiknek ellensége minden felhő, minden porszem, minden kavics! Akikre rászabadították a fölbomló anyagot! Akik évekig, évtizedekig haldokolnak, és haldokolva születnek a fiaik, a fiaik fiai és az ő fiaik! Tanúja leszel a haldokló nemzedékeknek! Tanúja leszel Hirosimának!
LÁNY
Tanúja leszek.

A találkozás
	(Bejön a Férfi, tépetten, görnyedten, ősz halántékkal; megáll a szín közepén. - A jelenet végig - a Lány beléptéig - néma)
FÉRFI (mozdulatlanul áll)
BÍRÓ (talárban, fején föveggel; bejön, szótlanul odamegy a Férfihoz, és nyakába akaszt egy táblácskát, amelyen ez a fölirat áll: GYÚJTOGATÓ -; aztán megáll oldalt)
PAP (feketében; bejön; ugyanaz a játék; a tábla felirata: ISTENTAGADÓ)
EGY ÚR (frakkban, cilinderben; a Férfihoz lép, és nagy ötágú vörös csillagot tűz a mellére)
SS-LEGÉNY (hatágú sárga csillagot tűz a férfi mellére)
HADBÍRÓ (tiszti egyenruhában; HAZAÁRULÓ föliratú táblát akaszt a Férfi nyakába, aztán megáll mellette. A többiek oldalt, félkörben. A Hadbíró a Férfira, majd sorban a többiekre néz)
BÍRÓ (mikor a Hadbíró rápillant, fölmutat egy halálfejes táblácskát. Ugyanez a játék a többiekkel is; végül a Hadbíró is halált “mond”). (A szín most elsötétül, s néhány pillanat múlva ismét megvilágosodik. Mindenki eltűnt, csupán a Férfi maradt ott; a földön fekszik)
LÁNY (bejön, lassan a Férfihoz megy, halkan szólítja)
Kedvesem.
(Csönd)
Kedvesem!
(Szünet. Aztán)
A FÉRFI HANGJA (kívülről)
Kedvesem!
(Belép a Férfi, fiatalon, ahogy legelőször láttuk. Odamegy a halotthoz, lezárja a szemét, aztán kézen fogja a Lányt, és lassan elindul vele.)

MÁSODIK RÉSZ
	Hajnalodik.
Szeretem meglesni a hajnalt. Amolyan hatodik érzék működik bennem, amíg alszom: mint valami antenna, amely fölfogja az anyag üzenetét. Közelebb kerül hozzám a Föld, és közelebb kerülnek az égitestek. Elhelyezkedem a világban; elhelyezkedem az anyag megjelenési formái között; szolidaritást vállalok velük. Hajnalonként érzem, amint átfordul a Föld, hogy odatartson a Nap elé, hogy fölmutasson - mit tudom én, talán hogy dicsekedjék velem. Szeretem meglesni a hajnalt; szeretek fölébredni ilyenkor, hogy rajtakapjam azt a bizonyos hatodik érzéket; tudni, hogy utazom - utazom a Nap felé, három milliárd útitárssal. Szeretem a hajnalt.
Egy barátom mondta: a földi világ kicsinyített mása lett önmagának. Ez bizonyára azt jelenti, hogy nagy dolgok történnek a Földön. Az ember kicsinek érzi magát a nagyság árnyékában - a nagyságéban, melyet létrehoz. Ha szabad így mondanom: az ember felülről néz le önmagára.

Bevezető
	(Lassan bejön a Férfi)
NŐI BEMONDÓ
Itt jön a Férfi. Egy férfi a sok közül: nem erősebb és nem gyöngébb, nem hősebb és nem gyávább.
FÉRFI BEMONDÓ
Egy férfi, aki eddig egyre csak azt tanulta, hogyan kell túlélni, s aki végre eljutott oda, hogy élni is megtanulhat.
NŐI BEMONDÓ
Megtanult túlélni, és nem feledi soha, hogy ebbe a tanulásba mennyien belehaltak.
FÉRFI BEMONDÓ
Egy férfi, aki eljutott oda, hogy élni is megtanulhat. Aki tud élni, s ez azt jelenti: tud építeni. Aki hétköznapok fáradságos munkájával rakja egymásra egy új világ tégláit - sokadmagával, hiszen ő csak egy a sok közül. Így születnek szürke hétköznapokon új lakóházak, új gyárak, új városok; vad folyók megszelídülnek, és szolgálják az embert; hegyek tűnnek el az ember útjából, és mocsarak helyét búzamezők foglalják el. Így épült, szürke hétköznapok fáradságos munkájával, az űrhajó, amely felröpítette és visszahozta Gagarint.
NŐI BEMONDÓ
A hétköznapok szülnek hősöket és teremnek hőstetteket: mert az építés hétköznapjai. Hősök, hőstettek ezerszámra: a hősiesség társadalmi jelenséggé válik.
FÉRFI BEMONDÓ
Íme, itt a Férfi: egy férfi a sok közül - úgy is mondhatnám: egy hős a sok közül. De nem mondom így, mert megsértődik: nem tartja magát hősnek - hiszen ő is azt mondja: olyan, mint a többi. A hősiesség már-már észre sem vevődik - de ez nem jelenti azt, hogy nincs is.
NŐI BEMONDÓ
Egy a sokak közül, akik tudják, hogy - Fidel Castro szavaival - a jövőnkért csak gyermekeinknek vagyunk felelősek. És tudják, hogy ez milyen nagy felelősség.
FÉRFI BEMONDÓ
Íme, itt a férfi. Egy a sok közül; olyan, mint a többi: nem erősebb és nem gyöngébb, nem hősebb és nem gyávább.
NŐI BEMONDÓ
Egy a sok közül - és egy a sokkal. Ebben rejlik az ereje.

Újjászületés
LÁNY (csöndesen mosolyog)
Még hat hónap.
FÉRFI
Lány lesz.
LÁNY
Fiú lesz. Alig várom.
FÉRFI
Nem félsz?
LÁNY
Várom, nem érted? Alig várom.
FÉRFI
Kíváncsi vagyok, milyen leszel. Újjá fogsz születni.
LÁNY (szórakozottan)
Miből gondolod?
FÉRFI
Valahol azt olvastam, hogy csak azt a dolgot ismered meg valójában, amelyet képes vagy létrehozni te magad is, amelyet te magad is létrehozol. Azaz a megismerés nem puszta szemlélődés és spekuláció, hanem cselekvő folyamat. Nagyon banálisan hangzik, de bizonyára igaz, hogy az életet is akkor ismered meg valójában, ha életet hozol létre. Ezért mondom, hogy újjászületsz. Irigyellek.
LÁNY
Újjászületek. (Szilajon) Újjászületek! És újjászületik a világ! Más lesz a kenyér és más lesz a víz és más lesz a fény és újjászületnek a szavak és más lesz a magasság és más lesz a csók - minden igazabb lesz! Minden igazabb lesz! Igazabb és szebb!
FÉRFI
A világot is úgy ismerjük meg igazán, hogy újjáteremtjük - és közben újjászületünk mi is! Igen, valahogy így olvastam: megismerni annyi, mint együtt születni a megismerés tárgyával; a megismerés co-naissance - egyben újjászületés - renaissance - is.
(Szünet)
(Bejön az APA és az ANYA. Egy ideig csönd, aztán)
APA (a Férfihoz)
Akkor, emlékszem, fiam, akkor azért jöttem, hogy megtanítsalak meghalni - de azt hiszem, élni tanítottalak.
FÉRFI
Én is azt hiszem, apám.
APA
Értelmesen élni! Értelmesen élni! Te ezt már jobban tudod.
LÁNY
Ne sírj, anya. Látod, szülni is megtanulunk. Szülni és születni - újjászületni.
APA (a Lányhoz)
És megtanítod majd a fiadat -
FÉRFI
- a lányomat!
APA
- az unokámat is.
ANYA
Csak erre ... csak erre tanítsd ...
LÁNY
Még hat hónap (rámosolyog a Férfira) - az életig!
(Apa, Anya lassan el. Csönd. Aztán)

Kubai közjáték
	(Csöngetnek. A Férfi hátramegy, s rövidesen visszatér egy újsággal)
FÉRFI
Az újságot hozták. (Olvassa, fölnevet)
LÁNY
Van valami érdekes?
FÉRFI
Államosítanak Kubában. Népünnepély! Havannában egy téren fölravataloztak huszonhat koporsót - huszonhat amerikai céget ebrudaltak ki -, és odajárultak a gyászoló kubaiak, és érzékeny búcsút vettek ... Népünnepély! Képzeld csak el, mondjuk ...
(A szín hirtelen elsötétül, majd fokozatosan megvilágosodik. - Tér közepén hatalmas ravatal, rajta hatalmas koporsó, elborítják szalagos koszorúk, virágok; a ravatalon rengeteg gyertya ég. - Tömeg. Sokan komikus jelmezben, álarccal.)
FAGYLALTÁRUS
Fagylaltot tessék!
Finom ananászfagylaltot!
Ananászfagylalt, pisztáciafagylalt, datolyafagylalt, banánfagylalt, fügefagylalt!
Áldozzatok fagylaltot a megboldogult emlékének!
VIRÁGÁRUSLÁNY
Virágok! Egzotikus virágok! Trópusi virágok!
Orchideával kísérd utolsó útjára a megboldogultat!
Orchidea, magnólia, havannai dohányvirág, keserűmandulavirág, szekfűszegvirág!
KISFIÚ (a koszorúk szalagjáról olvassa)
Itt nyugszik a Tőke. Legyen az álma végtelen.
Ki szívja el immár szivarjainkat? - A vigasztalhatatlan dohánygyáriak.
A semmiből így lesz a semmi. - Egy gyászoló filozófus.
A cukornád			- szeressétek
sír a szélben:			kisangyalkák,
patrónusa			tartsátok meg,
elhunyott			kerubok. - -
					- Egy zokogó lelkű költő.
SZAKÁLLAS KATONA (jön, kezében puska, megáll a ravatal mellett)
KISFIÚ
Te mit csinálsz itt?
KATONA
Én szolgáltatom majd a sortüzet.
GYERMEKKAR (bevonul. A gyermekek fehér ruhácskákban, angyalszárnnyal; a karnagy őszhajú, pápaszemes, bajuszos angyal, fehér lepedőt - tógát - visel. A kórus megáll a ravatal előtt és énekli)
Megnyílt -
Megnyílt a mennyek kapuja,
a mennyek kapuja,
a mennyeké -
ó, fá-
ó, fáradt vándor, lépj be rajt,
ó, vándor, lépj be rajt
az Úr elé -
hol vol-
hol voltál eddig, hű fiam
hol voltál, hű fiam,
ó, hű fiam -
most te -
most temettettem el magam,
temettettem magam,
sajátmagam -
Requiiiiescaaaat in paaaace!
PAP (hosszú, félig fehér, félig fekete reverendában, fölötte zöld karinggel, melyre pipacsok vannak pingálva; a ravatal mellett föllép egy boroshordóra) Gyászoló feleim! (A beszéd közben többször elcsuklik a hangja; néha röviden és szakértelemmel fölzokog)
Gyászoló feleim! Utolsó útjára kísérjük, ím, a megboldogultat. Elhunyt a nagy férfiú, akit kisemmiztünk jogos tulajdonunkból! Szálljunk magunkba, és vizsgáljuk meg: helyesen cselekedtünk-e.
HANG A TÖMEGBŐL
De még mennyire!
PAP (feléje fordul)
Mennyei hang szólott belőled, gyászoló testvérem. (A koporsóhoz fordul) Itt alszik békén, csöndesen ő, a kedves halott. Meghalt, mert szeretett. Meghalt, mert szeretett! Szeretett enni, szeretett inni, szeretett jól élni. Szerette, hogy mások dolgozzanak helyette. Szerette a szépet; annyira szerette, hogy másnak nem is hagyott belőle ... És most ... meghalt ... mert ... szeretett ...
GYERMEKKAR
Requiiiescaaat in pa-, in pa-, inpaace!
KATONA (lő egyet a puskájából)
(A rezesbanda gyászindulóba kezd. Hirtelen megszólal egy harsona; a gyászinduló félbeszakad.)
GÁBRIEL ARKANGYAL (fölkapaszkodik a hordóra. Hosszú, fehér inget visel, a vállán libaszárny. Háromszor megfújja a harsonát.)
(A koporsó födele fölemelkedik - virágok, koszorúk hullnak -, s föltápászkodik egy kövér alak: fején óriási cilinder, orrán hatalmas napszemüveg, szájában húszcentis szivar; frakkjának szárnyai hosszan lelógnak a ravatalról kétoldalt; kezében égő gyertya.)
A MEGBOLDOGULT
How do you do! What’s the matter?
GÁBRIEL ARKANGYAL
Elérkezett a nagy nap, ó, tisztelt halott. Az ítélet napja, ó, tisztelt halott. The day of doom, oh, dead Sir. A harag napja, mint mondják, ó, tisztelt halott. Bocsánat az alkalmatlankodásért.
GYERMEKKAR (belevág a Dies irae-be)
Judex ergo cum sedebit,
Quidquid latet adparebit,
Nil inultum remanebit.
A MEGBOLDOGULT (a gyertyáról rágyújt a szivarra)
Oh, yeah! Na és?
GYERMEKKAR
Quid sum mister tunc dicturus?
A MEGBOLDOGULT
Kwid szám májzör tánk diktörösz?
GYERMEKKAR
Quem patronom rogaturus?
Cum vix justus sit securus.
	(Gábriel megfújja a harsonát, a tömeg megragadja a megboldogultat, és földobja a levegőbe, egyszer, kétszer, háromszor - harmadszorra nem esik vissza.)
	Az utópiák kora lassan lejár, mert az utópiák testet öltenek. Ma már nem nehéz elképzelni a holnapot - a kommunizmust, amely eljön, oly szükségszerűen és föltartóztathatatlanul, mint ahogy a fű kihajt tavasszal. Amikor eltűnik majd a különbség fizikai és szellemi munka között; amikor olyan óriási energiatartalékok fognak rendelkezésre állni, hogy a létfönntartás úgyszólván semmibe sem kerül: akkor lesz ideje az emberiségnek, hogy megkeresse és megtalálja a dolgok végső értelmét, a rendet kívül-belül; hogy föltárja a Föld minden titkát, ha már nincs földhöz kötve; hogy elinduljon a végtelenség és önmaga föltérképezésére.

Himnusz a békéhez
KÓRUS
Csöppentett méz aranya vagy,
a friss tej, friss fű illata,
szűz fény, szemet simogató,
szűz mosoly, szívet enyhítő,
te, öröm örök sugara!
SZAVALÓKÓRUS
Hidegben tűz és hűvösség melegben,
harcban megfáradtaknak pihentető varázs,
gondban bővelkedőknek te vagy megújulás,
csüggedés ellen gyógyír, szilárd szó kétely ellen -
KÓRUS
Mosolyából gyermekeknek
zúgásából vad vizeknek,
zsongásából halk egeknek
te szólsz -
erejében viharoknak,
viharában a csókoknak,
csókjaiban sugaraknak
te élsz
SZAVALÓKÓRUS (FÉRFIAK)
Szavad golyók süvítése nyomta el
	szíved szuronyok marcangolták
		te megmaradtál
szemed torkolattüzek vakították
	gáz kés kötél korbács lázadt ellened
		te megmaradtál
SZAVALÓKÓRUS (NŐK)
Te adsz értelmet a munkának,
a pihenésnek,
a te szavadra mozdulnak a gépek
s dologhoz látnak fürgén, engedelmesen,
a te hevedtől aszik el a bánat,
te nyitod meg a magasságot,
te csillogsz tárnák higgadt érceiben -
KÓRUS
Nélküled fénytelen a fény
nélküled fullasztó az árnyék
nélküled a szavak fölsebzik az ajkat
nélküled önmagát emészti el az öröm
nélküled halva születik a mozdulat -
Ó, te vezérelj,
te vezérelj
a holnap biztos útjaira -
a te neved
az újjászülető Föld
első szava - - -

SZERELMEK TÁNCA
1965

LÁTOMÁSOK
Profán himnusz
Vele küzdöttem, soha mással:
valósággal s nem látomással;
maradtam a pucér világnál:
szebb s csúnyább minden látomásnál,
és borzasztóbb és kedvesebb -
a megtestesült képzelet
maga. - Napjaim lopta a
nappallá növő éjszaka;
s hogy ne lehessek soha hűtlen:
írtam verseimet betűtlen,
vagy kértem, vagy oroztam boldog
rímül bárányfelleget, kormot;
röpülő talpam földre vitt,
hogy szívjam testem nedveit
onnan, a hasonlíthatatlan
- mert végtelen s kifogyhatatlan -
talajból; abból, mely fölött
fejnyi magasságban örök-
szép s új - mert egyre szabadabb -
munkáját végzi a gondolat.
Három milliárd koponya
s lencse- s hártya-rácsaira
kapaszkodó szem vad csodát,
téged néz epedőn, világ,
láthatatlan és látható,
nehézverejték-csordító,
kacérka ringyó: sohasem
adod magadat teljesen,
gondoskodsz - akaratlanul
is -, hogy maradjon valami új
(de mégis veled-született)
örökké; hús-vér-képzelet;
tested megunni hát soha
nem tudhatja ember fia.
Bár zsugorodnak sebesen -
csak részeid - magad sosem;
részeidre tágult szemünk
hiteti csalókán velünk,
hogy azzal, ha nagyobbodunk:
te kisebbedsz. Káprázatunk
- mint sok más bűnünk - megbocsátod,
és csak osztod áldásod-átkod
miránk - - énrám, ki, fiadul,
holtig csak tisztelni tanul
(beléd zárva, szent kaloda) -
s aki már eljutott oda,
hogy fáj is, vigasztal is az,
hogy versírás közben magamra hagysz.

VASÖNTŐK
Ugye, borzadsz, ha nézed őket?
Képzeld csak magadat oda!
Szemed a fény, bőröd a hő,
orrod a verejték szaga,
agyad marja a kábulat,
idegeid izzanak,
lebegsz s cammogsz itt egyidőben,
vonz és taszít ez az erő,
gravitációnál erősebb,
és magasságba röpítő:
elűz és fogva tart a hő -
Képzeld csak oda magadat!
Fölülnőne az öntudat
s az okos, acél akarat
mindezeken, s meglenne benned
az a fölényes biztonság, mely
e pokolbéli munkához kell,
hogy simán s hajszálpontosan
végezz minden mozdulatot,
teremtő légy e legvadabb
teremtésben - istennél is több,
mert: ember -, s maradna-e még
erőd, hogy örülj is a végén?
Mit szólsz? Mondd, mit szólsz?
				Hallgatok.
Hát százszor gondold meg magad,
százszor gondold meg, mielőtt
egy szót is leírsz róluk; százszor,
mielőtt ünnepled a hőst,
aki sav-tömény verítékben
fürdet minden áldott napot -
bontsd ki szívedben - legalább! -
nem-hervadó, tiszta virágod:
a vérvörös alázatot.

ESTE A TÖMBHÁZAKNÁL
Nagy házak kicsi árnyékában
lassúdadon lépdel a láb,
sebesen száll a lélek -
mert a lélek mozgásformája a vágy,
még akkor is, ha tilosba téved,
s önmagát hajkurássza vissza,
hogy hű lehess, mint a nyugtalanság,
s mint a nyugalom, tiszta.
Nagy házak kicsi árnyékában
a gond
fegyelmezetten gondolattá tömörül,
s követ ritmusosan
a lehajló est lombjaiban -
követ valakit,
ki fájón szereti,
s aki mégis örül,
hogy itt lehetett
köztetek, célszerű meszesgödrök,
		tervszerűtlen szerelmek,
nagy eszmék árnyékában -
		egy a kicsi emberek közül.

VÉR
Véremmé vörösül a világ,
kering szorgalmas ereimben.
Ezért kell tennem: ne csak értem,
hanem általam is keringjen.
Két évszám között - írtam, ettem,
dühöngtem, mosolyogtam, sírtam.
Lettem volna kérlelhetetlen -
- hagytok-e, élők? - Majd a sírban.

ÜNNEPEK
Legszebben a szerelmesek ünnepelnek:
meztelenül -
tüzes súlytalanságba öltözötten,
mint az űr
meghódítói - -
legszebben a szerelmesek ünnepelnek:
meztelenül.
Szerelmesek szép, meztelen, súlytalan ünnepeit
- ezt az értelmes csodát -,
szerelmesek szép, meztelen, súlytalan ünnepeit
kívánom neked is, világ.

LÁNYOK AZ AUTÓN
Mit tudnak annyit csivitelni?!
Gondtalanul, mint fecskék a villany-
huzalokon:
		- Hallotta, szomszédasszony,
		Fityeriék összevesztek a tegnap!
		Hej, az a Fityeri!
		Hej, az a Fityeriné!
Ugrálnak a szavak,
mint szöcskék magas fűben,
szökdécselnek a szemekben a fények,
kényesen, kecsesen,
és karcsú kacagások
villannak meg a levegőben,
mint sirályok a tenger fölött.
Mit tudnak annyit csivitelni?!
- Örök titok, örök titok:
csak ők tudják, az anyának valók,
kik telecsivitelnek
mosolygó kis lángokkal minden sarkot
s minden gondot születés-szülés-halál között -
Most férfit játszanak:
kezeslábasba bújtak,
mennek valahova -
tán árok-ásni, téglát adogatni -
Így, így kell ezt!
Megpaskolni az újszülött ház arcát,
körülsurrogni a téglarakást,
körültáncolni a földhányásokat
szivárványszín jókedvvel -
		Komolyabb ez a játék,
mint a rohamsisakosok öldöklő izzadása,
mert ölni nem vicc, de életet teremteni: ez igen!
		Ezt csinálja utánuk valaki!

TAVIRÓZSÁK
Duna-deltai jegyzetek
1
Szépségesen gubancolódnak,
erőlködik, hörög a csónak;
messzire lökte már a partot,
elöl evez az öreg Karpov,
én meg utána a szokatlan,
a verejtékes virradatban; -
- ó, gyönyörű alattomosság!
ó, marasztaló tavirózsák!
szépség s kín - ez a kenyerem?
Rímel rá vérző tenyerem.
2
Nádhegyre szúrva áll a nap,
a fény a mába költözött,
szivárványszínekre hasad
a világ dolgai között.
3
Csuka, koncér, harcsa tátog
csónak alján, a friss nádon,
reménydús konzerv-jelöltek
néma halhangon hörögnek;
vitamin, kalcium, foszfor -:
ez is végzet - -: a dobozból
tányérra kerülő halak
szótlan, szíven szólítanak;
mielőtt megenném őket,
méltányolom szempontjukat.
4
Polja dalolt. Mint ahogy
a virág illatozik.
Dal csiklandott engem is.
De hallgattam. Van ez így.
Három városi fiú
sem ért volna föl vele
evezésben. S a nótában
három izmos költő se.
5
Halszemek a csillagok.
Alvó tavirózsák
téged álmodnak, te szép
gubancos valóság.

SZÁMVETÉS
	Ha nem is jól, legalább nem megy rosszul sorom.
Van meleg vacsorám, van asszonyom, fiam, van pohár söröm.
S nem azért, mert divat, de én tudom s hiszem, hogy élni jó,
keresni helyünket: kivárni, míg kit-kit elhelyez pályáján a társadalmi
	gravitáció
- mint a bolygókat ama másik. -
		Néha már szinte seprűszakállú bölcs vagyok:
mindent értő s mindent megértő, nagyon okos s nagyon nyugodt -
de sohasem elégedett, soha, soha, s ez az, ami
torkom bizsergeti legjobb perceimben, kiáltani, kiáltani,
hogy én nem erre szerződtem, Élet elvtárs, családi körre, nem
	nyugalomra;
tizennyolc éves csodálatosságom nem ezt, nem amazt - mindent akart -:
nyugtalanságot, mert változást, örökkön-örökké, kívül-belül,
változást előre, országnyi, világnyi kínt, végigcsinálni hittel, emberül
ezt az ötven-hatvan esztendős műszakot, s szűz lélekkel adni át váltáskor
	a helyet,
mint még újabbnak az új, mint holnapnak a ma, megértésnek a meg nem
	értés, békének a fegyverek.
	Ha nem is jól van, legalább nem megy rosszul sorom.
Van meleg vacsorám, van asszonyom, fiam, van pohár söröm.
Volt, hogy kínlódni kellett; van, hogy kínlódni kell, hogy egyszer szűnjék
	a kín.
Voltam én is romantikus, míg tejfölösszájú; s az, hogy napjában
	egyszer nem ettem, s háromszor voltam éhes,
injekciózta amúgy sem vérszegény kedvem a verekedéshez -
mert eretnek vagyok, minden áleretnek rühellője - eretnek,
s nemcsak engem, de igazam is szeretik, akik szeretnek -;
s most én is, mint egykor ama Márton testvér: itt állok. - Itt vagyok,
hagyom, hogy izmaim-idegeim harapják a hétköznapok.
	Ha nem is jól, legalább nem megy rosszul sorom.
Van meleg vacsorám, van asszonyom, fiam, van pohár söröm.
Nem erre szerződtem?
		Nem.
			Jobbra szerződtünk mindannyian,
csak épp ki kell csikarni a jobbat - magunkban belül, és kívül is -,
	mert a boldogság aktív állapot, ez az egy titka van,
a boldogság is társadalmilag determinált - -
	Hát higgyük, hogy kezünk nyomán tapintható formát 
	öltenek a szavak, a szép szavak,
hogy: nyugtalanság, változás, fejlődés és megismerés, világ, béke, jövő -
s ha majd szervetlenné válik bennünk az indulat,
s léptünk nyomán a fű kinő is, az is javunkra nő.

ORVOSNŐ
Tűsarkú cipőben tipeg
az igazán-nem-tűsarkú köveken,
j ó n a p o t o k  csapata közepette.
Kíséri hatezer élet,
kísérti hatezer halál -
pehelynyi lelken mázsás felelősség.
Este, a városban
megiszik velem egy feketét.
Hatezer gondtól merő seb.
Ülünk szótlanul. Ikrek vagyunk,
hiszen elveink egyidősek.
Fizetni verssel fizetek.
Fájdalmas pénznem - nem is érték
talán - -: csak úgy ér valamit,
ha nem én tukmálom. Ha  k é r t é k.
Gondok munkává sűrűsödnek bennem,
s ha tennem kell, hát nem nyugalomért;
s a ma miatt elégedettnek lennem
s elégedetlennek a holnapért.

FOGYTÁN PAPÍROM
Fogytán papírom,
ezt a verset hát gépbe írom,
két példányban egyenest.
Fogytán türelmem.
Ős konyha-szellem
leng körül. Már untatni kezd.
Versemből nem lesz sárgarépa,
se kenyér, se tej,
se robogó, se űrrakéta,
se zrí, se dörej.
Agyamba több fér,
mint a rímszótárba,
badar szóért, bölcsért
szomszédba nem megyek.
Én azt akarom,
hogy ha leírom ezt: felhő -
rímeljenek rá maguk a fellegek.

FELNŐTTEK
Nyelvünk sós szavakat izzad,
bőrünk alatt versmirigyek.
Végtelen láncban egymásba nyílnak
a fény ajtai: a szemek.
Ha záporrá riad a felhő,
észre se veszi tán, de felnő;
mert földről szállt, és földre ért:
felelős a gyökerekért:
Csak az hazudik, aki hallgat,
az ismer viszketeg nyugalmat,
és kinyomja az igazságot,
akár a mérges pattanást.
Nem a fény vakít: a sötétség,
eggyé születődzik a kétség,
hajnallá ível a reménység,
mint a kakaskukorékolás.
Nyelvünk sós szavakat izzad,
homokká őröljük agyunk,
unokáink gyúrnak belőle pogácsát,
frissen sült Napot.

ŰRHAJÓSOK
Csak hálózsák ugyan, de űrhajóshacukának is beillenék,
s bár viselője héthónapos csupán, a hasonlathoz bőven elég
e kor, e szép kor, melyben a gőgicsélés a legillőbb ige -
űrhajós-hálózsákban indul fiam az álmok csillagködeibe.
S itt újra szimbólumokba botlom, mint akármerre, ha elindulok.
Mert szimbolikus minden rügy és minden rakéta, jelképesek
	a hernyótalpas traktorok,
a neonhomlokú mozik, melyek láttán az embernek
	mozi-lakni-kedve támad,
szimbolikusak az emelőrudak, a nikkelezett gyermekágyak -
minden többet jelent, mint ami; a jelen jövővel vemhes,
s ez ad erőt mindannyiunknak a sietséghez s a türelemhez.
Csak hálózsák ugyan, de űrhajóshacukának is beillenék,
amelyben fiam alszik, a kezeslábas, villámzáras öltözék.
Húsz év múlva talán a Marsról fog lesajnálni engem s a többi
	leendő öreget
- mert igazukat ritkán tudják elnézéssel párosítni a csipájuk-nyitó
	gyerekek -,
de fő, hogy igazuk volt, van, s lesz.
				- Gyerünk tovább, világ, gyerünk
				tovább, fiam,
pipáld le apádat, fütyülj rá, aki istene van,
ami nekem sok, neked közel se legyen elég -
és ez lesz életemben a legboldogabb vereség.

NEM ÁLDOK, ÉS NEM ÁTKOZOK
Áldjam, átkozzam az ölelést,
mely negyedszázada
életet adott? - Az okozatnak
hiába a szava
oka ellen vagy oka mellett.
Lám, idő sincs rá semmi:
van elég ügy, melyben alperesnek
vagy fölperesnek kell lenni.
Türelmetlenkedik a tett:
mi másban, ha nem benne
boldogulunk? Nincs oly korán,
mely kicsit későn ne lenne.
Nem áldok, és nem átkozok.
Nem bízhatom a fej
vagy írás-játékra magunkat,
s nem feledhetem el
naponta újuló hitünk
naponta új hittel hinnem:
hogy halálunkat, emberek,
kikerüljük széles ívben.

FÉNNYEL CSOBOGÓ SZOBÁBAN
Fénnyel csobogó szobában:
nem születtem vak vacokban,
nem izzadtam kánikulát,
havat-szelet nem vacogtam;
volt apámnak elég pénze,
hogy a gyermekágyi lázból
visszarángassa anyámat
s engem a félárvaságból;
anyatejhez nem jutottam:
volt istálló, tehén bőgött
szolgálatkész-szomorúan
föltápláljon engem-kölyköt;
kegyes volt a kanyaró is,
nyavalyák csak szőrmentében
bántak velem - mit folytassam,
se nem bűn ez, se nem érdem
(akkor kezdődik mindkettő,
ha már az agy s a szem lázad,
s meg tudja különböztetni
puskatustól a széklábat).
Megvacogtam bombák hulltát
(ó, a sohatöbbé-múltat);
udvarunkon víg, vastorkú,
karcsú Katyusák Tutultak,
ráncigáltam Istent lábtól:
jönne, óvna, félek! Nem jött.
Lettem - muszáj volt, muszáj volt - 
hat esztendős fővel felnőtt;
lettem okoska szakácska,
türelmeske, tanítócska,
korán talpra kellett állni,
álldogálok hát azóta,
megszemlélni kívül-belül:
mily világot kaptam készen,
és helyemet - mert van! - benne
csalhatatlan kifürkésznem;
csillagos mennyezet alatt
elég lármás, ahol lakom,
villanyégőm jó napocska,
hat földrésznyi az ablakom;
egymást faló égtájaknak
fogai közt ki nem alhat
- mivel kevesebbre tartja
igazságnál a nyugalmat -;
hogy tennem kell, s mit kell tennem,
eszem s szívem tudja most már:
azért, hogy emberiséggé
izmosodjék föl az Osztály,
s minél hamarabb vallhassam:
nem egy apa, nem egy nemzet,
nem egy faj, de maga a nem:
emberiség, aki nemzett.
Fénnyel csobogó szobában:
nem élek vaksi vacokban,
állkapcsom kezd fölengedni
- tízezer évig vacogtam -,
gondolataim rakéta-
sebességgel száguldanak,
űrrakétáim gondolat-
sebességgel száguldanak:
kiszállok a végtelenbe,
hogy megtaláljam magamat.
Este van. Egy nappal ismét
távolabb a múlt, közelebb
a jövő. Májusi este.
Fogjátok meg a kezemet.

HÉTMÉRFÖLDES CSIZMA
Jócskán stilizált világgal:
éles kontúrokkal és
éles fény-árnyékkal kellett
megküzdenem - érdekeltek
bölcs kínjaid, megismerés!
érdekeltek - s fájni kezdtek.
Hát erre nem számítottam.
(Komolyan végződött ez is,
mint minden, amibe könnyű
kaland-kedvvel belefogtam.)
Külön szem kellett minden színre,
külön fül minden neszre-zajra,
és kellett a Kunst der Fuge,
hogy szívemet beiktassa
a világ összefüggéseibe,
s kellett a hétmérföldes-csizma-
hit, kellett a suhanás
kábulata, szédülete,
hogy felrúgjak mindent, ami
- úgy véltem - hét mérfölddel hátra-
maradt, tisztuljon - tűzzel is! -
végre az ember szép világa;
- igen: kellett a lobogás,
mely minden “semmiségen” túlvisz -,
míg - vigyázat, hohó,
hogy meg ne perzseljük magunk is! -
Naggyá nőttem erényeimben,
hibáimban is nagy vagyok.
Ha lassabban is, mint szeretném,
de csak előre haladok,
s minden fájást muszáj megfájnom,
ha szívem leég is tövig -
mert ez a föld a szívem földje.
És hát dolgozom, addig is,
amíg lábam beletörik
a negyvenkettes félcipőbe.

MÉG ALIG ALKONYODIK
Meztelen arcú emberek jönnek szembe velem
felhőket hasogat késpenge-szemem
neonok halvány csápja kinyúl hogy a sötétet összeszedje
egy áttetsző ecset estét rajzol a szürkületre
mint aki aludt s reggelig elfelejtett járni
szívünk régi ritmusát szeretném megtalálni
ajkad mögött piros szegfű
szemed öblén fehér rózsák
rugdald vérem piros öröm
nyugtasd lelkem fehér jóság
mint ki nem lát nem hall nem él
csak csókol önfeledten
rám esteledett a nap
magamra esteledtem
szemem egész nap fényeket cipelt
görnyedezik
bőröm egész nap óvta jonhomat
jól van ez így
egy láthatatlan küklopsz lehunyja szemét a napot
egy láthatatlan Argosz kinyitja száz szemét ó csillagok

HEGYEK, FÁK, FÜVEK
My heart’s in the Highlands, my heart isn’t here
My heart’s in the Highlands, a-chasing the deer,
Chasing the wild deer, and following the roe,
My heart’s in the Highlands, wherev’er I go.
                                                                (Burns)
Hegyek, fák, füvek, ágak, harag-zöld, azúr menny, szívem rokonai,
kedvesek, emlékeimben látlak szelíden bólintani,
izmaim emlékeznek ernyedőn, erdők, titokösvények, farkas-szagúak,
lombkunyhók, égboltnyi lombfelhők, csukott szemű lombalagutak,
fürdik, frissül a fáradtság itt, ahol a konok csönd üget,
róttam az erdőt, lépéseimből róttam nesz-betűket,
libegő muzsikát, lobogó kedvet mosolyos fák alá,
nap vére hullott, mintha leterített szarvas kínját kiáltaná,
nap vére hullott, elöntött a mindenség-fia-fény-suhogás,
szívemen, mint ághegyen mókus, ült a várakozás,
mint az éjszaka tetején a liliomszirmú csillagok
- pilla mögé bújt szemek, melyekbe a nappali fény belefagyott -,
a várakozás, hogy olvashassam remény-virág-betűitek,
s belém leheljétek a mindenség erejét, hegyek, fák, füvek.
Hegyek, fák, füvek, erdők, harag-zöld, azúr menny, szívem rokonai,
kedvesek, emlékeimben látlak szelíden bólintani,
szelíden - ti vagytok a jóság -, meghitten - ti vagytok a csönd -,
jobbik felem tibennetek önmagát ismeri föl,
ti vagytok a béke: levegő, hogy lélegezhessék az emberiség,
ti vagytok a fegyver, védekezni, a halál ha újra kísért,
küldtök vakító magasságba, agyunk, szemünk szoktatni a végtelenhez,
a halál mihozzánk miattatok és érettetek türelmes,
ózonleheletű tájak, források, ti, erdők csillagai,
titeket hívtalak-hívlak-idézlek vidítani, segíteni,
ha ujjaim begyén kiillan az akarás, szememből fénytelen porba hull a fény,
ti élesztitek újjá, ti, gazdag szívűek, ha haldoklik is, a reményt,
tőletek orozzam a szót, a muzsikát, az észt, a szívet,
tőletek, mindig tőletek, hegyek, erdők, fák, füvek.
Hegyek, fák, füvek, ágak, harag-zöld, azúr menny, szívem rokonai,
titeket hívtalak-hívlak-idézlek vidítani, segíteni,
karcsú sziklák, szép fejűek, felhő-lépők, bátorítók,
szélben dzsiggelő bokorgyermekek, gondolkodó, felnőtt fenyők,
táncos patakok, újjáteremtők, mint az asszonyi csók,
szemérmes kis tisztások, pihentetők, s mint a szerelem, újjászülők,
sűrű örömök szülei, kovácsoljátok bennem az acélpengésű akaratot -
simogató kéz, puha ágy, okos elme, akit bármikor szólíthatok,
ki sosem hagy el, ki érvel, meggyőz, s - tanácstalannak - tanácsot ad,
ölelő szerető, ki bánatot öl, nyugalmas öl, ki fiául fogad,
s biztat, hogy szép a harc, szép ez az emberi lét,
üt is, hogy eddzen, izzítja küzdelmem tüzét,
ki hű hozzám, hogy hű maradjak és józan és fegyelmezett -
köszönöm nektek, hegyek és erdők, sziklák és lombok, fák, füvek.

MÁJUSI TALÁLKA
(A hírre, hogy Skóciában 
Bundeswehr-támaszpont létesül.)
Május van. Mary combján szél pengeti a szoknyát, Mary szoknyáját
	körülviharozza a zab.
Május van. Találkát adtam Bobnak az egyetem mellett, az óra alatt.
Nem késett, pedig nagy útja volt: a pokolból jött egyenest -
	márpedig jó pár feketemacska-ugrás ide a pokol.
De Bob nem szokott lekésni sem találkáról, sem a világ dolgairól.
Május van.
	- Bob, pokolbéli cimborám, üljünk be valahova - sör nélkül
	a tavasz fabatkát sem ér.
Átvágtunk az építészeti intézet előtt, s balra a második bolygón leltünk
	egy csárdát.
			- Cheerio, Bob.
					- Egészségedre, testvér.
Ismeritek Bobot. Egész életében ingyen ajándékozta magát,
nem pénzért s nem szűkmarkúan mérte a verset, az igazságot.
Pedig sokba került neki. Egy életbe, egy megfizethetetlen életbe.
	Sokba került neki a világ,
mint minden költőnek, aki űzi ugyanazt a csodaszarvas-álmot,
mert reméli az új hazát - még ha a reményen kívül vacsorája
	nincs is egyéb.
A Felföldön, Bob, a Skót Felföldön még nő a fű, a fa, a virág. Május
	van, májusban zizeg a zab.
Ki tudja meddig? Míg meg nem őrül a fű, a fa, a virág, meg nem
	őrül a zab,
meg nem őrül a Firth of Forth vize, meg nem őrülnek Edinburgh
	kövei,
meg nem őrül az emberi hús, máj, tüdő, míg meg nem őrülnek
	a részek, s föl nem lázadnak az egész ellen.
És lesz gyökér és klorofill, de nem lesz fű,
és lesz törzs, kéreg, ág, de fa nem lesz,
és lesz szár, szirom, bibe, de nem lesz virág,
lesz hidrogén, lesz oxigén, de víz nem lesz,
lesznek kövek, utcák, tornyok, de nem lesz Edinburgh,
lesz máj, tüdő, vese, de nem lesz ember -
a rátarti sziklák is útnak indulnak a mély semmi felé,
a zabföld útnak indul a magas semmi felé,
s helyén agresszív elektronok zsibonganak -
és megfullad a levegő,
és atomjaira bontja az agyat a radioaktív emlékezés,
s oly céltalanná válik minden, mint a részek élete, ha nem tudnak
	egésszé egyesülni.
Bocsáss meg Bob, egy kissé hosszúra nyúlt a szöveg. Mert
	a Felföldet én is szeretem.
Szeretem a zabtengert, a sziklákat, fákat, szeretek moziba járni,
	ölelni, néha írni - tudod.
Dühöngeni is szoktam, mert manapság sem megy anélkül,
s van, hogy szívesen fonnék szavakból akasztókötelet - mint
	most is. - Segíts nekem,
mert ez csakugyan az utolsó alkalom, Bob, szükségünk van minden
	energiára, amit elraktároztunk tízezer év alatt,
szükségünk van minden fájdalomra, ami sújtott tízezer év alatt,
mert erőt ad,
szükségünk van minden örömre, ami perzselt tízezer év alatt,
mert erőt ad,
szükségünk van minden szép szóra, ami elhangzott tízezer év alatt,
hogy megfonjuk belőlük azt a kötelet, Bob,
azt az utolsó kötelet.
Május van. Zizeg a zab, körülviharozza Mary szoknyáját, zizeg a zab,
sóhajt a zabföld, szerelem puha ágya, szerelmeid puha ágya, Bob.
Körülcsókolják a sugárzó anyagnál aktívabb szerelmet szőke kis csillagok.
Egy zabföld, egy lány, egy legény -
	s kész a program, az igazi, a kozmikus méretű -
	végre talán mégiscsak felnősz,
világ, szép világ, keserű világ.
	Erre iszunk!
			- Egészségedre, testvér.
						- Cheerio, Bob Burns.

1946
Háború már, béke még nem -
baktat a vonat az éjben,
ülök benne, suttyó gyerek,
ki ébren sincs, s nem szendereg,
pöfögünk a válaszúton,
ott a székely körvasúton.
Javították a vonalat,
bandukolt hát csak a vonat,
reparálták az éjszakát,
az álom is cammogott hát.
Baktat a vonat az éjben,
énekelnek a fülkében,
dalolják orosz katonák:
- Virágzanak az almafák ...
Adtak szódavizet inni,
mertem inni, mertem hinni:
rügyet fakaszt a nagyvilág.
Ó, nagyvilág, kicsi világ!
Szép kösöntyű, ékes násfa,
ember nélkül örök árva,
te hajszálon függő csüngő -
várj, míg az ember hozzád nő!
Baktat a vonat az éjben,
magam ülök békességben,
most szerelmes háborúim
után hozzád, hozzád bújni,
hús-vér virág, bújj hát mellém,
szunnyadhassak béke mellén, -
éppen, mint akkor hajnaltájt
az elcsituló katonák,
akik évek éjjelén át
illesztgették, olajozták
a csikorgó egek sarkát. -
Hajnal volt már, szép s kegyetlen,
akárcsak a fiatalság.

ÉJFÉL UTÁN
1
E vacak testnek hol ura, hol rabja,
víg avagy csüggedt egy-egy pillanatra,
órára, napra, éjre -: megnyugodnom
tebenned add meg; s aludnom, aludnom,
rímektől káprázó szemem lehunynom,
szúrós életem kissé félbehagynom; -
fogadj be -: ne szégyelljem, hogy kívánlak;
csókolj vissza -: hogy ne szennyét az ágynak,
de tisztaságát tudjuk mind a ketten,
oly egyszerűn és észrevehetetlen,
mint méhet a virág. Hogy megszülessek,
ura én, rabja én e gyatra testnek.
2
Az álmatlanság nemcsak álmodozni:
átkozódni is megtanít.
Szedem álmodozások-átkok
serkentő-nyugtató porait,
míg csak a kakasszó nem hallszik.
Hogy szeressem a világot, ha alszik?
3
Fáradhatatlan szerelem
jeleit adja szüntelen:
tücsök cirpel. - Be messze estem
e muzsikától Bukarestben!
Onnan ezt vágyom - innen mását:
a trolibuszok surrogását.
4
Az alvás elkerül, az álmok
kerülgetnek -: kigondolt-szépen
nyújtom át a hajnali napnak
hatvan kilóm s huszonhat évem.
Élőket virrasztok, hogy értsem
a nyitott szemmel fogadott
(mit is ér másként?) holnapot.
5
Álmatlanság. Ó, keserű,
minden szellem rossz szelleme!
S mert tehetetlenség ez is,
hát én kibabrálok vele:
rovom a lapokat tele.
6
Nem vagyok önző: jólesik,
hogy alusztok - hisz így kell venni:
nem pihennétek igazán,
ha nem örülne neki senki.
Batiz, 1964. aug. 17.

VISZONYLAG
			boldog lehetek,
hogy törődhetem veletek,
mert magammal is így törődöm;
viszonylag sokat tehetek,
ha fölismerem bennetek
mindazt, mi jó s mi rossz e földön;
viszonylag csak hasznomra van,
ha bennetek nézem magam,
megtudni: mért és hogyan élek;
viszonylag biztos igazam
innen orzom minduntalan -:
a világ léptéke a lélek;
viszonylag jól dolgozhatom,
míg példátokból tudhatom:
a lélek léptéke a munka;
viszonylag ékes szavakon
csak így, csak így indíthatom
önmagamat felétek útra; -
viszonylag boldog lehetek
s elégedett: hogy tehetek,
hogy eme gyönyörű kínomnak
élhetek, s hogy tiértetek
láthatok én és érthetek
s ti érettem -: mert így lehet
elejét vennem az iszonynak,
hogy boldog lehessek viszonylag.

HA NEM VAGY ITT
Vagy a levegő, amelyet beszívok,
a táplálék, amelyet visz a vér,
a látásom vagy - tán meg is lepődném,
ha tenszemeddel rám tekintenél -;
vagy, észrevétlen, mint ahogy a kéz,
a szív, az agy, a gondolat, akármi,
életem része, melyet bármikor
keresetlen is meg tudok találni; -
s mint a bonyolult óramű, ha elvész
egy alkatrésze, s tiktakja kihagy,
olyan lennék nélküled; és csak akkor,
csak akkor tudnám igazán: ki vagy.

SZERELMEK TÁNCA
hazafelé menet szeretnél ilyen otthoni meleget
mint a mai éjszakáé
egybefonódott testek melege
szem melege
lásd így kellene tudnunk megérteni ahogy ölelni tudunk
mert több vagyunk mint a megkívánás
			pördül a szél
			táncol a szél
			vijjog a szél
				ne félj
				ne félj
ölelésem boldog erőit tebenned tovább álmodom
		tebenned tovább érlelem
nem suhanhat el nyomtalanul fejünk fölött az értelem
		szerelmes tüzek táncán
			ujjong az ég
		amint elmentél megláttalak egészen
búcsúzó zsebkendőjük lengetik künn a hópihék

RAGYOGJ
Elaludtak a fák
a levelek libegnek
az álmok tudnak várni
az álmok nem sietnek
Tudjál álmokra várni
ahogy ők tudnak várni rád
az éber
csak így nem csalja meg magát
A levelek fölött
álmodó fények úsznak
az álmok fölragyognak
a fények elalusznak
Aludj fényekkel együtt
ragyogj álmokkal együtt

HARAGBAN
Ráztál is, mint csörgőt a gyermek,
óvtál is, mint anya fiát;
bűn volt az is, ha megölellek,
s bűn volt távolról nézni rád;
táncoltam én is és te is,
sírtál értem s miattad is,
szemünkben zöldellt a harag,
míg egyszer rajtakaptalak,
hogy szeretsz; s én is tettenérten
pirultam el. Azóta értem,
hogy kettőnk kölcsönös dühe
nem fog elmúlni sohase.

REGGEL
Rimánkodik a vízcsap,
hogy tiszta testét nyisd meg,
s hagyd libegni a víz
átlátszó szirmait,
kezeden lesuhanni,
ujjaidon táncolni,
gyöngyös melledre hullni,
s belehalni a szomjas,
szelíd törülközőbe.

ÁLMOMBAN
Álmomban mentünk az utcán,
kicsike voltál: kislány,
a vállamig sem értél,
fejbúbig megértettél.
Kezem válladra tettem,
hangtalanul csevegtem,
ugyanúgy válaszoltál,
elváltunk a saroknál.
Álmomban mentünk együtt,
hangtalanul csevegtünk,
befordultál a sarkon,
pedig én nem akartam,
s mert az egyedüllétet
nem bírom ki, csak ébren,
fölriadtam. És féltem.

MÉG EGYSZER
Álmomban mentünk az utcán,
kicsike voltál: kislány,
éneklő nikkelpénzért
ballagtunk ásványvízért,
de megharagudtál rám,
pedig én nem akartam,
s muszáj volt fölébredni.
És nem tudlak feledni.

PÉNELOPÉ
Várlak, mert tudom: visszajössz;
visszajössz, mert tudod, hogy várlak.
Tökéletes kör: te meg én,
és tökéletes logika.
A tükör is csak akkor él,
ha van kit tükröznie. Egymás
tetteinek oka vagyunk,
oka és célja - te tudod.
Athéné óvjon, óvd magad.

SZEMEDBŐL
Szerettem volna, ha hozzám bújsz,
szép szóval szíven simogatsz -:
ne törjünk egymásra - már úgyis
ránk tört ez ideges tavasz;
az első ibolyák s az első
ibolyántúli sugarak
járatják bennünk a rügyedező,
újratavaszodó tudat
s remény s rettenet örök táncát
- kín a szülés s a születés -;
fagy-ütte, tetszhalott kívánság
után a beteljesülés
ne vég legyen -: kezdet, új vágyé,
küzdelemé, tovább, tovább,
hogy önmaga elől világgá
ne bujdoshasson a világ - -
bújj hozzám, honomul, honodhoz.
ölelj, biztass - csírát a rög -:
szemedből vetítsem világgá
a megszelídített jövőt.

KIS, SZERELMES HIMNUSZOK
Júlia, két szemem,
olthatatlan szenem
                  (Balassi)
I
Topog a tél, topogok
sűrű csillagok alatt.
Világ havát olvasztottam
huszonnégy óra alatt.
Világ hava, hóvilág,
tűzzel reád tapodok,
s kacagok és zokogok,
mint egy taknyos kisdiák.
Az ég lassan elborul,
súlyosan alszik a kék.
Ugye, nem lesz háború?
Ugye, foglak látni még?

II
Utállak, mert nincs percnyi nyugtom.
Fájok már, fájok izzani.
Cipellek remegő inakkal:
oly súlyos vagy, ha nem vagy itt.
Mondd, mért vagyok oly tehetetlen?
Mondd, mért vacogok nélküled?
Adj csöpp nyugalmat annak,
aki nyugtalanságra született.
III
Ajkad megétet, szemed éget -
“Jaj, mindig égek, soha el nem égek” -
dalolta egykor valaki.
Semmivé asztam ily sok élet
hevében; - megesz éhem - (éhed?)
- már szégyellem megvallani.
IV
Ágyúznak, halld, dörög a holnap.
Nincs szava szívnek, szíve szónak.
Ágyúznak - félek szégyentelenül,
s a szerelem, jaj, reám merevül.
Éber vagyok, mert álmodhatnék.
Vagyok, ameddig - meddig? - vagy még.
V
Féltelek: összetör a szél,
süketté zörget a zaj.
Jaj, félelmesül a világ,
vaduló viharaival!
Roskadok felnőtt életem
tudatosult súlya alatt.
Cipellek, egyre nehezebb,
amíg végül belőlem is
csak ez a szerelem marad.
VI
Súlyosakat álmodom ébren.
Fürdőzöm a lét vérében,
elönt, izzít, kimar, beföd -
így leszek mind sebezhetőbb.
VII
Ízlellek, mint gyermek a szót.
Szavak, ezüst szavak!
Fényetekből, csengésetekből
csak ez a dadogás maradt.
Ízlellek, mint a nyelv a szót,
talp a járást, szem a fényt,
újszülöttként kínlódom
újszülött világomért.
VIII
Megtöretett lélekkel
versenyt nyívok, nyüszítek
kiebrudalt ebekkel.
Megtöretett lélekkel,
akárhogy is: lennem kell,
meghalnék - szeretnem kell.
IX
As muri - moartea nu vine
Ş-aş tr trăi şi n-am cu cine
                             (Népdal)
Vonaton hallottam ezt a dalt,
dalolta valaki, nagyon egyedül volt,
s most jutott eszembe, most mikor szeretlek,
és olyan egyedül maradtam,
könyörgök a világnak, hogy ne bántson,
fázom minden léptedért, riadtan
vacogok minden vacogásodért,
aj, aj, aj, viola, viola, viola,
halálnak halálába hullj az életemért!
Röhögnöm kell magamon,
úgy sunyítok előtted, miattad, űz a hívásod is.
Te vagy minden vagyonom -
súlyos adót fizetek. Segíts!
Segíts egy kicsikét - erre születtünk:
segíteni, ahol lehet.
Kenyeredre kened, megvacsorázod
legmézebb éveimet -
engem már semmi se véd -
aj, aj, aj, viola, viola, viola,
életed éleszd életemért!
(Jaj, életre ítéltek engem,
mért nem segítsz életté lennem,
hogy ne halhassunk meg soha,
aj, aj, aj, viola, viola, viola.)
X
Nem negyedszázad: évezredek súlya nyom,
felnőttem, hátamra nőtt a világ -
ezért tudok nagyon szeretni
ilyen nevetnivaló fiatalon.
XI
Virágvállú, hogy bírod
cipelni a súlyt?
Fájdalom és szerelem
iker-átka sújt.
Arcod színét szívja szív,
megsápadt szemed
könnyé töri - titkolod? -
a rettenetet.
Öledben alvó jövő -
ó, sűrű titok.
Láncold hozzám - foglyodul -:
megszabadítod.
XII
Falogatom napjaim,
így, köröm közül,
mint ki el sem kárhozik,
nem is üdvözül.
Falogatom napjaim
- álomban? imetten? -
egy hét alatt, istenem,
hogy megöregedtem.
XIII
Üres lettem: megteltem fájdalommal,
vadul birkóznom kell a nyugalommal;
kit vállalok? - Már nem tudom: - ki vállal?
Kiért szálljak pörbe a halállal?
Ki száll érettem pörbe a halállal?
XIV
Ideges, sovány, lángnyi kicsikém,
hálni jár beléd a nyugalom.
Minden riadásod, lángnyi kicsikém,
remegve riadom.
Félek tőled, lángnyi kicsikém -
mért gyávít téged ez a félelem?
Halhatatlanul - lángnyi kicsikém
fájó örökségünk a szerelem.
XV
Az ember tárgyilagos is lehet:
asszony, gyerek, asszony, gyerek.
Nem távolít, nem hoz közelebb.
Fáj a szívem - fáj a szíved?
Ma éjjel engem virraszt a világ,
értem töpreng, értem kiált,
mint érted én. Az éj ellobog.
Kezdhetjük, szívem, a holnapot.
XVI
Reám várnak, akik remélnek.
Éledeznek, akik nem élnek.
Halak tátognak: szeressem őket.
Jövőt szerkesszek csecsemőknek.
Énnekem tanul a világ
nagyszerű dialektikát.
A törvények vállamra szállnak.
Emberré lesz a lelkes állat.
Növényi sejtek fényem esdik.
Látod, akad munkám napestig.
A Rend vagyunk mi, ugye, kedves.
Fáradni jó: hogy megpihentess.
XVII
Síppal-dobbal-nádihegedűvel,
irányzékolt szemmel, ózonos tüdővel,
szerelem-vadászni, nem léppel, nem loppal:
nádihegedűvel-síppal-dobbal.
XVIII
Kancsalítva a bánat
orozkodik utánad,
orvul támad, ha támad,
kupán kólint a bánat.
XIX
A hegyek, akik küldtek,
megtanítottak: szeressem a friss levegőt,
fejem fölött a magasságot;
vigyáznom kell a világra,
hogy bajod ne essék,
s hogy el ne feledjék szemünket a színek
s a polifóniát a sárgarigók.
XX
A gépek is várják, hogy megsimogassam őket,
bőgő motorok kezemtől szelídülnek,
szerelmesek a jövőmbe,
óvnom kell őket neveletlen felnőttektől,
s ha olykor belefáradok,
segítenek átrepülnöm húsz évet,
s pihenni egy kicsit és visszajönni.
XXI
Mert egyre inkább bennem vagy:
mindjobban fáj, ha nem vagy itt.
Félszív, félszem, félszó - a fájás
egész csak, s a félsz, hogy a világ
nélkülem vidít-szomorít.
XXII
Fekszem kórházi ágyon,
és nem tudom, miért -
hisz nem feküdni vágyom - -
hegyek háta lehajlik:
lépjek rá, lépjünk, szívem -
segíts, kerül az álom,
segíts, reám hajnallik,
segíts, sürgesd a fényt,
hiszen fényedre vágyom,
és nem tudom, miért
fekszem kórházi ágyon.
XXIII
Mondjak neked újat magadról?
Tudod, hogy tisztelnek a lelkes kövek?
Tudod, hogy a Nap a szíved?
Tudod, hogy Nap nélkül nincs élet?
Hogy a sötétség rettenet,
és nem él, aki retteg?
Mondjak újat rólad?
Szeretlek.
XXIV
Álmom mások alusszák,
mások álmát virrasztom,
vigyázok, hogy a hajnal
senkit meg ne riasszon.
Vállalja gyönge vállad,
amit vállam elvállal?
Nem szabad szövetkeznünk
halál ellen - halállal.

BACH
Ó, háborgó őselem!
Bizalmatlan vizeken -
sejtve s hive a csodát
- bár nem téged, Újvilág,
csak az ismert Indiát
keresvén, e sárgolyó
golyó voltában bízó
Nagy Hajós - ő, gondolom,
ily fényességes vakon
vitorlázhatott talán
a csöpp Santa Marián,
mint én, partjaid felé,
új világom, emberé:
körbejárni, büszkevad-
szelíd hegyláncaidat-
rónáidat látni vágyón
- én emberi új világom -
s föltérképezni; - hiszem:
ily bolond-szépségesen
vitorlázhatott a Nagy
Hajós hű felhők alatt,
mint én, partjaid felé,
új világom, emberé,
hullámodon, végtelen
zene, zene, őselem.

MOZART
Ó, vidámnak, mert fiatalnak
lenni s maradni, szomorún is
és megvénült-fiatalul!
kacagni, míg a kacagás
titokban zokogni tanul!
játszani - s a játék titokban
holt-súlyossá komolyodik:
megrendeltként szabadnak lenni
a legutolsó hangjegyig!
- Nehéz volt? - bekopogtatok,
gondterhelt élő, víg halottnál.
- Azt akartam: a világ
észre se vegye, hogy fáj.

HONEGGER
    (II. szimfóniájához, 1940)
Akivel elbánt a bánat,
adhat-e örömöt másnak?
Szerezhet-e szégyen nélkül
szarvakat az elmúlásnak?
Kísértsél csak, visszajáró,
halotthangú ostinato!
Ne hagyd magad, megkísértett,
ne hagyd, “földiekkel játszó ...”!
Világ hangját hanggal győzni,
segíts holttalan időzni,
és a reményt, amíg lehet,
tíz-húsz évvel megelőzni.

HÁRMASVERS
(Derkovits Gyula, 1894-1934)
I. PIHENŐ A PÁZSITON
II. A VILÁG DOLGAI
III. KÖNYÖRGÉS TÜRELEMÉRT
Itt fekszem, szendvics-ember: hátamon a Föld, mellemen az ég,
reklám a rideg űrben, rettegés ég-föld közötti világomért;
ha embernek - tán uzsonnának is beválok, kenyérnyi föld
	karéjnyi ég között -
- Jó étvágyat hozzám, emberek
	(lám, már csak ez hibádzik!) -
	mint önnön vérei Dózsából: egyetek,
(ássatok hozzám, s én is magamhoz, hisz nemcsak vérei,
	Dózsa is harapta önnönmagát - -
Ó, ha egyszer oly burjánzó képzelettel látna a boldogság-
csiholáshoz, mint ahogy eddig a szenvedéseket gyártotta
	a világ!
A világ, mely magával gondolni még sohasem érkezett,
míg élni kellett vagy ölni kellett vagy halni kellett -
	míg máig, hozzánkig: egy folyamba nem torkol-
	lottak az érdekek -
A világ, mely kristályokra bontja önmagát, hogy gondolkodni megtanítson,
és látni és hallani, s ha aludnánk, süket-vakokra: ránk pirítson,
hogy vegyük kézbe, ízleljük-lássuk-tapintsuk a magát szülő anyagot,
a magát sokszorozó értelmet, a Földet mímelő csillagot,
a csillagot mímelő Földet, meleg vacsora negatívját, könyvet tanuló kezet,
akrobatákat, kik hencegetnék, de csak didergetik levegővel fölfújt
	bicepszüket,
a zúzmara-pillanatot, mikor elrobog melletted a sínen a meleg,
golyó elé araszoló koponyát, halszemmé kövült rémületet -
kitapintani a világ tárgyai közül a nem-feledést, mely több, mint az
	emlékezés,
kitapintani a lázas idő pulzusán a leendő egészséges érverést -
eléd tülekszenek a dolgok, s hiába térnél ki, ha nem térnek ki ők;
s elhallgatni mindezt: a legsúlyosabb bűn a bűnök között.
Légy hát türelmes. Kérj hát türelmet a köréd türemlő felismeréstől,
s annyi kis nyugalmat, amennyi kell a megismeréshez, s oly
	borzasztó kíváncsiságot, mint azé, aki halálba készül;
mert holnapok alapját ásva temeted a mát - mást úgysem tehetsz -:
	ezért vagy kíváncsi arra, ami volt.
Hátha megtudod végül: mért szép, ha növekszik, mért szép, ha fogy a hold.

KIÁLLÍTÁSON
Nagy Albertnek
Ki szűknek érzi a mindenséget:
teremt.
Így szokik a föld a rendhez,
Földhöz a Rend.
Bolond festő, hát ilyen fénytelen-
színtelen a világ?
Ezért súrolták-csiszolták
évszázadokon át?
Hát igen: add azt, ami van, ahogy van,
hallihó nélkül, mellveretlenül:
mert minden többet jelent, mint ami,
hisz semmi sincs egyedül.
Bolond festő, te jól tudod,
hogy nincs, sosincs közöny,
hogy Napok égnek minden szemben,
minden utcakövön,
s csakugyan ilyen szürke, seszínű
ez a mégis-derűs ég!
Ideje, hogy a világ megtanulja:
mi az egyszerűség.
Ki szűknek érzi a mindenséget:
teremt.
Így szokik a föld a rendhez,
Földhöz a Rend.

A FEKETE FESTŐ
Szíveket kever a fekete festő,
kés az ecsetje, szívemet metsző.
Csillagos égbolt baljában a paletta,
ördögfiókák viháncolnak alatta.
Homloka árnyék, árnyéka eltölt.
Néha úgy érzem: maga az ördög -
ha lenne ördög. S mert isten sincsen:
hús-vér ördöggé őt magam teremtem.
Szíveket kever a fekete festő,
kés az ecsetje, szívemet metsző.
Palettájáról csillagok csorognak:
szikrái szívemnek s fekete viharamnak.
Halottá rajzol, s levakar, hogy élhessek,
indulatomon a féket hogy oldjam meg,
s nyugalmamon is. Fújok lusta füstöt,
füstté fúvom a fekete festőt,
csak így lophatja - tiszta szemem hogy meglásd -
szívembe, szívedbe, szívünkbe a föloldást.

BOLYAI JÁNOS VÁSÁRHELYÜTT
Kis szarka város, lábam nyomát
csókolni érdemtelen:
fojtó köldökzsinóroddal végre
hagyj békét nekem!
Szűk utcák, léptem szorítók
- ki mehet itt a fény felé?! -,
tudjátok, hány rőf muszlinnal söpört
ittjártakor Toldalaghiné,
felsőbbekről pedig elég, mit elszaval
apám, a plánétás papagáj,
fényévekről, ellipszisekről -
csudakéj, csupa báj!
Kis szarka város, ablakom se lásson!
Inkább az udvari szemetet!
Tűzfallal, farral fordulok feléd -
úgyis csak leokádod, levizeled.
Isten? - göcsörtös, korcs fantázia:
a lehetőségek közül
legsilányabbat választó! - Teremtő?
Vérszegényen és istentelenül!
Teremtő? - Én - és jobban, mint ő! -
teremtek, ölve őt! -
Mi több - nem emelek kalapot
a sarki mészáros előtt.

TÉRKÉP AZ ÉRTELEMRŐL
I
Moldva dombjai közt, az aszú télben
robog a kocsi.
Csillagok az értelem egén
- bár csak gyárkémények tetején -
világlanak, mint a remény;
s mennyi vágy,
mennyi izgalom,
mennyi energia körötte!
Lebegek: sodor e céltudatos áradat.
Enyém vagy, téli táj,
köszöntöm benned magamat:
azt, aki szándék szerint mindig is voltam,
s most megszülettem általad.
II
(A iaşi-i antibiotikum-gyár dolgozóinak)
Friss szemek, friss karok
viselik egészségem gondját,
intésüket lesik a streptomyces-gombák.
Friss szemek, friss karok!
Negyedszázadra rúgó éveimmel
itt én öregnek számítok.
Suttyó legények, csitri lánykák
vették át a staféta-fáklyát:
a tudásét, szorgalomét,
a felelős öntudatét -
nincs oly munka, bármi nehéz,
hogy fáradttá dermedne a kéz,
kedvetlenné az ész -
ember s természet örök harcát
mindig megszerzi vígsággal-fantáziával a fiatalság.
Öreg város,
bár évszázadok, emlékek dísze födjön -
tiszteld fiaidat,
hogy hosszú életű légy e földön.
III
Egyre távolodom.
Ráncok térképe homlokomon;
- sajátom, de közhasznú érték,
hisz itt a boldogság a lépték;
száguldjak kilométereket:
otthonom hűn követ -
otthonra így találok bárhol,
így lesz viszonylagos a távol,
így lesz az otthon abszolút
és így lesz pihenő az út, -
hisz minden emberhez, kit útba
ejtek: vérségi kötelék fűz -: a munka.
És várom leveled:
mit csinálnak a gyerekek?
IV
Hullik a hó, hulladozik,
Suceavától Nagykárolyig.
A Keleti-Kárpátokon
felhő ül az országúton.
Az ég mosolygóvá kékül:
utazóknak tisztességül;
így köszönt - ki nem érti meg? -
Sóhajtozó szerpentinek
izgalmunkat hűtik-fűtik,
amíg végül előtűnik
pilinkélő, cseprő-gyatra
havak mögül Dorna-Vatra.
V
(Dúdoló, úton, este)
Hamar reánk sötétedett.
Fényesítjük a fényeket.
Ringatgat a holdvilág -
hallgat a hó; holt virág.
Hó alatt csírák neszeznek:
zálogai szerelemnek,
mely tavasszal újuló
életet csempész a hó
helyére - tél hidegén
is átizzik a remény! -
Dúdolok, a kerekek
diktálják az ütemet -:
“Fehér fuszulykavirág” -:
holdvilág is napvilág.
Dúdolok, a kerekek
diktálják az ütemet -:
“Fehér fuszulykavirág” -
körém simul a világ.
Dúdolok, a kerekek
diktálják az ütemet,
dúdolok -: “Áll a hajó ...”
s vígan: otthon lenni jó.
Hozzám bújnak a fények,
követelik, hogy éljek.
Jó egészséget kínál,
magához ölel a táj,
hozzám bújik az esztendő:
van melegem elegendő.
VI
Akár egy halom hasított fa,
hever egymáson a világ.
	(József Attila)
Az emberi sorsok
összefüggő rendszerében
minden egyéni boldogság
a társadalmat dicséri.
A szabadság kérlelhetetlenebb,
mint a tankok.
Vér-színű osztályharcokon,
gyász-színű szolgaságon túl hogy megmaradtunk:
azért volt, mert a rosszban is
az elképzelt jóhoz igazodtunk.
Az emberi sorsok
összefüggő rendszerében
ki-ki a maga
boldogságából építi föl
társadalma sorsát.
Munkám van, hát boldog vagyok.
Helyem van benned -
helyed van bennem, szívemnyi ország.

BALLADA ÉJJEL
Ez az éjszaka hány ezredik?
hány ezer másodperc van reggelig?
hány ezren gondolnak értem? velem!
mért sebez, ha paizs a szerelem?
paizsom ellen mért nincs fegyverem?
Szeretnék élni 2000-ig.
Békét a csönddel kötni ki tud?
Álmodd már álmom, ne csak aludd,
csecsemő bolygó! - Merre sodor
az idő? eljutok oda, ahol
az anyag létformája a mosoly?

GARABONCIÁS
1967

LIDÉRCNYOMÁS
Valamerről, valahonnan,
felhők felől vagy föld alól,
csillagtalan csillagokról,
kénszagú szakadékokból
árad, árad, árad, árad
valami végzetes és vak,
riadt s riasztó rezesbanda,
rémült s rémítő rezesbanda,
gyáva és vad rezesbanda
holttá hidegítő hangja -
s éjjel-nappal, nappal-éjjel
dobhártyámon dobol a nagydob:
tatamtam, tatamtam, tatamtam.
Hallom, holtan is hallanám,
hallom hideglelős hangját,
éjjeleim élesíti,
álmaim álmatlanítja,
nappalaim naptalanítja,
szavaim szúróssá csiszolja,
sűrű szélbe szerteszórja -
s éjjel-nappal, nappal-éjjel
dobhártyámon dobol a nagydob:
tatamtam, tatamtam, tatamtam.
S fújják, fújják, fújják, fújják,
trombiták teli torokból,
kürtök kongva, klarinétok
sikoltozva, sápítozva;
fuvolát feszes pofával
fúva fú fáradt fülembe
ördögök ördöngös öreganyja,
s éjjel-nappal, nappal-éjjel
dobhártyámon dobol a nagydob:
tatamtam, tatamtam, tatamtam.
Fújják, fáradhatatlanul,
oboák olcsó késpengehangon,
fagottok fülledt fahangon,
s cintányérok csörrenése
széles szárnnyal száll a szélben,
felhőszárnyon, elfakítva
napfényt, holdfényt és csillagfényt,
s éjjel-nappal, nappal-éjjel
dobhártyámon dobol a nagydob:
tatamtam, tatamtam, tatamtam.
Hallom, holtan is hallanám,
hallom hideglelős hangjuk,
éjjeleim élesíti,
álmaim álmatlanítja,
nappalaim naptalanítja,
szavaim szúróssá csiszolja,
sűrű szélbe szerteszórja -
s éjjel-nappal, nappal-éjjel
dobhártyámon dobol a nagydob:
tatamtam, tatamtam, tatamtam.
Fáradt fülemet befognám,
idegeim igazgatnám,
raknám rendbe, rendbe végre,
álmatlan agyam apolnám,
szikkadt szemem simogatnám,
sétálgatnék szép süketen,
vezettetném magam vakon,
kezeltetném kerge elmém,
öblögetném öblös torkom,
nyugtatgatnám néma torkom -
de nem bírom, nem bírhatom,
míg éjjel-nappal, nappal-éjjel
dobhártyámon dobol a nagydob:
tatamtam, tatamtam, tatamtam.
Hangja elől hasztalanul
húzódnám - s igaztalanul
(mint amilyen minden futás) -
süketség mily sebre gyógyír?
hisz seb a süketség maga!
milyen menedék a vakság?
halál elől a halálba!
az őrület mily orvosszer?
kuruzslóknak kígyómérge!
a némaság kit nyugtat meg?
hisz a nyugtalanság maga!
Így hát kiáltván kiáltok,
hátha, hátha túlkiáltom,
hátha hangom kihúzhatja
másból is a hideglelést,
s kiált, velem együtt kiált,
míg csak konok kiáltásunk
végképp át nem veszi végre
egy ragyogó nagyzenekar
vijjogó vonósaival,
vastorkú fúvósaival,
üdvözítő üstdobokkal,
el-nem-hallgattathatóan.

GARABONCIÁS
viharfelhő gallérját nyakába kerítve garabonciás száguld hét
	határban
süllyed a barométer elvetél a koca becsukódik a katáng föl-
	üvölt a ködkürt meteorológiai intézet táviratot küld
	távirat után jön a garabonciás
szekér alá szekeres ludak nyaknyújtva csőrük felhőbe mártva
	berzenkedik a villámhárító
anyó a zugolyban visszeres lábát dajkálgatja csukva az ablak
	csukva az ajtó hiába kopogsz jég bé nem eresztünk
jegenyenyárnak girhül gerince asztmás a padlás vakkant a pince
	csődöt mond a ford-módszer jön a garabonciás
kallantyút ki próbálgatja hess rossz lélek ki nyomja a csengőt
	sajnos kérem nem vagyunk se hotel se motel útmenti csárda
szép csárdásné hiába se engedd ki tudja ki tudja pardőz
	asszonyom itt sem voltam
jóemberek ez az átok zápor aggyisten vándor ide már belzebúb
	ördög se jár ki terepre kárhozatunk is ráfizetéses
anyó a zugolyban jesszus reszket szűzmárja boldog veti a
	keresztet szent nevedtől kénkővé lángul
forró feketét főúr drága fél konyakot mellé
menyecske jő bögre tejjel idd ki te csokonai-szemű éhes
	csizmájú rosta mentéjű isten fizesse
forró fekete melegít a konyak is átázott a lóden ez a vacak
	hajtsd föl a bürökpoharat kávékeserű mit számít jöhet a
	másik jöhet a harmadik s húzzátok a fülembe kettős
	szárnya van a marti fecskének
csurom ümög ugye baj gyújtani máglyát testhezállót ez igen ez
	igen bokázik a legény szítsd még szítsd még rég
	melegedtem ily finoman már csak leülök megdrótolom a csizmám
hét határban cikkan a zápor kék iringó megremeg sárgán
	vigyorog a pitypang ó ó kutya idő bolhányi vityillók híznak rajta
hetedik határban csizma nyoma a füvön még ki se hűlt lám üsd
	üsd bottal szemmel szóval villamosszék készen vár
vigyorogj pitypang
ó lelkem én fiam szerelmetös magzatom tojást üssek-é öljek csirkét
	ne szaladj ne siess hunyd le szemed bár egy éjet
ó szülém lelkem valahol mindig nappal van

BOSZORKÁNY
piripócsi magdolna súlyos a te vétked nagy a te bűnöd kicsattanó két orcád
	fekete parázs szemed sátán sodorta selyem pilláid
sátán gömbölyítette kemény kebled sátán feszítette feszes hasad
	sátán dagasztotta porhanyó combod sátán húzta hosszú lábad
böjti boszorkány piripócsi magdolna tehenünk tejét szoptad csikónk
	csüdjét csavartad kakasunk kukorékolását oroztad
kecskénk mekegéséből főztél bájitalt kicserélted a kapubálványt szalmánk
	törekké törted szénánk murvává tapostad
gyámoltalanná gyávítottad uraink uraságát férfiaink férfiasságát
lányainktól elloptad legények tekintetét böjti boszorkány piripócsi
	magdolna
szombatnak éjfelén felhőt vontál a hold elé kéményen kiröpültél kopasz
	hegyen csődör belzebúbbal szerelmeteskedtél kan ördöggel
	fajtalankodtál bak sátánnal bujálkodtál böjti boszorkány piripócsi
	magdolna
kévánatosak az te bájaid bájoló pillantatod kegyes ringadozásod volnál
	mintha virágszál
méreg az te illatod pillantatod gyilok halál az te gyönyörséged böjti
	boszorkány piripócsi magdolna
asszonyok arcára vertél ragyát tehény tőgyére himlőt nőstény Jenner fogzó
	gyermek torkába fulladást rönk-rengető férfiak hátába nyavalyát
búzás zsákunkba rágtál lukat ocsmány ocsút kevertél tiszta szemeink
	közé
kígyónak ő foga az te fejér fogad sárkánynak tüzes nyelve az te piros
	nyelved durumónak röhögése az te kellemetes kacagásod böjti
	boszorkány piripócsi magdolna
ravatal a te nyoszolyád szemfödél a te dunnád derékaljadban gyaluforgács
	zizeg röpülő csészealjról kénálod az párádzó kávét
hóvihar a te leheleted jégverés könnyhullatásod mosolyod
	mennykővillanás böjti boszorkány piripócsi magdolna
nyugalmunkban megbontottál múlatásunkban nyugtalanítál
	vágyakozásunkban megrontottál hiedelmünkből kipenderítél
gyümölcseinket rágtad féregül vetésünkre fúvtál forró aszályt gömbbé
	gömbölyítéd az földet hogy lesikuljunk róla böjti boszorkány piripócsi
	magdolna
száguldozván jaguárban kendőd lobog viselsz kétágú nadrágot miként
	gonosz lelkek sátán gurította autóban
kévánkoztál földről elfelé fölfelé angyaloknak magas honába ördögöknek
	segélyével röpködni fölöttünk, villámokkal cicázni böjti boszorkány
	piripócsi magdolna
elszaporítád az embert támasztottál viszályt hogy egy a mástól ne férjen
	kábítottál jövendőnek ígéretivel
kedves az te alakod babusgatásod kellemetes a kerge elméjűeknek
	játszadozol radioaktivitással kitalálsz nékiek új halmazállapotokat
	hogy álmuk legyen lidérc ébrenlétük vívódás böjti boszorkány
	piripócsi magdolna
fülbe súgván hazudod hogy nem oly okosak nem oly ostobák nem oly
	gyöngédek nem oly aljasok az emberek mint látszanak
elloptad halálon túli életüket hogy itt e földön küszködjenek örökké
	nemzedékről nemzedékre te valál Érisz almája böjti boszorkány
	piripócsi magdolna
legyen élted haláltalan
			föld is bé ne fogadjon
hütös urad magtalan
			méhed meddő maradjon
gyomként vettess gyehennára
			éltedben éltedben
mastan húzzunk karóba
			megdögölni ott se tudj
mast feszítsünk keresztre
			lelked el ne szállhasson
mastan süllögj máglyánkon
			rikótozz röhögjünk
mastan hasad fölmetszvén
			elvérezz meg ne halj
benzinnel is leöntünk
			füstjiből szőj keszkenőt
eb ugasson kert alatt
			ne moccanj ne moccanj
tank tiporja testedet
			törten is tápászkodj
ciántól is fulladozz
			a halál ne fogjon
szájad szóljon igazat
			ne higgyék ne higgyék
akit szeretsz pökjék rád
			eltűrjed eltűrjed
rusnya böjti boszorkány
			boszorkány boszorkány
haláltalan boszorkány
			boszorkány boszorkány
súlyos a te vétked nagy a te bűnöd kicsattanó két orcád fekete parázs
	szemed sátán sodorta selyem pilláid
sátán gömbölyítette kemény kebled sátán feszítette feszes hasad sátán
	dagasztotta porhanyó combod sátán mintázta hosszú lábad
kegyes böjti boszorkány
			virágom virágom

SZEGÉNYLEGÉNYEK
Tocsogó, zsombék, vadonerdő édesfiai, szegénylegények, véreim, pandúr-űzte vadak, korhely zivatarok játékszerei, mennyei istállókból villámot-elkötők,
avar-nyoszolyán álomtalanok, csárdásné-viganón álmodók, vasárnap-nélküliek, ingetek a kék ég, gúnyátok a csüngő felhő,
uraságnak országában tinéktek, tinéktek,
uraságnak országában födél nincs, födél nincs,
hajtót lőtt az uraság - gombház, van elég,
özvegye kap véka búzát, örülhet, zokoghat,
uraságnak tehenét az özvegyhez ki hajtja?
uraságnak szarvasát ki lőtte, ki sütte?
uraságnak rőzséjéből tábortüzet ki rakhat?
uraságnak gombáját ki sütheti parázson?
uraságnak birkanyáját ki tereli vásárba?
uraságnak hóka lován ki ül meg, ki ül meg?
Uraságnak gyűlik fekete epéje,
kártya sem ízlik, mise se használ,
alszik a kasznár, aluszik az ispán,
elszakad az istráng, idegen tenyérbe
simul a kötőfék, szalonnára, kenyérre,
szegénylegénynek két kupa borra,
uraságnak egy ló? - szegénynek egy bolha;
szegénynek zsúptető - számít-e egy kis eső?
szegénynek korgás - uraságnak kolbász.
Tutul a szegénylegény, akár a farkas,
uraságos uraságnak a neve: hallgass,
a neve: reszkess - itt csak te veszthetsz,
a neve: kussolj, alább a jussból,
a neve: csiba te! - fabatka az élete.
Szegénylegényt elnyeli a nádas, caplass, vágtass utána, zsandár, lóra, ispán, lóra, kasznár, csüdig, térdig, derékig mocsárba, szegénylegényt már várja a csárda, istálló hiúján álmát alussza, keresi hiába tucatnyi puska,
szegénylegény álmodik: uraságot holtan: pocakját a holdban, tokáját a felhőben, ispán bujkál éren-árkon, kasznár himbálódzik ágon.
Szegénylegény, szegénylegény, az árva, az árva,
hajnalonta, hajnalonta virrad halálra,
uraságnak országában uraságé a födél,
szegénylegényé szabadság, szegénylegényé kötél,
szegénylegényé szerelem, szegénylegényé deres,
szegénylegény este bíró, virradatra alperes,
szegénylegényé rigófütty, szegénylegényé a fagy,
övé a: violám! rózsám! - és övé az: állj! ki vagy?
övé a zsombék, övé a tocsogó,
érte van a pandúr, érte fütyül a golyó,
miatta a vérebek: marják, ugassák,
értetek, véreim, az igazság.

MAGASAN
Méliusz Józsefnek
I. LÉGIKISASSZONY
a légikisasszony a stewardess
a lélegzet-állító légikisasszony
a levegő mesterségű lebegő mosolyú
mosoly-mesterségű légikisasszony
szabvány-gömbfrizura szabvány-darázsderék szabvány-lábikra kecsesen
	lebegő szabvány-mosoly
français english deutsch po-russzki
nemzetközi mosolyú légikisasszony
jobb csípején egy csillagmotor bal csípején egy csillagmotor
angyalszárnyán csűrőlap féklap oldallámpa
orra nyergén csücsül a parancsnok a navigátor a rádiós
hasában a babusgatnivaló utassereg
babusgass szilvapálinkával sörrel sajttal ásványvízzel sonkával franciasalátával vajjal sóval borssal
szögecselt alumínium-szárnyú alumínium-mosolyú
perceken át dobál a gép légzsák légputtony a lengyel hölgy fallá ijed mi dolog ez légikisasszony
háromezer méteren minden szónak minden félelemnek minden szerelemnek minden átoknak minden rációnak minden babonának minden gyávaságnak minden nyavalyatörésnek minden optimizmusnak minden elképzelhetetlen halálnak ijesztő súlyt kölcsönöz a gravitáció
5.10-kor kel a nap pedig nem muszáj neki
de már megszoktuk
háromezer méteren kissé meg kell szokni a halált is tápláló jóságos babusgató szabványhasadban légikisasszony
leszáll a gép budapesten fölszáll budapesten leszáll berlinben fölszáll berlinben leszáll bukarestben s te hazamégy nyolc órán át szabvány-mosolygó nemzetközi-mosolyú légikisasszony s pihenésül sírsz egy órányit bőgsz két órányit sápítozol három órányit francot fenét kutyaistent tajtékzol négy órányit fügét mutatsz öt órányit veszekszel hat órahosszat tányérokat törsz hét órahosszat és sírsz és bőgsz és visítsz és vonítsz és tutulsz és hörögsz és fogad csikorgatod és sírsz zokogsz és üvöltözöl nyolc órahosszat mert holnapután ismét mosolyogni kell nyolc órahosszat háromezer méteren és fejét fogni a rókázónak és mosolyogva vécére vinni a tele tasakot a szabványtasakot a szabvány-légibetegség szabvány-tüneteivel tele tasakot légikisasszony stewardess
nehéz a te munkád mosolygás a te nehéz munkád szegény szabvánnyá színtelenedett légikisasszony
II. FELHŐK MADARAK
hatszáz lóerővel fúrja magát felhőkbe a sas felhők fölé a sas
érverésnyi energiával szökdell röppen orchideáról orchideára a kolibri
nyílj meg felhő nyílj meg virágkehely a látogatóba érkező madaraknak
felhők fölé duruzsoltuk magunkat sztratoszférába sivítottuk magunkat
	fekete űrbe dübörögtük magunkat isten veletek virágok felhők madarak szférák
habfelhők felhőhabjai felhőhabok hegyvölgyei rónái szakadékai csipkéi
	szélűzte szélszaggatta felhőhabok fölött nyilall a tekintet gomolyog
	a táj
évmilliók munkája hegységek felgyűrődése szakadékok szakadása megy
	végbe pillanatok alatt habfelhők fölületén
hisztériásan robban a benzin a forró hengerekben rohangál a dugattyú forog a tengely pörög a légcsavar utat vág a felhőhabokban a motor duruzsolva s kis ablakokon beárad elkap a gomolygás az átlátszatlan lebegés a vaksi közeg szemünkön átszűrődik s tönkremennek bennünk a beidegzett kiterjedések megszokott térfogatok kézzelfogható irányok puhulnak gomolygássá s fülünk nyílásán kiszökik az egyensúly
marad a megtervezett a kimunkált a céltudatos mámor mely elektronikus agyakban olvasztókemencékben futószalagokon anyagmozgató daruk markában gőzkalapács ütése alatt esztergakések alatt született
marad a mámor felhők mámora madarak mámora magasság messzeség felhők madarak hatalmas hódoló birodalma istenek kihűlt otthona
III FÖLD
gondolataim kidobtam ejtőernyővel ejtőernyős gondolataim sikeredjetek földiekké égiekkel játszó földi tüneményekké
szellőt parancsolok ejtőernyőseim parancsnokául parancsolom hogy meghasadjanak a hegyek irányt változtassanak a folyók jövő századbeli hangon szóljanak az emberek ahol ejtőernyőseim földet érnek
ereszkedjetek önműködő gondolataim vállaljátok kínlódók helyett a kínt csüggedők helyett a csüggedést aggódók helyett az aggodalmat virrasztók helyett az éjszakát hogy hajnallá sikeredjetek
a föld visszavár visszahív visszavon ereszkedjetek tehetetlenül ez az egyetlen tehetetlenség mely nem vigasztalan nem tébolyító
alant a részeg füvek higany kacagások jövőnkről megtervezett emlékek tücsökmuzsika pihenés haldokló metaforák közé vigyétek a szépség becsületszavát az igazságot
csiszoljátok érdes elképzeléseinket villamosítsátok haragjainkat szívjátok vérszegénnyé az elmúlást bizakodó vámpírjaim
föld föld fényáztatta
segíts fénnyé válnunk nekünk kik fényből vétettünk három s egynegyed milliárd szempárral bizonyítjuk s átizzadjuk magunk minden sötétségen s tehetetlenné fárasztunk minden sötétséget s nyílegyenesen szeljük át az időt millió-lépcsős történetünkkel
új és új rejtelmeket vetkőztetünk egyre több titok áll elénk sorozásra szégyellős-pucéron és saját ruhánkba öltöztetjük az alkalmasat
föld harcterünk föld harcterünk a béke alkatrésze
fogadd ejtőernyőseimet mert csak rólad indulhatnak visszaútra a magasba
fogadd fiaidul
IV. SZENTEK SZERELEM
földre költöztek a szentek földre az ördögök
a szentek nem vetik meg a csókot pénteki napon a friss marhasültet vasárnapon a frissítő hangversenyt hétköznapon az ínszakasztó munkát éjjel a pajzán álmokat reggel a tornát délben a fröccsöt este a mozit
az ördögök nem esznek húst nem cigarettáznak mert rettegnek a tüdőráktól nem kávéznak mert rettegnek a tahikardiától nem szeretik ha zavarják őket holmi barátságos csevegéssel nem nyitnak ajtót csak annak ki telefonon bejelenti magát és általában igyekeznek konzerválódni a halhatatlanságnak de mert eddig még nem sikerült kénytelenek szaporodni
a szentek leszoktak a cingulusról a szöges korbácsról a szent magányról s holnap szeretnének jobban élni mint ma hiszen nem halhatatlanságra csak életre vágynak s ezért életet nemzenek ahogy csak lehet mind s mind szebb életet
loyolai szent ignácot kigolyózták beállt tiszteletbeli ördögnek s átköltöztette a szent inkvizíciót s elítélte a szenteket kik megismerték a jó és rossz tudás fáját s a rossz fába jó fát oltanak
néha elnézőn mosolyognak néha káromkodnak az ostoba ördögöknek ő dolgaikon mert ostoba ki rosszat akar mikor jót is cselekedhetik ostoba és közveszélyes
türelmesek lettek a szentek türelmetlenek az ördögök tudják a szentek hogy a libbenő élet több mint a konzervált halhatatlanság így hát gyöngéden szerelemmel becézgetik simogatják éva almáját
V. MAGASAN
ó alacsony a magas ég nem fél hogy besározza magát nem fél a sáros földtől mert sáros földben csírázott ki minden ami magasra tör
háromezer méterig nyúlnak a kalászok húszezerig a fenyvek s a holdnál kezdődik a hóhatár
VI. JÓZANSÁG
ez itt idefönn a józanság hona idegen tőle a bukdácsoló bódulat bukdácsolni itt nem lehet mert az bukást jelent és mekkorát
odalenn a térkép-földön szalag út szalad bortól nótás római zsoldosok dübörgették nem is oly régen - természetben fizették őket évezredek menetelőinek volt kéretlen zsoldja a halál de hát nótás vigalmukban föl se vették ahhoz tán élni kellett volna előbb
kellett néhány évezred megtanulni hogy meghalás előtt élni szokás milyen egyszerű lecke
de míg ölni kell és halni kell nem marad erő ilyen egyszerű leckére sem ó hány analfabéta élet tűnt el nyomtalanul
milyen érthetetlen mindez itt tízezer méter s tízezer év tetején
tessék fölcsatolni a biztonsági övet gyúl ki a fölirat tessék fölcsatolni a biztonsági övet a gondolatokra szándékokra
a józanság honában járunk idefönn s eltöprenghetünk hogy a történelem legtöbb háborúját részegen vívták
VII. LELTÁR AZ ÉVSZAKRÓL
hurrául kikeletnek nevezik - egy nyelv amelyet meg kell tanulni elfeledni két izmos karral többre mégy s többre ha kiöklözöl minden szót mely nem szabatos s gyönge ujjakkal eszterláncot fonni márciusi napéjegyenlőség után
igyekezz hogy te légy a tavasz megkapó műalkotása tanulj bele tavaszi hivatalodba ember
vedd leltárba ezt az éjt a holnapi napot a holnaputánit hiszen magántulajdonod igyekezz híja ne legyen
valutád a magasság a hamis pénztől óvakodj ibolyán túli áruiddal sáfárkodj becsületesen
magányod zálogházba vidd s égesd el a zálogcédulát
az évszak megkezdődött munkáját te vezényeld minden rád hallgat mert csak te tudsz beszélni és sorsod az értelem
vedd leltárba reményeidet szemed élesre állítsd nézz körül e birodalomban leltárod végtelen s minden tétele mellé rajzold oda magad
és néha engedd hogy én is segítsek leltárt csinálnod

VASÁRNAPOCSKA
kitotyog az ablakon egy blues made in new orleans dobhártyámon tetű mászik de nem erről van szó
tessék kérem beleképzelni az a jonzon az elnök
boldizsár művész úr pemzlit köt lobogó hajából kétszárnyú nyakkendeje nyakának pendelye na nézze a bolond ráköpött a kirakatra mégiscsak zseniális szegény
pókerre szomszéd éjfelecskéig épp csak kicsi pityizálás
bimm-bamm ó ti lakói ezen siralomvölgynek na várjatok csak mert lészen gyereksírás és tejfogaknak csikorgatása
gruberné asszonyom ön mégis boldogtalan
nézze tanár úr ezt a kacsácskát szegény katácskát - tudja ugye
jaj mókuskám az este elfeledtem a pessáriumot
bözsi ne sírjon bözsike drága
gól gól
zsenge a csirke édesem én nem teszek burgonyát a levesbe nem állja az uram
főúr kétfröccs
apám behúzom a kuplungot leveszem a gázt hát az a marha mégis
ide a fülembe hogy aszongya kecskebéka felmászott a fűzfára
az op art kérlek szépen egyáltalán nem tarthat igényt a
persze nem erről van szó

ÁRNYÉK
sírnak a cserepek a háztetőn besír az eső az ablakon rongy felhők mocskolódnak
csüggedt ez a profán intérieur három hokkedli asztal műanyag bevonatú kredenc csámcsog a csap csuklik a lefolyó
cementpadló mereng asztalfiók-fekhelyükön csörrenni készek az evőeszközök ásító edények tűzhelyre vágynak
ájult délután besír az eső az ablakon maszatos könnyei üvegen csorognak s elmossák érthetetlenné mossák sejtelmessé mossák a darabka világot mely bekandikál
pucér hokkedlin ül pici bánat hüppög válla remeg befelé bámul önmagába
ő a magány ő az értetlenség ő az aggodalom butuska kicsi bánat szánnivaló
árnyék kicsi bánat visszaverődnek róla a szavak kerüli a szavakat hajladozó gerincén megcsúszik a tekintet csillag haja erőtlenül hull homlokába - viharban hajladozó gondolatok között botorkál kis buta bánat
főzz kávét nyelni forró kortyokban a frisseséget vidulni eső ellen
szólj valamit engedj szólni hozzád ilyenkor jólesnek az edzett szavak pirospozsgás mondatok kisportolt remények
ó árnyék kicsi bánat körmeid alá verve sok hegyes miért hisztéria-fodrászta hajadban tupírozott negélyek
köréd gyűlik ami úttalan ami útszéli sötét ijesztő ami tüzes karmával átnyúlik tunya századok válla fölött vállon ragad félrepofozza a megszervezett szándékokat
görcsös öledben bénán a holnap mozdulj árnyék libbenjen szoknyád kacsints ki az esőn túlra az eső fölé az eső alá tárulkozó barázdákra napnevetést tanulj eső-muzsikát tanulj ében alvást tanulj
mert mégis - dadaista képzeletű múltjával faekét vonszoló asszonyokkal johannál: s brunók máglyafüstjével föld körül keringő nappal caesarok mindennapi kenyerével goya rézkarcaival pacsuli slágerekkel tábornokok életcéljával íbiszfejű istenekkel vérben mosakvó korbácsokkal fűrész-szaggatta derekakkal szivárványszínűre mázolt akasztófákkal
mégis a fejlődő természet legsikerültebb műalkotása az ember
főzz kávét árnyék kicsi bánat hadd sírjon az eső frontátvonulás van elmúlik elviszi a megvakult színeket megsántult bizodalmat elvisz magával árnyék kicsi bánat s akkor aztán én teremtelek újjá tudod hogyan tudod milyenné
arcod mosd meg - hogy sírtál senki se lássa
arcod mosd meg mosolyomban árnyék ó atavizmus kicsi bánat

TAKARJÁK BE NAGYAPÁT
Noé pedig szőlőmívelő kezde lenni, és szőlőt ültete. És ivék a borból és megrészegedék és meztelenen vala sátra közepén. Khám pedig ... meglátá az ő atyjának mezítelenségét, és hírül adá künnlevő két testvérének. Akkor Sém és Jáfet ruhát ragadván, azt mindketten vállokra veték és háttal menve takarák be atyjok mezítelenségét, s arccal hátra meg sem láták atyjok mezítelenségét.
	(Mózes, I. 9, 20-23)
Ó, szüzek szüze, iramodj, futamodj, szaladj, rohanj rohanvást,
tapicskolj a februári enyhületben, agg égerek, aszott fenyvek alatt,
hagyd magad mögött a várost, keresztül-kasul közös és, persze, hasznos érdekekkel, szerelmi titkos játékokkal s pofozkodással olykor,
fuss az agg fenyvek, aszott égerek alatt, a sárban; mert, lám, sáros a halálba vezető út,
fuss, mert a főorvos már a folyosón hisztizik, hogy aszongya: - Kortizonadta, a betyár mindenségit, hova lett a mentőszekrény kulcsa! -,
s Rózsika nővér épp most keres, reménytelenül, vénát nagyapa karján, kezefején,
s nagyapa hallgat, mert beszélni nem tud, de tudja, hogy ki-ki tartozik egy halállal, és hogy sáros a halálhoz vezető út,
s nagyapa hallgat, nagyapát katéterezik, s néha elsírja magát, mert talán eszébe jut, hogy legtöbb, amit ember elérhet: hogy hiányzik.
És rohanvást rohanván jöve a szűz, Nebáncsvirág nevezetű,
és végiglihegett a folyosón, kórtermek ajtaja előtt, hol ágytálak bűzlöttek, katéter kanyargott, pisis nagyapákat tettek tisztába rózsikanővérek;
lihegett a leányzó s csattogott, mint szófogadatlan kölyök, ki le nem vetkezik az X-sugarak előtt, s röntgen-képén inggombok kereklenek,
és végigcsattogott a szűz, s a hetesbe nyitván, látá nagyapát, ki meztelen vala; talán melege volt, talán tisztába akarták tenni, mint a csecsemőt; talán csak nem bírta magára húzni a takarót béna kezével;
és benyitván a szűz, visszariadott az ő nagyatyjának mezítelenségétől, és rohant rohanvást a folyosóra, s kiáltva kiáltott:
- Kedves nővér, takarja be nagyapát!
- Takarja be maga!
- Nővér drága, takarja be nagyapát!
- Na és? Magának is hozzá kell egyszer szoknia.
- Bácsi kérem, takarja be nagyapát!
- Menjen, leánka, a n é l k ü l maga sem volna a világon!
És rohan a folyosón és könyörög, hogy takarják be nagyapát,
és rohanunk és könyörgünk, hogy takarjátok 1 e nagyapát,
t a k a r j á t o k   l e   n a g y a p á t,
mert nagyapa már a sáros úton ballag,
mert nagyapa már túl sokat tud a jövőről,
mert nagyapát l e   k e l l takarni,
LE KELL TAKARNI,
mert csak születünk még, és nekünk szemérmetlen a szemfedő, l e   t a k a r n i   k e l l nagyapát, hogy többé sose látsszék,
mert hiába várja útja végén a szemfödő, mely szemérmetlenül föllebben, és túl sok a vád alatta,
jaj, takarjátok le nagyapát,
jaj, takarjátok le,
jaj, nagyapa, hát nem azt hitted te is, hogy eszme nélkül értelmetlen az értelem, és eszmény nélkül világtalan a világ,
jaj, szüzek szüze, iramodj, futamodj, szaladj, fuss, rohanj rohanvást és kiálts,
és kiáltsd:
Jaj, takarjátok le nagyapát,
jaj, takarjátok le,
jaj,
jaj,
és rohanvást rohan, jajgatván, szüzek szüze, míg a nap leáldozik, “és megjön ő hozzá a galamb estennen, és ímé, leszakasztott olajfalevél vala szájában.” (Mózes, I. 8, 11)

ALKIMISTÁK
ó ó ó az arany az arany az arany a kedves a drága a cuki a hercig bomlik érte őrgróf herceg míg ugyebár ugyebár szállnak az évek mint a percek
kegyes úr kegyes úr istened aki van kegyes úr kegyes úr mire neked az arany pfű piha fúj milyen izzadságszaga van
hordó borra húsz kupa sörre nyárson tornászó ökörre zabálj vedelj megfúlsz tőle
zabáld mámoros szemeddé bányalovacskák vak szemét hányd magadba az ércet aprítsd szakács vagdald a füstölt kunyhót üss
rá tojást sárpadlójába keverj sót borsot paprikát
majorannát gyömbért szerecsendiót süsd ki a kuckót meg a zugot ide vizel éjente a család mert fagy már odakünn
dolgozz szakács öntsd le bő mártással a hajnali kászálódást gyomorkorgást gyereksírást asszonyi jajt férfikáromkodást
add körítésül a fogcsikorgatást kövér falat ez a nedves agyag
tátogó bakancsok caplatták dúrták porhanyósak a munkában
elhülyült agyak ettől hízol kegyes úr kegyes úr
te meg a kurvád meg a pereputtyod
jó jó jó az arany az arany sosem elég nem elég hókusz-pókusz vadkan mókus lesz itt echt arany vasból rézből
barackmagból meg tűzvészből szagos mügéből meg bükkmakkból bízd ránk kegyes úr bízd ránk kegyes úr
ántánténusz párlat lombik a vegyület bomlik kicsapódik az izé meg a hogyishívják lesz még több is több is több is
te zabálj te vedelj huzakodj üzekedj ráncigáld ágyadba a szüzeket hiszen lilulsz már gutaütésre megértél kötélre pallosra késre
ejhaj dehogyis vakulj világ virradtig hol van az oboás jere ide
brácsás barackmagból készül az áldás izzad a bánya hízik
a hányó guta húzza kegyes úr vén hóhányó selyemgatyád őse
tetves daróc mocskos subában fürtös gubában születik az
arany poloskás likban kénköves laborban jelenik az ördög
no tudós elme tudd meg mától lelkedből párol aranyat a
desztillátor
dühlila kegyes úr futna ha tudna aranya után ungon-berken
árkon-éren aranyát ördög viszi már cipeli csillagos talárban
holdas süvegben s markába röhög markába röhög
ó ó ó az arany az arany az arany a kedves a drága a cuki a hercig
bomlik érte őrgróf herceg míg ugyebár ugyebár szállnak az
évek mint a percek

VONATON
belebarnul az ember a bársony éjszakába a kattogásba belepistul álmodozik álmain is túl - ez a szupralimináris fékezés
előttem ötszáz kilométer mögöttem huszonnyolc esztendő előttem egy rázós éjszaka mögöttem kolozsvár előttem a hajnal a hajnal
kaptatón szopránul visít a diesel (Sulzer SLM-Brown-Boveri-szabadalom-1965) nyomás feleim nyomás nyomás bolyhos erdők bársony éjben levetkőztetett sziklák holdvilágban elvetélt a hóvirág s már csattan lilán és fehéren a kakasmandikó s a táj lihegő látomás
pendül az őrház korog az alagút cirpelő csillagok vonító holdfény d-mollban zeng a tejút alszik az ég hogy aludjanak az égiháborúk ó földnek álma földnek álma
éjszaka ó hajnalodó
automata gépsorok és önműködő gerjedelmek rúzsos ajkú aphrodité prehisztorikus indulatok - üzemanyagai a gépesített gyilkolásnak - árész sisakja stronciumból elvesztett atombombák és megtalált szerelmek éjszakája hétrét kiegyenesedő kőolajkutak arasznyi kis kukoricák képzelet kibernetikus virágai ó hajnalok
ébredj méloszi aphrodité szállj le márvány magányodból csonka karoddal öleld át földnek álmát földnek álmát
szeretteim fenyők álmodjátok velem
éj bársony éj ring ring ring ez a harmadik műszak ideje izzad a nagykohó egy gyermek fölsír visszaalszik tátogó tárnában robaj légkalapácsok innen siet fölszínre az energia és innen van aládúcolva a föld hogy keményen álljon talpam alatt
tartsa szilárdan a messzeségbe pályázó vaspályát vessék meg lábuk rajta hivalgó hidak kristályosodjanak eszmék szublimálódjanak félelmek gyökeret gyökeret verjen a hajnal letaláljon magasból a fény mélyből feltörjön a meleg s átjárjon minden élő sejtet a radioaktív békesség
nyúlj el a pamlagon mellettem méloszi aphrodité dobd le cipőd hajad omoljon hallgasd a kattogást besüt egy csillag az ablakon hazakísér sugarából van a te karod a fénnyel ölelő s takaród minden szépség mit eddig föltérképeztem neked
szépség térképén fehér foltok béke térképén fehér foltok élet térképén fehér foltok ránk várnak szomjú fölfedezőkre ez a vonat is arra visz és arra visz minden vonat melyre ülünk
harmadik műszak ideje ez most készül a világosság csengő műhelyekben kovácsolják phoibosz apollón szekerét bumm a gőzkalapács méltóságteljesen nyomul a hidraulikus sajtó mázsás küllőket emel a villanydaru fülkéjében ül héphaisztosz vezérlőtábla előtt ül héphaisztosz martin-kemence ajtajánál héphaisztosz kokillákba önti a fortyogó fényt héphaisztosz asszonya miasszonyunk aphrodité
hegy tetején pihen a vonat az éjben a bársony csöndben útban hazafele mindenfele hazafele körben e gömbön a hajnalodón teveled hozzád kicsi asszony aphrodité
fölsikít a mozdony nyögnek a talpfák töltés kavicsai kocognak hátrafelé zöld a szemafor a hajnal előtt

A CSÁSZÁR HALÁLA
didereg a caesar, az augustus - egy isten didereg? istenek, kollégák, tűritek ezt?
istenek!
Octavianus, a bölcs; Tiberius, a fajtalan; Caligula, a tébolyult s a nyáladzó Claudius!
arany hermáitok sora - szép kis bagázs! - új szaktársra vár; tombol, üvölt a pretoriánus gárda, siess, császár, dögölj hamar, utódod zsoldot emel, teneked szobrot emel, halhatatlan leszel, de ahhoz meg kell halni előbb - micsoda hülye divat!
isteni inaid rogyadoznak, isteni orcád csupa maszat, irtózat!
mit ér a betonbunker? caesar augustus! pontifex maximus! imperator! mit ér? düledező birodalom alatt!
pedig, ugye, szép volt ez a dög élet, a hűtlen, a drága, a piszkos!
míg lantod penegett, tettél meleget az örök városban, s a tömeg
üvölte: cirkuszt! kenyeret! s caesar, a költő verset mekegett,
hallja negyven emberöltő!
látna ma mamácska, az édes, a kedves, ha nem küldöd vala alvilágra, s agg oktatód, az okos, ki kivérzett oktalanul, s hány jóbarát kihűlt porát borzongod most, te istenre-menendő
ne remegj, ne remegj, hű testőreid tennen kezedbe, neuraszténiás kezedbe nyomták a tőrt, jó acél, damaszkuszi
hű pretoriánusaid majd leöntenek benzinnel, elégetnek a Mars-mezőn, külön helyed leend az emberiség lidércálmaiban -
ó, most, most se szöges bakancs, se oxigénpalack, se úti elemózsia,
hogy mászod meg a hegyet? Juppiter atya vár, keblére ölel
(a Thesszáliai-medence északkeleti peremén, a Makedón-masszívumhoz tartozó Olümposz, 2985 m)

DE PROFUNDIS CLAMAVI
Palocsay Zsigának
agyarai közt a pipával
álla alatt hegedűvel
a pipái közt agyarakkal
belsőzsebében két zivatarral
elindul a csapán szárnyas parnasszusi agarakkal
kétoldalt rezgőnyársor a szélben
			mint
			zengő
			érc
			és
			pengő
			cimbalom
mint zengő érc és pengő cimbalom
ballag ballag medvéül
pénzét őrzi pásztortáska
szabadsága eszterlánc
a napocskával szembecsobog
kuckóját béleli háziszőttes nyarakkal
elheveredvén útmenti gyöpön
hallgatom rezgőnyár leveleinek ezüst arpeggióit

ÓDA
Méhedbe zárva, fényre szomjas
fiad, kiáltok, vajúdó
anyám, anyánk, simogató
vagy faggyal hűvös, mint a hó,
ki fölemelsz vagy porrá rontasz,
rejtőzöl s megmutatkozol,
hozzád kiáltok, drága öl,
ki megapol és meggyötör,
vakítón csillog messziről,
de mégis, mégis, valahol
itt sejlik, bennünk, a szavad,
és értelmed elménkben ég,
és minden kínod a miénk,
mintha szívünkbe öntenéd,
s harc, béke, jóság és harag
köldökzsinórként összeköt,
- hozzád kiáltok: szülj meg, és
fényedből minden rezzenés
és agyadból minden merész
gondolat, s minden eltörött
álom és minden ép való
s minden, ami e toldozott
életben minket összefog:
hulljon belém a pórusok
tárt kapuján, s a szem s a szó
s a szív s a zilált idegek
minden moccanása alatt
ő rejtőzzék s a pillanat
s a végtelen idő szabad,
tág terein, míg életet
lehel a tüdő, míg a szem
színeket olvas, míg a száj
csókolni tud s hozzád kiált,
míg az izom parancsra vár
- izzó anyatej, értelem,
ömölj a sejtekbe, kohók
ércfolyamánál égetőbb
égéssel, s add, hogy más előtt,
mint teelőtted, te örök,
ne hajoljak meg; minden ok
te légy és minden okozat
- ó, Európa, légy otthonom,
te lobogj minden szavamon,
élesztgetőm, dajkálgatóm,
- anyám: - szüld meg magzatodat,
ki félni lassú, tenni gyors,
ki benned ég, de távolod
fájja, ki téged áhított:
hegyeidet, ezer folyód,
városaid, a szűz s a torz
lelkűeket álmodja kis
élete kis tájaira,
s nem tudja elhinni soha,
hogy az önző, az ostoba,
vad embertelenségnek is
jogot adsz uralkodnia;
ki hóhérok, kéjgyilkosok
véres kezén túl csillagod
lángját kutatta, s tiszta szód,
Villon, Majakovszkij szava
az intés, hívás, drága jel:
az emberségé és a lét
értelméé, ki mindenét
ránk bízza szigorún, ki ép
szívünkben szítja szép tüzét,
míg földed magábaölel.

EMELETEK 
AVAGY 
A LÁZ ENCIKLOPÉDIÁJA
1967

Becsüld, halandó, amíg élek,
szavaim halandó becsét.
Két ember közt legrövidebb
út az egyenes beszéd.
           (Ismeretlen költő a XX. századból)

- - zihálva és komoran, súlyos lépcsőkön,
súlyos emlékek alatt, föl, föl,
s néha könnyen s néha könnyesen,
megállíthatatlanul. Hány emeletnyit?
A földszint tejillatú,
fű- és földillatú, lőporszagú,
aranybarna, könny-ezüstös, bugyborékoló-szavú
halálsikolyú és anyameleg.
A tűz körül
emberek guggolnak.
Egyik épp húst marcangol.
A másik csak épp fázik.
A harmadik csak épp fél.
A sakál szeme parázsból.
Medve képét ölti az öregisten.
A tűz körén kívül
minden mindennek rokona:
azzá teszi a félelem.
S emitt szótlan gubbasztanak a rokontalanok
(milyen félelmes rang!),
bámulják a tüzet,
(mint én most cigarettám parazsát):
arisztokrata őseink.
A földszintről óriási minden
s mindenki óriás. A hangyák
vonulnak, ahogy megszoktuk tőlük,
s nyugovóra térnek az állatmesékben,
pedig nem érzik otthon magukat.
A földszint felhőpuha,
almaízü a levegő,
s a cigaretta édes, mert tilos,
és a felnőttek okosak, mert félelmesek,
a halált is csak ők találták ki.
(Föltámadni nem akarok.
Kinek? minek?
Utcám sem ismerném meg,
mentőt hívnának
lakásom új lakói,
a rendőrnek is csak egy verssort
mondhatnék,
hogy igazoljam magam.
Hát persze hogy nem akarok föltámadni.
Nem akarok meghalni sem.)
A földszint egyszerű és tekintélytelen.

(NÉGY SZONETT)
(In memoriam Antonii Vivaldi)
(tavasz)
Megjöttél, kicsike? De meg ám.
Könnyes mosollyal, cirógatással.
Lassan kékre sül az ég,
a föld meg csak barnul, mint szokott.
Az ég kék, mint a szeme valakinek,
vizek világgá vándorolnak, mint a szerelem,
mellbimbó-barna alkonyatban
elbőgi magát egy bárány, egy csecsemő.
Barázdában barna magvak.
Boronálják isten barmocskái.
Búzát, békességet.
Fecskék szopránja - nyitni-nyitni.
Féllábas, kontrázó gólyák.
Nyakuk íve, mint a gordonkáé.

(nyár)
A sárga dombra
pufók csecsemővel
karján, kaptat
pufók madonna.
Keresztet vet
búzaföld,
orgonálnak
tengerek.
Tegnap lehullt egy véka arany,
ma hullik egy véka arany,
holnap lehull egy véka arany.
Fogjuk a mérlegserpenyőt,
sorbaállunk
szurokért.

(ősz)
A bőgő is borral brummog,
szelíd, ami heves volt,
szelíd, ami havas lesz,
szín születik, hal a fény.
A nap már esőben,
az eső esetlen.
Álmaimból virággá lépik
az őszirózsa.
Lám, elkészült minden,
s meg is halt minden egy kicsit,
köröm közül falunk kevés nyugalmat
a rövid időre,
amíg
a must s a csók kiforr.

(tél)
Kitalálta a halált,
széppé tette, hogy ne lássam,
s hogy ne sírjak, könnyeimet
gyönggyé fagyasztotta.
A fák büszkén viselik
angóra lombjaikat,
szelíd-karmú cinkelábak
alatt jég-xilofon csetten. -
Csontja ezüst jégből,
bőre tejút-hideg gyolcsból
(szagtalan-szigorú-szép liliom):
jön, jön a hópihe-szirmú,
szememet lefogja.
Megjöttél, kicsike? De meg ám.
------------------------------------
A földszint egyszerű és tekintélytelen.
A felnőttek
elkészítették a világot és ku-
sza ábrákkal rótták tele, me-
rt csak annak van tekintélye,
			ami érthetetlen.
Legény lányt csókol: fárasztó lehet:
lihegnek.
Pedig hangtalanul nő a zöldhagyma,
torkán köszörül kakas hajnalt;
pilleszárnyon az almafák.
Itt nem a végtelen, hanem a
véges az, ami föl nem fog-
ható.
Altamirai rajzokkal tarkák a falak, de
sistereg máris a sárkány, tüzet, fülhasoga-
tót köpik: motorkerékpár,
rohannak a, rohannak a, kavarognak a
képek, zörejek, színek, nekiszalad, nekifut,
nekibuzdul a röpgép, nekiront
a kemény levegőnek,
fölrohan a láthatatlan lépcsőn,
fölrohan, elrugaszkodik,
és szikrázik, morog, pufog, játékká kicsinyül,
és akkor,
akkor,
akkor öl, mikor legjátékosabb.
Akkor,
akkor,
akkor,
fölfakad a sóhaj,
döndülnek
dobok,
virágok árnyékot növesztenek,
ember árnyékát veszti,
és dübörög a, dübörög a dal,
dübörög, dübörög,
őrölj, malom, őrölj,
őrölj, malom, őrölj,
őrölt Pittakosz is már,
ess, eső, ess, ess,
ess, te keserves,
felhő, hasasodj,
őrölj, imamalom, őrölj,
lúdbél-kanyargós, kacsabél-kanyargós patakocska,
aranyszőrű lovamat, aranyszőrű lovamat szilánk ütte,
vitte, vitte patakocska, patakocska,
folyik a víz, áll a part,
folyik a víz, áll a part,
folyik a víz, áll a part -
áll a part, füzek állanak,
rebbenetlen levegőben ritkás rekettye
vékony lábon moccanatlan álldogál.
Függőlégy függöget, napsugaracska függöget.
Ó, a földszint -
sietni, jaj, jaj,
fölfele, fölfele,
mindig fölfele van -
nagy-nagy rohanásról,
lélegzet-szaggató,
boldog rohanásról
szeretnék vallani majd,
ha fölserdülök
emlékezéssé -
fölfele, föl, föl -
húsz méter magasan,
a nyolcadikon
nem szédülök,
nem szédülök kétezer méteren,
a repülőben,
szédülök egy
két méter mély sír előtt - - -
és ímé, a sír megnyílt vala:

(ŐRÜLTEK)
Micsoda őrült forgatag!
álarcos farsangi menet!
az álarc itt az igazi!
Szabad az út - jöhet, mehet -
jöhet - honnan? - mehet - hova?
a föld alól a föld alá!
Kupával kezében, nyakában
kötéllel, slattyog François;
itt egy püspök, száz-egynehány
gyermek apja; egy lord biceg:
ízekre szedik szavait
írástudatlan kibicek;
amott, a hideg és hülye
síneken kúszik egy halott,
ruhája térkép, sebeiből
szivárognak a csillagok;
jövőbe-látó szemüreggel,
szilárdan lépdel itt e vak:
írjad, leányom! - hömpölyögnek
makacs ajkáról a szavak;
itt illeg a kötélverő
szerelemre-szomjas neje;
egy londoni komédiás
kopaszodó tojásfeje;
tengeriföld: egy verselő
kamasz - szegény - hogy búvik a
mocsok, mocsok halál elől!
de megtalálja a pika - - -
Mit akartok? őrült bagázs!
fejetekre csak újra bajt?
menjetek vissza! föld alá!
trágyázni tovább a talajt!
Mit akartok? őrült bagázs!
hisz ez a világ semmitek!
vagy ha anyátok: mostoha!
ki hintette el a hitet
belétek: hogy még akkor is!
úgy is érte, ha ellene!
csókolni, becézni - ajaj,
mikor rugdosni kellene!
hisz arany helyett álmot ad,
mustárgázt, ciánhidrogént
ibolya helyett! - És ti csak
suttogjátok: - Ne bántsd szegényt. -
Mit akartok? őrült bagázs!
hisz ez a világ semmitek!
kéz a kézből - váltófutók -
veszitek átal a hitet:
azt, melyet nem szolgálnak - á,
egy fenét! - énekes misék:
hogy jó - hogy megjavul talán
ez a koszos emberiség,
rövidnadrágját - csupa vér! -
kinövi, és, és, és - mi lesz?
- Tombolj csak, őrült forgatag!
nem értesz máshoz semmihez -
Kinövi, és - - ó, istenem.
Kavarogj, holdas forgatag!
Vonítok én is teveled
a csillagzó egek alatt.

----------------------------
Hát fölfele, fölfele hát,
terped a talp és csomósodnak az izmok,
óceánok fölött halálok titka, titkok halála s titkos halál suhan,
fagyból épít házat a csigabiga, fagyból házat, fagyból házat,
csigabiga, gyere ki,
csigabiga, gyere ki
csonttörősdit játszani,
robbanómotoron, rakétamotoron,
csigabiga, úgy ám, csonttörősdi,
élesül a retina, zsugorog a vakfolt
s egy arc, egy arc költözik a helyébe,
egy arc,
egy arc,
nincs több ilyen, -
pupilla: mérhetetlen mély, mint a múlt,
sötét, de minden csöpp mozdulatot a fénytől tanult,
nem is tud hát hazudni;
- két szemem lánya, kis ara: kisded örömöm hol dajkálod?
két szemem lánya -
szembogaradból szikra-jeleket honnan küldesz?
ismered-e még e sugaras morzét?
ó, én két szemem -
könnyek csikorognak -
fény,
fény,
megtörik a könnyön,
szivárvány születik -
egy arc -
két szem -
térdig érő télben kék-kék utakon toporog a pillantása -
holdfényben-csillagfényben megpihenni szabad-e?
kétoldalt a sövény: kakaskukorékolás,
pitymallatkor a kapuja tárul, a kapuja tárul -
fagy-házadból, fagy-házadból,
csigabiga, jere ki
csonttörősdit játszani - - -

(TÁNCSZÓ)
Ugorjsza, Marcsa,
árokpart bogáncsa,
járd ki, de járd ki!
szoknyádat tartsa,
föl-le ne rántsa
forgószél, akárki!
Tele a bendő,
cifra a kendő,
magad kelendő,
járd, ki-ki lássa!
rengjen a padlat,
pengjen az ablak,
világa vaknak,
látónak légy vakulása!
Mari te, Marcsa,
Máriskóm!
legényszíveknek
- gebedjenek meg! -
áristom!
Hét tavasz, hét tél,
már nem is éltél,
fültél, féltél,
fáztál, égtél -
nyolc ősz, nyolc nyár -
hej, ha te volnál!
sose is voltál.
Ugorjsza addig,
hajnalig hallik
pikula, brácsa
ebvonítása,
szaporázz kopogóst,
járjál lassút,
csúgass csujogóst,
hadd hallgassuk!
Hej, Mari-Marcsa,
Máriskóm!
legényszíveknek
- gebedjenek meg! -
áristom!
Ugorjsza, Marcsa,
a szemed sás-nyárs,
a bukszán, a tüszőn,
a tinón, az üszőn
átláss!
Ugorjsza, Marcsa,
csurog a máslás,
járd ki te! Tartsa
szoknyád az áldás!
Járd vele, csizma,
járd vele, bakancs!
cincogj, hegedű,
bőgő, vakkants!
Rajta, de rajta,
Máriskóm!
legényszíveknek
- gebedjenek meg! -
áristom!
Ugorjsza, Marcsa,
árok bogáncsa,
járd ki, de járd ki!
szoknyádat tartsa,
föl-le ne rántsa
forgószél, akárki!
Csapkod a pendely,
szárnya nőtt,
hoppon hagy zsindely
háztetőt,
istállót hat ökör,
hombárt gabona,
markot az ököl,
boszorkát babona,
tudóst a tudomány,
koldust adomány,
fináncot a dohány,
holtat koporsó,
vizet a harcsa -
s itthagy utolsó
ingem!
Te pedig, Marcsa,
Mária,
engem.
----------------------------
lépcsők, lépcsők,
műmárványból, mint a műmárványszobrok,
csak a levegő igazi.
Fleming Athénbe röpül,
szmokingban lép a dobogóra.
Huss, halál, huss, huss,
műtőlámpa vakítson,
sziké szíven szúrjon.
Erős-pörös torokgyíkja, békalevelegje,
nyakfoga, disznószakája, kelevénye oszoljon, romoljon,
Istennek kegyelméből, Boldog Anya parancsolatjával.
Lépcsők, vigyetek tiszta levegőig,
az elképzelhető világ
hamar a képzelet fölé nő,
ámuldoztatja fiait:
fékomadta, teremtette, kutyafája,
azt az ez-meg-azzát,
betyár jóreggelét a betyárnak,
ponciussát, pilátussát, krédóját!
(Így szólok, képes beszéddel,
hogy ne érezze egyedül magát a szó, a mondat,
hogy ráismerjenek a dolgok,
addig is, míg előlépek a kép mögül.
előbúvik marokból az ököl,
hús mögül a csont.)
Lépcsők, vigyetek tiszta levegőig,
novemberi szél emeli csókok szárnyát,
tántorog a, tántorog a lélek,
és tombol és fecseg, fecseg, aki egész nap könyvre görnyedt,
s majd álmában
kétlábú istenekkel társalog -
igéket ígértünk magunknak, gyerekek,
feszítnek, fájnak a születetlen szavak,
s az éjszakába szemek fogalmaznak fényeket,
lehűl az éj,
de a szó nem didereg,
minden perc határtalan,
mert marad belőle valami használható -
pucér vadgesztenyék zihálnak és fiatal, szent szigorúság
rak rendet mindenütt,
ehető beszédért tikkad a nyelv,
sós szavakat ízlel,
tüzeseket, világteremtő tüzeseket.
Tüzes kéz égeti le villámokról a rozsdát.
Szájából kiköpi a langyosokat az Úr.
---------------------------------------
Emeletes föld?
pince ég?
Alkonyatkor ellilul az égbolt,
feketül a lila ég,
kormos felleg alatt
terebély árnyak.
Gyertya sem ég még.
Szunnyad a villany.
Gyúlnak szomorú muzsikák.
Macskaköveken patkó peng.
Este van - kapualj-szerelmek hajnala.
Nincs már nappal, nincs még éjjel,
megjátsszák magukat a fények:
kísértetesdit játszanak,
nem sejtik, hogy lejárt a kísértetek kora,
s ezért játékuk
halálosan
komoly.
Wolfgang Amadeus kagylófotelben ül.
Szemét lehunyja.
Hópelyhek rügyeznek, haldoklanak vadgesztenyék.
Fekete Mercedes suhan,
benne a kalapos király.
És forog egy lemez:
a d-moll zongoraverseny, Beethoven kádenciáival.
Itt ül a csodagyerek,
itt ül,
harmincnégy évesen,
ül és suttogja:
- Te hülye.
Honnan vetted,
hogy a világ jobb?
honnan vetted, hogy a világ jobb?
Bánata már borba borul,
bora, bora, tengerszemül,
hullámosan hívogat -
“megtornyozott keserűség”,
föld alatti délibáb - -

(BETEGEN)
A semmiből a fájdalom
üzenget, kése torkomon,
alvásból ébrenlétre és
ébrenlétről öntudatlanba
üldöz, nincs út, menekülés
előle, riogat magamra,
gyarlóságomra; oly esendő
s óvnivaló és cudarul
érzékeny testem tántorul,
lépne, mint a gyermek-jövendő,
amint mába-jönni tanul -
botladozom hát harapós
rögökön, cipelgetve hitvány
létemet; kérdez? - dadogok
az időnek, félszeg tanítvány -:
készültem, hogyne, ó, sokat
s sok mindenre; amihez nyúlnom
se lett volna soha szabad:
kapkodtam érte, hasztalan;
súly lett e hiány s most e súly nyom -
hisz a halált is önmagam
seb-életén kellett tanulnom; -
készültem, hogyne, készülődtem:
akinek ereje a mersze
csupán - erőm se szent előttem,
világmegváltásra dühödten
ígértem (másnak is, magamnak
is) hírt s nevet - és pénzt is, persze,
s mit még ... szent ég, te tudhatod csak,
meg én, ki szándékaimat -
levetkőztem, pucéran állok,
s - hogyne, készültem - dadogom,
s a semmiből a fájdalom
üzenget, kése torkomon,
s tán hörgök és tán kornyikálok
a keserű, a vad,
a kenyérhéjnyi ég alatt.
- - megtornyozott keserűség -
föld alatti délibáb -
Van, van, van tovább -
talp alatt harangvirág
		kondul
		utolsót,
fehér felhő
feketül,
játszik
koporsót,
koppan a jég - koporsószög - koppan mintha koponyán -
ki kopog a köveken?
ki kopog az utcán?
kopogtatás minden lépés: eresszetek föld alá -
ki kopog a köveken?
túros gebe patáján csillagpatkó,
sorvadt ínyén pitypang-zabla,
kapu alatt bekocog, fölkocog a lépcsőn,
s ösztövér gigáján a lovag úrnak,
ösztövér gigáján - e kiszikkadt hangszeren át -
csikorogva-nyekeregve sirül át a szerenád - -

(DON QUIJOTE SZERENÁDJA)
Madonna, ó, madonnám,
e szöghajú, szűz esten
szíved szívemre vonnám,
kereslek Nekeresden,
talállak Nemlevőn,
be búba-kútba estem,
tüdőnyi levegőm
az égbe bugyborékolt,
tikogok epedőn,
be rég volt, ó, be rég volt,
hogy, nem süllyedve sárig,
e derék még derék volt
- a sárga hold ma sárlik -,
s ha szólt a szív parancsa,
tüzes csitkóm, a sárig,
szállt szilajon, s halandzsa
még nem hagyá el ajkam,
szépszavú de la Mancha
valék; - madonna, rajtam
aszú bőr már a gúnya,
és nem fog a karaj-tan
s a zsírszívűek gúnyja -
tartson ki-ki hülyének,
amíg csak el nem unja -
- hozzád száll ily hű ének,
patak csörg, szél susog,
nád zizeg mélyén az éjnek,
akárha Te susognád:
szeressél, vén bolondom,
de nem haraghatom rád -
maradtam a porondon
magam, s a vért, a vért
itatom föl bolondon,
a vért, mely semmiért
(s milyen sokért!) patakban
folyt el; paizs, se vért
nem segített, vasamban
semmi erő se volt,
akár horpasz hasamban
zaba - - s a sárga hold
ma sárlik s megdagadván,
síri szemembe fojt
minden fényt, s én, a vak, lám,
látom a kék mezőt
(ó, túlvilági reklám) -:
s a bitót és a rőt
avart, mely unalommal
várván az érkezőt,
aki a szélmalommal
küzdött s megveretett:
betakará azonnal
s hit s remény s szeretet
nevében gyűjte este
álcákat, legyeket,
ezer férget, ki leste,
hogy végre étkké válik
jó de la Mancha teste;
- a sárga hold ma sárlik,
nézik - be delikát! -
Erzsik, Birik s a Sárik
s a szőke Erikák,
kik a gyanútlan rittert
kacagva verik át
- a másvilágra; - hittel
csücsültem én az ágon,
s nem is sejtettem, hidd el,
hogy magam alatt vágom;
mit ér, ha fölfele
száll, míg le én, világom?
Kékül-zöldül bele,
jaj, az Úr színe - a
lelkem örök fele,
édes Dulcinea:
e megterített asztal,
vedd édesen - de ha
csak csekélyded vigasszal
szolgálhat s botorul -
erőtlenül magasztal:
a lovag leborul
- üdvét, ó, ne halaszd el -,
s megnyílik, pokolul,
talpa alatt a flaszter;
- a sárga hold ma sárlik -
hadd nyögjem e panaszt el,
míg szerenádra válik - -
- madonna, ó, madonna,
ki énnekem világít,
ma vánkos és ma dunna,
ma lángos és ma rozsdás
csillag, mit meg nem unna
lesmirglizni a postás,
madonna, makaróni,
madonna, lelkimosdás,
madonna, ideróni
való emlékezet, te,
lelkem falára lógni
való, gyöngy képezet, te,
te boldog, te pogány,
te mocskos tetűette,
vágyaim ágbogán
ülő kőszáli kurva,
moslékos tobbogán,
üstökös lisztből gyúrva,
- Madonna mia cara,
lócitrom lángra gyúlva,
na mondja, mi az ára?
madonna, árva érem!
madonna, mi a kára?
madonna, drága, kérem!
sintér ültette rózsa!
szemen szedett szemérem!
madonna, múltak jósa!
ki trónolsz Nekeresden,
kiben egy már a jó s a
rossz, kibe beleestem,
tündéri csatakanca!
pisis pendelyű isten!
tőled legyen agancsa,
látod, már azt se bánja
jó lovag de la Mancha!
S kutya se sír utána.
----------------------------
S a lovag tovakocog a mérsékelt égövön.
Emberszabású óriások
és emberszabású tetvek között,
lankáin az időnek és pázsitján, avarján;
erre vágtat Bálint báró, sólyommal a karján, - -
aztán szitálni kezd a tél,
fák kificamodnak,
gallyon gubbaszt kotlós-hó,
ki-kikél alóla egy-egy reccsenés.
Halihó!
hali-ha: vadászkürt harsan - gyorsan,
hali-ha: a hangja cikázik higany levegőn,
szinkópás dobogás,
szikrázó csaholás, vakogás,
kurjantás, káromkodás, jéggyöngy-kacagás,
nyereg-csiklandta sikogás,
lóháton nyusztprém, hölgymenyét-gerezna,
medvebunda-brumm-brumm,
sikkes hermelin-sik-sik (- Nodekérem!),
élő nyakban döglött róka -
kopja ropja kesztyűs kézben -
szablya járja, buzogány -
pórnép prüttyög-
füttyög-
kerepel - -
vadkan
horkan
róka
lángol,
szárnyas az
őz -
horkan
holttá -
lángol
hamuvá -
élte-szegetten
lezuhan -
Vadkan, róka, őzike szemébe belefagy a sötétség -
vadkan tornyos hátában kopja remeg,
bukfencet vet róka-láng,
istenanya-őzike térdre borul.
Medvebunda, hölgy-gerezna páracsíkot ereget,
kisasszonyka kiskacsója haldokolja
meleget,
bécsikapu-pofával
fújja
- de hiába -
a vadász,
kerülő,
hajtó,
a pecér, -
szűköl a hajtó, a vadász, a pecér,
hajtó hasa, pecér hasa sokat ér,
sokat ér,
sokat ér -
ha már nincs hajtó, nincs pecér - -
hasát hasítja hamar
vadászkés -
csillog ezüst hashártya, belek gőzölögnek -
kisasszonyka kiskacsója fürdik,
fürdik,
kiskacsó
fürdik
forró vérben -
mehetünk is - halihó -, mehetünk, mehetünk, mehetünk.
Halihó.
Marad a hó.
S benne kitörülhetetlen véres szimbólumok.
Mérsékelt égövi tél.
Mérsékelt fagy.
Has-meleg.
Emberek. - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

(HARMINCKÉT SOR A BOLDOGSÁGRÓL)
Boldog jövő! - gondoltatok-
e már, feleim, arra, hogy
mit is jelenthet, mit jelent ez? -
Mindig csak az álló jelenhez
mérünk, és hát képzelünk jobbat
(s még azt is lemondón! - : “hisz rosszabb
úgysem lehet!” -) - - Igényeink,
sajnos, csak a való szerint
alakulnak - - - a sose-rest
agy máris, lám, kétkedni kezd:
Ide hát, aki volt már boldog!
hadd lám: mennyi ideig tartott?
egy órát? egy napot? hetet?
kibírt-e ugyan éveket?
Igen: kibírt? - mert idegek,
rághatatlanok kellenek
ehhez is, mint a szenvedéshez!
hogy bele ne rokkanj, hogy élhess!
s teherbírás! - : mert hát teher
ez is, és csak cipelni kell,
ha jólesik is. -
		Mielőtt
fölhúznók hát azt a jövőt,
hagyjunk egy csöpp időt, gyarlók, mi,
amely alatt meg tudjuk szokni,
edző-kúrát, átmenetet -
bizony, edződni, emberek,
edződnünk kell még ehhez is!
(mivelhogy nincs rózsa tövis
nélkül.) -
		S ki néktek most így ír
- mert épp akadt fölös papírja - :
hiszi, hogy majd ezt is kibírja
az ember - mert sokat kibír.
---------------------------------------
Emeletről emeletre bukdácsol az ember, s megpihen egy-egy lépcsőfordulón. Sóhaja vers, indulata magasság; sóhaja mélység, indulata költemény. S megyünk, megyünk, meg-megszökkenve vagy bukdácsolva, hétrét kiegyenesedvén s derékfájással, magas vérnyomással, bokasüllyedéssel fizetve meg az árát, hogy nem négykézláb járunk. S öregszünk, születnek új halottaink. Nincs vége, sosincsen a pörnek. Fiaink, unokáink mind több panaszt s mind több reményt örökölnek. Ugyancsak egy ismeretlen XX. sz.-i költőnél olvasom e négy sort:
Szégyen a szó, ha nem vigasz,
szégyen a vers, ha nem igaz;
igaz vagyok s szégyentelen,
akárcsak a történelem.
Vigasz?
Idehordani mindent, ami jó, mindent, mindent idehordok,
fölkutatok mindent, mindent, ami használ,
mindent, amit el sohasem felejthet az ember,
hogyha szilárdítani szeretné magát - letanyázni a drága vigasznál,
mert a vigasz a legnehezebb - be nehéz, be nehéz vigasztalódni!
ó, hol van a szó, hol az enyhület, ó, az erő - az erő, a valódi!
Ez volna, Yeats mester? - :
... But one man loved the pilgrim soul in you,
And loved the sorrows of your changing face - - ?
És hogy lehet, ó, hogyan is lehet úgy vigasztalódni, hogy azért ne felejtsünk?
hogy el ne fakuljon, de azért - de azért ne fájjon az emlék!
hogy hulljon a múlt, de ne haljon.
Hogy a fájdalom is csak energiaforrás -
ó - soha más ne legyen!
Erre találjatok írt, csodaírt, ó, doktorok!
erre szavakat, költők!
szillogizmust erre, elmék!
Bepörölni a létet az elmúlásért
- három s egynegyed milliárdan fölperesek! -
vesztes fölperesek!
véget sosem ér,
megújul, újra meg újra, megújul a kereset.
Öregasszony-hang, feketekendős-hang, érdes sírással, haj-
tépő, száj-gyömködő és hörgő, vízbefúló, vízrehulló -
hogy vigye, vigye, vigye patakocska, patakocska, hab
elmossa, partra ne vetődjék, partra vetődjék, ott tátogjon,
múljék bele a csöndbe - -
Gyermököm, édes,
ó, aki voltál.
Ó, mire éltél,
ó, mire holtál,
Gyermököm, édes,
ó, aki voltál.
Miért szenvedtél
ki a kereszten.
Ó tüdőbajtól
csontig erezten.
Szuronnyal szíved
mért hogy szúrták.
Máglyád micsodás
lángok gyújtják.
Ó, fiam-édös,
holnap-álom.
Eggyem-ékös
boszorka-lányom!
Jaj, anyám, jaj, jaj,
virrad a hajnal
s véle halálom.
Jaj, anyám, jaj, apám,
jaj, arám, szeretőm.
Vérbe hull a napom,
vére hull delelőn.
Földön-pokol-kemence,
jaj, tüze éget.
Jaj, fiam, lányom,
jaj, apám, jaj, anyám,
téged.
S születnek, születnek új halottaink.
Nincs vége, sosincsen a pörnek.
Fiaink, unokáink mind több telet
s mind több tavaszt örökölnek.
(S kellemetes kikeletnek
rügy-fakasztó hangjai
kedveskedve csicseregnek,
megpendülnek mindenek.
Pendelyes kis sugaracskák
derületre intenek,
elviháncolván napestig;
szándékuknak igaz voltán
ember, állat megmelegszik. -
Kiröptetvén ablakon
szárnyas csitkóm, friss erőre
kap a primőr abrakon.)
-------------------------------------
Uram, én kiszállok a buliból - mondá a lovag. - Vagy engem
találtak ki rosszul vagy a világot. - Uram, itt valami bökkenő van.
Meg is halnék, mert úgyis az lesz a vége, de Hamlet kollégám
elriaszt:
To die - to sleep - to sleep - perchance to dream -
oh, there’s the rub!
Ez itt a bökkenő!
De mit tegyek, ha lejárt az időm.

(DON QUIJOTE VÉGRENDELETE)
Én Don Qui-jote de la Mancha. Tiszta öntudattal, elmebeli képességeim birtokában. Amint itt következik:
abált szalonna - - - - - -  - - - - - - - -  - - - - - akadémia
abroncs					adagio
bábkormány					bableves
Bach						bacilus
bajonett					balettcipő
bécsi korom					behívó
Belzebub					benzinmotor
bankbetét					boldogasszony
cégtábla					cián
coboly					csapszék
csalogány					csicskás
csőd						csűrdöngölő
csimbók					csukamájolaj
delej						dézsma
decentralizáció				disznóhús
dzsem					dac
dögkeselyű					divat
ebadta					égszínkék
éhségsztrájk					eladólány
epilepszia					esztéta
étterem					evolúció
fácán						fajelmélet
fekély						feketerigó
felleg						feminizmus
fénykép					finánctőke
fogdmeg					fülemüle
gácsér						garabonciás
genny						Göncöl
gólyahír					gúzs
grácia						gyaur
hajszálgyökér					halászlé
hályog					hangár
hajdina					harangszó
hányinger					határincidens
hasüreg					hegedűverseny
hatökör					herbárium
hisztéria					hóeke
humor					hüvely
idény						iafia
ifiasszony					igric
iker						import
index						iramszarvas
író						isiász
istráng					italmérés
jacht						jegyzékváltás
jogász					juhtúró
kábel						kakukk
kamarilla					kamilla
karikagyűrű					kézitusa
kibic						klarinét
kódex						kontrás
kör						kökörcsin
köpű						kőszén
közlegény					kulcslyuk
kuruc						kutyavásár
lábravaló					lóhere
mandarin					mellhártya
méz						morfium
mirtusz					mosoda
nadály					nagypéntek
naiva						narancshéj
népdal					nylon
nyakleves					nyusztprém
obsit						orgonasíp
orja						ostromállapot
ótvar						oxigén
ököljog					özvegy
őszirózsa					öröklés
pacal						pacifista
padmaly					pályadíj
paradicsom					párbaj
parlament					patkányméreg
pendely					piac
pingvin					pléhbános
ragya						rajzszög
rekettye					ripők
ribanc						rím
röntgen					rőzse
sáfrány					sátán
skorpió					sodrófa
sors						sótartó
spanyolviasz					stilisztika
szabadgondolkodás				szaharin
szatyor					százados
szellő						szenilis
szóvirág					szőr
szurok					szűz
tabletta					tábornok
tajga						taxi
tébolyda					térzene
tetemrehívás					tépőfog
toll						tolvaj
tompaszög					tökfilkó
töpörtyű					történelem
törzsfőnök					túlóra
tücsök					tyúklétra
uborka					újság
úriszék					utcaseprő
utóirat					uzsora
üdvlövés					ünő
ülep						ürmös
üszög						üzlet
vacok						vaj
vasvilla					végrendelet
vérsavó					vésztörvényszék
vigéc						villámhárító
vírus						vőfély
zabosbükköny				zugbankár
zuhany					zuzmó
zsába						zsebnaptár
zsaru						zsinórmérték
zsizsik					zsuzsu
      -----------------------------------------------------
A lovag meghalt és eltemettetett. Három bohóc parentálta el, és sírhalma nincs, így hagyta meg, hadd játszhassanak a gyerekek rajta, és fejfáján csak ennyi áll: Itt nyugszik Don Quijote de la Mancha, mert meghalt. És a fejfa másik oldalán, elmosódott, öreg betűkkel, csak ennyit lehet kivenni:
... ÉS A MI KEZÜNKNEK MUNKÁJÁT TEDD ÁLLANDÓVÁ NÉKÜNK, ÉS A MI KEZÜNKNEK MUNKÁJÁT TEDD ÁLLANDÓVÁ!
De nincs is fejfája.
És ez a nemlétező sírhalom a lépcső a tavaszba, a játékosba, a kedvesbe, a borzalmasba, föllépünk ide, szerelmem, és örvendezünk és fejünket törjük és aggódunk és mindenről megfeledkezünk.

(ALKONY)
Röptükben gyújtja föl az alkony
			a madarakat.
Ellustul a nap lobogása,
			abbamarad.
Koratavaszi, bágyadt, párás,
			bimbó zenék.
Tavasszá ringatók. Mehetnénk,
			ha tetszenék,
velük, hívnak. Ne szólj, ne szólj most,
			ne szólj, hiszen
hallak, szívem. Tudod, hogy hallom
			és elhiszem.

(HÁROM IDILL)
1
Rüggyé halt a zúzmara,
magabiztos hérics
suttog - halld, tél tűnt hava! -
szín, fény csakazértis!
Holt is hasznos a földnek,
hát akkor az élő!
Vad emlékek tülkölnek
aszfaltozott égről.
2
Jöjj, tavasz, jöjj, nyár, sok-sok esendő
			virágszirom,
lopj egy pillantást nyűgös szememből,
jöjj, tavasz, jöjj, nyár, sok-sok esengő
			virágszirom,
muskátli, tátika, viola, rózsa,
			bazsalikom!
Persze, csak itt az erkélyen, fönn
			a nyolcadikon.
3
A tavasz nincsen egyedül,
a tavasz tudván tudja, hogy
szétszórt fénye szemembe gyűl,
hogy fény-fegyvertársa vagyok;
elég volt megtanulni, hogy
hulla-keserves egyedül.
Csak szórnivalóm egyre fogy.
És szólnivalóm egyre gyűl.
---------------------------------
De lásd: a füvek fölvisítnak, mert nekik sem mindegy,
mi tapossa őket: meztelen talp vagy tankok tiprólánca.
És sugár is hányféle van! És láz! És az én
tavaszom,
a mienk, amelyet elorozni nem hagyok!
És ott az a tavasz, a huszonkét év előtti, hogy vérben
csúszott el a mezőn s törte lábát az oktalan
barom is, és addig, öt esztendőn át, micsoda tavaszok,
nyarak, telek, pestis, ragály és bélpokol
és csuma, himlő, kolera és franc baj, lepra, kelevény,
dögvész és fekete halál, veszettség, sárgaláz
s a rák s a leukémia és “hasnak szertelen menése”
és bujakór, ficam, dementia, gutaütés és tyúktetű
és trichinella, gonorrhoea, bélpokol, csuma, kolera
és himlő, pestis, kelevény, fekély, ficam, torokgyík,
tbc és éhhalál és infarktus és szilikózis és emberek,
kiket húsz fokos hidegben vízzel locsolnak és cirrhosis
és szélhüdés - mi ehhez Pandora szelencéje!

(KORATAVASZ)
Vékonyka tavasz. Még diderget.
Fagyos ujjaim közt kipergett
telek - megannyi ocsú-évszak -
lábamnál hevernek. - Ki még csak
két tél közé tudja (hiszen
télen-túli képzeleten
át nem engedik a való
telek) -, ki még csak illanó
tavaszt-nyarat-őszt tud, havak
közé ékelteket, szabad
ideje mivel még kevés,
a fáradtsággal véges ész
bűneként (s mert nem pihenés
a halál sem, hisz ébredés
nem követi) - : fohászkodik,
maradandóbb tavaszokig
szava hogy jutna végre el;
viselhesse - viselni kell -
a rászabott bőr-, gond-, ideg-
gúnyát; - -
			s hogy végre értse meg
aszú szavát jobbik felének
- az újulást, az örök érvet -
			e meggyötört,
e Janus-arcú Föld.
-------------------------------------
És vége nincs és vége nincs a menetnek, tavaszok mehetnek, jönnek se nyarak, őszök: de az időben, mintha márványba vésve, megmarad minden mozdulat, cselekedet. És mi lesz - amit ma még a tudomány lehetetlennek tart -, mi lesz, ha mégis, valahogy túlszárnyaljuk a fizikai határsebességet, a fényét tudniillik, és visszafele indulhatunk az időben? És szembe kell néznünk minden elmúltakkal?! Száz év múlva például mai önmagunkkal is?! - De nem is ez a fontos, nem az esetleges fenyegető lehetőség, hanem az élő, az örökéletű lelkiismeret.

(ŐSZIRÓZSÁK)
Tegnap még szégyenlős növendéklányként
szemérmesen mosolyogtak az alig-hamvas
szilvák, barackok, riadt-kicsi almák,
hajladozó búzatáblák alig sejtették
szőkeségük élet-adó hatalmát,
a napok tüzes-arany csöndjébe
bele-belecsattant egy zápor,
a mezőn lesunyt füllel ázott a jószág,
és látod, kedves:
ma, a kert egyik zugában,
orgonabokrok szoknyája alatt
fölfedeztem néhány lapuló őszirózsát.
Remegtek, mikor tetten értem őket,
hogy szirmaikon cipelik már az őszt,
hisz jóformán még nyár se volt - hát mit akarnak,
de csak hallgattak makacsul,
és benne volt e hallgatásban,
hogy maholnap a faleveleken
dérré kegyetlenedik a harmat,
hogy a sarkon hancúrozó kölykök kezében
labda helyett ott-szomorkodik a szamárfüles irka,
az utcák megtelnek lebarnult emberekkel,
s a siető, álmos arcokat
piros-vidámra csipkedi a reggel;
a sétatéren fiók-festő-gigászok
lesik el a fáktól a pazar színkeverést,
s szerelmes kamaszok verses vallomásra ihletődnek;
lomhán csurognak a méz sugarak
s érett-gyümölcs-illata lesz az anyaföldnek,
és szemed parazsában
föllobban újra a szerelem, a gyöngédség, a jóság.
Szerettem volna neked adni a virágokat.
De aztán csak ez a vers maradt.
Mert mire hozzád érnek:
elhervadnak a remegő őszirózsák.
---------------------------------------		(1957)
Lásd, ez a régi ősz - ilyenkor illenék visszavágyni,
Nem tudok.
A jövő érdekelne? Elébe megyek.
És amit nem tudok meg, megálmodom.
A jelen itt ég sejtjeimben.
De a múlt? az “enyém?” Arról ki mondhatja meg az igazat?
És mégse vágyom vissza.

(DAL)
Szivárványló bánat
	földre költözött.
Tarló őszre szállnak
	birkanyáj ködök.
Dér dereng, halálos,
	dermedt förgeteg
lengi át a várost,
	érett földeket.
Már a tél villámlik
	láthatatlanul.
Szótlan a világ, míg
	tavaszul tanul.
----------------------------
Sietni, sietni, sietni - senki se várhat, senki se vár. Engem sem vártatok meg - nélkülem gyártottatok A-bombát, antibiotikumot, ekrazitot, rádiót, gőzmozdonyt, guillotine-t, amforát, kőbaltát - s nekem csak az maradt, hogy jobban gondoskodjam azokról, akiket én nem várhatok meg.
Sietni, sietni, sietni - harsányak a napok és sietősek és mi feledékenyek vagyunk - oly hamar, oly könnyen, oly szívesen feledjük a megbánnivalót! Vagy épp ezt hívjuk halhatatlanságnak? - hogy lassan-lassan kihullik minden, ami rossz? A megújulás alázatos öröme? - S én mit tehetek? fényt fogalmazok hitelbe. Már azt a keveset, amennyire telik - hiszen mi minden sürget! a szélcsönd, a förgeteg, az erdő, az öntöde, a bél, a nyár, a szerelem, a félsz, a mersz, a lét, a perc - napi három műszaknyi élet, mely így munkál, hogy ne tévedhessen soha! Halálig. Aztán újrakezdi.

(MASZEK BALLADA)
Végig Világ utca hosszán
tessék befáradni hozzám!
Vagyok az utolsó maszek,
énnálam csillag a faszeg,
kinek kell repülő szőnyeg?
az én inasaim szőnek! -,
nékem panaszkodnak holtak,
este kigyújtom a holdat,
színvaknak csiszolok prizmát,
olajozok aforizmát,
az ég alatt, a föld felett
hűtök nyarat, fűtök telet,
ha kifogy a szűzdohányból,
tőlem veszi a tűzhányó,
ki e földön helyet keres,
jó iránytűt nálam szerez,
szabok-varrok leányálmot,
boldogságot, testhezállót,
göndörítek bárányfelhőt,
s a hétmérföldes cipellőt
- ha elkopott - talpalom,
itt a ritka alkalom,
végig Világ utca hosszán
tessék befáradni hozzám,
vagyok az utolsó maszek,
vagyok, ameddig nem leszek!
----------------------------------
S ha már itt tartunk: mit is tehet a költő? Teleírhatja
csillagokkal a mennyboltot,
míg alusznak a csillagászok.
Teleírhatja rózsákkal a kertet, míg alszik a május.
Teleírhatja reménységgel - teleírhatja hajnallal az éjszakát,
míg alusznak az emberek.
Vagy, ha egy kissé indulatosabban fogalmazok:
Utálhatod a tollat - mágneses
dühvel újból csak papírhoz szögez:
e rángatódzás minden örömöd:
ripacskodni ország-világ előtt;
járni a megismerés útjait
lábasfejűektől mű-mezonig,
csak róni, róni, róni napra nap
a minden-lében-kanál sorokat;
vár akár akadémiai polc,
örökké az maradsz te csak: bohóc.
Bolygókra mászkálsz? - csücsülj le: elébb
tanuld meg véred összetételét,
tisztogasd végig rongy idegeid:
hagyjanak nyugton bár reggel tízig,
egy kis biztonságot kaparj elő:
ne darvadozz, ha elalszik a nő,
ne átkozódj, ne bőgj, ne keseregj -
fáradt a világ, nem hálhat veled.
Hajszolod -: elfárad a nyugalom,
lépkedsz feltört fáradtság-ugaron;
ne reménykedj, mert a halál se más:
nem befejezés, csak abbahagyás,
s csak harc marad, mely utolsót dörög:
izzó parázs koporsódon a rög.
---------------------------------------
Fölfele, fölfele, fölfele - mindig fölfele van.
Néha könnyen és néha könnyesen,
megállíthatatlanul.
Hány emeletnyit?
Hol marad a földszint, a tejillatú!
Hány láb koptatta a lépcsőket s hány fogja még - de sietni, sietni, sietni, irgalmatlan ütemet diktál a kérlelhetetlen üzemanyag: a láz. Holnap már ezt az emeletet is - nyolcadik? tizedik? huszadik? -, ha fölébe kerülök, földszintnek látom. Az örök, az örök, az örök: az út. Római légiók vonultak rajta, nem is oly régen, az ingyen halál felé. A megfizethetetlen halál felé. Itt sétált, tűnődve, Fermi; hallgatódzva Bartók, mert valahonnan, az erdő mélyéből, két kilométerről talán, eltévedt cica panaszkodott. Itt ült, egy fatönkön, Lenin, megtervezett álmaival.	
Kaptatok, reménytelenül, nézvén a tájat, az idő tájait, és amit látok, megpróbálom lefordítani szépséggé.	
Nincs irgalom, nincs irgalom.
Megyünk - kísért a bánat: örüljünk, mert állhatatlan.
Megyünk - kísér az öröm, az állhatatlan.
S észrevétlen lépdel nyomunkban, ami megmarad.

UTÓHANG
(Apró ének Nevenincsről)
Kandúr-lusta estén
talpas fények
karmaikat visszahúzva
glóriásdit játszanak.
S valahonnan,
valahonnan,
valahonnan
zeng a dal:
Volt egyszer, hol nem volt -
úgy hívták, hogy Nevenincs,
nem is látta senki.
Akkor eljött hozzám, s megkérdezte: - Mi van a szemeddel?
- Nagyanyám mézzel kenegette, mézzé válj, hogy lássalak.
- Tudod, hogy nem tehetem, Nevenincs nem méz: Nevenincs: Nevenincs.
- Anyám katáng szirmaival borogatta-borogatta - katáng légy, hogy lássalak.
- Tudod, hogy nem tehetem, nem katáng Nevenincs: Nevenincs: Nevenincs.
- Ujjaival valaki, szirmaival, lecsukta a szememet.
- Itt vagyok, itt, itt: Nevenincs - Nevenincs.
Ki tudja leírni kis Nevenincset?
Ki tudja feledni kis Nevenincset?
Ha vele szólok, magam is kiköltözöm nevemből,
és Neveninccsé játszunk minden Nevevant.
Tegnap is összeszaladtunk az utcán.
Ő vett észre, mert látható vagyok.
Cicahát-púpos háztetőn
kajla hold miákolt,
egérszem csillagok
játékból remegtek.
- Dolgozom - mondtam, s dolgoztam akkor is, láthatatlanul.
De ő látta.
- Élek - mondtam, s ő lehunyta szemét,
hogy ne lássam, hogy látja kivetülő csontvázamat a kirakatüvegen, hátam mögött.
- Ne búsulj - mondtam. Bársony szavakkal paskolgattam.
- Ciróka-maróka, buta kis Nevenincs,
cirógatnak, marnak is, ostobának mondanak:
könnyekkel harcolsz mikrobák ellen,
s nem tudják, hogy a könnyben lizozim van.
Nevenincs azt hiszi, pipaccsal legyőzheti a páncélkocsit,
s igaza van, mert a pipacs piros.

BÚCSÚ A TRÓPUSOKTÓL
1969

HALÁLTÁNC-SZVIT
Türelem türelem türelem türelem türelem türelem
ez a menedék ez a fedezék a bunker a dekkung a futóárok az ürgelyuk az óvóhely (kinek vasbetonból kinek papírból) ez a menedék a fedezék amelyből
amelyből olykor
olykor kirohanunk
kirohanunk s az ilyen olykorok - oly korok! - szülik mindazt ami ami
méltóvá tesz a névre a
névre hogy KÉTLÁBÚ TOLLATLAN ÁLLAT akinek
akinek arcán ráncokká szövődnek az évek és
és útját márvány síremlékek márvány nippek márvány diadaloszlopok szegélyezik s meg is látja őket ha épp bele nem vakult a fehérségbe
meglátja mert vannak mert eleitől fogva (ó volt hát eleje?!) eleitől fogva márványba faragtatott minden gyalázat minden dicsőség minden jótett (helyébe jót ne várj!) minden jótett minden rondaság minden sóhaj minden káromkodás
meglátja mert nem hagy nyugtot az igazság ingere (vagy ez is önzés csupán?) - nem is inger: föltétlen reflex és félsz és düh - - indulat bizony állati indulat mely méltóvá tesz a névre - - -
Ha életnek nevezem - mondhatom: micsoda pazar élet: két nemlét között ütközet s nem is egy - ahányszor szemed kinyitod reggel fityiszt mutatsz a halálnak (azzal hogy eszedbe se jut)
Thou hast nor youth nor age1
Ráncok az arcon és az agykérgen barázdák és és
és üdvözlégy Incitatus szenátor a szenátorok között2
piros rózsát ha szednek 	pinkezsd idejében3
ah itt kocog a szenátor aki elárult egyet-mást arról mi van a föld alatt
miként annak illatja és meg vigasztalja
itt lépked Sir Isaac Newton aki elárult egyet-mást arról mi van a földön
ígyen Urunk Jézusnak 	öt mély sebjét gondolván
itt álmodik Wolfgang Amadeus aki elárult egyet-mást arról mi van a föld felett
keresztfán	 függesztvén
ráncok az arcon és az agykérgen barázdák - micsoda pazarlás! - s mert
mert eleitől fogva márványba faragtatott minden gyalázat minden
dicsőség minden jótett minden rondaság minden sóhaj minden káromkodás
S MELLEM CSONTBOLTJÁN IRGALMATLAN
SARKÁVAL RUGDOS KÉT HALÁL4
- ráncok az arcon és az agykérgen barázdák - mert mindez a tied már - te kétlábú - te tollatlan - te állat - aki tudod már mennyit érsz két nemlét között
vigasztalja szívönket
s hogy minden csöpp mozdulatod gondolatod fintorod márványba merevül - ó nem a dicsőségesbe nem a fennköltbe csak a megszokott-rettenetesbe ami az idő
oltalmazza lelkönket
s mennyi sejtést tudást tapasztalatot bölcsességet loptak el e földről minden halottak dallamot találmányt rímet eszmét szépséget színt minden halottak oroztak minden halottak
örek kárhozattól
micsoda pazarlás DOKTOR ÚR CSAK AZT SAJNÁLOM HOGY TELE BŐRÖNDDEL MEGYEK EL5
siratom siratom őket szememből könny folyik alá és elmém kiszikkad siratom siratom őket akik megloptak
meglop minket minden halál
meglop minket minden halál
átkozom átkozom őket minden holtakat kik éltükben lassúak voltak rám testálni arcukról minden ráncot agykérgükről minden barázdát
és átkozom átkozom őket az élettel-kufárkodókat átkozom átkozom őket ajkamon habzik a düh átkozom-átkozom őket élet-kufárokat
ó minden életek kiket elmetszettek kufár-kezek akár a rőfre mért pántlikát
ó minden életek kik reám-testáltatok volna reánk-testáltatok volna - hol tartanék most hol tartanánk most nagy ég nagy kerek ég nagy kerek kék ég
Ragadj és ments meg engem
az idegenfiak kezéből, akiknek
szájok hazugságot beszél
s jobb kezök a halálnak jobb kezes
1967. szeptember 2-ára virradó
éjjel az aichachi börtönben
fölakasztotta magát Ilse Koch
(Újsághír)
a vádlott nem rokonom a vádló nem rokonom
nem rokonom az áldozat sem 	tanúskodom
				e g o ... J u d e u s   j u r o   p e r   
				D e u m   v i v u m7
ó nagy kerek kék ég élő Istennek laka ó élő Isten kinek a Föld a kalapja - - Mützen ab!
				P e r   D e u m   s a n c t u m   p e r   
				D e u m   O m n i p o t e n t e m
a kis madár kellemetes / hangja téged magasztal
a mennydörgés - - Mützen auf!
				q u i   f e c i t   c o e l u m   e t   t e r r a m
				m a r e   e t   o m n i a   q u a e   i n   e i s
				s u n t
és akkor megtelt a szánk nevetéssel nyelvünk pedig vigadozással8 S MELLEM CSONTBOLTJÁN IRGALMATLAN SARKÁVAL RUGDOS KÉT HALÁL s a hetedik napon megnyugovék megvolt már a szögesdrót meg az őrtornyok meg a barakkok et omnia quae in eis sunt
				q u o d   in   h a c   c a u s a   q u a   m e
				h i c   C h r i s t i a n u s   i n c u l p a t
				i n n o c e n s   s u m   p e n i t u s   e t
				i m m u n i s
- - - királyom’
Megölte; megszeplősíté anyámat;
Ide csöppent, trónra-léptem és reményim
Közé; kihányta horgát életemre,
S minő fogással! - nem lélekbe jár,
Hogy megfizessek e karral neki?
S nem kárhozat, hogy az emberiség
E rákfenéje pusztítson tovább?9
						fák rügyeztek tisztelt törvényszék kakukkok csőre flauto piccolo tisztelt elnök úr vakbelet műtöttem tisztelt közvádló úr játszottam a Mondschein-szonátát tisztelt vádlott úr csókolództam tisztelt ál - - - - - - - 
				e t   s i   r e u s   s u m   t e r r a   m e   
				a b s o r b e a t   q u a e   D a t h a n   e t   
				b y r o n   a b s o r b u i t
				ó
				é
				n
				é
				d
ëggyën ëgy fiodum	e
				s
				u
				r
				o
				d
				u
				m
piros rózsát ha szednek		 pinkezsd idejében
s ne legyen nékem kétszál pünkösd-rózsa ne legyen rá szemem és hagyjon el a türelem türelem türelem hagyjon el a menedék a fedezék a bunker a dekkung a futóárok az ürgelyuk a menedék a fedezék amelyből - - -
én nem akarok menekülni nem akarok menekülni mért nem lehettem mért nem lehetek menedék -
ó nyíljék meg a föld és   a b s o r b e a t   m e   és mindenkit velem ki csak a föld alatt lel földi világra
				e t   s i   r e u s   s u m   p a r a l y s i s
				e t   l e p r a   m e   i n v a d a t   q u a e
				p r e c i b u s   E l i s a e i   N a a m a n
				S y r u m   d i m i s i t   e t   G i e z i
				p u e r u m   E l i s a e i   i n v a s i t
TELI BŐRÖNDDEL tisztelt törvényszék tisztelt elnök úr tisztelt ügyész úr tisztelt vádlott úr tisztelt ál _________________________________________________
jawohl - tisztelt áldozat úr félreértés volt az egész
					      az egész
					      az egész
ígyen Urunk Jézusnak		 öt mély sebjét gondolván
BOCSÁNATOT KÉREK
					Kitől? uram! kitől? - bocsánattal
				megpuhítható
a   p a r a l y s i s ?   a   l e p r a ?
				e t   s i   r e u s   s u m   c a d u c u s
				m o r b u s   f l u x u s   s a n g u i n i s
				e t   g u t t a   r e p e n t i n a   m e
				t a n g a t
keresztfán		függesztvén
vér vér vér vér vérfolyás   f l u x u s   hiszen a biblia nem ismeri a K-vitamint
vér vér vér vér két háború vére - micsoda micsoda (Compiègne - Berlin) csoda szerencse két kapitulációt micsoda micsoda szerencse két
írhatott alá Keitel úr két (Compiègne - Berlin) csoda szerencse
a vesztes félnek úgysincsenek halottai - hullái vannak a halottakat dicsőség övezi de föltámadnak a hullák hát
ki-ki keressen halált magának mert a föltámadt hullák meghozzák keresetlen ó pazar élőhullaerdő vértanúgyár meddig? meddig?

MELLEM CSONTBOLTJÁN IRGALMATLAN SARKÁVAL RUGDOS KÉT HALÁL láttad-e hajnalban a folyót?
Ó, lennék legalább oly nagy, miként
Fájdalmam, vagy lennék kisebb nevemnél,
Vagy elfeledhetném, mi voltam én,
Vagy ne kellene tudnom, hogy mi lettem!10
				e t   m o r s   s u b i t a n e a   m e   r a p i a t 						d i s p e r a m q ua e   i n   c o r p or e   e t   a n i m a
				a c   r e b u s   m e i s   e t   i n   s i n u m   A b r a h a e 				n u n q u a m   p e r v e n i a m
láttad-e hajnalban a folyót? tőkésréce-anya próbáltatja fiaival az életet s látod-e sikerül s ha jön a csónak a kísérleti félelem akkor
megmutatja nekik a valódi menekülést ó fiókák ehhez sem kell más csak türelem türelem türelem türelem mert tudni való hogy a halál mindig azonnali
hát türelem türelem türelem türelem menedék fedezék bunker dekkung a virradat csodás csúcsos nádak hegyéből bukik alá
vigasztalja 		szívönket
láttad-e a folyó nyüzsgő nyugalmát?
				e t   s i   r e u s   s u m   l e x   M o y s i   i n   m o n t e 				S y n a i   i p s i   d a t a   m e   d e l e a t   e t   o m n i s 				S c r i p t u r a   q u a e   i n   q u i n q u e   l i b r i s 					M o y s i   s c r i p t a   e s t   m e   c o n f u n d a t
láttad e nyüzsgő türelmet? Ugye
szép?
nyelvünkről a vigadozást szánkból a nevetést kiköptük fölnyalta a buchenwaldi szuka
oltalmazza		 lelkönket
s ez is ez is ez is márványba merevült sírjatok sírjatok szemetekből könny folyjék alá
üdvözlégy Incitatus szenátor a szenátorok között
s mert elképzelhetetlen mert elképzelhetetlen a poklot a poklot a poklot a poklot a poklot a poklot a poklot el nem hiszi senki
URAM URAM MIÉRT HAGYTÁL EL ENGEM
JOBBIK FELEM A FÖLD ALÁ KERÜLT
				e t   s i   i s t u d   j u r a m e n t u m   m e u m   n o n   				e s t   v e r u m   e t   j u s t u m   m e   d e l e a t   					A d o na i   e t   s u a e   D e i t a t i s   p o t e n t i a
Mert nem nyughat az eszme. Még a jobb is,
Az Istentől való is csupa kétség
S az ige ellenébe új igét vet11 - - - -
Örek			 kárhozattól
türelem türelem türelem türelem türelem türelem
ez a menedék a fedezék a bunker a dekkung - kétlábú - tollatlan - állatok - ráncok az arcon és az agykérgen barázdák
és akkor megtelt a szánk nevetéssel nyelvünk pedig vi- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
											a m e n

JEGYZETEK
1 	Thou hast nor youth nor age / But as it were an after dinner sleep / Dreaming of both (Eliot: Gerontion). (Nem vagy ifjú, se vén / De mintha csak ebéd után aludnál, / Álmodod mind a kettőt. - Vas István ford.) (Shakespeare-szöveg)
2 	A szenátor: Caligula lova.
3 	S alább, aláhúzva: Példák Könyve (1510), (Féja, Régi magyarság, 1941, 31.).
4 	Csokonai
5 	Bartók mondotta halálos ágyán (egyik orvosának, dr. Laxnek).
6 	144. Zsoltár, 11. v.
7 	A ritkított betűs szöveg: Werbőczi, Tripartitum, P. III, Art. 36.: Forma juramenti Judaeorum contra Christianos praestandi. - Az eskü magyarul: “Én ... zsidó, esküszöm az élő Istenre, a szent Istenre, a mindenható Istenre, aki teremtette az eget, földet, tengereket és mindent, ami bennük van, hogy abban, amivel ez a keresztény vádol, ártatlan vagyok és bűntelen. És ha hamisan esküdném, nyeljen el engem a föld, mint Dáthánt és Abyront ... , lepjen meg ínzsába és bélpoklosság, mely Elizeus könyörgésére szíriai Námánt elhagyta, és Géházi szolgájára költözött ... , rohanjon meg nyavalyatörés, vérfolyás és gutaütés és azonnali halál ragadjon el, és vesszek el testben és lélekben, én és minden hozzátartozóm, hogy soha Ábrahám kebelébe ne jussak ... , törüljön el a Mózes törvénye, mely a Sion hegyén kiadatott, és tébolyítson meg minden írás, mely Mózes öt könyvében megíratott. És ha ez esküm nem igaz és való, tegyen semmivé engem Adonáj és az ő isteni hatalma. Amen.”
8 126. Zsoltár, 2. v.
9 Hamlet
10 II. Richard
11 Ua.

A PRÓFÉTA
Pedig én tudtam a szót, az Igét!
Tudtam, higgyétek el! - Igaz,
már nem tudom, hogy honnan. Nem tudom,
micsoda rejtett utakon jut tudomásunkra minden, amit tudunk.
És nem tudom, csak érzem - valahogy -
a határt sejtés és tudás között;
gyermekkoromban tudtam a füvet, az ágyat -
ma nem tudom már: megszoktam. Kevesebb
ez, mint a tudás? Több? Nem tudom.
Tárgyakra, fogalmakra, érzésekre emlékezem -
tudás ez vagy csak téglája a tudásnak? Nem tudom.
S honnan pattant ki az Ige?
Emlékezés, érzés, tudás, fű, ágy és minden, ami kitölti az űrt közöttük,
születés, szerelem, halál, gabona, szép szó, vadászgép, szerelem, hulla, gabona, kín, gyöngédség, verejték, pipacs, halálfélelem, fű, ágy, emlékezés - érzés - tudás:
honnan pattant ki az Ige?
Fölismerés volt, az elképzelt Rendé?
Sejtés csupán, a biztonságérzet vágyáé? Nem tudom.
Ez is, az is talán - talán, hisz sejtelmeinkben
(mint sejtjeinkben a lassú tűz) munkál a megszokottság,
s hiába próbáltak annyian, de annyian, oly sok ideje már,
leszoktatni a vidámságról, a reményről, a hitről - hogy mégis érdemes -, a szerelemről, a biztonság vágyáról, kisded és tagbaszakadt örömökről -- a jóságról, igen, nem félek kimondani,
hiába próbáltak annyian, de annyian, oly sok ideje már,
leszoktatni az életről, ezer fortéllyal: könnyű lét ígéretével vagy súlyos halál kényszerével, mézesmadzaggal vagy kilencfarkú macskával, délibáb hatalommal, ólom rabsággal,
mert éltünk - s már a puszta lét is rászoktat a szerelemre, élünk - s még mindig nem tudtuk megszokni a halált: ennyi, amit tudunk.
Valahogy így született az Ige -
hogy mikor? Nem tudom.
Talán még gyermekül, nem tudva, mit tudok,
őriztem, - az enyém volt, az én külön játékszerem,
titkom, amelyet nem akartam a felnőtteknek kiadni -:
nekik szabad volt cigarettázni, nekik mindent szabad volt - hát nem hiányzott az Ige, nem a Megváltás: boldogok voltak!
És én tudtam a szót, az Igét,
s nem volt kivel megosztanom, s ha meg nem oszthatom, mit ér?
Most mondom ezt, hiszen valószínű,
hogy akkor úgy voltam vele, - - talán
ezzel a valószínűtlen hasonlattal értethetem meg:
úgy voltam, mint ha egy darabka
tiszta rádium-rögre leltem volna, s rejtegetve
játszom vele, dugom, hogy meg ne lássák, mert elveszik,
s nem veszem észre, hogy napról napra fogy
és fogyása a kórt növeszti bennem, dajkálja a halálomat.
Mint minden gyermek: én is lenéztem a gyermekeket.
Őriztem az Igét s az Ige bennem a halált.
Aztán kitágult a világ, rettenetesre-nagyra.
Nagy volt s rettenetes - csak én voltam jó benne,
én és még Valaki,
s én be akartam rendezni a világot magunknak,
s hittem, hogy a Világ Boldog Lesz, ha Én Berendezem,
és boldog leszek én és még Valaki,
itt az Ige, csak ki kell mondanom,
kimondom Valakinek és már nem enyém: mindenkié,
mert kiszabadulván, végigszalad, mint száraz avaron a láng,
végig, hiszen a világnak szüksége van rá,
mert a Világ kiszáradt és mert az Ige: Láng.
Rettenetes volt, iszonyú.
Pirultam és dadogtam, habogtam, izzadtam, pirultam,
makogtam, nyekeregtem, ó, micsoda kín volt, iszonyú.
Most - szakad - meg - a - szív!
Most érzem a Végtelent s tudom, hogy a központja Én vagyok!
Most még csak egy a sok lehetséges közül, de egy perc múlva már egyedüli!
S Ő megkérdezte:
				- Fáj valami? csikar a hasikád? -
... . . Mindegy - tudtam -, hiszen egy Másik
azt mondta volna:
				- Csitt, szívem, hallod a tücsköket?
S egy Harmadik:
				- Jaj, hogy szorít a melltartóm, gombold ki, édes!
S egy Negyedik:
				- Kuss, apafej, ez nem rád tartozik!
S egy Ötödik tán szájon is vág:
				- Ha kérdezlek, akkor beszélj!
S egy Hatodik:
				- Mi az, tata, most találod föl a spanyolviaszt?
S egy Hetedik s egy Nyolcadik és így tovább és így tovább,
hascsikarás, tücsök, melltartó, jóakaratú pofon, spanyolviasz!
Szenvedtem? Persze. Élvezettel. Ah, a Világ! Rohadt dolog.
Nem érdemli meg az Igét. Engem se. Lámcsak, eddig is
megvolt NÉLKÜLEM! s az Ige, az én Igém nélkül!
Hát meglesz ezután is.
Úgy kell neki. S úgy kell nekem!
balek! kis hülye! naivista! No meg: száműzött fejedelem,
véka alá fojtott fény, disznók elé szórt gyöngy, félreismert zseni -
Krisztus az öt kenyérrel s két hallal mint vendéglői főszakács,
s ha szerencséje van, kap valami hitvány prémiumot. Aztán megfúrják őt is.
S a Világ ment tovább. Bennem eltemetődött az Ige;
kezes juhocska: nyaltam a sót, hálásan, ha itatáskor
tekintetére méltatott a Pásztor,
kitapostam egy vackot a karámban,
szemhunyva is hazataláltam,
helyem volt, meghatározott - : determinált;
este olvasgattam a Germinált;
szelídülj, Világ! Szokj ide.
És mocorogni kezdett az Ige.
Az Ige, igen.
Tudás, sejtelem, bölcsesség, megérzés!
Az Ige mocorgott, világra vágyott - vagy csak világgá? Sebaj : mocorgott.
S szelídült a Világ!
Jó-e? Rossz-e? - Ez is, az is.
Szép? Csúnya? - Ahogy akarom. Igen,
ahogy akarom! Rajtam áll!
(S a legfőbb bölcset ez gyötörte,
És aludni se hagyta őt,
S fejét, amely főtt, egyre törte,
És amíg törte, egyre főtt:)
{Tóth Árpád: A hóbortos apród balladája.}
Akar-e megváltást a világ?
S ha igen: milyet? Ahány ember, annyifélét?
Összkomfortos Megváltást? Villamosított Megváltást? Légkondicionált Megváltást? Sugárhajtású Megváltást? Vajaskenyér Megváltást? Primőr Zöldség Megváltást? Tengeralattjáró Megváltást? Zsebrádió Megváltást? Házastársi Puszi Megváltást? Zenés Megváltást? Elsőosztályú Megváltást? Turistaosztályú Megváltást?
Mert a Születés egyforma mind. De Temetés van Elsőosztályú, Másodosztályú, Harmadosztályú s Kitudjamégmilyen
egyformán születünk, de nem egyformán halunk meg: valahol itt, a kettő között gyökeredzik a baj.
Mit kezdjek hát az Igével?
(A legfőbb bölcset ez gyötörte
És aludni se hagyta őt,
S fejét, amely főtt, egyre törte,
És amíg törte, egyre főtt.)
Bölcs voltam-e?
A bolondoknál bölcsebb.
A bölcseknél bolondabb.
De még mindig tudtam az Igét.
S mi történt közben - -
nos, ami szokott.
Az élettel (Élettel?) találkoztam naponta,
megszoktuk egymást, föl se tűnt, hogy találkozunk,
néha meglepett egy kis halállal, ha lázas voltam, piramidont adott,
néha nem hagyott aludni; szidtam; fütyült rá;
ha nagyon utáltam vagy nagyon szerettem, leöntöttem etilalkohollal s meggyújtottam, kék lánggal égett, melege jó volt, aztán elmúlt, dideregtem, megmelegedtem újra,
szeszélyes volt különben, hol hamvas, mint egy szűz, hol büdös, mint egy kurva,
sok mindent kitalált nekem, nem unatkoztam, az igaz,
mesélt, muzsikált, pofozott, égi és földi háborúkkal gyötört, mondta: szeressek, mondta: ne szeressek, és szót kellett fogadnom,
ha néha szemtelen volt, rászóltam: várj csak, kisanyám, még megvan az adum!
- Ki vele! - mondta ő.
				- Minek sietni? - mondtam én.
- Ne játssz!
				Miért ne?
						- Belehalsz!
								- Ugyan. Játékba nem lehet belehalni.
- Dehogynem.
				- De én nem akarok! Csak akkor van halál, ha félem!
- Féld hát!
				- Nem akarok félni! S ha nem félek: nincsen halál!
Vagy messze van. Nem is igaz. S ha igaz is: itt az adum!
- Ki vele!
				- Majd. Nem sietős.
... ... . . Megszoktuk egymást, szentigaz. Hébe-hóba szólt még, hogy jön, hogy jön az óra, amikor le kell szoknom róla, leintettem, múlt az idő, valaki az űrbe röpült, valaki szült, valaki szeretett, éheztem, ettem, megtanultam a kék eget fölöttem, meg a sírást meg a káromkodást, azt hittem, vittem valamire, azt hittem, semmire se vittem, azt hittem, fölfedeztem a rejtett utakat, melyeken tudomásunkra jut minden, amit tudunk,
jó érzés volt, biztonságos, a megszokás biztonsága volt, mert megszoktam az Igét, megszoktam, hogy VAN - - és - és - már nem emlékszem másra - - - - 
Emlékezés? Érzés? Tudás? Fű? Szerelem? Sejtés? Pipacs? - fontos ez?
Csócsáld meg napjaimat, kisanyám, köszönöm, ég kék, föld zöld, pacsirta szól a fán.
Olykor kitisztul savós szemem, körülnézek a vad vidéken, kőszáli kecskék, sziklák, sasok; gyér szakállam kócolja szél, száraz ínyemre fúj homokot, leülök, elbóbiskolok.
Nap süt? Mindegy. Dörög? Na és. Öröm. Bánat. Támad. Még egy órácska. Félórácska. Tíz perc. Amennyit kisanyám ad.
Az igét - az Igét elfeledtem. És most már nincs bocsánat.

KÉNYSZERLESZÁLLÁS
Nem lett, mégse lett belőlem angyalka, tollsöprű-szárnyú, sztaniol-glóriás, gyolcspendelyes, hercig, kicsi édes,
olyan, aminőket rettenetes módszerekkel gyártottak gólyamesegyártó nagyanyáink,
méhükkel örökké bajlódó nagyanyák, szegények, angyalgyártó kisiparosok; - : mert bűnnek nem bűn, csak ama bizonyos eredendő; és isten angyalkáit szaporítani talán még erény is.
Nem lettem angyalka hát; sivalkodván, szárnyatlanul, de meg szárnytalanul is, úgy zuhantam, bukóröpülésben, íves vinnyogással, a biztonság kínzón-vakmerő erejével, mint egy berepülő-pilóta.
De nem sajnálok mást, csak a tollsöprű-szárnyat, melynek hasznát veheti az ember, ki meg akarja tisztítani e pókhálós századot.
Nem lett belőlem angyalka, szelíd, pendelyes, szöszi, ki ott lebeg a világ minden lebegő pallója fölött, hogy vízbe ne pottyanjon senki szelíd, szöszi, kicsi édes,
óvja őket a túl sok fagyitól, elhallgatja előlük az angyalgyártás kis- és nagyipari módszereit, estente mesét mond arról, hogy a Sárkánynak mind a hét feje tökkelütött, és különben is a Sárkány csak arra jó, hogy levágják neki mind a hét fejét,
mert, tudjátok, gyerekek, e világon csak a Sárkány mulandó. Elég ennyit tudnotok a mulandóságról.
Sem angyalka, de láng-pallosú kerub se lettem. A lángszórót már a Paradicsomban sem szerettem,
pedig ott még mily kezdetleges vala! Nagyjából nem volt célja egyéb,
mint a sarki rendőrnek: pirosra állítani a lámpát. Nos hát, nem lettem sarki angyal,
s az vesse rám az első követ, aki biztosan eltalál, mert meghalni nem szeretek, de ha muszáj: egyszer bőven elég.
Nem lettem angyalka; ördögöcske inkább: vigyori, szélhámos, szemtelen, kiszámíthatatlan, kaján, konok, utálatos, békételen, békélhetetlen, B12-lhetetlen,
figyeljetek, kislányok, kisfiúk, mielőtt elaludnátok, elárulom nektek, hogy az a Sárkány nem is olyan tökkelütött, s azt se higgyétek, hogy Meseország valami különös világ, mindennapi dolgok történnek ott is,
tegnap például vekkerszínű strandfelhő úszott a palatetőn s a walesi hercegérsek elsőszülött fia szinkrofazotront szült egy okker éjszakán, de mire megjöttek a mentők, elfolyt már a nehézvíz,
és képzelje, Mrs. WHO, három órát álltam sorban kapcabetyárbecsületért és mire odaértem, elfogyott,
ezenkívül egy washingtoni milliomos 200 000 dollárért megvette Ferenc Jóska Rhesus-faktorát, de egy gengszterbanda kilopta belőle a golyóscsapágyakat, hát nem egy bosszúság?
Pedig én hittem a pápa csalhatatlanságában, míg ki nem derült, hogy folliculinnal üzérkedik!
Alukáljatok, kislányok, kisfiúk, nem történt semmi különös, nincs semmi baj, mindezt csak úgy mondtam, mert épp eszembe jutott, bukórepülésben, a huszadik század közepén,
mert nem lettem angyal, az ördög vinne el engem; egyetlen tudományom: az élveboncolás,
nézzétek ezt a ronda tetemet. Az enyém. Élő tetem, igen. Hagyjatok békét a logikámnak.
Kecsesen megemelem koponyatetőm, nézzétek ezt a kopasz agyvelőt, hogy megkérgesedett, pedig még csak pár millió éves,
s hogy elkérgesedett! mennyi mindent kibírt, a nyavalyás, mennyi mindent kibírt, ami - nem vele történt! Tudjátok-e,
hogy e pár millió év alatt hányszor fordult elő,
hogy minden becsületes embernek meg kellett volna őrülnie! Ne csodálkozzatok a primitív törzseken, melyek szentnek tartották az őrülteket. Hát nézzétek e kérges, e becstelen agyvelőt, kislányok, kisfiúk, s okuljatok. És
angyalkát egyet se lássak köztetek! Angyalkát, szöszit, szelídet, gyolcspendelyűt, tollseprű-szárnyút, sztaniol-glóriásat,
és hagyjuk a sárkány-mesét, és nékem, aki nem lettem angyal, tollsöprűszárnyú, sztaniol-glóriás, gyolcs-pendelyes, hercig, kicsi édes,
énnekem, aki bukórepülésben, íves sivalkodással, a biztonság kínzón-vakmerő erejével zuhantam ide,
énnekem ne mondjátok, hogy “szeresd felebarátodat, mint tenmagadat”, csak ennyit mondjatok:
“szeresd felebarátodat hasba lőni, mint tenmagadat; szeresd felebarátodat gázkamrába küldeni, mint tenmagadat; szeresd felebarátodat villamosszékbe ültetni, mint tenmagadat; szeresd felebarátodat arcul köpni, mint tenmagadat; szeress felebarátodra atombombát dobni, mint tenmagadra; szeress felebarátod húsán hízni, mint tenmagadén” - :
csak ennyit mondjatok, és akkor, bizony mondom, hiszek néktek,
én, az ördögöcske, aki zuhantam, kényszerleszállást végeztem itt, közöttetek, ezen a rögös, sziklás, gödrös, ismeretlen terepen, kényszerleszállást végeztem, és tudom, hogy bele fogok halni.
Van egy jó barátom, vízirigó az illető,
megtanított, hogyan kell rohangálni az árban, kicsipegetni mohos kövek alól
a mindennapit. Neki, lám, eszébe sem jutott,
hogy lehetett volna angyalka, édes,
mennyei dolgokban járatos,
s megtaníthatott volna arra is például, hogy rövidebbre tördeljem e sorokat, s akkor
nem kellene alábirizgálnom oly sok mohos követ.
Tudjátok, ha én ember volnék,
ember, ki arra kényszerült, hogy a világtörténelem leghosszabb századában éljen
(leghosszabb, pedig még háromnegyede se telt el),
ha ember volnék, mondom,
szereznék egy talajgyalut, hogy kényelmes leszálló-pályát készítsek eljövendő kényszerleszállóknak.
Meg aztán ki tudja, milyen magasra jut el egy-egy gyaluforgács?

NAPFORDULÓ
- Igen, igen, tudom. Nyári napforduló.
Hívattam, Mester, fáradjon be, Mester.
Éppen csak csúcsos süvegem
csapom fejembe. Nem szeretnék
napszúrást kapni. Egy pillanat
és mehetünk is.
Hogy ne még?
Tessék, kínálhatom hellyel is, ha már ragaszkodik
efféle formasághoz.
Hozott vodkát? Ó, csuda kedves.
Úgy ül itt, mintha örökre.
Persze, persze, hosszú a nap. Napforduló napja.
Nyári napfordulóé.
Születésnapom.
Az enyém, meg hát ... az izé. Az egyezségünké.
Muszáj beszélni erről?
Muszáj?
Hogyne, hiszen a maga napja ez. A diadaláé. Tessék,
mehetünk, itt van az úgynevezett lelkem,
viheti.
Bár, őszintén szólva, nem tudom, mit eszik rajta.
De ez nem tartozik rám.
Hogy módot ad a végső számvetésre?
Muszáj meglennie?
Isten neki, fakereszt. Bocsánat, nem akartam megsérteni,
az istent csak megszokásból említettem.
Na jó.
Megbántam-e az egyezséget?
Még kérdi?
Nincs egyezség, hogy előbb-utóbb az ember meg ne bánná.
Pedig a mienk csábítónak ígérkezett.
Maga azt mondta: Ifjúság, és én bedőltem.
Ifjúság nyolcvan évig, százig, százötvenig!
Muszáj folytatni? Persze, most maga élvez.
Egyszóval: Ifjúság. Remény. Bizodalom.
Küzdelem. Siker. Győzelem. Csalódás. Újrakezdés. Remény.
Ifjúság nyolcvan évig, százig, százötvenig! Ameddig akarom!
Pirospozsgás arcok. Nemi potencia.
És nyughatatlanság, örökké. Vágy, új küzdelemre, nőre,
sikerre, pénzre ésatöbbi.
Frissesség. Vígság. Céltudat. Romantika.
S a hit, a hit, hogy érdemes!
Hit a Célban és abban, hogy a Cél a Küzdelem maga!
Eredmény is, persze, itt-ott. Mézesmadzag.
Hogy abba ne hagyjam soha! Ne lehessen nyugalmam.
Mester!
Legyen ezerszer átkozott!
Maga ellopta tőlem a hitetlenség nyugalmát!
Az aggság bölcsességét!
Cinikus vagyok? No, ne mondja. Hogy oda ne rohanjak.
Ne feledje, éjfél még messze,
még mindig túl fiatal vagyok a cinizmushoz.
Éjfélig még halhatatlan vagyok.
Nem, csak a saját logikáját
olvastam a fejére, Mester.
De folytassuk. Egyszóval: Ifjúság.
Erő. Egészség. Rugalmas izmok,
sosem-meszesedő véredények,
éber agy, ép fogak, - :
megrágni a történelem rágós tényeit;
lelki immunitás,
türelem, öszvéri makacsság,
gyönyör, amennyi csak beléd fér! öröm! bosszúság!
kínlódás, eufória - mindegy: csak unalom ne!
Hogyne, tudom, így szólt az egyezség és csábított is.
Ki a fenét ne csábított volna!
Ifjúság nyolcvan évig, százig, százötvenig!
S lelki immunitás:
a halhatatlanság ábrándja - végső pillanatig!
Ne szóljon közbe. Mester. Nem akartam beszélni,
maga kényszerített, hát fogja be a száját, hallgasson végig,
még messze az éjfél. Nyári napforduló!
Egyszóval: Ifjúság. Seregnyi apró és hatalmas
dolog, tény, folyamat, állapot, amit
hülye gyűjtőnéven Boldogságnak hívunk.
Az utolsó szó jogán beszélek!
Boldog voltam, igen. És fiatal, mindvégig, és vidám
és küzdő kedvű és győzedelmes és csalódott és mindig újrakezdő,
örökké nyughatatlan. Becsvágyó és becsületes, remélhetőleg.
Jó volt, sok minden jó volt.
Örvendeni egy csóknak is. Megfogalmazni egy megfoghatatlan
dallamot. Vagy csak ülni a parkban, egy padon,
valakivel,
s szoknyája alatt kutakodni.
S ami legfontosabb - nem is hinni, hogy vége sose lesz,
csak megfeledkezni róla.
Pontosabban: nem gondolni rá.
Mert a meggondolatlanság az ifjak
s a feledékenység a vének szerencséje, áldása. Én
csak az előbbit tudhatom,
így szól az egyezség, ugye.
Jó volt, persze, evezni a Dunán,
felszökni zergés szirteken;
röhögni nagyokat; jó volt a hit,
hogy egy-egy mozdulatommal
valamit én is megmozgathatok,
s büszke lehetek örökös
éberségemre, Mester,
arra, hogy még álmomban is
résen vagyok s hiába akarnám
kikapcsolni fejemben a riasztókészüléket:
nem sikerülne.
Ez is hozzátartozott
az egyezséghez, a sok apró, hatalmas, jelentős vagy érdektelen
dologhoz, állapothoz, folyamathoz, amelyet
- mondtam már -
hülye gyűjtőnéven Boldogságnak hívunk.
A boldog állapothoz, amelyet
nem az eredmény, csak a szándék határoz meg. Amelyben
erőt jelent a Hit, olyan Erőt,
hogy meg kell hódolnia előtte minden emberfiának
(különben istenfia is
emberfia volt, csak törvénytelen - :
kuss, drága Mester:
az utolsó szó jogán
rosszmájú is lehetek -
aminthogy vagyok is).
Szégyen, nem szégyen, de most már
fáradt vagyok.
Nincs fárasztóbb, mint a dicséret,
s én eddig mást se tettem,
agyondicsértem, Mester, magunkat
és egyezségünket. Fáradt vagyok,
de még mindig messze az éjfél,
s munkál bennem az indulat, a végső
- nem szívesen hallgatja meg, tudom,
de nem mondok le az utolsó szó jogáról! - :
Mert jöhetsz, örök ifjúság,
boldogság, küzdelem, csalódás, győzelem, remény,
mulandó halhatatlanság, amelyről
csak az utolsó pillanatban
derül ki, hogy mulandó - :
itt van, Mester, az úgynevezett lelkem,
viheti rögtön, habár nem tudom,
mit eszik rajta. De hát
ez nem rám tartozik.
Én csak egy utolsót üvöltök,
s követelem a fáradtság jogát!
Követelem, mert végre
pihenni akarok!
Az aggság jogát is követelem,
a feledését, bölcsességét;
azt is, hogy ne érdekeljenek a nők,
hogy legyek impotens,
követelem a nyugalom jogát,
a megnyugvásét; azt, hogy beletörődjem
abba, amibe (nem, hogy nem lehet, de)
szerződésünk nem enged;
a halál jogát, igen, a Halálét
követelem, Mester! Mindent követelek,
amitől elestem ezzel az
átkozott szerződéssel!
Ó, Mester, Mefisztó,
már kezdek hülyeségeket beszélni.
Öt perc múlva éjfél. Mehetünk.

HOGYAN ÍRJUNK VERSET
1. § Egyedem-begyedem-tengertánc.
2. § Hajdú sógor, mit kívánsz?
3. §
    a) Azt instállom, esedezem, óhajtom, kívánom, kérem, követelem, parancsolom, hogy érthető legyen, a betyár nemjóját!
    b) Azt instállom, esedezem, óhajtom, kívánom, kérem, követelem, parancsolom, hogy jó legyen, a nemjóját a betyárnak! Színvonalas. Európai! és ázsiai, afrikai, amerikai, ausztráliai, antarktiszi. A jó vers már azelőtt közöl valamit, mielőtt az értelemig elhatolna, mondá Eliot. (Könnyű volt neki. Vagy nem is?) Ja igen, és ne csak európai stb., hanem csíkszentjehovai is legyen.
4. §
    a) Persze-persze-persze-persze, jó legyen, jó legyen, hogyne, hogyne, de érthető, de érthető. A betyár nemjóját. Máma is, mint régen: Csüng a hold az égen. Ó, csudásan nagy dolog, Hogy Magára gondolok, Alszik már a téesz, Álmából fölérez, Bájvarázsok meglelik, Óbeboldog reggelig. Mi az, hogy Eliot? Angolul még olvasni is nehéz, nemhogy írni.
    b) No lám, no lám, no lám! Ezt már ismerjük. Voilà, Messieurs! Addig verem, nagysád, amíg hű lesz, Amíg hozzám csupa báj és bű, Úgy elverem, hogy a teste kék lesz, Avagy pedig zöld, miként a fű. Mi az, hogy érthető? Mindent érteni kell? Igen. Csak a kiindulópontra vigyázzunk! Az ismeretlent megközelíthetjük az ismeretek, de a lehetőségek felől is. Az ismeretek hajlamosak arra, hogy csak azt a jövevényt fogadják be, amelyik rájuk üt, logikájukhoz igazodik, kialakult törvények szerint él és ítél. A lehetőségek némi bátorságot és képzelőerőt igényelnek; innen nyílik az érthetőség visszaútja.
5. §
    a) No lám, no lám, no lám! Ezt már ismerjük. Istenuccse! - piros gömbökből pirkadó hajnali gyékényszatyrok fohásza - Hol a valóság? Valóságábrázolás?
   b) Ad 1: piros gömbök: a bűvös szó következik: modernség! Csakhogy modernség és marhaság közé ne tegyünk = jelet. Modernül is lehet gondolkodni, 1. Shakespeare-t.
Ad 2: valóság: a Bohr-féle atom-modellt senki sem látta a valóságban - tehát nem létezik? S a modell nem valóságábrázolás?
6. § Hajdú sógor, mit kívánsz?
7. § Egyedem-begyedem-tengertánc.
a d v o c a t u s   d i a b o l i   (pihegve jő):
Verd csak a gépet nyavalyás
aki vagy Nem kell ennek uraim
se máglya se bitó se forró olaj se spanyolcsizma (ez különben nemzetközi szabadalom akárcsak az inkvizíció) testvéreim a krisztusban s a sátánban
főleg mindkettőben egyszerre hogy megkavarjuk a delikvenst
In primis úgyis tudja hogy meg fog dögleni előbb-utóbb ne tudjon hát fix dátumot
ITT A THANATOS-RÁDIÓ PONTOS IDŐJELZÉST ADUNK
1968 tele következik a csíkszentjehovai időszámítás szerint másutt persze másképp számítják hol előbb hol utóbb rettenetes ez az anarchia jómagam most 1582 október 10-ét írok - ez nem Anno Domini mert a pápa kivette az Ő ellenőrzése alól tehát és mivelhogy halállal születék már eleve beleköptek a levesébe
Pro secundo eddig legalább tudott egy abszolútumot a halált mely egy vala és oszthatatlan az ám az egyedüli abszolút kategória nem nyúlhattak hozzá mindenlébenkanál tudósok kik úgy szeretnek osztályozni s kik az én útszéli pofonegyszerű influenzámra csak azt a gyógyszert tudják hogy hm hm dosis 3x2 naponta használat után megdöglendő (a páciens) tetszés szerint választható a vírus a latin görög cirill ábécéből - végig minden betű legalább ennyi van
de most már van klinikai halál biológiai halál (az erkölcsiről nem is szólva) ember legyen a talpán képzett hullajelölt aki választani tud jószagú isten ide is betört az osztályozás éspedig görög-latin szavakkal de
mit ér a választójog ha egyik jelölt rosszabb mint a másik
az abszolútum szertefoszlott uraim és tőlem mégis azt követelik hogy állítsam zöld a zöld 
(é s   a   p i p a c s   s z ö s z ö s k e   s z á r a   z ö l d   /   s   o l y a n   k i t   v é g ü l   i s   m e g ö l n e k   /   m e r t   m a g a   s o s e m   ö l t   -----> Radnóti M)
vagyis a halál sem biztos csak az hogy nem élünk örökké
Pro tertio belülről is eretnek - t e s t é n e k   t i t k o s   t e m p l o m a   (Babits) ellen föllázadtak eretnek zsigerei idegei véredényei csontjai nem is szólva halhatatlan lelkéről amely nem létezik
ó uram
nincs pihenésem ó uram nincs étkem álmom italom
vérem koleszterin-szintje nőttön nő gyomrom túlterhelték elméletek csontjaimból dekalcinálódik a remény
éjjel fölriadok arra hogy ez milyen szép milyen borzasztó ez és keresem a szavakat rá
keresem keresem gyötrődöm elaludni nem lehet mert szóban kimondva tán mégis megfoghatóbb a megfoghatatlan
bár engem ez sem vigasztal de hátha vigasztal másokat
jaj ha tudnátok mennyi mennyi szenvedést tudtok okozni akaratlanul is - hát még akarattal
jaj ha tudnátok mi hal meg bennem oktalan észrevétlen fájás ok miatt
és jaj nem bírom abbahagyni jaj abbahagyni nem bírom jaj hiszek átmenetileg hiszek az átmenetben tudjátok merre hova tudjátok ugye tudjátok remélem
jaj röhögni akartam egy jót és látjátok ez lett belőle
És azután utánam minden jó lesz pompás remek hihetem joggal mert látni úgyse fogom hát
azt hiszem amit akarok
hihetem hogy belőletek lefordítottam amit érdemes és csak úgy érdemes ha mindent
s ha nem is akkora mint a valóság de egész az én mindenségem
s mint minden egész: lehetőségeiben határtalan
						énutánam
a többi a ti dolgotok --------------------
						énutánam
aki - minden osztályozás minden bizonytalanság ellenére -
aki belétek haltam
								s   k é r d e m   h o l t o m b a n   i s:
8. § Egyedem-begyedem-tengertánc,
9. § Hajdú sógor, mit kívánsz?

EZ A NYÁR
Ó, ez a nyár, ez a nyár.
Micsoda hülye nyár, micsoda áldott, utálatos, remek, megszokott, hihetetlen - ki látott még ilyet.
Bőkezűen visszaveszi, mit adni elfelejtett. Szárazság a tarsolyában. Jeget könnyezik és búzával szőkére érleli a napocskát, búzavirággal kékre az eget.
Ingyen idillel indult és most megijedt - ingyen idillel, desztillált bűbájjal, kasztrált kacagással! - - de jaj, utólag be sokba kerül az ingyen idill!
Otthontalan a nyár, ez a nyár, nem tudja, hogyan fejezze be magát, mert minden kezdet nehéz, de a befejezés még nehezebb.
Mosolyba-menendő ajkunk összehúzzák vackorba oltott álmaink!
Műszereiket szidják az időjárás szakemberei, elektronikus szélkakasokra cserélik a hús-vérből valókat - ; az enyhe szél szabadon jön át a vámon, pedig ki tudja, mit hoz,
mit hoz a nyár, ez a nyár. S hogy csatlakozik-e majd az őszhöz az európai menetrend szerint.
--------------- Ó, éjszakánk az éjszakában:
Mikor éjfelet foszforeszkált a lidérc, három urambáty könnyeivel sózta a megrevesedett tősgyökeret,
kipitykéztük az eget kurjantásainkkal, mondtuk, hogy hát-hát és bizony-bizony, semmi sincs jól, a felhőket rosszul szerkesztik, atonális pitty-palattyfüttykísérettel tors káromkodás hersegteti a kaszapenge félbemaradt ellipszisét,
zabáltunk torkig, életre locsoltuk magunkban a muzikalitást,
szidtuk a felsőbbséget, az alsóbbságot, a közepességet s meghíztunk - titokban, hogy észre ne vevődjék, -
mégis észrevevődött.
			Vízfejünkből zuhogtak a stilisztikai monszunok!
görögtűz! rím-petárdák! bumm - becsapódnak a
			n	p	h	r	k
			       a         i          í            e
----------------------------------------------------------------------------------------------------
tudniillik Maczkó Piaszter			Soutou-Miguel Bruno apát
kibújt a zsákbamacska kék			a szent széklet hamis ura
szemén s a jelszó elfogyott			tíz deka vajban tintahal
de fölzendült az indigóhaj			festi alá az ostiNATÓt
-----------------------------------------------------------------------------------------------------
habcsókot vált a rádió				ajánlatos a Dynamo
s a kisbaconi búzasör				virágot nyit a szinkron elnök
a kulcs kikelt ez Genfbe visz			a kikötői tetemek
így álmodta Eugène UNESCO		fölkutatják eltűnt szerelmök
-------------------|-------------------
-------------------|-------------------
\/
jó éjt, hajnal, aludj, míg éjeden virít a Nap! Tárgy és Jel
szerelmének szülöttei, szavak, milliós nép! gyerünk kikalapálni a nyersanyagot, az időt - - - tartalékaink mérhetetlenek, akárcsak mulasztásaink. Mert
					ha évszázadokat érő évtizedekkel
dicsekszünk,
		csak a vád száll vissza fejünkre! - : hogy
elpocsékoltuk az előző évszázadokat.
					Jó nyarat, semmi mást!
Otthont a nyárnak, nyarat nekünk. Hajnalok kolibri-ritmusában, válogatatlan fények között babusgatni a kertben tulipánná nyíló balladákat, polarizált reményeket vetítni élesre állított szemünk elé, - önműködően utánozzanak kibernetikus játékaink; indula-
tokon innen, túl az alázaton
				gombnyomásra indul földerítő útra
a lelkiismeret -
		Végig a Via Appia mentén, zsinóregyenesen, két méterrel a talaj fölött. Spartacus vitézei, feszesen tisztelegve - csupa feszes tisztelgés a test, tisztelgés, Pokolország! Két méterrel a talajszint fölött, légpárnás kínokon, Pokolország! Rozsdás rugójú délibáb, Pokolország!
Jó reggelt - szép halált.
Van valahol egy próba-nyár, 			anyag és eszme közt a félúton;
fogantatás - koncepció! - :			anyag és eszme közt a félúton;
tükör-magunk tükör-nyara -			anyag és eszme közt a félúton;
Az ég kék szárnyú alkatrészekben gondolkodik;
a szándékok elrendeztetnek helyjegyük szerint;
a múlt s jövő közt félig-áteresztő
tükörből lessük, hogy mit kell teremnünk;
a Csíra -> Kalász -> Csíra-Érdemérem
fityeg büntetett előéletű
történelmünk mellén;
szép halálból vizsgázni kell:
előtte! - folyton - mindhalálig;
törvényerőre
emelni a szépség szeszélyeit, az agyafúrt
paragrafusok kibúvóihoz
őrt állítani - : vissza, nyavalyások! - ;
anyag és eszme közt a félúton
belém álmodta magát a szivárvány -
	eső után --------- golgota előtt
	tavasz és ősz között a félúton
	tovább-álmodja magát az ige:
	a nyár látható felületeire
e z   a z   é n   f e h é r s é g e m   a m e l y
		m e g
		t ö r
		e t e
		 t t
	         tinéktek
Jó reggelt - szép halált;
nyarat, amelyért meghalni érdemes,
nyarat, amely után meghalni könnyű;
nyár, ősz, tél, tavasz - átmeneti évszakaink
berendezéséül feledjük magunkat és mindent, ami hozzánk tartozik,
vackorba oltott álmaink, tulipánná nyíló balladáink; és nemesített hallgatásunk, gyógyító fűvel illatos szavunk;
gyártsatok piros bombát, paradicsomvirág-hadiüzemek; krumplibokor, kísérletezz a föld alatt; csövesgránátot, kukoricák!;
lopd el, nyár, lopd ki szájunkból a metaforákat, vetkőztesd le a
szavakat --------------------------- agyő
							| Krumpli potyogjon az égből;
							| mennydörögjön a “Zöld mel-
							| lény” dallamára; csókbefőtt
							| jégesője zuhogjon, szakadjon
							| édesgyökér-havazás ... !
							|{Shakespeare, Windsori víg nők, V. 5.}
	         b u c s ú
---------------------------------------------
						| t
						| r
						| ó
						| p
						| u
porcelán szinesztéziák			| s
közt pucér halál tántorog		| o
védtelen szimbólumokat		| k
falnak boa constrictorok		| t
						| ó
						| l
agyő embersírású majmok		---
elefántléptű jambusok
lepke-halk rímek szárnyain
a harmónia szétsusog
							térden a bivalyszemű estben
							amikor térdre hullva esd
							a félelem a sose-rest
							kinek nevében térdre estem
irreverzibilis kobra-évek!
földiekkel játszó pokol! a
mértéktelen indulatok
s mérsékelt bátorság hona!
agyő vágóhíd hol tucat
inas szíjas inverzióért
álltam a sort tagló alá
requiescat - ne féld a hóhért
							tegnapban a mát mában a
							holnaputánt kik tetten érték
							körödből mind kitörnek ím
							agyő dzsungel betelt a mérték
keselyűk és szitakötők
agyő ti párductüzű esték
virágoknak halála halj
harmatozz hűvös hajnalt rest ég
agyő langyos metaforák
szél tereli az égi kondát
lián-hajú szörnyetegek
agyő mosolytalan Giocondák
tenyészet-alagutakon
anapesztus-ritmusra ásít
a tigristorkú unalom
a képzelet is belevásik
napon-száradt hasonlatok
avas avar alól kiásott
s újból szemétre vettetett
banánhéjú fogadkozások
térden a bivalyszemű estben
amikor térdre hullva esd
a félelem a sose-rest
kinek nevében térden esdtem				mert minden szín egy szóba fér
								ne kísértsd a vadont hazárdul
								kertem
									virágom
										otthonod
								ismerd
									fogadd
										szeresd hazádul
-------------------------------------------------------------------------------------------------------
Ó, ez a nyár, ez a nyár.
Rugóra jár a délibáb,
					harangvirág esengve bong,
egy csattanás - kiárad és
						lobogva lángol a Mekong,
lassan kezünkhöz szelídül az este, - csitítjuk, eltesszük holnapig,
s a nyarat is emlékezetünkben, kiülünk a közös mennybolt alá, s itt s most és mindörökké, kérges reménnyel, várunk a hajnali csatlakozásig.

FAGYÖNGY
1921

FAGYÖNGY
Kagylók kínjának irigye,
együtt-tenyészés ürügye -
ürügy? kényszer? kötelesség? - - valóság!!! -:
szívünkre, mert sokan vagyunk s sokszívűek,
szívünkre enyhe gyógyszer - -:
szívünkre gyöngy a gyógyszer - -:
gyöngy, gyöngy a bordák alatt.
Együtt-tenyészés ürügye:
mégsem közös, mert kinek-kinek
saját lábán kell áttántorognia, átmenetelnie,
bukdácsolnia, lábadoznia
örömből kínba, veszettségből vigaszba,
hogy megtartsa magát!
A lélek anatómiája ismeretlen,
szervei átültethetetlenek,
mert megváltoznak minden pillanatban,
s a változás, a gyógyító is: fájdalom.
(De azért egy-két szép szó
néha hozzásegít,
hogy gyógyítgassuk ezt az örökös
immunreakciót.)
Fehér fagyöngy, szelídített fakín:
segíts, hogy kifogjunk egy kicsit
azon a Szívbénító Valakin.

DE MOST A TERMÉSZET BESZÉL
Mely nyelv merne versenyezni véled
Folyóim kinyújtóztatom,
hogy érjenek el tehozzád,
folyóim magasról zuhannak
alá, hogy a magasra visszatérjenek
a közlekedő-eszmék törvénye szerint;
folyóim kinyújtóztatom,
hogy érjenek el tehozzád.
Vedd, tessék, vedd a tengereimet -
te már megszelídültél (talán),
vad dajkádtól elszelídültél;
vedd, tessék, vedd a tengereimet:
szelídítsed magadhoz,
- arannyal gazdagok, ezüsttel,
hallal, sóval, viharral, ó, seregnyi
gazdátlan erővel,
mert a te szemedben rossz gazda vagyok,
garázda, mert
én; csak elindítottalak, de lemaradtam tőled,
így mondják legalábbis - pedig
a te értelmed, a te nyelved
végső soron az én értelmem, nyelvem is
(én, a szegény rokon!) -;
hiába mondják, hogy magadhoz
te hasonítasz engem: én téged magamhoz!
Vedd hát a tengereimet, s ha tudsz,
kezdjél velük értelmesebb dologba.
Nagyot, nagyot estem valamikor,
kipúposodott a hátam,
így lettek a hegyek. Esésből magasság.
Friss levegő - ha még tudod, mi az -,
és hó és havasi gyopár: leányom, a legkedvesebb.
Az is lehet, nem én estem nagyot,
te ugrottál nagyot,
s már majdnem elfeledtél,
pedig vagyok - s nemegyszer kényelmetlen neked.
S lásd, kénytelen vagyok
a te fogalmaidban beszélni,
ha azt akarom, hogy megérts,
mert te mindent megérteni akarsz, és azt hiszed,
meg is értettél, ha szavakat
találsz arra, ami énbennem érthetetlen.
Vedd hát a hegyeimet. Legalább
messzebbre látsz. Messzebbre látsz.
Mert hülye vagy,
hiszen hiszed, hogy jó messzebbre látnod,
vagy ha nem hiszed is: nem tudsz anélkül élni -
ó, áldassék a hülyeséged,
mert nem bírnád ki másképp magadat.
Vedd, vedd, vedd a hegyeimet.
Utállak, mert csak beléd-sikerültem.
S mert beléd-sikerültem: szeretlek.
S mert szeretlek, megbocsájtok magamnak,
s megbocsátván, kell, hogy szeresselek.
Ember!

A JÁTSZÓTÉR
Ki ásta föl a játszóteret?
Ki ültette be aknákkal, ki kerítette el
szögesdróttal?
Tudom, persze, tudom, ki. Ott voltunk mindannyian.
Persze, egyszerű, mint az egyszeregy. Minél több
embert terhel közös bűn, annál kevesebb
felelősség esik egyre-egyre. Ezzel
ámítjuk magunk, sikeresen. Kuss, lelkiismeret,
kuss, költő. Egyetlen dolog,
ami telik a szavakból: hogy
följelented az emberiséget. De kinek?
Föláshatod a játszóteret is: Beültetheted
glicíniával, ha ez vigasztal. Mert te is
saját vigaszod játszod mindenekelőtt. Mert végső
érved neked is: hogy élni kell. Nem bármi áron, persze,
csak épp azért, mert - legjobb tudásod szerint - csupán
élve érsz valamit, ha érsz. A másik változatot
még nem próbálta ki senki, hitelesen legalábbis.
Pedig ez már
csak amolyan szükségtelen rossz. Muszáj-rossz így is elég akad.
Itt hágy s vissza se tér majd gyönyörű korom.
Nem hozhatja fel azt több kikelet soha!
Sem béhunyt szememet föl nem igézheti
          Lollim barna szemöldöke!
Itt hágy s vissza se tér. Szép vala-é? szentség?
Szó, szó. Mennyire ó? Mennyi hitelt ad rá
könyvkiadó? Mit is ér - ér valamit talán! -
            Lollim barna szemöldöke.
Kegyetlen gyermek, angyalian kegyetlen.
Hosszú a nap, napforduló napja, hosszú a nap reggeltől reggelig, reggelig, míg alszik a játszótér is meg a labda meg a rendőrsíp és ívesen-kegyetlen, angyali-ártatlanul, ártatlan-angyalian, mert hozzáférhetetlenül, rejtelmesen, idegenül és kockázatosan, mint minden idegenség, angyali-kegyetlenül - -
Lollim barna szemöldöke!
Sem béhunyt szememet föl nem igézheti,
nem bénult karomat, mely többé nem ölel,
sem hűlő szívemet, hangom hív hitelét
			-   -   |   -       |   -      |   - !
ITT HÁGY S VISSZA SE TÉR
Játszani tilos, emberek!
Ó, ó, szent nimbusza a játéktereknek!
Cumulonimbus. Zivatarfelhő. Eső, eső, szivárvány, szivárvány.
Lollim barna szemöldöke.

NEM TANÍTOTTATOK MEG
			         k   f e l   k a b l a
			       c
			     ö
	        a   agnő,     s
      r
    p
  u
s
s öreg csontok csikorognak
meszes aggság lerakódik
s u p r a   a g n ő - amint gyermekkorodból örökölted
mert végül csak azzal maradsz amit örököltél
- de hát nem lehet mindent örökölni?! -
csontjaid tanulják a meszet
meszesednek öröklött tudás szerint
- de téged Téged ki tanít meg az öregségre? -
s u p r a   a g n ő - disce mori: tanulj meghalni
ki tanít meg a halálra?
sejtjeid elhalnak öröklött tudás szerint
a gyilkolást jól megtanultuk
		jaj
a halálra ki tanít meg?
ki tanít meg a meghalásra?
s u p r a   a g n ő - az életet kitapasztaltad
ráhagyhatod másra - akárkire
csak a halál tapasztalatát tartod meg magadnak te önző!
most már tudod hány a tánc amelyre senki sem tanított
megtanítottak az ezüst vegyjelére Ag-betűk koporsód oldalán:
		ELTH LXII EWETH
megtanítottak az arany vegyjelére Au-betűk a sírkövön:
		NIUGODI BEKESEGUEL
		------------------------------------
		Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û     Megtanítottak
		-------------------------------------
		  ____________________________
		  négyzetgyököt vonni
				szádtól elvonni a falatot ki tanított?
				szájadba földet gyömöszölni!
				föld alatti szájadban csíráztatni búzát!
ó reménytelen pedagógia
reménytelen örökség
ki a reménytelenséget átörökíted!
(((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((((
H a z a   y ö t h   f y r y e d t   t o m b i   c a t h o
vártál öröklött tudás szerint
várakozásra ki tanított?
mert mindenre várni kell
várni az örömre - csupa kín
a félelemre - kínok kínja
h a z a   y ö t h   f y r y e d t - megölel mintha ringatna tenger
véredben az őstenger sói
dagad a hold	apad a hold
benned is öröklött tudás szerint
de hát nem lehet mindent örökölni!
t o m b i   c a t h o - három a tánc
	születés	szerelem	halál
és amikor a fogyó hold
és amikor a növekvő
szemedbe költözik
útban a szív megtanulhatatlan titkaihoz
öröklött tudás szerint
t o m b i   c a t h o - egekben a kedved
és hegyibe hegyibe   i g r e c h
röhögtess   k u r v a s   p a c o c h a s {Pakocsa: tréfa.}
fáj a születés megtanulhatatlanul
életfogytiglani lét megtanulhatatlanul
életre ítéltettél   c a t h o   életfogytiglanig
h a z a   y ö t h   f y r y e d t
aranyat-tömjént-mirhát
latrok latra hoz tenéked
		úr - urad
fiad aki ököllel arcodba csap
kisírja magát öledben
öledben elveti magvát urad
és te teremsz öröklött tudás szerint
örökké megtanulhatatlanul
- de hát nem lehet mindent örökölni! -
	aranyat		tömjént	mirhát
és dadogva imád és imádod dadogva
egyek ti ketten - egyek végtelenül
sziámi csillagok
			Û	    Û
			   Û	 Û
			      Û Û
			   Û	 Û
			Û	    Û
a   t e   z y p   p a l a s c h t o d b a n
g o m b o s c h   s c h a r u d b a n
fájsz magadnak megtanulhatatlanul
fejest ugrottál a világba - a világra
öröklött tudás szerint
fájva és fájdalmat okozván
és nincsen aki megtanítson a fájdalomra nincsen
aki megtanítna a türelemre nincsen
aki a tehetetlenségre megtanítna nincsen
aki testedet a   t e   z y p   p a l a s c h t o d b a n
g o m b o s c h   s c h a r u d b a n
megtanítaná hogy szolgád lenne ne urad
hogy féljen téged
félje azt ami benned örök
megtanulhatatlanul
ebben a belterjes örökkévalóságban
s a három király pálinkát nyakal
s visszaöregedvén a földbe - megváltástalanul -
addig is   t o m b i   c a t h o
visszafiatalodván kistengeredbe úszkálni mozdulatlan
és vérrel élni kilenc hónapig
sós vérrel - vérszomjas kezdet, ó!
s a három király pálinkát nyakal
mert nem akartad a létet hiszen nem akarhatod amit nem
ismersz
kopoltyúvá tüdőd és
agyad visszafiatalodván szervetlen anyaggá - -
nincs akarat csak a muszáj van
----------------------------------
Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û
h a y a   h a y a   W i r a g o m
Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û
----------------------------------
szép az alkonyat
szép hogyha jó a lépték egy az egyhez
szép a korány szép a virány és szép az ólomtünle {ólomszínű éjjeli lepke. Bugát Pál szava.} és -
persze megtanulhatatlanul és - -
g o m b o s c h   s c h a r u d b a n
a   t e   z y p   p a l a s c h t o d b a n
fájsz magadnak megtanulhatatlanul -
ropjad catho catho   c a t h o
tombi   t o m b i   catho   c a t h o
kit nem tanítottak meg semmire
ki kénytelen volt maga megtanulni azt a keveset amit mindennek
	nevezünk -
szemünkön hályog az éj szemünkön
hályogkovács virradat nyit napot új napot
mit fogunk látni ő se tudja
- mert minden hajnal felelőtlen!
Elalszol s nem tudod mi lesz -
fölébredsz s nem tudod mi volt -
fölébredsz s nem tudod mi lesz -
elalszol s nem tudod: fölébredsz-e még
fölébredsz s nem tudod: el mikor alhatsz -
H a z a   y ö t h
		f y r y e d t
					tombi  c
						a
						t
						h
						o
és éjnek évadján fölérzesz arra hogy elalszik a fény
és hajnalban arra ébredsz hogy megvakulnak a csillagok
öröklött tudás szerint
tehetsz-e zablát vasderes szürkületre?
koponyádban szoríts helyet a megtanulhatatlan halálnak
h a y a   h a y a   W i r a g o m
tudod ugye hogy messze mindez
oly messze hogy elérheted eléred
n e   b á n t s á t o k   m e r t   é l
és ezzel már megszenvedett
megszenvedi a kínszenvedést
ha y a   h a y a   W i r a g o m
életfogytiglan él s ti okosok
nem vigasztalhatjátok mert
képmutatás minden vigasztalás -
hagyjátok intézze el ő maga -
s utolsó intésként míg él megtanulhatatlanul
e belterjes örökkévalóságban
			         k   f e l   k a b l a
			       c
			     ö
	        a   agnő,     s
      r
    p
  u
s
elejétől végeig
eleje s vége között
kényszerű középutas
hát használd ki e közepet
(lépték egy az egyhez)
nyugodj bele hogy véged a végtelenség alkatrésze
a végtelenségé amelyben
elhanyagolható mennyiség vagy
te csak üvöltöd apró hullámaid
taréjos búboló hullámaid
kényelmetlen hátán - - ó - vasderes -
míg élned adatott s remélned addig is -
		más választás nincsen -
h a y a   h a y a   W i r a g o m!
mert az Ige a megtanulhatatlan
itt kezdődik s véget is itt ér
h a y a   h a y a   W i r a g o m!

A HELYZET MEGAHERTZEI
Na ja, a helyzet (positura) meg a Hertz (Heinrich Rudolf 1857-1894, német fizikus)!
Don Balerin, Monsieur B., Mr. B., sőt: Monsignore B.!
+ Donna Pirouette, Mlle P., Miss P., - I’m sorry, Monsignora nincs, talán megfelel Johanna papissa?
Balerin  +  Pirouette = ??!!! ah. Shocking, indeed.
Don B.-ről lelóg a dívány, no nézd a pofátlant, XXXIX. Lajos korabeli lábára harisnyát húzott - székely harisnyát, hogy ne legyík kozmopolitikus.
Donna P. tképpen barna, de szőke parókát visel, mert így európai. Latyatuc feleym, mibül lesz a cserebogár.
És szól a XXXIX. Lajos korabeli rádió, miszerint: Oh, my baby, my curly haired baby! Pedig nem is göndör a parókája (vendéghaja) Donna P.-nek.
Donna P., valahol az apogaeum és perigaeum között, nikkelt hámoz, nadrág ül az űrben, csak más van a nadrág alatt,
s mindenféle kényelmetlenségek: katéter, EKG-elektródok, miegymás,
s persze, rendez-vous a XXXIX. Lajos korabeli űr-ágyon, 2. kozmetikus sebesség, s böm-böm-böl a rádió, miszerint
már 1-szer, 2-szer megkerülte a földgömböt (nem volt más a közelben), külön tubusban a krumpli, külön tubusban a krumplihéj (hogy legyen mit kidobni),
a meslohesi királynő üdvtáviratot adott föl - 14 percet állt sorban a postán,
Don B. és Donna P. 2. kozmikus sebességgel közeledik egymáshoz - persze hogy DISZNÓK, a disznók is így csinálják valahogy, csak nem írnak róla verset,
s itt átadjuk a szót a positura megahertzeinek.
Ez az űr:
1. súlytalanság,
2. szívdobogás,
3. izzadság,
4. eltűnt a fönt s a lent,
Don B. földkörüli prémiumot kapott, Donna P. körötte forog,
serényen, egek, egek, micsoda űrszimulátor a lelkekben!
Kedvesem, kicsikém, szoknyácskám az űrben,
oly üres a föld, ha egymással be nem töltjük!
Kezdetben vala a folytatás.
Ne haragudj, Donna Pirouette, ne haragudj, Don Balerin,
én sem vagyok különb tinálatok,
törjük hát együtt a fejünk:
hogyan fejezzük be magunkat?
Hogy azért mégse legyen végünk.

MESE-MESE-MESE-MESE
Hajdanában, réges-régen,
valaha, valahol, valaki -
így kezdődik a mese - -
aztán jól végződik, rosszul végződik, bevégződik, elvégeztetik és nincs vége soha.
S nem is kell.
Mert csak addig mese, míg vége nincs.
Mi kell még a meséhez?
Erdei kunyhó, Piroska, nagymama, Hófehérke, törpék,
ezenkívül emberi állatok, kiket háziasítni kell
vagy éppen betörni, mint a remondát;
kell még egy-két réja a nagy lagzi-táncból,
kell még hajnal, szürkület, két fröccs (hogy jusson nekem is),
kell terülj-asztalkám, de úgy, hogy valaki megterítse,
s kell - mert, ugye, modern mese - Peggy Fleming, a jóbokájú, és Eusebio, minden mulattok s nem-mulattok istene.
És istenség is kell. Istenség, aki - így a Timaiosz -
harmóniaként gondolta el az értelmet s a harmóniát értelemként.
S valahol itt keresendő a Lélek. A közönséges, a mesés -
már aszerint, ki-ki hogyan érti az értelmet s harmóniát.
Még nincs vége a mesének. Még
a fából faragott mesehőst is utoléri, elgáncsolja, letapossa a belenyugvás.
Belenyugvás a lázadásba!
abba, hogy a Cél közeledtén fogytán az erő.
Csak épp a kezdet s a Vég nyugtalanít,
mert mi, emberi állatocskák, hisszük hiún, hogy a mi munkánk s akaratunk szerint történik ez, az, amaz,
s Kezdet s Vég vigaszául helytartókat találunk ki magunknak, - hatalmakat, hitvány hatalmunk torzszülötteit.
De ez már nem mese.
Igaz, nem is valóság.
Úgy hívnám: megfogalmazás - amolyan hegyalji beszéd, melyen mindenki mást ért.
Mert egymás torkának esünk, ha megértjük, mit mond a másik,
egymás torkának, ha nem értjük, ha félreértjük - -
s még nem láttuk a hullarendet, szétterített bőrökön, szoros vigyázzban, tetem tetem mellett, a kórbonctani intézetben -
s elfeledjük, ha látjuk is, - különben a magunk torkának esnénk.
Mégis - csak - a mese marad.
Terülj, asztalkám, terítődj, és válj kolbásszá, kerítés,
a farkas is dedóba jár s megtanul holdat vonítani,
füttyögve tercelünk neki, hogy ne holdazzék egymaga,
s fütyülni kell annak, ki fél, akár bevallatlanul is. Sötétben
mindenki fütyül - vagy így, vagy úgy. Nem kell hát félni tőlük.
De ennek a mesének, itt, most, vége van.
Ilyenkor álmodni szokás.

KONYHASZERREL
Való igaz:
helyünk csak talpalatnyi;
való igaz:
talpalatnyi hely is elég a tagadásnak;
gyomrát ember szereti:
megsózza a miérteket,
gyömbéres nemet ízlelget,
a csalódást nádmézzel keveri,
ürömmel örömét,
boldogságát bürökkel.
Megterem mindent ez a Föld:
magunkkal trágyáztuk.
Mert erre azért jók vagyunk.
- Bip-bip - átröpül fölöttünk a
tranzisztoros veréb,
rádióteleszkóp fogja föl
a vendég csöngetését -
ki csöngethet vajon? -
körülnézünk odakünn űrhajón.
Kicsi kert, kicsi ez a kert,
megterem mindent kicsiben -
jó a trágya.
Mégis keressük: ki ássa föl,
ki veti be -
keressük űrhajón -,
s milyen sokba kerül!
Mondják, a Földön kívül is
(is! - micsoda nagyzolás) -
mondják, a világegyetemben
élnek - élhetnek - értelmes lények.
Nos, azok után, amik történtek,
mióta nem négykézláb járunk -:
könnyen elképzelhető.
Keressük rádióteleszkópon, űrhajón,
mert kicsi kert, kicsi kert
ez a Föld -
úgy látszik, értelemből is
behozatalra szorulunk.
S milyen sokba kerül!
Nem vagyok jogász,
nem tudom,
hány ezer év szükséges,
hogy elévüljenek
az emberiség eddigi bűnei.
(Az ilyesmi buján terem
kicsi kertünkben -:
jó trágya vagyunk.)
És ráadásul folyton-folyvást
- tegnap, ma, holnap -
bővül a lajstrom.
Ember gyomrát szereti,
sáfránnyal ízesebb az irigység,
az ártatlanságot is csak borssal vesszük be,
kaporral tesszük el télire a közhelyeket,
szerelmünk paprikáspiros,
a remény meg pisztácia;
a zölddiónak rabszolgája szerecsendió;
mustárral esszük a kolbászt, mustárgázzal a háborút,
- ez látszik, életnagyságban, a toronyból,
bélyegnagyságban - életkicsiségben.
Még szerencse,
hogy a tagadás
kitelik tőlünk
konyhaszerrel.

HALÁLMADÁR
Ó, én madaram, ó, én madaram,
halálmadár.
Hogy jön a halálhoz a madár?
Ne mondjátok, hogy röpül a halál is, mert félek.
Ó, én madaram,
élő halálmadár,
halandó halálmadár!
- Persze, azt mondja a kolléga, meg-
étették sztrichninnel a halálma-
darat;
nem a halált sajnálom, de a madarat,
a halandót.
Ne hozz halált a házra, Athene noctua,
magad halj! Vén vagy, istenem,
szegényebbek leszünk egy babonával
s egy bánattal gazdagabbak.
Röpül a halál, félek.
Ó, nem kuvikszárnyon.
Ezt mondja épp most a basszusklarinét -
Bachot hallgatok, Webern hangszerelésében.
45-ben volt, béke volt és kijárási tilalom,
és az ismer(e)t(len) zeneszerző, Anton Webern
(béke volt és este volt)
el akart szívni egy cigarettát, kiment a ház elé,
s az amerikai őrszem lelőtte.
Lásd, madaram, madaram,
ily szárnytalanul száll a halál.
De én szeretlek, Athene noctua.
Szeretlek, cigarettázom, zenét hallgatok,
hisz ez a muzsikus is tudta,
hogy a gondolatokra nem vonatkozik a kijárási tilalom.
Jaj, madaram, madaram,
ki a halálmadárságba haltál belé!

MISSA SOLEMNIS
Kék ég. Olyan kék, mint csak színes filmeken.
A mise sem valódi. It is celebrated by sixty Military Policemen. Hatvan tábori csendőr. Vagy hatszáz. Hatezer.
Hatezer Feldkurát. Géppisztoly mellükön keresztben.
Mert keresztények, végül is. Géppisztoly mellükön keresztben.
És Agnus Dei. Isten báránya, Nem názáreti, saigoni csupán.
Narancsvörös lepelben, kopaszon. Nem kereszten, csak benzinnel leöntve. Gyufa sercen. Halál ellen halál.
A dzsungelben gótikus liánok. A szcéna tökéletes. Napalmeső a zsinórpadlásról.
Agnus Dei. Narancsvörös lepelben, kopaszon. Gyufa sercen, a kórus andalít
				BURN, BABY, BURN!
Sixty Military Policemen. Hatszáz. Hatezer.
Hatezer Feldkurát. Géppisztoly mellükön keresztben.
Mert keresztények, végül is. Géppisztoly mellükön keresztben.
És a kereszt élesre töltve, és
sixty Military Policemen, hatszáz, hatezer, hatszázezer, élesre töltött kereszttel - mert keresztények, végül is - lépdel fölfele-fölfele, fokról fokra, Jákob lajtorjáján, a zsinórpadlás felé, fölfele Jákob lajtorjáján, élesre töltött kereszttel, fölfele Jákob lajtorjáján.
S ezt úgy hívják: eszkaláció.
És úgy, hogy genocídium
				BURN, BABY, BURN!
Missa Solemnis. Hőség a katedrálisban. New Yorkban július: beleizzad a polgár a légkondicionálatlan adóba. Missa Solemnis. Sokba kerül. Missa Solemnis. Tamtamra, ropogó rizsszalmára helikopterek durban duruzsolnak, gépfegyver-pergődob, Isten Báránya hallgat, narancsvörös lepelben, hallgatagon hal, csak a láng üvölt, a tüzes nyelvek üvöltenek, sokszoros tüzes nyelvek, minden nyelven
beszélők. Missa Solemnis. Üvölt a kórus, dobhártyám belereped, valószínűtlen-kék az ég, ennél már csak a föld valószínűtlenebb, and sixty Military Policemen and six hundred and six thousand, mind keresztények, gépfegyver mellükön keresztben, Jákob lajtorjáján fölfele, fölfele, föl, s a kórus, a kórus, MISSA SOLEMNIS, a kórus, a kórus
				BURN, BABY, BURN!
				BURN, BABY, BURN!
Agnus Dei. Test már csupán. Törökülésben, szótlanul. Ki tudja túlordítani e szótlanságot? Narancs lepelben, narancs lángok, test, tetem, csont, ín, csak csont és bőr és fájdalom, and sixty Military Policemen and six hundred and six thousand, gépfegyver mellükön keresztben.
Akkor a test hátrabukik. Agnus Dei
				BURN, BABY, BURN!
Ite missa est, alleluja
				BURN, BABY, BURN!
Aludj, gyermekem. Holnap is nap lesz. Holnap is. A mise folytatódik. Aludj, gyermekem
				BURN, BABY, BURN!
								Holnap is nap lesz.
Ite missa est. Mára vége. Aludj gyermekem
				BURN, BABY, BURN!
Holnap is nap lesz. Holnap folytatódik. Csak csöppenkint az életet. Fölrázzák számunkra használat előtt. Sixty Military Policemen. Keresztények. Géppisztoly mellükön keresztben.

A FOGALMAZÁS KAPTATÓIN
Közérthetően szólok, emberek.
Adjatok nekem valóságot,
amely közérthető!
Peter Schlemihl, az Árnyéktalan Ember
visszanyerte árnyékát, de elvesztette testét
Hirosimában.
Ez, ugyebár, közérthető.
És közérthető az is, ugyebár,
hogy az Abszolút Valóságot
Relatív Igazságocskák mocskolják be -
tiszta sor.
És minél magasabbra hágunk
a fogalmazás kaptatóin,
annál tátongóbb alattunk a mélység.
Szeresd a közhelyeket, mint tenmagadat -
már amennyire tudod magad szeretni.
Értsd meg a kezdődő élet vinnyogását:
tartsd be az újszülöttek
végrendeletét.
S úgy tudd hazudni a reményt, de úgy,
mint aki nem akarja tudni, hogy haldoklik.
Tagadd le, tagadd le -:
tagadj le minden egyes csalódást,
ha boldogságot akarsz tanulni,
tanulni, tanulni, istenem!
Ó, olyan egyszerű.
Oly egyszerű, hogy föl sem érjük ésszel,
oly egyszerű, amily utálatos:
utálatos, mert mindhalálig oktatni merészel!
Az égbolt, a kékre fogalmazott ég,
a túlvilággá fogalmazott ég,
vagy egyszerűen csak: fénytöréssé,
még egyszerűbben: troposzférává fogalmazott ég
kaptatóin és buktatóin keressük
a szavakat, melyekben megfogózhatunk,
hogy hajigálnánk - betűvető Jupiterek -
mennykő fogalmakat! életre sújtani minden halandót!
Add kölcsön, Jupiter, mennyköveid!
fogadj el százszázalékos kamatul -
többet nem tudok fölajánlani.
Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û
Fáradt felhőim lemaradnak mögöttem.
Átlátszó menedékház a levegő.
S a kékre fogalmazott égen dögkeselyű mondatok köröznek.
Mint ama kapanyél: a ceruza is elsül olykor,
lábam elé a madár lezuhan,
csőre hegyén a vércsöpp még zuhanás közben megalvadt.
Itt fekszik a madár, véglegesen kiterjesztett szárnnyal.
Alany és állítmány fesztávolságát méregetem;
középpont: az a vércsöpp, a megalvadt,
s nincs az istennek az a heparinja, hogy segítne rajta.
Lemaradtak a felhők, földbe fúlnak.
Karmos szemmel kapaszkodom a kékre fogalmazott ég felé.
Lassan a menedékház is lemarad;
egy-egy kölcsön mennykővel megpróbálkozom: földobom - fejemre 	visszahull,
fáj.
Kamatul, Jupiter, vedd ezt is kamatul!
Bár százalékban kifejezhetetlen.
Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û
Rossz üzletet kötöttem veled, vén uzsorás;
de te is énvelem!
Te rettegsz: visszakapsz-e mindent;
s én a kinccsel, az átkozottal
bukdácsolok, kaptatok agyszakadtig.
A szerződést, hogy közérthető legyen,
ketten írtuk: te lefelé-, én
fölfelé-úton.
S egy kissé ostoba voltál, vén uzsorás:
kézjegyeddel egy falevélnyi halhatatlanságot
dobtál nekem, de kézjegyemmel én
bokáig avar-halandóságot terítettem lábad elé.
S nincs kamatláb, amellyel kilábalhatnál belőle.
Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û
A, vidék itt már ismeretlen - névtelen tehát.
Tudod, egy hangsoron múlik az egész:
kimondását terád
bízta az ész,
az eszek sokasága,
a sokaság, amelynek
épp elég terhet jelentenek a napi kudarcok, győzelmek,
a bolondgomba gondok,
no meg az, amit tegnap X-né a feleséged férjére mondott,
aztán, amit te mondasz holnap Y-ról, -:
ha van esze, megorrol persze,
s még inkább, hogyha nincs esze, csak mersze;
és ott van N.N., aki most
benzinnel mossa gallérját, a Chat Noir-illatost,
pedig
az asszony - ó, jaj - kitűnő szaglással dicsekedik,
az asszony, aki már
vizet iszik a konyhán, de az ágyban bort prédikál,
mert azt hiszi, hogy elhiszed,
hogy a kánai menyegzőn ő változtatta borrá a vizet,
s mert végső soron, ugyebár, ha nem követeled is, de ereszted,
hogy ő cipelje a keresztet,
s különben sem vagy beszámítható, mert
folyton csak Jupitert forgatod fejedben, azt az antik trógert,
pedig az ilyen, aki vissza nem riad egy kis incesztustól,
jobban teszi, ha kussol.
Bukdácsolj-kaptass hát magad.
Az ember egyedül marad.
Ismeretlen táj. Névtelen. Nevet neki! Végső soron
mi minden múlik egy hangsoron!
Hangsor. Szóhalmaz.
De - valamit - hátha - tartalmaz.
Talán csontodból a velőt.
Talán egy kimondatlan nyári délelőtt
irgalmatlan verőt.
A vén uzsorásnak adatott,
ó, nem vértelen kamatot!
Egy hangsort, ó, a kamatért,
hangsort, melyet talán sok ember meg sem ért,
s emiatt - arcodon szégyenbíborral -
meg kell, meg kell magyaráznod egy másik hangsorral.
És ott a fegyvered, újból megtöltve csőre.
És lábad előtt a madár: vércsöpp a csőre.
Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û
Csigalassúságú rakéták, elmeköziek.
Semmi veszély. A cél kilencven százaléka, ha
nem is holt, de csak afféle tartalékanyag.
Ki tudja, sor kerül-e; rá. Ki tudja,
ki tudja, hogy akarja-e valaki tudni.
Ki tudja, nem jobb-e kivárni a hozzá illő tartalmakat,
mert finom műszer, használatlanul is. Ki tudja,
meddig kell várni még. Ki tudja,
mily romboló vállalkozás a várakozás.
Vállalkozás?
Vagy inkább kényszerűség?
Várakozás, mindenesetre.
A hajnalra. Az estre.
Talán
a pucérra vetkőztetett telepátiára, hiszen
a kapcsolások száma végtelen, gyakorlatilag.
Jupiter, vén, szakállas uzsorás,
mégiscsak túljártál az eszemen, mert nem létezel.
Vagy én maradtam alul mégis, mert létezem, de ideiglenesen csupán?
S azzal, hogy létezem, kiszolgáltattam magam a tagadásnak?
Ma-napomat letagadja a más-nap?
Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û Û
Tudod - tudod hát! -, lemondani is lehet.
Tudod - tudod hát! -, milyen szörnyű lemondani.
Mindegy. Vedd a vérem - olcsón adom. Nem mintha nem
fájna. Nem mintha nem volnék kíváncsi, mi van még előttem.
De már nem akarok tartozni senkinek, senkinek, érted, a nemlétezőnek sem! Sőt, 	neki a legkevésbé. És ki tudja, ki tudhatja: reménységből
mennyi időre futja még az eledelünk,
s mi van, mi van előttem.
Csak arra kérlek: ne feledd, el ne feledd, hogy azt a madarat - vércsöppem a csőre - mégiscsak én lőttem.
Béke velünk.

BAGLYOMMAL
Baglyom
- háztáji Minervám -
ezüst patkányt fogott;
nem tudta lenyelni, hazahozta.
- Mihaszna Minerva-madár!
- feddem én -,
ezüst patkánnyal mifenét kezdjek?
Megnyúznám, nem nyúzódik,
pestist se terjeszt:
kísérletre se jó!
Törtezüstként veszik csak meg, ha veszik -
trolijegyre se futja!
Hallod, bagoly!
Eredj vadászni vissza,
egeret-pockot, mindenféle
földi férget,
emberizinket akár!
Eredj vissza vadászni, eredj!
Hozz valamit, akármit -
ha nem patkány se baj:
csak éljen!
Kísérletezni tán!? Megkísérelni -
emberizinket akár!
(Persze, fiút.) - - -
		De nem hallotta, mert süket,
		s csak szidni meg kérdezni tud.

NÁDCÍMEREK
Hol a széncinke? hol a hegyek és hol a tó?
Mindez csak költői képben található.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Az após, az anyós, a meny, a fi ... mi van, mi lett?
Új mitológiát programoznak be. Gépileg.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
A Természet, a Természet ... van, aki róla énekel még?
Hisz nemsokára, nemsokára ... az ember is puszta kellék.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Szélben inganak, címeresen, az árva nádak.
Inganak, nemet intenek. Nemet vagy vádat?
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Róka, lágy ívben, túlfelől ... eltekergett!
Értesítjük telefonon az állatkertet.
“Halló.
Egy róka.
Maréknyi hó,
hogy legyen, amiben nyom maradjon.
Tenyérnyi tó, jeges.”
Kötelező páncélba bújt,
tél vagyon, nincs mese -
tévén figyeli a művadászatot
a természet szerelmese.
         *
Azt mondták:
ezen az állomáson
szálljak le én is,
itt levegő van,
levegő - ez is rokonom.
S él egy sajátos állatfaj itt,
sok mindenre képes -
ha akarja.
Nádcímerek a lékben! -:
jobban ismeri a halak,
mint a saját jövőjét.
Fogalmakat talál ki,
ellentétül saját tetteire,
félelmeket:
ellentétül a létre.
Szerelmet az elmúlás ellen.
Nem értem, nem értem.
Ha már tudja, hogy pusztulnia kell
(micsoda tapintatlanság közölni vele!) -,
mért nincs joga a tökéletes feledéshez?!
És nincs tovább.
A mozdony füttyent - indulni kell;
kísért a lélek szomorú
kozmológiája.
Nincs ellene hatalom.
Legfönnebb menekülés, -
megbúvás a Széki-tavon.

GYÖNGYÖM-TÁRSAM
Énekli egy rab prédikátor
Gyöngyöm-társam az édes
keserűségben!
Lángolva lovagolván
vad typographiákon
- mint az Úr szava rajtunk,
hogy véknyunkat csikarja, -
gyöngyöm-társam,
testünk könnyűdik,
lelkünk egyre súlyosabb.
S hogy a gályátul megszabadulnánk,
édes feleim, nem azt hivők, hogy
ráolvasás az orvosa?
ördögi kísértetek!
Holott is érsek Kollonics
töltekezék beszédünk vérivel,
alázatunkkal hizlalva gőgjét,
dühünkkel bosszúját!
És nem kár, édes feleim,
világlatni veretes szavainkat
csak azért,
hogy a gályátul megszabadulnánk?!
S ha majd, ha majd
nem lesz félnünk mitől,
nem tudjuk abbahagyni.
Gyöngyöm-társam. az édes
keserűségben, a bátor
félszben - ó, vakmerő riadalmunk! Úgy félj, hogy meg ne tudják,
	mert félni nem szabad; örülj
	a félelemnek!
Gyöngyöm-társam, akit csak úgy
érzek, mint szívemet, ha nem fáj;
akit csak úgy,
akit csak úgy, mint a mennyet a holt, holtat a menny,
(s hiába nyíltok, menny kapui, meg, hiába, menny kapui,
az élőnek: nekem, mert ott is csak félsz, a horror vacui,
	annak, ki él, nekem) -;
gyöngyöm-társam,
testünk könnyűdik,
lelkünk egyre súlyosabb,
megfogyatkoztunk mi magunk is,
fogadkozásunk ellenére, -
kincses szívünket föléljük lassan.
Dobogj bennem, - csak addig - - addig, -
hogy csak halálig kibírhassam.
Nagy vizek partján, édes feleim,
énekeljünk otthont a tájon.
Halálig, halálig, halálig csupán.
Csak halálig ne fájjon.
Kiköltözzék az idegenség
szívünkből, feleim édes.
Gyöngyöm-társam, a bosszúálló
Jehova szavaival égess!
Vacogva, foggal-körömmel, betyárul,
nagy tüzek partján, nagy fagyban égve!
Dobogd ki bennem
- épp csak halálig,
csak hogy ne fájjon -,
dobogd ki bennem! És
írjuk föl betűinket a semmi égre.

JÉGCSILINGÓ
Jégcsilingó,
ki elcsellengtél
csalárdul,
csellengő jégcsilingó -:
lazítsunk egy kicsit -
kicsikét - -:
fűzfából cica jég,
jégcicafarok,
fagyból lett, nem tarka
jég-cica jég-farka,
jégcsilingó,
- ne csüggedj,
van egy bizonyosság:
a játék -
vízre hajolni,
víz fölé,
annyiszor,
annyiképp,
ahány a víz -
annyi tükör!
Jégcsilingó,
ki elcsellengtél
csalárdul,
csellengő jégcsilingó -
vissza ne jöjj.

TEST A TESTTEL
Nemcsak a lágy,
Meleg öl csal, nemcsak a vágy,
De oda taszít a muszáj is:
Ezért ölel
Minden, ami asszonyra lel,
Míg el nem fehérül a száj is
                                                (József Attila)
Elérhetetlen marad valami,
valami mindig elérhetetlen marad,
de egyre ismerősebb az út odáig:
mert mindig újrakezdjük,
mert mindig újrakezdjük, és egyre otthonabb a táj:
térképe testünkre rajzolódik.
A titkok titka ez: az újrakezdés.
e l s ő   m a d r i g á l
______________
szép a május
Szivárványul, szivárványlik
mezőkön a napvilág.
Várjuk - meztelenül állig -
Ámor mézhegyű nyilát.
Nyila egymáshoz ha nyársal,
kettősen életre ölt:
kétszólamú hallgatással
_____csak úgy zeng belé a föld!
Mi Atyánk, ki vagy a szerelem,
Mi Anyánk, puha ágy
vagy hársfaágak csendes árnya,
vedd el, ha szeretsz, vedd el az eszünk,
terítsed szerte testünk titkait,
bolondíts meg, amíg ki nem halunk,
bolondíts meg, hogy ki ne haljunk,
puha ágy, hársfaágak csendes árnya
(Under der linden an der heide) -
légy rezervátumunk,
az örök ritmus rezervátuma -
hisz a ritmus se más, mint újrakezdés!
Raboltassék el a szemérem:
ellenségünk, a leghülyébb.
Élhetünk vízen és kenyéren
(tartván az írás betűjét) -
de mellre fulladó tenyéren!
ölet simítva, megoldva övet!
(S szórjon csak ránk impotens mennykövet
Szent Ágoston - a kurváktól jövet.)

m á s o d i k   m a d r i g á l
_____________
vízesés
Esendő a víz is,
színejátszian aláhull.
Kösd csokorba Írisz
ezerszínű sóhajául.
Víz, hanyattra esve!
Hívogató csillogása!
Ránk esik az este,
_____s mi egymásra, egyre-másra.
Árvák vagyunk, árvák, ugye, drágám.
Fizetünk érte - néha drágán:
te értem s én teérted.
S az elme épp akkor hagy cserben,
midőn az öröklétet már-már megértem, megérted.

A DOLGOKRÓL EGY FÖLDI SZELLEMNEK
Pszt, ne zavard az élőket. Hadd játsszanak,
hadd játsszanak tovább nyugodtan
az égiekkel. Ne zavard
a tárgyakat, mert nem tudod,
melyik élőnek tartozékai. Csöndben maradj:
Szellem vagy - tudod -, és csak a szellemek
világában számít bölcsességnek a bölcsességed, balgaságnak a balgaságod.
Ne zavard az élőket, Szellem,
ki tudja, mikor halsz vissza testté. Ne zavard,
ki tudja, mikor s kivel sejteted meg magad,
mikor s kit teszel hontalanná -: mert aki megsejti a határokat,
az nincs már sem innen, se túl.
A dolgok dolga: egymást segíteni.
Sem innen, se túl,
sem egymáson, egymás mellett, egymás alatt sem,
sem innen, se túl,
sem egymásé, se másé, se magunké,
sem innen, se túl,
létben mindig itt, vágyban amott -
MEGSEJTETED MAGAD, s a határok megismerése: maga határtalanság, maga 		halál.
A dolgok dolgukvégezetlen
szolgálnak e világul.
Meg ne zavarjad őket, Szellem!
A bevégzetlen -: végtelen
látóhatár kitágul,
s az összefüggő, folytonos vágy
messze űzi az otthonosság
nyugalmát. - Mérd csak szűken, Szellem,
a véget jelző ihletet.
Halandó te is és mi is:
sorsunk, innen is, onnan is,
végezetül egy sírba visz,
mikor magad megsejteted.
Ne zavard az élőket. Hadd végezzék
dolgaikat dolgukvégezetlen. Rendjüket
rendezgessék, tartsák keresztvíz alá
kisded újdonságaikat; ne zavard
az élőket, hisz mit tudod te, mi mindent jelent számunkra a NÉV!
		Ne zavard
az élők dolgait, a megkeresztelteket,
kik rokonok nevük szerint,
s ha van rokonság, amely erő:
ez talán az.
Ne zavard az élőket, mert csak addig erősek, míg nem zavarod;
ereje kinek-kinek a maga világa, a határokat nem ismerő.
Úgy kell a végtelen, mint a falat kenyér.
A költő (aki jobb híján,
belenyugszik, hogy így nevezzék,
pedig jól tudja, mily nevetség),
aki se Megbízott, se fényes
Nagykövet vagy Letéteményes,
csak végtelennel játszó véges,
s hiszi tán, hogy az értelem:
végessel játszó végtelen;
aki mindig, mindig csak: vár még -
a költő, aki tüzes árnyék,
amely két pólus között átég;
akinek eleme a játék
(elég véres életelem -
mint, mondjuk, a történelem) -:
játék, mindig és minden ellen.
Bocsásd -
		bocsáss meg néki, Szellem.
És ne zavard az élőket. Egy-két bajuk úgyis akad.
Ó, Szellem, becsüld meg magad!
Ha
		egyszer
				kitaláltalak.

SAJTÓÉRTEKEZLET
1972

KÉRVÉNY
Alulírott, ideiglenes
lakos a XX.
század negyedik, ötödik,
hatodik s hetedik emeletén,
alulírott, vagyona: még 30-40 év,
kamatok: infarktus, vélt véletlen, ki tudná,
vagy szándék, elborult; alulírott,
egyelőre bejelentve, ott, ahol
köröztetni fogja előbb-utóbb
Elmúlás (őfelsége), és lefoglalja majd
ingó verssorait,
alulírott, külföldi bolygókon honos
rokonait tudakozván,
alulírott, született júliusban, elkárhozott
mind a négy évszakban,
alulírott, még mindig félúton
(és félúton tán mindörökké),
alulírott, szolgálatos
a tájon, ahol tinta tóban
béka hangol, sás sötétség sustorog,
csillagokat csördítenek láthatatlan
ostorok,
alulírott, ki szólott nagy-kiáltván:
“Hiszek, Uram! Légy segítségül
az én hitetlenségemnek!” -,
alulírott, megutálván
a föltámadás szadizmusát,
alulírott, a XX. század hetedik
s a VII. század huszadik emeletén egyszerre,
ideiglenesen;
alulírott, kinek fejére láthatatlan
csillagokról hull látható ezüst-korom,
alulírott, éjjeliőr egy
tört-ezüst-koron, amely majd
beolvasztódik alulírottal együtt;
alulírott, aki nem írt alá
szerződést se a régvoltakra,
se a sose-leszre
(vagy volna valami
“Gentlemen’s Agreement”, amelyről
az érdekeltek se tudnak?
jól vagyunk eleresztve!);
alulírott, álomba lassúdó rettenettel,
nem tudván, mennyire kelendő
portéka a jövendő, alulírott,
alulírott, ideiglenes,
ideiglenes mindörökké,
meghallgatván a végítélet
trombitáját (Honegger-dallam volt talán),
alulírott, rovásán több millió
halállal, születéssel, átmenettel,
alulírott, átmenet remény s rettenet közt,
alulírott, ideiglenes,
ideiglenes, mindörökké,
alulírott, a hetedik,
a huszadik, az ezredik,
milliomodik halál
és millió-egy születés
súlya alatt, alulírott, alulírott.

KIBEN MAGA LELKIHEZ SZÓL
Óh, előrefutós meg visszatérős
lelkem, drága kis ebecském, be félős,
hogy nyomod ottveszik ...
                                               (Babits)
Igen, ottvéssz valahol, ott.
Nem löttyedt, híg vasárnapot,
szentfazekak és szentpapok
örömét hizlalandó -
az istenségből oly kevés
szorult beléd, mint tyúkba ész,
s akár a test, akivel élsz:
gyarló vagy és halandó.
Szó, lélekül, kijő a számon.
Van kinek és van hova szánnom.
S magam ha néha szánom,
nem vigaszért - csak szólni néktek,
hogy a gyertyák körömig égtek -
mondjunk reá sietve áment,
s ne lássuk, hogy az élet ráment!
Igen, ottvéssz valahol, ott.
Hiszen két félbe a napot:
élő nappalba és halott
éjbe metszvén
- hiába idézlek betűkbe
(ringyó világnak cafka tükre!),
ó, “drága kis ebecském” -:
éjhosszankint áldozatod
cserbenhagyni próbálgatod,
így vívódunk egymásba zárva,
hogy mindkettőnk kettősen árva,
holtig nyöghetjük, de az ára
meg sose térül, tudod-e!
Lehelj e vigasztalan betűkre
(ringyó világnak cafka tükre) -
lelkem, halál kurvája, te!

AZ ÜNNEP
Éjszaka kezdődik az ünnep,
éjszaka, hogy látni lehessen a napkeltét,
hogy látni kelljen az ünnepi nap keletét,
ha a hajnal, az úgynevezett rózsaujjú,
rózsaujjával beint, beinti
kétezer, tízezer, ötvenezer, tudom is én, hány
év álmait; az lesz a napkelte! Menetrend-
szerűen fölébred az emberiség,
menetrend szerint ásít, krákog, vécére megy,
köpköd, szoktatja magát az időhöz,
egyszóval ébredezik az emberiség,
főfájósan az ünnep előtti, sokezeréves
hajszától, főfájósan az ünnep
ígéreteitől, főfájósan a részeg
háborúktól, a ráktól, a luesztől,
ábécétől és tébécétől, egyszóval minden
találmánytól, melyet az emberiség szerzett
mint emberiséghez méltatlant,
éjszaka kezdődik, mondom, csak azért,
hogy értelme legyen az igének:
legyen világosság,
éjszaka kezdődik, hogy véget érjen az éjszaka,
legyen világosság valóban,
mert szeretjük a világosságot, ha van,
szeretjük látni, szeretünk látni,
egy szóval: szeretünk.
Így kezdődik az ünnep,
a mindig-eljövendő, a sose-lesz.
Járni fognak az éjjeli buszok,
járni fognak: irány a hajnal,
mely rózsaujjal hajnali
buszokká inti be őket;
menetrend-szerűen
kimaradnak a világháborúk,
menetrend-szerűen kitaláljuk,
mit kezdjünk magunkkal,
mívesnapi ünnepünkkel, földúlt
múltunkkal; jövőnkkel, hogy föl ne dúljuk,
mint tettük, barbárok - adjátok, egek,
hogy tudjuk még a módját: ünnepelni!
Ó, fölvirrad az ünnep,
fölvirrad, s nem tudunk
mit kezdeni vele:
fölvirrad s le nem áldozik
- mit tegyünk, halálhoz-szokottak? -,
fölvirrad, s vágyaink
elsorvadnak - mik vagyunk nélkülük?
agytekervényeinkre rátapos
a múlás, hiába akarnánk
múlhatatlanul ünnepelni -
nincs múlhatatlanság,
nincs más, csak kutyaszorító,
fából vaskarika:
az ünnep, amely egyszer lesz még a világon,
s amely után
ünnep-várás lesz még, ezerszer, milliószor,
ünnepi délutánunkba
beleszól a fáradtság; megkopik
az ünnepi szeretünk, - játszadozunk
(hány ezer éve?) az ünnep
fogalmával, a megelégedés
szentségével, a lustító
harmóniával; hát mit fogunk
megtudni magunkról, amíg nem tudunk,
nem tudunk, nem tudunk ünnepelni?!

FÖLJELENTÉS
Tisztelt Ügyészség!
			Szemtanúja voltam,
hogy az illető megszületett,
felnőtt lelkiismeretesen,
elvegyült, kivált, mint írva vagyon,
igyekezett feledni a következő
nemzedékek cinkosát, a halált,
az ismétlődő évszakok
próbáit derekasan kiállta
ismételten; szeretett,
hogy szerettessék, hitt, hogy higgyenek benne,
dolgozott, hogy észrevegyék, ha hiányzik,
s csak olyankor hazudott, ha a remény
a láthatár alá bukott - -
			Tisztelt Ügyészség, ő nem volt hibás!
saját teste pártolt át a külvilághoz,
és a világ, a világ, a világ
rútul elbánt vele és aztán
cserbenhagyta áldozatát.

VALAMIKOR
Valamikor hogy tudtam én muzsikálni!
Hogy tudtam muzsikálni én valamikor!
Muzsikálni hogy tudtam valamikor én!
Valamikor az isteni
hajdankorban, az itteni
dombok karéján;
elrévedtem az átható
levegőben a látható
magasban cikcakk fecskén, héján,
felhőn és nyíl sason
s alant a nyárfasor
öblén a hallgatag
parton a halk patak
ölén az évek és
érzés, emlékezés
csúcsán az önfeledt
múlt és jövő felett,
a lélek éje és
elfáradt érverés,
felhők mögé sodort,
kóborló, röpke hold
és tünde délibáb
között - - és így tovább.
Muzsikálni hogy tudtam valamikor én!
Hogy tudtam muzsikálni én valamikor!
Valamikor hogy tudtam én muzsikálni!
1. Befejezés:
Hova tűnt el a hajdani dallam?
Tovaszállt egy hajnali dalban.
2. Befejezés:
Elhallgatok. Ti játsszatok.
Én majd őrzöm a látszatot.

PLÁNÉTA
Ön szerencsés lélek,
mert megszületett,
mert férfi,
mert nő,
mert szőke,
mert szöghajú,
mert hollófekete,
őrizkedjék a vércukortól,
és tartsa be a törvényes sebességet
idegeinek elnyűvésében,
és élni fog
kora legvégső határáig,
sőt azelőtt is.
Három lejt kapok.

A TÜCSÖK ÉS A HANGYA
A tücsök egész nyáron át
fölolvasó körútra járt.
Hallgatta harcos énekét
s tapsolt neki a hangyanép,
hisz elmondotta akkurát,
hogy fejlődünk, de akkorát! -,
	s hogy dalos ő,
	és ifjak-vének
lelkében van visszhangja
	ének-
	ének,
s e visszhangnak őbenne van
	visszhangja -
így él testvérként a tücsök
	s a hangya.
Aztán a nyár tovasuhant
- tán dokumentálódni ment -,
és hótól fehérlett a hant,
s nem visszhangzott daltól a csend,
	s tücskünk csücsült
	a blokk-lyuk padlatán,
	s várta a jótevőt,
	ki enni adna tán,
és künn három műszakban
	havazott,
	s epedte ő a
	tavaszot.
	Epedett hát, és ezalatt
	összegondolt tücsköt-bogarat,
	és megvallotta tücsökül:
	nem kenyere a gyomorűr,
	s hogy itt valamit tenni kell,
	mivelhogy enni kell,
	s mivelhogy néki ennie
		közérdek -
megvan! - fejet föl, mellet ki, hasat be,
	és nem hajtani térdet!
	S egy befagyott ér mentibe
	a főhangyához ment, ime.
Ám alighogy beért a lába
a főhangyai előszobába,
elébe állt a főhangyai titkok őre,
és kérdé tőle: -
		- Kicsoda ön?
- Tücsök vagyok, a hangyák dalos
		tücske!
Hírem-nevem
		és társadalmi szerepem
nem éri tüske!
S a titkár kérdé :
		- Mit akar?
S mivelhogy intézményünk nem afféle
só- vagy hangyasav-hivatal,
hozzon be előbb minden szükséges
		aktát!
És ezzel tücskünket kirakták.
És elloholt az istenadta,
s hogy megszerződött minden akta,
hol meg volt írva: himleje
volt-é, s nő-é vagy hím neje,
s a szomszéd szúnyogra nem orrol,
		s mi a véleménye
a Nagy Francia Revolúcióról,
és kijelenti-e kemény
szóval, hogy nem
		tücsökevény,
s a dalolásra mi vitte rá,
etceterá, etceterá -
mondom, hogy mindez szépen
ott szunnyadott belső zsebében,
a befagyott ér mentibe
a főhangyához visszament, ime.
S a főhangya fogadta végre,
s ő előadta, hogy mivégre,
miért, mivel, hogyan, gyanánt,
s kérvényezett napi ötszáz gramm
		hangya-banánt.
- Mert az én munkám alkotó,
nem ilyen-olyan munka!
bennem érik dallá a szó,
hogy ismerjünk magunkra! -
mondá, s elhallgatott.
És a főhangya vette át a szót:
- Kétségtelen, az ön éneke kell!
Ön azért dalos, mert ön énekel,
s ön azért énekel, mert ön dalos,
ön egy lelki műbútor-asztalos,
		s működik a felül-
		építményen belül,
egyszóval: tükröz,
hozzáadja a valóságot a betűkhöz.
Mint látja, én önt meg próbálom
érteni - nos, kérvényét approbálom.
S a befagyott ér mentibe
a tücsök hazament, ime,
és ült szobája padlatán,
és gyújtott dalra dal után,
és elmondotta, hogy a hangya-
életeknek ő a visszhangja,
és visszhang-dalai a lelkek
kuckóiban visszhangra lelnek,
visszhangoktól visszhangos a világ,
s az ő szavától hevül át
minden, ami hevülni képes,
mert   ő   szerfölött   tehetséges.

A MENYASSZONY
Szép szeme van, sírással is megáldva;
medencéje; ígéret
legalább fél focicsapatra;
jön, jön - ó, hisz megtagadnám
érte tagadó-magamat,
megtagadnám, ha meg tudná tagadni
értem, amit még tagadni lehet
e tagadhatatlan világban,
hol nincs hitele már a tagadásnak,
csak ha valamiért
és nem valami ellen;
valamit adjatok,
valamit, valakit -:
jön, sírás-áldotta szemmel,
kövült mosollyal, sűrű
csillagokat könnyezve egeimre,
hóvirágot lépve kékülő
egeim alá, hajnalkát, hajnalt;
ó, megszeretném
érte magam, csak hogy szerethetőt
találjak e világban, ne bolyongjak
magamnak is szerethetetlenül
- újjászületni öngyilkos ölelésben,
újjászülni, öngyilkosok, magunkat -;
jön, téli felleg alatt, lombhullató
bánat képében, feje körül
szédül az ég, szemébe szédült az ég,
könnyezik szédültében, szédültömben;
jön, szeretni, tagadni, szeretni a tagadót
(csupasz a föld előtte, hogy jövetelének
értelmet adjon - - mennyi bűn
az eljövendőért! légy átkozott,
eljövendő, kinek nevében
- addig is - csupasz a föld!), - jön,
sírással megáldva,
csontig verve reménnyel, félsszel velőig,
domború, boltozatos,
szélnek feszülő ígéretekkel,
menyasszonyunk, miasszonyunk,
rüfkénk, cafkánk, liliomunk,
kivel csak annyit tehetünk,
hogy magunk alá gyűrjük,
mert legyűrhetetlen.

AZ KESERGŐ TENGERRŰL
Kéretlen kapván az egektől
s ajándékozván sok keservet,
a víz, a nagyvíz fátylat öltött
és lilán, gyász-lilán kesergett,
a holdas égig fölkiáltott,
a lassú éjben kínban égve,
szétszórta végtelen magányát,
végig a végtelen vidékre;
borotva-csupasz parton ültem,
néztem, hogy jő a lomha gálya,
Vitéznek a Lillája rajtba
és Bálint báró Céliája.

UTÓHANG
Tán nemet vettek és igent arattok.
Kisebzett és fázik a meztelen föld:
siessetek! hogy új búza borítsa,
mielőtt az esztendő megöregszik.
                                                       (Babits)
Hontalan fények közt otthonos lélek:
mindentől, ami volt, mindentől félek.
Könnyező-csillag-szem-bárány a késtől:
félek a sajgó megismeréstől.
Akad-e, akad-e valaki még?
Számban gyöngyöznek keserű igék.
Csillagok pislognak kialvatlanul.
A fény, a fény remegni tanul.
Mennykő igazságok között vacogva
világom szétszakad darabokra.
Akár a nap az esttől,
elválik test a testtől
és el a kéj a vágytól,
férfi és nő az ágytól,
az akarat a szótól,
el a cukor a sótól,
pokol a magas égtől,
befejezés a végtől,
a kezdet a nyitástól,
sírás a csitítástól,
az eszmény a valótól,
élő a meghalótól,
halott az élve-holttól,
és ama zsák a folttól,
fölrúgva talmi törvényt,
ami volt, meg se történt,
s ami lesz mindhalálig,
még ma halálra válik,
a szólott szó is szótlan,
a való is valótlan,
a létező is létlen,
a vétkező is vétlen,
az ártatlan is ártó,
a föld égre kiáltó,
és tettető a tettes,
és kedvetlen a kedves,
és a kegyes kegyetlen,
az összesség egyetlen,
több a kevés a soknál,
és több a csönd a szóknál,
és csupa seb vagyok már,
s már nem szól senki értem,
s én nem értem. Nem értem.
Magamat világgá kiáltván,
állok kéretlenül a vártán.
Éget a szó, éget, eléget.
Adjatok, adjatok oltó igéket.
Romlandó húsom végét a rögben:
hinnem az Útban, az örökben.
Az Útban, mely veszni nem ereszt,
és amely örökös újrakezdés.
(Elmondhassam, hogy megcsalattam:
nemet vetvén, igent arattam.)

BEETHOVEN
Egy süket kornak muzsikál egy süket ember -
kétszáz évre elhallhatóan.
Emberek, ha akad köztetek,
ki meghallja süket korok muzsikáját,
- viaszt a fületekbe, mint Odüsszeusznak!
bizony, ez már feltétlen reflex nálatok;
mint a hajós amaz árbochoz: álltok korotokhoz kötözve,
mert, jaj, mi lenne a világból,
m i v é   l e n n e   a   v i l á g,   h a   m e g j ó s o l n i   m e r n ő k !
Zenét hallgatok, kétszáz évre visszamenően.
Hallgatok jóslatokat.
És jaj, százszor jaj: már jóval születésem előtt megjósolták a múltam!

*  *  *

A hangversenyterem kitágult.
Mindig elárvulunk egy kicsit, ha növekszik a tér.
Beethoven karnagy úr, hát nem hallja, hogy mást fúj az emberiség?!
A karnagy urat figyelmeztetik,
s lelép, pedig nem volna szabad elhinnie!
Semmi. Most csöndben s hétköznapian
s egymásnak őszinte hittel hazudván
egybegyűl mindenki, akit
a süket muzsikus hallani tanít.

MEŠTROVIČ: JÓB
Egy csont-bőr, vén zsidó üvölt föl
egekre a szemétdomb földről,
az Úristen kedve szerint
bánt s bánt el vele: néha mint
jó atya vagy csibész kölyök:
ahogyan éppen kedve jött.
Egy csont-bőr, vén zsidó üvölt föl
az égre a szemétdomb földről:
- Csupasz, szegény, árva maradtam,
hogy el ne veszítsed miattam
a fogadást, Uram, s a Sátán
elzöldűljön hűségem láttán;
mit csak szeszélyed elkívánt:
hét fiat és három leányt,
barmot, birkát, öszvért, tevét,
mindent leraktam teeléd,
nekem mindez: levegő, semmi,
- csak méltóztass koldussá tenni,
testem lakja százszámra féreg,
zabáljanak szorgos fekélyek,
ez Tenéked mind jobb a jobbnál,
s majd szólsz a végén: - jól van, Jób, már
elég volt, nincs megbízhatóbb,
mint az Isten szolgája, Jób,
szétszéledt, elhullott a nyája,
szemétrakás a háza tája,
a szegénység beköltözött
hozzája, koldusok között
legkoldusabbá téve - - szolgám,
most hát fordítsunk Jóbnak dolgán,
kit elvesztett az Úr miatt:
kap három lányt és hét fiat,
dús aratást, csordányi barmot,
hosszú életet és hatalmat.
És szóla Jób: - Uram, örülnöd
lehetett, de nem eltörülnöd
azt, mi volt. Ha ki szenvedett,
hogy semmi volt? - az nem lehet!
Mit számít, hogy, imádva Téged,
megérhetek négy nemzedéket,
és kegyelmedet tudva tudván,
nem kell tengődnöm ganén, dudván,
de bármint tisztelnek s szeretnek
az emberek: nem, nem parancsolsz,
nem, nem, nem az emlékezetnek!
Álmatlanságok éjszakáin
emlékeznek majd unokáim,
s az iszonyat lázában égve
föl- s fölüvöltenek az égre!

BARTÓK AMERIKÁBAN
Milyen széles az óceán
annak, ki hazagondol -
s rossz hír számára mily rövid az út.
S százszor jajabb annak, ki már-már gondolkodni se tud
a gondtól.
Jaj neked, hús-vér idegen! -:
szerves gép itt az ember - -
	próbáld szeretni - hisz mégis az a dolgod -
	nem kilóra mért szerelemmel.
Hova vetemedtél
hova vetemedtél
szivárvány havasról
szivárvány havasról
tűzre te vetettél
hamuvá vedlettél
mint jó Ráduj Péter
szëme mënyecskéje
románul Marinka
magyarul Margitka
ifjú Ráduj Péter
szëme mënyecskéje
románul Marinka
magyarul Margitka
Jaj istenem a világ
kinek szoros kinek tág
jaj de szoros a világ
csontig hatol velőt vág
hogy kitágul a világ
ha egyszer jobb időt lát.
Dolgos állat az ember,
így bírja ki magát,
lesz még célszerű is
az agyontervezett világ,
mindennek oka s célja
s valami haszna van,
a jövő alaprajza
az arc ráncaiban,
emez már föld alá nő,
amaz csillagokig - -
- Komponálni? lehet még?
de hát az ember dolgozik.
Körösfői lányok,
mármarosi románok,
sátron sívó arabok,
kunyhón tengő törökök:
hogy a nóta régi
s hogy mindig új: így örök -
egy nyelven szól az mind,
magyarul, románul,
s ki más értené, ha
nem Bartók tanár úr?!
“Gyöngyeiteket ne hányjátok a disznók elé, hogy
meg ne tapossák lábaikkal, és fordulván, meg ne
szaggassanak titeket.”
	(Máté: 7 : 6)
		Estélyiben-frakkban
Urak-Hölgyek, hölgyek-urak,
		zongoraszónál szebb
zongorafödélen a lakk,
gyémántbolygók keringenek,
		csiribirivalcer -
- pucér füleknek szól,
		veszett ez a hangszer!
Kicsi ember, tudsz-e
		szépeket hazudni,
		szép álságot hinni?
Van-e erőd: utolsóig
minden poharat kiinni?
Kin veszed meg végül,
hogy nem alhatol?
Ten bűnöd az is,
ha megszaggattatol.
Fáj az otthon, ki megtagadott.
Fáj az otthon, a megtagadott.
Halál elől meghalásba menekül, aki él -
út-e az út, mely nincsen?
Kevés helye az életnek ott, hol túl sok a vér,
kevés helye az embereknek, hol túl sok az isten.
Akit sorsa meg akar tartani:
	síriglan-reményben ég el.
Akit sorsa el akar veszteni:
	megveri tehetetlenséggel.
Gond a pénz is, míg szabadságot ad,
	gond a csönd is, ha nincs.
Hogy mindent megértesz, ne áltasd magad,
	a lélek végül rádpirít:
hisz nem olyannak ismer, ki az alázatra is ráér
	körömfeketényi szabadságért.
Mert a lélek, a lélek, a lélek
	már semmiségnek örülni sem átall -
ó, boldogság az is,
	ha Mount Vernonben barátságot kötsz egy cicával.
Marinka, Margitka,
hamvasság hamvvedre,
ajkadból rózsa nő,
rög tapos kezedre,
jó Ráduj Péternek
szëme-szép-mënyecske,
Marinka, Margitka,
hamvasság hamvvedre.
Távol a gyűlölet, a szeretet is távol -
akad-e, ki a sohatöbbéig kísér a
	West Side Hospitalból?
Egy fájdalom sem mérhető mással -
megértik-e, mennyire megérte
kimondani az óriás keserűséget úgy,
	hogy a legtörpébb is értse?!
Jaj istenem a világ
kinek szoros kinek tág
jaj be szoros a világ
csontig hatol velőt vág
hogy kitágul a világ
ha egyszer jobb időt lát.
Fából faragott fájdalom,
kőbe kalapált gyűlölet,
allegro-barbaro-jelen,
polifón álom, ó, jövő,
	rezdülj végig,
a megismeréstől a fölismerésig,
a céltudatos húrokon!
	Rezdülj végig,
a végestől a végtelenségig,
tudatos, ésszerű varázs -:
mert csak az igaz, ami végtelen,
minden véges: megalkuvás.
Tűz-víz-föld-ég
		Basa Pestát megölték
fű-füst-zöld-kék
tűz-víz-föld-ég
		Basa Pestát megölték
tűz víz föld-ég
fű-füst-zöld-kék
		hívó hűség -
a természet zenévé szerveződik
		figyeljetek
		hangjaira
(dúdol a mélybarna szemű -
		itt csak Mr. Bartok
amerikaiak közt egy európai
felhőkarcolók közt az elemek rokona.)
Könnyel áztatott, jajszóval sulykolt idegeken
világot lépik az értelem -
aj -
múló élet múlhatatlan hangjainál
pusztuló vörösvértestekben gondolkodik a halál.
Van-e jogod elítélni
	- hisz benne s belőle is élsz -
		a jelent,
mert kínjában kérész-éltű fogalmakat teremt?
Aki alkot, visszafele nem tud lépni -
	s ha már kinőtt minden ruhát,
meztelenül borzong a végtelen partján,
	míg fölzárkózik mögé a világ.
A gondolat végül széttör minden káprázatos formát, - keserves út ez az egyszerűség felé.
Keserves és hosszú az út a bizonyítástól a kinyilatkoztatásig, az okolástól az axiomatikáig, - keserves, hosszú út, mert: élet. S az élet a bizonyíték. Lehetnek szégyenei a logikának az axiómák: de az igazságnak remekei.
Keserves és hosszú az út a léttől a megismerésig, a megismeréstől a fölismerésig.
A megismerés üdvözítő módja nem a megfogalmazás, hanem a teremtés.
A fölismerésé a küzdelem.
Így születik a nyugalom: nyugtalanságok egyensúlya.
Semmi sincs hiába: a természet nem pazarol, s ha pazarol is: szükségszerűen.
Nem szavaid: magadat pazaroltad - sokszor nemcsak a konyhapénzt: a szabadságot is be kellett osztanod, hogy holnapra is maradjon.
A beosztás kényszerű volt; magad pazarlása szükségszerű: céltudatos. Mindig utáltad azokat, kik bizonyos dolgokat csak azért találnak ki, hogy ellentétei legyenek meglevőknek.
Vigasztal-e, ha szükségszerűen pazarlod magad?
“ ... s a világot bármikor újraköltöm”
                                (Lászlóffy Aladár)
Szereti a világ, ha újraköltik:
hisz objektív valósággá válik az
	újraköltés is -:
így lesz a világ halhatatlan.
Mit számít a Te, az Ő, az én halhatatlanságom -
egyedül küzdelmünk számít az egyetemes megmaradásért.
Értetlenül él-hal, ha ki az érzelmek dialektikájához nem ért.
Sajnálhatod a hímnős fajokat - kettős: tehát
	kettőzött magányukért,
	kik sose tudják fölfogni, hogy az élet, a
	reménytelenül szeretett:
egymásra-utaltság -, s az egymásra-utaltság
legmagasabb fokon szervezett
formája a szeretet.
Minden élőre ezer halál jut -
könnyezik a kő is.
A borzalom napjaiba
belefárad az idő is.
Dolgos állat az ember;
a cél: remény is egyben.
Így hát a félt halál sem
oly kérlelhetetlen.
Éjek zuhogó titkát
engeszteli a nap.
Ki messze fényekig ellát
az a boldogabb.
Az a boldogabb s fájóbb.
Már nem áltatja semmi.
Unokák szeme tükrén
jó lesz elpihenni.

AMI KELL
Ne szóljatok szükségről. A legalja
Koldús is, bár teng, bír fölöslegest.
Ha természetnek többet, mint mire
Szüksége van, nem adsz, az emberélet
Az állatéval egy értékü lesz.
	 (Lear, II. 4. - Vörösmarty ford.)
Mikor bejöttek a vadak
a fehér földrészre - vadak,
mert csak a jó szándékú (hát istenem! enni akaró)
állatokat ismerték -: megtudhatták,
hogy egyedüli állat az ember,
ki szántszándékkal tönkreteheti magát.
Csuda!
Mikor bevonultunk a hat földrészre,
megvala minden, ami kell.
De nem elég az, ami kell!
Kell még a fölösleg,
hogy ne váljunk fölöslegessé,
kell még, kézügyben, a fölösleg -
csak tudja, merre hajoljon, a kéz!
Nem tudta. Mikor bevonultunk,
várt ránk, ami kell, és várt a szükséges fölösleg:
jóból is, rosszból is.
Mit választottunk? Tudjuk-e?
S mert azt hittük: a bátorság nem kifizetődő
s a gyávaság túl sokba kerül -
- csuda! -,
hősöket izzadtunk ki magunkból -
kézenfekvő, mégis mondom a hasonlatot:
akár a gyöngykagyló, feleim,
mert szomorú az, feleim,
hogy mocsok által jutunk kincshez.
Hősökhöz! Akik
épp úgy születnek, mint a többi ember,
csak másként halnak meg.
Ez itt a bökkenő.
Megvan-e, ami kell?
Megvagyunk - kellünk-e magunknak?
Vagy - belőlünk is van fölösleg?
Ne mondjátok. Mert akkor vissza az egész!
Vissza, Isten! Vissza, Minden Szubsztanciák! -,
________________________
nem, szívem, ez még nem tavasz,
még nem, még nem, csak épp esik,
csak süt, borul, csak kandikál -
mint egymást mi: magát lesi; -
__________________
			vissza! a rongyhoz, ami kell
a testnek - nyavalyásnak! - : meg ne fagyjon.
egy tüzes üszökhöz, melyen
a csorduló hús szomjas szemekig
páráll; és van, aki csak egy
és van, aki száz és ezer
éjeket alszik -, álmodik
(mindig-elevenül!), -
__________________
nem, szívem, ez még nem tavasz,
kikandikál ... itt-ott ... a víz - -
fölírjuk majd - - valahova - vajon hova
fölvéssük, hogy: ITT JÁRT ... ki is? ...
____________________
			és vissza! ahhoz, ami kell!
a hat földrészhez!
			Nem, “ne szóljatok”. -
Száz és ezer eleven éjek
lakói! hiszen azóta - - -
ó, tudjuk, ami kell. Ó, tudjuk,
tudjuk, hogy mik vagyunk - semmik a többi nélkül.
Legyen, hogy úgy haljunk meg, akként -
hogy is -
haljunk meg   s z ü l e t é s ü n k   s z e r i n t.

(MÉG EGYSZER:)
AMI KELL
Az ég igazságos, mert kéjeinkből
Csinál, bennünket ostorozni, eszközt.
	(Lear, V. 3. - Vörösmarty ford.)
Végtelen számú őseink
nevében akik igényt tartunk
e címre-rangra: ember; -
kik oly szívesen vállaljuk
a közösséget a jóban, mind, személy szerint,
s oly buzgón aggatjuk - általában! - másra a rosszat; -
engedjük meg a fényűzést magunknak -;
mert kell lenni nem-vétkezőknek is,
még akkor is, ha csak kísérletül!
... Én oly ember vagyok,
Ki ellen mások többet vétkezének,
Mint mások ellen én.
                                           (Lear, III. 2.)
Ó, nem: a hús nem vétkezik,
nem a hús kéje a vétek;
valami őrült nagy kísérlet
eredményeként: itt vagyunk,
esendő emberi rangban.
De tudunk röhögve tiporni,
és hamis kéjjel, élve, holtan
- mint valami Földre szállt Holdon -
örülni az űrt, örülni
röhögve, hogy testvérekül,
egymást kitagadni tudjuk!
Nagy nevetség, hogy nem vétettem
Többet, mint vétettek nekem.
                                              (József Attila)
Ó, csupa kéj, hogy éheztetjük egymást,
ápoljuk részleges halálainkat,
nincs Jupiter, ki mennydörögne úgy,
mint mi, ha fejünkre olvastatik
“az ég igazsága”; -
			ó, “nagy nevetség”!,
poklokon annyi röhögés nincs,
mint mirajtunk;
mint mirajtunk, kik tudjuk: ami kell,
s mindenkinek, -: az az áldott fölösleg,
amelyet megvonunk egymástól,
vagy megadunk - de holtainkban,
ó, kikísérelt bűnözők,
váltigártatlanok!
			A nagy Időben,
csak egyszer jut hozzánkig az óra,
kísérletül!
		Igazságos az ég,
magunkra hagy - hát mégsem okulunk?
Próbáljuk meg utódaink
számától el ne irigyelni
a végtelenség jogát!

HATÁROK
Határokon járok örökké,
mindig csak a határokon;
ami inneni, ami elérhető:
végül is fájni kezd,
fájni, hogy megtudjam az odaátot,
s hazudom is, hogy megtudom,
vár a határokon
a szent hazugság, a remény,
vár - várom, várjuk mindannyian,
itt, a határokon;
tágul a határ, követem,
indulok, megyek - tágul a határ,
így lesz átléphetetlen,
így leszek egyre gazdagabb,
s annál sóvárabb, minél gazdagabb.
Határokon járok örökké,
örökké hazudom
magamnak is, nektek is
- mindenkinek! -:
hogy átlépem majd, magammal viszem
szomorú poggyászként a Földet, -:
megvámolják majd, mert van, van határ,
amelyen át nem engedik
poggyászomnak gyilkos felét,
őrült felét, képmutató felét,
hullafoltos felét, zimankós,
havakkal könnyező, halállal
teljes felét, és elválik, igen,
elválik a hazugság a reménytől,
millió-éves házasság után,
s addig is, addig is
járom a határt, járva járom,
s minél könnyebb poggyásszal lépek át majd,
annál mélyebb nyomokat hagyok a talajban.

SAJTÓÉRTEKEZLET
Aki nem emlékezik az elmúltakra,
megismétlésüket kockáztatja meg.
                                      (Santayana)
Hölgyeim-Uraim,
úgy jártam, mint Önök
a megismerés útjain;
előbb: álmot léptem, hatalmasat,
s a föld, a föld mögöttem meghasadt,
és estem, estem, estem, mint ahogy
m u l t i   f a l l e r e   d o c u e r u n t -
estem-zuhantam, akarva-akaratlan,
hol bűnhődésnek, hol bűnnek veremébe,
utunkon nem mindig bűnre jött a bűnhődés,
mint ahogy nem járt minden bűnnel bűnhődés -
d u m   t i m e n t   f a l l i   -
félelmek vermeivel
szegett utunkon,
Hölgyeim-Uraim,
csoda, hogy vittük valamire is,
a megismerés, a programozott kíváncsiság,
betáplált múlt-jelen-jövő
útján, betáplált remények s riadalmak útján,
betáplált bűnök közepette
(igen, Hölgyeim-Uraim, ebben vagyunk csak egyek) -
e t   a l i i s   i u s   p e c c a n d i
s u s p i c a n d o   f e c e r u n t   -
s másokat magunkkal ragadván
a kényszerű úton,
magunkhoz hasonlítandó
(hisz a rosszban is rossz társtalanul),
űzött néha a vágy,
megundorodván a földitől:
ismerkedni az égi renddel -
kalauz: Georg Friedrich Händel -,
s csak, mivel célszerűnek látszott:
kacérolván a földiekkel játszót -
igen, Hölgyeim-Uraim,
nem Megváltót kerestünk - ilyen akad elég,
s ha maga nem talmi is: a célja mindenképpen! -,
mert Megtartóra van szükségünk,
jobban, mint bármikor.
Megtartóra, ki, mint az anyanyelv,
lelkünkből lelkedzőn jelent
múlt-jelen-eljövendő végtelent,
s megismerésünk bűnös útján rendet teremt.
S o k a n   e s t e k   b ű n b e
f é l e l m ü k b e n   a   b ű n t ő l,
é s   g y a n a k v á s u k k a l
m á s o k a t
b ű n b e
j u t t a t t a k.
A végső arcot,
a facies hippocraticát,
nyugodtan felölteni az utolsót,
mellyel majd fogadod koporsód,
s amelyre máris nem gondolnunk nem lehet,
még elválasztja tőlünk annyi felelet,
általunk, Hölgyeim-Uraim,
általunk megfogalmazandó,
oly sok gyarló halandó
szavainak letéteményeseiként
vonítsunk végsőkig reményt,
néha a dolgok zűrzavarából
szószólónkká szegődik Ámor,
míg legvégül egy élethosszal
megosztozkodunk Thanatosszal.
Hölgyeim-Uraim,
együtt, örökletesen,
együtt az örök-lesen,
együtt, életre-halálra,
“elvegyülve, kiválva” -
kötelez immár az útvesztő jövendő
azzal, hogy megismerendő,
mögöttünk a temethetetlen
múlt, s a kitanult jelenben
a megtartó utak.
Tudjuk:
“mint a persely - e föld befogad.”
Hölgyeim-Uraim,
várom a - válaszokat.

FELEZŐIDŐ
1974

VÁD
Anyám, midőn világra hoztál,
apolgatva is megátkoztál!
Dühös bömbölésem hallgatva,
meg-elátkoztál apolgatva!
Miért lettem rabja a szónak?
miért égem ízét a sónak?
miért nincs nyugtom vízen-földön,
bárányfelhőn, az égen, zöldön,
bennem lobogó tábortűzön, -
miért, hogy magam folyton űzöm,
s szemem még csak egy szöszke szűzön
se pihenhet el; ó, miért
féltekedem valakiért;
miért, hogy mindig csak kitűzöm,
de el nem érhetem soha?
mért, hogy ennek ez a sora?
és hogy utolsó vacsora
minden, de minden étkezésem,
és hogy sétálnék mintha késen,
s a csatlakozást mind lekésem,
s hogy égnem kell másfél-egészen
és készülőben, sose-készen;
és izzanom, mint csak az izzik,
aki már magában se bízik,
és ha asztalhoz ül vele
akárki édes hávere,
nincs ott a lelke, csak a teste;
s mért engedem meg, hogy kilesse
lesetlen magányom az este,
és miért fáj a más eleste
és miért fáj a magamé,
s agyam, e rongy, ez a gané
miért, hogy őröl folyvást-folyton,
csak hogyha alkoholba fojtom,
csak akkor, akkor, akkor áll el;
s miért, hogy szívem rendre ráver-
rádobban minden éles hangra,
és elmémre, e szent-bitangra
sosem tudhatni, hogy mikor
számíthatok; s belém tipor
minden-egy talp, mely mást tapos;
s mért látom szürkének, lapos-
unalmasnak a harmatos
virágmezőt is olykor-olykor,
s miért nincs oly pilula, oly por,
hogy költöztessen vak közönyt
belém, midőn reám köszönt;
a frontátvonulásos hiszti,
s miért nem nyugtattok meg, hisz ti,
mégis csak ti, ti vagytok én.
Ó, békélést e jaj-tekén!
Anyám, midőn világra hoztál,
apolgatva is megátkoztál!
Dühös bömbölésem hallgatva,
meg-elátkoztál apolgatva!
Fülem zenére mért hegyezted!
hogy ne ülhessek sose veszteg!
s miért, miért kell, hogy szeressek!
mért nem születtem impotensnek!
én, a pucér életre-tárt!
S miért szültél velem halált!

KYRIE
Könyörülj rajtam, Uram, mert ellankadtam;
gyógyíts meg engem, Uram, mert megháborodtak
csontjaim! (6. Zs. 3. v.)
Mint Krisztus, midőn született,
a nem-sejtett feszületet
bömbölve már mint csecsemő -
sírok befelé - engem, ő,
a cserbenhagyó, hűtelen
- hisz nem vagyok bűntelen -
eléget - éget szüntelen;
ó, mennyi, mennyi bűn terem
egünk, lelkünk, szívünk alatt -
hogy fiainknak is marad
s unokáink fiainak.
Fárasztó volt a mai nap.
S most sírom a feszületet
- egy hosszú, sejtetlen tusa
bömbölő kicsi Krisztusa,
- akkor, midőn megszületett.

MIÉRT
Magadnak aki könnyű voltál,
miért vagy súly a nyakamon?
Ezt a mázsányi ürességet
levetni, hol a hatalom?

SZAMÁR
Ó, én nagyon tudtam szeretni
s gyűlölni is tudok nagyon.
Mindez már-már emberfeletti-
alatti szegénység s vagyon.
Ó, én nagyon tudtam szeretni,
csak szerettetni nem tudok.
Lenyűgöznek emberfeletti-
alatti hétalvó sulyok.
Ó, én nagyon tudok szeretni
és vágyom szerettetni már.
Nem ember-alatti-feletti
dolog ez - csupáncsak szamár.

LILLA VITÉZRE EMLÉKEZIK
Utas! Itt fekszik Vitéz.
Egy nap XXIV óra: ennyit ére. -
Istenem, istenem, jó fiu volt.
Engemet is szeretett - meg a bort,
ennivaló volt, hogyha bomolt.
Máskor egyébként - mafla, fiús.
Herkules? - áh! se nem Antonius;
mondta: szerelmünk mennyei juss;
mint pap a szószékrűl - csak a rút
képe ne lett vón! -, szép-szomorút
szólt, hogy az ember majd’ elaludt;
szája, akár a motolla, kereplő,
ő maga théátromba szereplő
komédiásra fajzott; - de szeplő,
nem, sose volt, mint versbe kitette,
mellyemen, és haragudni miatta
szűnni sosem fogok én, ebugatta!
Mert hazug ám mind, azki poétta,
hogyha dicséri is ez-az-mijét a
kedvesinek - ugyan, áh, sose látta.
(Még ha ki nézte, se látta, nem ám -
no, hisz adott is volna anyám,
hogyha fülébe jut: megmutatám!)
Majd meg, utána, hogy ide hagyott
járta gyalog Baranyát, Somogyot,
Biztosan egyre ivott s lefogyott.
Űzte örökkön a másnapi gondot,
elkeseredvén, jól odamondott,
s szidta magát, dühösen, a bolondot,
mért lett poéta ... Istenem, ó,
hogy röpül így az idő, az idő -
van negyvenegy éve, hogy ITT FEKSZIK ő.
Jó fiu volt, elment potya-lesre
mindenüvé - hozzánk be sok este! -,
mert a falatját sohase kereste
meg - a borát még annyira se
(s még kettőnkét! - ha hitvese
leszek! - hát mondják, érdemes-e?).
Istenem, istenem, jó fiu volt.
Engemet is szeretett - meg a bort,
ennivaló volt, hogyha bomolt.
	míg ezt leírám - -
	ó, szélsebes évek, szárnyas iram!
	 (Pszt, pszt, hamarább hazajött az uram.)

ASSZONYOM!
Ha csupán a szerelmen alapuló házasság
erkölcsös, akkor a szerelem elmúltával
a házasság erkölcstelenné válik.
                                                         (Engels)
Megöregedni nem fogunk
egymás mellett - nos, Asszonyom,
megesik ez másokkal is,
kiket “a bánat súlya nyom”.
Mert minket, Asszonyom, bizony
nyomogatott és nyomogat.
De kérem, hagyjuk sújba most
a vádakat s az okokat,
hogy aszongya: ki a hibás:
jómagam-é vagy Tekegyed.
Mert bűnös, ocsmány vétkező
ilyenkor mind a két egyed -
vagy ha úgy tetszik: bűntelen,
ártatlan bárány, miegyéb.
- Mindegy - mondhatja valaki -,
ha megfőzték, hát megegyék. -
Esszük. Rágós, de nyelni kell -
a szólás szerint: ez vagyon.
Embernek lánya-fia: ne szeresd,
se ne gyűlöld egymást agyon.
Úgyis másutt kereskedik
Kegyed (Mely Szép a Szerelem!) - -
Hát csak folytassa, Asszonyom.
De nem velem. De nem velem.

ÉLNI
Élni csak érted érdemes?
kötelesség? vagy érdem ez?
csak kötelesség? vagy csak érdem?
imádni egymást - - no, ne térden,
égi alázattal dicsekvőn -
pucéron inkább, ágyba-fekvőn
és fölkelőn és csókban állig,
midőn a test tüzesre válik,
midőn a menny, az éden-lágy-ég
beléd költözik, kemény ágyék,
midőn a lélek meg a test
az életet, e szögletest
kerekre csiszolja, mikor
maradéktalan földi por
marad csak utánunk; midőn
fiat luxnak értelme lőn -
nem kötelesség - érdem ez.
Hogy érdemes. Hogy érdemes.

ÉJ ÉS CSEND
Éj és csend és halálnak árnya.
Meglibben, lám, a pálma szárnya
szobámban, verdes, mintha szállna
valami földfeletti tárna
felé, levélzetet kitárna,
szivárvány-zivatart lehozva,
szívem, tereád záporozza,
szívem, te szigorú kaszárnya,
szerelemé, vigyázzban állna
minden idegem, vérerem,
vigyázzban, mint a félelem -
mintha terád várna, ha várna,
éj és csend és halálnak árnya.

TEDD, HOGY SZERESSEM
Tedd, hogy szeressem magamat,
tedd, hogy az agyam, hogy a testem
ne csupán percekig szeressem,
mint eddig - mert csak így lehet
Téged is, jaj, szeretnem, szívem,
ne szélsőségesen, de híven,
ne ily szeszélyesen, de hűn,
én csúnyácskám, én gyönyörűm,
én ósdi “keserédesem”,
kencétlenül is ékesen,
hogy világ minden éke sem
ér föl vele. Tedd, hogy a tested,
gyönyörködvén, magad szeressed,
tedd értem, magadért te tedd
kibírhatóvá ezt az életet.

VIRÁGÉNEK
Jajistenemistenem,
tönkretesz a szerelem,
se nappalom, se éjjelem.
Nappalom csak kínos,
éjjelem keserves,
megnyugvásom immár nem lesz.
Nem lesz nyogovásom,
lesz csak bujdosásom,
váratlan várakozásom.
Jajistenemistenem,
tönkretesz a szerelem,
se nappalom, se éjjelem.
Termő tavaszi gyászom
nyáron-őszön vigyázom,
télen majd vígabbra fázom.

PERC
Csüggök rajta csüggedetlen,
csügg ő rajtam csüggeteg,
mint a ki nem hűlt egekben
függenek kihűlt egek,
vég időkig tűrhetetlen,
amit tűrve ülhetek,
csügg ő rajtam csüggedetlen,
csüggök rajta csüggeteg.

AZ ÉDEN KAPUJÁBAN
Ez itt az éden kapuja.
Buja virágok és buja
páfrányok, zabolátlan tenyészet.
Itt ismeretlen az enyészet,
Itt ismeretlen az örök
kárhozat; még a délkörök
csak szunnyadnak a kiüzendő
emberi agyban, a jövendő
titkában. Hát ez itt az Éden.
Embernek lenni még nem érdem,
de kiüzetni, egy szamár
fehérnép miatt is akár,
valamit mégis nyom a latban,
engedelemben, akaratban,
valamit nyom - nyom valamit,
s ráadásul - sajnos - tanít.
Nappalaim és éjszakáim
egytestvérek. Mint Ábel s Káin.
És bele nem nyugszom, bár értem,
hogy itt mi, araszolva térden,
kívánkozunk. Mert itt az Éden.

HAGYJ ÖRÖKRE
Asszonyocska, édes ízem,
madaracska, kicsi csízem,
énmellettem tűzön-vízen,
kiábránduláson, tízen
és kiránduláson, százon,
véled együtt szívig ázom,
és meggémberedve, fázón,
összebújva és vigyázón,
hogy ha végre, csókraváltan,
ten tüzedbe beleháltam,
künn maradjon a világ,
és csak csillagok, lilák
és manónyi dáliák
követhessék állton álmom.
Hagyj örökre belédhálnom.

BORÚRA DERŰ
Ó, pokolian egyszerű.
Jön, jön, jön borúra derű,
jön, jön, jön derűre ború
és nyárra szent ősz, újború,
és őszre, szentre, százszorszent tél
és rá elátkozott tavasz,
és nem üzentél, nem üzentél,
szomorú rügyekkel havazz
szívemre, és a nyári gyászos
zivatar, zápor, jégkalászos
visszaüzen, visszaüzen,
én cemendém és én szüzem,
hogy ez élethossznyi üzem
- a jaj-enyém, a jaj-tied,
vagyunk míg földfölöttiek -
oly pokolian egyszerű.
Jön, jön, jön borúra derű.

BELÉMHALNI
Istenem, kit ószeren
vettem, légy ma óvszerem,
óvj az ebtől, óvj a sebtől,
óvj a tökéletesebbtől,* 
hagyjál engem, balga tagot
és kipletykált hallgatagot
látszatomnak látszanom,
hagyj továbbra játszanom,
bár lehet, hogy léha, talmi.
Hagyj magamba belémhalni.

HULLÓCSILLAG
S mikor összeadtak,
lehullott egy csillag.
                  (A bárányka
                  Nagy Kálmán ford.)
Házasodik a halál!
... ... ... ... ... ...
jaj, magát, csak magát
ne ejtse teherbe!
                         (Szabédi)
Égem az augusztust, a múlót.
Ó, mennyi, mennyi csillag hullott
fölöttem, köröttem.
Mennyei, földi, pokoli
pályája-törötten.
Augusztus, hullócsillagok.
Estük helyére ballagok.
Fényességes esés alatt
még hamvuk hamva sem maradt.
Még hamvunknak se marad hamva.
Augusztusban, égve, zuhanva
pokoli fényességesen.
Esem, Uram, esem, esem.
(Házasodik a halál!
Jaj, ha engem el talál
venni keservre!
Add, Uram, add, Uram,
vigyem véle válóperre!)

POGÁNY ZSOLTÁROK
(Dolce stil vecchio)
Nem szánom én az ostobát,
kinek üres a mennyek boltja:
ki méltó látni a csodát,
az a csodát magában hordja.
                                  (Babits)
1
Harangoznak Monostoron.
Isten, kegyelmes ostorom,
add, légyen égi kóstolóm
e hang, amely az ős torony
egéből hajnal-nász-toron
- szerelmetes szent pásztorom! -
száll légen-égen át, orom,
tető fölött, a házsoron,
Isten, kegyelmes ostorom.
Harangoznak Monostoron.
2
(B-A-C-H)
Bezárattam, be, örökre,
földi halálos körökbe;
elmúlás, fogadj örökbe.
Akkor kérlek, amikor már
keserves volna, ha volnál,
hogyha énellenem szólnál.
Csak úgy szólok mint szolgámnak,
csak úgy, mint akire várnak
megszelídítetlen árnyak.
Hatalmam ha van - nem hullás:
de a szünetlen indúlás,
az újrakezdődő múlás.
3
Add látnom, élő hatalom,
kínjaimat ravatalon,
kuruzs-guruzs-bájitalon
szerelmetes hivatalom
segítsen, égő hatalom,
kínjaimmal ravatalon.
4
Egyetlenem, édes halálom!
egy-mindenemet fölkinálom,
minden-egyemet, minden-egyem,
csengő barackom, csókos meggyem;
s mint ki végső nyugalmat kíván,
téged szólítván, téged híván,
egy-életemet fölkinálom,
egyetlenem, édes halálom.
5
Hat éjen át és hat napon
csak szíved, szíved hallgatom.
Hat napon és hat éjen át
zsoltár ez, himnusz, szerenád.
Hat napon át, hat hosszu éjen
ne hagyd, hogy nyugalmad kiméljem.
Csak holnapunkat hallgatom
hat éjen át és hat napon.
6
Csupa halál, csupa gyilok!
ne nyúlj hozzám, mert meggyulok!
Írva vagyon pedig: ne ölj!
Halálon túliglan gyötörj!
Méreg, kígyóé, ajkadon!
Mérgezz meg - itt az alkalom
végezni vélem véglegest!
Egész életem még ez est.
Lidércálmaim szétharapd!
Álmom jövőjét rendbe rakd!
Jövőm álmáért, a tüzes
mennybéliért meg most fizess!
7
Megfáradtan, megtörötten
fekszem itten már örökben,
mint ha égi víg körökben
elfeküsznek angyalok.
Már a szem se lát, se árnyal,
meg se küzdhet sok-sok árnnyal,
már a gondolat se szárnyal,
jár a szó is csak gyalog.
Moccanatlan már a test is,
kerge, kába, lomha, rest is,
sújtaná mikéntha pestis,
ördögátka-áhitat.
És fejem kebledre hajtom,
és a bordarácsos ajtón
szól a szív - hallom - sóhajtón,
és nyugalmad átitat.
8
Elmuláson innen
megsegítsen minden,
elmuláson is túl,
hol a lélek tisztúl,
hol tisztúl a testtől,
a fölöslegestől,
elmuláson innen,
hol megsegít minden,
hol a lélek piszka,
ez a földi-tiszta,
egyetlen valóság,
test, szeszélyes jószág,
elmuláson innen
megsegítsen minden,
aki beléd tisztúl
elmuláson is túl.
9
Mint aki boldogságba záratott,
törődöm, öröklétre fáradok;
kételyeimben kérhetetlen ingass,
bújj hozzám - ringassalak, ringass.
10
Eretnekségben-hitetlen:
segítségül vagy hitemben,
kárhozatnak kell kitennem,
hivőnek, magunkat.
Mennybéli szent kárhozásnak,
kínjai hogy kéjjé vásnak,
pokolbéli áldozásnak,
mit csak szent, ki unhat.
Vagy, vagyok, vagyunk a szentség,
külön-külön nincsen mentség,
mindig kettős a mindenség.
11
Csodától-terhesen
fogadj el, kedvesem,
csodára-éhesen
ez öröklét-lesen,
csodára-éhesen
fogadj be, édesem.
12
Mert a gyöngeség kilesett,
nélküled vagyok elesett
és gyámolatlan, keresett
örömeimnek keveset
örvendő, félig-feleset:
nélküled vagyok elesett,
ha a gyöngeség kilesett.
13
Meguntuk magunkat,
mint ahogy megunhat
mennyet a szent,
ördög a poklot -
földre ha botlott,
üldözi csend,
üldözi kénbűz,
falka miként űz
őzike-riadalmat - -
megannyi miértre
itt a miénk - de,
Halál, hol a Te hatalmad?
14
Mi lett volna; mi lett volna,
mit szólna a szó, ha szólna,
mit hallgatna a csönd, hallga,
mit badarogna a balga,
bölcselkednék a bölcs bölcsen,
mi volna, ha az időt sem
kéne félnünk -
			mi lett volna,
ha a búzától a polyva
el nem válik, hogyha nem kék
az ég, hogyha ritka vendég
egy kis öröm -
			jaj, mi volna,
ha első szél széjjelszórna,
jaj megérnem, jaj megélnem -
s jaj, mi, hogyha te meg én nem - - ?
15
Mennyei   mérlegen   mérettünk.
Mária,     könyörögj   érettünk.

NAPSZAKOK
Ó, be félem a sötétet.
Szemen keresztül megétet.
Romló szememen keresztül.
Szemhéj verdes, pilla rezdül.
Kis halálok, éjszakányik.
Életre ha reggel rányit
elmém, s elkezd zakatolni
(istenem, lelakatolni
hogy lehetne egy parányit?),
ó, be félem a világot.
Félek fényt, félek sötétet,
ez megmar, amaz megétet.
Ily bolondot még ki látott?
Nem vágyom már útra, tájra,
sem örömmel és se fájva,
nem vágyom se rigófüttyöt,
tavaszi fát, amely rügyköd,
törzses tölgyet, bütykös bükköt,
hóhullást, fenyőszagot.
Csak egy békés napszakot.

SOROK EGY TÉBOLYDA FALÁRA
(Egy gróf. Szépapja még paraszt.)
- Tudjátok meg mindannyian:
fiam volt Ő! az én fiam!
az én fiam volt - tudom azt! -
Ó, elszabadult a pokol.
Miért? mikor? s ki tudja, hol?
És a kénkő, a viharos,
ki tudja, meddig záporoz!
Vér! ólom! Embernek Fia!
Halálos nagy komédia!
Onts könnyet, azilum fala!
Hörögj hasadtan, fuvola!
Se mentség már, se menedék.
Ítél - ha lesz - a maradék.
Nem kiút - épp csak út a tett.
Finita. Elvégeztetett.
(Ó, elszabadult a pokol -
[Egy őrült naplója - Gogol - -]
nem, amit író kiagyal:
de amit az önkívület
partján még papirosra vet
Döblingben a legnagyobb magyar.)

DÍSZSZÁZAD
Mikor az utolsó baka is fűbe harapott,
és szétlövetett az utolsó löveg,
s az utolsó tankban bennégett a legénység,
s az utolsó röpülő lezuhant -:
kivonult a díszszázad a frontra,
dísz-százados díszkardját kivonta,
s a század tette, amit tanult:
tisztelgett feszesen.
Aztán a százegy dísz-halott
díszsírhelyet kapott.

LAGZI
lakodalom! hegyen-völgyön
varkacsáig izzadt hölgy jön
csurom-lagzi varkocsa
nem ámítás nem, kacsa
vőlegény is vagyon itten
félig mámoros kisisten
a menyasszony száz szoknyáját
lehámozni ki segítsen?
a vőlegény álmos hozzá
pedig már az asszonyt hozzák
segít magán ha akar
hiszen ezért fiatal
hiszen éppen ezért józan
amíg lehet párba húzzon
mi lesz aztán mi lehet még
kilenc hónapig ehetnék

FOHÁSZ EGY HETÉRÁHOZ
Kis hetéra, kis hetéra,
jó borok nekül mit ér a
szellemes szümpózion?
S nélküled, ki csókkal, sokkal
késlelteted móddal-okkal
szellemi erózióm.
Kis hetéra, kis hetéra,
szívemre tolúl a vér, a
lüktető, ha ajkad ér.
S bár halálon is kifogna,
mondom én, hogy meghalok ma,
meghalok az ajkadér’.
Kis hetéra, kis hetéra,
csókolj untig, erre kér a
szűnni szánó szerelem.
Az kemény percet ragadd meg,
percnyi öröklét marad meg.
Én veled és te velem.

RÓMAI MURI
Már ha jól eláztatok,
s már az úrnő frászt kapott,
s már a ház ura kiun,
s már a vomitorium.
bűzlik úgy, hogy messze érzik,
s az nyomástul orra vérzik
mindenkinek, s lígve lóg a pókos
testeken a tóga,
s fullaszt már a rózsa szirma,
s már Catullus verset írna,
hogy minő bagázs hever ma
itt, s miféle rút devernya folyt,
hány szűzlányt ejte meg
részeg kan, s míg lejtenek
táncos rabnők, s míg lehány
szomszédságát valahány, -
míg az idő így telik,
míg magukat éldelik
felsőbbjeid, Örök Város,
Örök Nemléttel határos,
patriciusi murik
(kezdetük-végük soha,
mert itt nincs honnan-hova) -
ők sem feledtethetik
végül is - ki az ur itt.

VIGASZUL
Hétnapi gondok, ronda-bolondok serge kisért.
Fő a fejünk hol a tegnapiért, hol a holnapiért.
Dobban a szívünk, csobban a vérünk valakiért.
Munka szerelme: kaccan az elme, ha vagyon, aki ért.
Sanda a hála, ám int ama Kánaán, ama Föld, az igért.
Ó, sose bágyadj, forrjon a vágyad, hagyd ne kíméld.
Forrj, ha elönt, száműzd a közönyt, sose légy te kimért.
Ó, ne busulj kicsikém, kicsit én ha imádlak, számít-e bárki, hogy megitél?
“Tengve a drága kenyéren unalmasan itt nyavalyogni mit ér?”
                                        (Babits)

ÉSZAK
Elnyúlva engedelmes ágyon,
Uraim, gyakorta visszavágyom
Északra, hol oly zöld az ég,
“az ég, mely hozzád illenék”,
oly zöld, hogy el sem hiszitek.
Tanuljatok tőlem hitet.

AZ ORRBAVÁGÁS ELMARAD
                               Széles Anikónak
Én Jenőt mégis szeretem,
ő szinte már a gyerekem,
mert valahányszor orrba vágott,
mindig hozott egy szál virágot.
                                  (Gulyás Pál)
Angyali, angyali hölgy,
kinek egykor könnyelmüen
verset igértem -: vedd szivesen
mesteri fércmüvem;
furcsa, íme, címe, ríme,
komolyságnak, lám, a réme,
nem is olyan, mintha rína.
Midőn az Úr kegyét ontá, s,
rám rontatás, Terád rontás
	származék belőle:
nincs, azóta sincsen
	menekvés előle;
megpihenve olykor-olykor
	s kapván friss erőre:
így cicázunk körbe körbe -
	egyesek szerint
		előre.
Amikor én kicsi voltam,
a fejlődést gyakoroltam,
növesztettem fület, kettőt
orrot - nem is aprócseprőt -,
szájat, azazhogy szó-szórót,
szemet, szemlélni a kórót
s a virágot s a világot
s benne - amint kiviláglott -
	Tégedet, angyali hölgy
	kinek egykor könnyelmüen
	verset igértem - vedd szivesen
	mesteri fércmüvem:
címe, ríme, íme, furcsa -
így jár, aki kitanult, s a
rendes szóval be nem éri, -
főleg, hogyha egy hölgy kéri.
Most aztán, hogy nagyot nőttem,
már csak lejtő lejt előttem,
kikövezik a miértek,
sok-sok közöny, némi érdek;
nem mintha én válaszolnék - :
sok-sok kérdéssel tartozom még
	- őszi fának levele* -
	indulóban lefele.
Címem, rímem, ím, egy szálig
égő kérdőjellé válik.
Ennyi elég, hogy kitessék,
van még bennem kötelesség-
tudás, s hogyha orrba vágott
hallgatásom -: vigaszul
küldöm ezt a szál virágot,
mely Tőled megigazul
(látod, nem vagyok már képes
szólni másként, csak ily képes
beszédben; - e nem mai
ferdülésem szakmai).
Angyali, angyali hölgy,
kinek egykor könnyelmüen
verset igértem: - vedd szivesen
mesteri fércmüvem
(fönnebb virágnak nevezém) -
s most, túljutván a nehezén,
fél-álomban, fél-imetten
állapítsuk meg mi ketten:
	így megy biz a világ:
néha az orrbavágás marad el,
	legtöbbször a virág.

ZUBOLY
Változatok
“ ... azonban, igazat szólva, ész és szerelem mai napság ritkán tartanak együtt. Sajnos, hogy valamé’k jó szomszéd össze nem barátkoztatja őket. Lám, tudok én furcsát is mondani, ha kell.”
                                       (Szentivánéji álom, III, 1.)
s hogy meg akará látni a
szamárfejem Titánia
- oh én szerelmetes fülem -
és csókot esde éntülem
athénéi erdőzugoly
mélyén szerettetett Zuboly
hol kankalin virít s ahol
a rókászó tacskó csahol
(Egy szörnyü víg tragédia, egy siralmas komédia -
ó, Shakespeare János! ó, William Arany!)
életünkben a percek
és 100 000 bit/sec
és teccik tunni az atom
na jól kinézünk mondhatom
	oh királynőm oh királynőm
	várj epedve rám te várj hőn
	szíven tanálsz mint parittya-
	kő s rigófütty andalítja
	lelkemet amely jár ki s be
	vagyok Pyramus s te Thisbe
	miként Hamlet Dánián
	merengj el Titániám
bensőmön mely zabra áhitoz
megteszi egy park is pázsitos
	végignyúlhatsz lágy gyepén
	hadd legellek körbe én
(Egy szörnyü víg tragédia, egy siralmas komédia -)
mindjárt az elején kilóg
a bevezető epilóg
	hölgyek urak cigányfiak
	egy játékot valódiat
	látnak íme nincs ima
	megakadályozni ma
	hogy ne érjünk szörnyü véget
	bőg a Fal - Oroszlán béget
	pár a pártát elveti
	s ásó-kapa-nagyharanggal
	lángszóróval lenge tankkal
	fűtünk majd be őneki
tessék mosolyogni rám
tragédiánk oly vidám
különben s egyébiránt
nincsen ember hogy a könnye
patakban ne folyna-jönne
oly bús a komédiánk
	kis szerelemmel sok ésszel
	párunk majd’ mindent átvészel
	így van ez vagy ezer éve
	s így lesz mostan is kivéve
	hogy ez egyszer újra esmeg
	minden épp fordítva lesz meg
és majd móddal és majd okkal
bevégezzük a prológgal
derülátó pesszimizmus
és kegyetlen humanizmus
ami kell és ami jó
erre vagyon ma mibennünk
fő-fő expozíció
és most szabadjon kimennünk
	Titániám nem vitás
	hogy nem megy obscoenitas
	nélkül egy ilyen darab
	ha végén fűbe harap
	ki egymás - urambocsá’ -
	ajakát harapdosá
	elvtársias összetartás
	fűzte a Pyramus kartárs
	szívét ama Thisbéhez
	aki erkölcsre éhes
	mert a nők már ilyen furcsák
	s így lesz akkor a tanulcság
	- mint .a csontban a velő -
	fölemelő s leverő
(Egy szörnyü víg tragédia, egy siralmas komédia -
ó, Shakespeare János! ó William Arany!)
	Zuboly mester Zuboly tata
	mint született demokrata
	Titániára írata
	 (karrierje legyen könnyebb)
	egy kékfedelű tagkönyvet
	mit Orrondi tervezett
	a tündér-szakszervezet,
	számára - hát nem vitás
	ez ám az egoitas
	s aztán altruista módon
	kérte feküdjék le ódon
	sezlonára - ővele
	hol erkölcsöt művele
(Ó, Shakespeare János! ó, William Arany!
Hisz oly mindegy, hogy mint nevezzük,
ha lényegében úgyis ugyanazt
cselekedjük örökké - egészen addig,
míg megbékélünk földi röggé.)
	athénéi erdőzugoly
	kicsi világ ahol Zuboly
	szamárfejével bolyog
	nagyvilág hol Zubolyok
bolyongunk - mi szamárfővel
sok-sok szerelmi manőver
nemtudói - s így a jobb tán
szerelmünknek úja-koptán
- földiek az égin -
csámcsogunk a régin
“vidám és jó volt s tán konok”
ugyé és hát a protonok
meg a dzsetek meg parmezán
de kivirulunk még azám
s az Interflug s. a Caravelle
s “tudok én furcsát is ... ha kell”
s “hányni vetni meg száz bajunk”
de beleordít Zubolyunk
s “így-úgy, amúgy helyes!” - kiált,
s hallgatjuk váltig az iát.

FALSTAFF
Változatok
“... való igaz, hogy nem vagyok hastalan,
de hasztalan sem akarom vesztegetni időmet.”
“S gaznép, tovább! tünj el, mint jégeső;
Hordd el patádat; új fedélt keress!
Mert Falstaff is mai humort akar,
Elég egy apród - hisz a frank fukar.”
	 (A windsori víg nők, I, 3.)
Gyerünk, Henry, jófiú,
még egy vad muri kijár,
ameddig nem vagy király -
léssz eleget savanyú
azután, ha ország gondja
nehezül válladra majd;
Sir John akkor maga hajt
föl kupát kupára; mondja
nagy-dicsekvőn:
	- Szép idők!
Azelőtt, héj, azelőtt,
valamikor, valaha,
míg még taknyos vala a
fölség, ez a mostani
(viszkettessék valaga!),
ki már szóbaállani
sem hajlandó énvelem
- ifjuság, hajh, szerelem! -,
hányszor támogattuk egymást
dűldögélve, s monda:
		- Meglásd,
hájborzsák, te, vén kujon:
még a port is lefujom,
én, ennen fölséges számmal
székedről, ha majd kihallga-
tásra jössz -
	és én, a balga,
hittem is (no, persze, rám vall); - -
gyerünk, Henry, jófiú,
még egy vad muri kijár,
ameddig nem vagy király -
akkor lesz, héj, sanyarú
sorsod! hermelinben boldog
nem lehet, csak a gügye -
no, ez fölséged ügye,
én uram és én királyom -
én továbbra is kijárom
s félre-, aj, beh félrelépem
félrelépnivalóm! lépem
is beléremeg, s hevül
májam - győzöm emberül:
nem lesz egyetlen kupa
Albionban, hogy csupa
szeretetből csókomat
meg ne ízlelné - bion,
tátsd pofádat, Albion! -;
végül aztán - hát igen,
fölcsücsült kis Henrikem,
megelégled, megunod
százezer garázdaságom
és kimondod majd unott
pofával, hogy száraz ágon
hintázván, végezze Sir John,
és utána eb se sírjon;
vagy tán mégis megelégszel
egy csekély száműzetéssel,
hadd bogozza balga sorsát
e pacakpálinkaborzsák
külhoni kurvák között,
oszt; ha összeütközött
ottan is az erkölcs, illem,
törvény, háztűz s más sok illen
marhaság őreivel
ha megunták, mit mivel,
s ha a borból, már abból is
kifogyott, és a rozsólis
is megtészi - nos, toloncra
tészik, hogy még a rakonca
is ledűl amaz szekérrül,
melyre ez a hájkövér ül,
és elviszik tengelyen
át a hűvös tengeren,
viszik, viszik, vitten viszik,
és az úton sós lét iszik,
s meg sem állnak Antarktiszig,
ott aztán szépen kiteszik,
s partra gyűlnek, nézni meg
ily csudát a pingvinek;
ott aztán inába száll a
bátorság, s ha jó császára
a jó császárpingvineknek
(miközben az antarktisztek
buzgón antarktisztelegnek)
netán meg nem invitálja
- látván, hogy miként remegnek,
járva szinte antarktvisztet
ízei - egy kis pia-
zörgő-koktélpartira
(tudni kell, hogy ott a sok tél
mián megfagyott a koktél)
hát akkor hiába várja
szegény Sir John, hogy a véget
(mely ott csont-fagyosra éget)
elkerülje; - abbion:
Isten véled, Albion,
áldjon Isten, Henrikem,
kórság lepjen el igen,
rücskösítsen randa ragya,
gagyád legyen Nessus-gagya,
palotád dög juhakol,
lepjen lepra, bujakór,
bűzhödözzél, hogy egy hőkre
se közelíthessenek meg,
kik gyülölnek vagy szeretnek;
ránézni se tudj a nőkre,
légy kiátkozott eretnek,
maradj impotens örökre - .
aj, te mit is jár a szám,
engedj meg, de igazán,
ím, ezennel megkövetlek,
ez verset küldöm követnek:
bár izinknyi jámbor szándék
van még benned énirántam:
egyet kérek kegyajándék-
képpen: végleg ha lejártam,
már előtted, és a csorba
ki nem köszörülhető:
fojtasd Sir Johnt hordó borba,
ottan aztán ülhet ő
(valahogy csak eltelik
az végső itéletig) -
szolgáltatott példát rája
Ángolhón históriája.
Ne is kérdd, hogy illik-e,
hisz megírta Willyke.

QUASI UNA FANTASIA
(Egy őrült naplója)
Mint egy ábránd. Mint egy lidércnyomás.
Már ébrednél, csak hogy ne hallj, ne láss,
bár jól tudod, az ébrenlét se más.
Csak forditott, pokolbeli csicsíjja.
A dajka dörmög. Rossz fogát ha szíja,
vak álom. Quasi una fantásia.
Ábránd gyanánt. Mert sem Isten, se Sátán
túl mocskosat, túl szépet a föld hátán
meg nem tűr, férgek vad szerelme láttán.
Csak éppen quasi una fantasia
Az ördög dörmög, segiteni híja
ős ellenségét. Megfeszül menny íja,
istennyila, mint egy lidércnyomás,
mennykő rossz álom, szemen vág, ne láss -
az ébrenlét se, az alvás se más.
Éjfél s dél közt sótlan sorait írja
lidércem, s tenget - most már semmi híja -
az ábránd. Quasi una fantasia.

ÉN, AZKI ...
        Czine Mihálynak
Én, azki azelőtt ifiú elmével
	trópusoktól búcsuzám,
s csak az Erzsébetben éldelék kéjekben
	töpörtyűs túróscsuszán,
vagy, menvén Budára, s beszopván butára,
	ahol egykor Krúdy,
s hol a bordaszelet (nem téma, nem szerep)
	még mindig valódi, -
búcsúzóul ízlett - isten veled, bifsztek -,
	ám csakugyan búcsúzom,
bár köszvény- s podagrám nem parancsolt még rám,
	sem pediglen a csúzom,
mindazáltal eme bajt amelyet szeme
	gazdájára zúdít,
nem engedi tovább követni a jovát,
	mármint ama Krúdyt,
csupán csóró prólit, ki olykor egy szolid
	vacsorát és spriccert
enged meg magának, bármekkora bánat
	 (erről már sok vicc kelt) -
s ki tudná, még meddig, borjúnyúzó keddig
	araszol és küszköd,
gyűjtvén önfejére s sírjának helyére
	parazsat vagy üszköt.

FELEZŐIDŐ
Kályhában tűz lobog.
Indulok, indulok.
Indulok tájaimra,
szemügyre venni mind.
A szem alátekint,
és lát sok buta pászmát
a Koponyák Hegyén,
hol a Testet vigyázzák -
nem tömérdek egyén,
hanem tömeg. Barázdák
agykérgen elmosódva.
A bőszület, garázdák
egyakaratú sodra.
Éjfél. Éjfelekig
virrasztok, hogy midőn
(mikor?) elérkezik,
elérkezik, ne lepjen álom -
elérkezik, ébren találjon
a felezőidőm.

GYERMEKEK
Rosszak? Nem mi, felnőttekül
vagyunk rosszak? Mint eleink
voltak, bizony, apánk-anyánk is -
ó, nem amiatt rosszak,
hogy a világra hoztak,
hiszen csak megint és megint
ez a vége (az eleje!) -:
csak nem nézték meg eleve
ezt a vacak földet, mifajta,
hogy egyáltalán élni rajta
érdemes-é - - úgyis befalta
eleinknek is eleit
és elejét is és az alját,
mint ahogy majd mohón befalják
utódaikat is örök-
falánk rögök,
s fölül, alul, elöl, mögött
oda jut mind, végignyögött-
végigröhögött-végigkába
élet után az éjszakába.
Rosszak? Nem mi, felnőttekül
s szüleink-eleink voltak rosszak,
hogy, féligkész világra hoztak?
Én feleim, éjfeleim
határán hiába figyelek:
nem védnek védjelek,
s jobb nem gondolni földre-égre,
jobb nem tünődni, hogy mivégre,
csak az marad, hogy védjelek,
ahogy tudlak, e vak világtól,
méregtől, ólomtól meg ágtól
s magamtól is megvédjelek.
Amíg kisded lángjaink égnek,
nincs helye ócska bölcsességnek.
Vár egy asszony és két gyerek.

REQUIEM
(Song of Myself)
És teste lőn kutyáké, lelke agebeké.
Mind kérdezé az orvost, ha vajon ehet-é
ebacsontot, mely beforr, kakasélyt, varjuháját
és jégen piritott szopóska-borjumájat
és hóman-szekfüvet, mely elle vón appella
és monteverdit is, hogy borsként a cappella
művel frissítse föl, kitatarozni, gyomrát,
hol békukucskált volt a röntgen vilmos konrád;
mégis agebeké lőn a lelke, teste meg
kutyáké, kik, miként négylábú istenek
(minőket csak ebész festőcskék festenek),
megugatják vala, amúgy mennybélien.
Az élet? vagy a sors? vagy a halál? Ilyen
	(Érette zsongjon requiem.)

ÖREGEK KÖNYVE
1976

1 Mi örömöt tartogat még az élet?
2 (Tartogat-e valamit egyáltalán?)
3 A mások örömét,
4 örömeinkből fakadottak örömeit
5 (az öröm megmaradásának elve,
6 ha mi már meg nem maradhatunk).
7 Örömeinkből fakadott örömök
8 visszaszállnak fejünkre,
9 mint az áldás,
10 mint az átok
11 (egy tőből fakadt e két szó,
12 egy törzsnek két hajtása,
13 egy arcnak két orcája,
14 egy madárnak két szárnya:
15 egyikkel előre röpül,
16 a másikkal hátrafelé;
17 és közös sírba temetődik,
18 élni az öntudatlanságot
19 halál után,
20 mint éltük
21 születés előtt -
22 hisz azelőtt is megvolt mindkettő,
23 csak éppen nem tudtunk róluk,
24 mint ahogy nem fogunk
25 tudni majd azután sem).
26 Életnek nyugdíjasai:
27 várjuk a postást:
28 eleinte havonkint,
29 aztán negyedévenkint, félévenkint,
30 majd jobban-jobban,
31 egyre jobban ritkulnak a küldemények,
32 évente egyszer hoz a posta
33 egy fiat,
34 unokát,
35 még dédunokát is,
36 és mi, a lefelé készülődők
37 homályló szemmel nézzük,
38 nézzük a magasságot:
39 a szárnyalást:
40 - Jaj, istenem, csak le ne bukjék,
41 istenkém, most az egyszer,
42 nem, doktor úr, semmi bajom énnekem,
43 csak annyi,
44 hogy a föld színe kemény,
45 a föld szíve puha:
46 vánkosunk.
47 Jaj, istenem,
48 miért a föld alatt
49 a vánkos, a derékalj,
50 mire nekünk, ha nem érezzük úgysem?
51 Jaj, istenem, cserélni kellene!
52 Jaj, istenem, ki tehet ellene?
53 Jaj, istenségnek bárgyú szelleme,
54 jaj, elmúlásnak szúrós kelleme -
55 jaj, szárnyalás fönséges szelleme,
56 jaj, szárnyalás szeszélyes szelleme -
57 szeszélyes, mint minden fönségesé!
58 Faljuk a maradék életecskét
59 köröm közül,
60 félve tekintünk körös-körül,
61 de nem irigyelnek, csak a halottak -
62 előbb-utóbb szót értünk velük is,
63 végleg nyugodtan,
64 közeledünk hozzájuk: várnak -
65 ez a végső öröm.
66 Most még lenyíratik
67 haj, szakáll, köröm,
68 most még lenyíratik, elhalálozik,
69 csupán a föld alatt nő
70 háborítatlanul
71 (mint aki halál után élni tanul,
72 nemlétünkben ő az egyedüli úr,
73 még élet; fönn, felvilági körön
74 halállal cimboráltatjuk:
75 ha nem is öröm;
76 de szoktat a nincshez -
77 megbecsülhetetlen kincs ez).
78 Mert jaj, derekam, jaj, köszvény,
79 jaj a recsegő ízület -
80 jobb már énnékem,
81 élet,
82 kívüled,
83 vigasztalhat örök önkívület.
84 Cammognak még lusta napok,
85 de már egyik után se kapok.
86 Szakállam leborotválom:
87 eredj előre,
88 körmöm levágom:
89 eredj előre,
90 a szó úgyis csak kába, dőre,
91 maradhat kimondatlanul
92 vagy más eszébe vésve, -
93 mert nem röpül el a szó!
94 s nem marad meg az írás!
95 Olvastatok-e már gyermeksírást,
96 gőgicsélést, pelenkás gőgöt?
97 - - Jaj, májam, epém, beleim,
98 tüdőm, vesém, lépem, szívem,
99 tört sugarú szemem, szemöldök-ívem,
100 szemöldök-íjam, nyíl nélküli
101 (a nyíl belém hatolt, testemet öli),
102 szem-ínyem, fényekre fakó -
103 szemöldök-íjam, a nyíl nélküli
104 lelkem öli,
105 öli testem,
106 jaj, istenem, halálra-veszten
107 miért, hogy csak apránkint vesztem
108 el, mi vesztenivaló még maradt -:
109 ifjonti hevet, férfi sugarat,
110 öreg árnyékot (a tölgyek alatt!),
111 öreg árnyékot - fogy az árnyék,
112 mintha csak fél Nap alatt járnék,
113 fél Hold alatt -
114 a másik fele odalett, -
115 - mégsem kívánok még egy életet,
116 se tegnapi, se mai ésszel
117 (végül mindkettő együtt vész el),
118 se kéjt, sekélyt,
119 szeszélyt, se jajt -
120 csak egy zugot, ott ni, ahajt,
121 kemencesutban, ahol a
122 meleg varázsos bársonya
123 terül rám.
124 Testem lassúdadon
125 ellenségemmé válik,
126 ellenségek maradunk
127 mindhalálig,
128 s akkor győz a test - a tetem,
129 lesunyva kullog el életem;
130 testem temeti más -
131 én addig is magamat temetem.
132 Élek.
133 A földön, amelyet úgy
134 dédelgettem, s amely úgy
135 dédelgetett,
136 hogy
137 las-
138 sacs-
139 kán
140 kiszívta
141 vé-
142 re-
143 met.
144 Halottak napján
145 (halottak születésnapján)
146 lekaparom arcomról a borostát,
147 lábamat mosdótál tengerének
148 langy hullámai mossák,
149 ünnepi ruhát öltök, úgy megyek
150 a temetőbe, mintha háztűznézőbe.
151 Ez is föld.
152 A zsíros tavaszból
153 sercegő nyárra,
154 könnyes őszre vált.
155 Termő fa alatt valahol
156 lakhelyet választok - halált.
157 S indul a menet.
158 Én elöl,
159 s követnek, akik sírva sírnak,
160 s mögöttük, akik sírni örülnek
161 behantolásán minden sírnak,
162 (A gyász is lehet szórakozás.)
163 Térjünk haza. Még addig is
164 munka vár, mindennapi ez-az.
165 Télidőn nyugdíjas törökbúza-bontás,
166 azután nyugdíjas tavasz,
167 azután a nyár tessék-lássék,
168 szívemet húzza a búza
169 de szívem nem hagy lehajolni;
170 a búzán kívül más is húzza-
171 szorítja olykor.
172 Őrizkedjünk a lelki molytól,
173 őrizkedjünk, amíg lehet.
174 Míg szét nem rágja e maradék életet.
175 Hintsük be magunk
176 lelki naftalinnal -
177 kevés reménnyel, sok-sok kínnal;
178 nagy búbánattal, kis örömmel.
179 Miért ragaszkodunk még foggal-körömmel?
180 Mihez ragaszkodunk foggal-körömmel?
181 A zsábához, az agyvérzéshez
182 s amit csak félig-meddig érez
183 az ember: félig, de meddig?
184 Miként az kélgyó,
185 hogyha vedlik,
186 eldobja múltját, s egy darabig árva,
187 csupaszságba zárva,
188 csupasz élettel néz föl a világra,
189 nincs múltja, jövője, csupán jelene,
190 csupán a most az eleme,
191 - akként nekünk is.
192 Most fetrengünk álmatlanul,
193 most minden vétkünk visszahull
194 fejünkre - ám nem érdekes:
195 múltunk sincsen, jövőnk se lesz,
196 mint ahogy nem volt sem azelőtt:
197 nem lesz sem azután,
198 élünk a világba bugyután;
199 naggyá növekszenek az apró dolgok,
200 mert csöknek vágyaink:
201 mosakodás: sátoros ünnep,
202 vízért a kútra: körmenet - processzió -,
203 s tán még elheverni is passzió:
204 “mindennapi koporsónkba” -
205 dehogy koporsó:
206 hiszen fáj!
207 Hát a halált talán nem is hiszem már.
208 Képzeletünk valahol botlott,
209 s estében talált ki mennyet-poklot,
210 így lett az ész eretneke -
211 az ész eretneke a vallás,
212 és csak amolyan “áthallás”,
213 hogy odafönn
214 vagy odalenn
215 szeretnek-e.
216 Mi itt szeretjük, két nemlét között:
217 tavasszal szilvafák hóvirágos ágait,
218 nyáron szent búza fejevételét,
219 ősszel a musttá taposott szőlőt,
220 télen - télen a lábunkban fölkúszó hideget,
221 szorongva várunk, amíg szívünkig ér,
222 és egyre rokonabbak leszünk a földdel,
223 földanyánkkal!
224 kinek méhe halált fogan nekünk!
225 nekünk fogan - tőlünk fogan - -
226 izzadok és vacog fogam,
227 a levegőt kaparászom, markolom, fogom -
228 akkor kezdődik a baj, ha érzi magát az ember,
229 érzi,
230 hogy van szíve,
231 van tüdeje,
232 van mája
233 s így tovább:
234 érzi a testet,
235 amely nemsokára tetem lesz,
236 ó, erőt, erőt, erőt
237 a türelemhez!
238 A test, a test.
239 Ragaszkodunk hozzá,
240 mint ő mihozzánk.
241 Mért ragaszkodunk ahhoz, ami fáj?
242 Mert a fájdalom is: élet.
243 Virág a fájvirág is.
244 Mégis nehéz a válás önmagunktól.
245 Vagy éppen emiatt.
246 Válópör önmagam ellen.
247 A vesztes én maradok mindenképpen.
248 Sötétség, mint az anyának,
249 sötétség, mint méhében a földnek,
250 a föld méhében, amelyet
251 halottak termékenyítenek meg:
252 halottak: hatalmas spermák.
253 Olykor ráébreszt a halálra,
254 olykor ráébreszt, ráéheztet
255 valami, akármi:
256 egy tekintet, egy mozdulat,
257 akárkié -
258 fiam úgy néz rám,
259 mint nagyanyám nézett valaha -
260 másodperc töredéke az egész,
261 de fölzokog a fölismerés:
262 egy tekintet, mely már régen kihunyt;
263 egy mozdulat, egy taglejtés:
264 mienk volt, gyermekül tán,
265 aztán az évek múltán
266 lassan elhalt bennünk,
267 de most, hogy felötlik,
268 tudjuk: készülni kell.
269 Ó, halál úr, én készültem,
270 csak ezt az egy,
271 bizonyisten csak ezt az egyetlenegy
272 leckét nem vettem át!
273 (Hiszen már nem számít:
274 egyszer csak elbukol, édes fiam.)
275 Figyelünk hallgatag,
276 figyelünk befelé,
277 nem gondolunk rá, mik voltunk,
278 nem gondolunk rá, “mik vogmuc”,
279 nem gondolunk rá, mik leszünk.
280 Azt mondják:
281 olyankor lehull egy csillag.
282 Ihaj-csuhaj, hulló csillag,
283 ihaj-csuhaj, megvakítlak
284 egy kicsikét, égi ég,
285 éppen csak egy kicsikét,
286 úgyis marad teneked elég.
287 S “Az országúton végig a szekérrel
288 A négy ökör lassacskán ballagott”.
289 Mikor is volt ez?
290 Háromszáz éve?
291 Melyik is volt az a csillag?
292 Melyikünk is volt csillagos szemű?
293 Most már, most már, most már, anyóka,
294 mindkettőnk csak hóka,
295 s ha visszatekintünk,
296 vissza, anyóka,
297 közelebb van az a
298 háromszáz év előtti
299 csillagos ég,
300 ma már az éji borús ég boltozatai
301 sem oly feketék,
302 s az augusztusi csillagok is vaksibbak, ugye?
303 Ügyetlenebbül hullnak,
304 valahogy ügyetlenebbül,
305 sárgásabb a sávjuk is,
306 valami nem az igazi.
307 Talán mi magunk.
308 Voltunk-e igaziak egyáltalán? -
309 Nem voltunk.
310 Ugye?
311 - - Jaj, uram, nehogy megvegye:
312 ez a koporsó az én hatalmas amulettem, -
313 várjon, uram, elférnek benne ketten,
314 higgyen nekem, uram:
315 az én jeligém:
316 “Csak párosan szép a halál.”
317 (Ó, mely szép idők voltanak,
318 midőn még újnak éreztük a közhelyeket
319 - mondjuk, úgy háromszáz évvel ezelőtt -,
320 de hát mi egyebet teszünk mi most,
321 mint hogy leendő közhelyeket gyártunk?)
322 “A házasságok az égben köttetnek”?
323 Nem:
324 az igaziak
325 a föld alatt.
326 Higgyen nekem, uram:
327 régi szaki vagyok,
328 és én ezzel megelégszem:
329 vakulj, világ, ne láss, szem! -
330 Mi nem vagyunk már se bátrak, se gyávák,
331 se szülök, se fiak, se árvák -:
332 egyszerűen: vagyunk.
333 Szamártövis az útfélen,
334 szamár életemet élem,
335 szamár tövis.
336 S “Az országúton végig a szekérrel
337 A négy ökör lassacskán ballagott”.
338 A mi szemünkbe hullott az a csillag,
339 azóta vagyunk csillagszeműek:
340 vakok.
341 (Néha irigylem a holtakat:
342 ők már túlvannak rajta.)
343 Nem jó túl sok csillagot látni.
344 Mert nem jó túl sok csillaghullást látni.
345 Nem jó látni.
346 Nem jó.
347 Nem.
348 Jó.
349 Látni jó.
350 Sej,
351 vakulj,
352 világ,
353 virradatig!
354 Megétetik, megitatik,
355 ez az élet, ez a lét -
356 lássuk a másik felét!
357 Kiszolgálást, olyan úrit,
358 mint a hetedikben húrik;
359 avagy csöppen, avagy csorran
360 hűs csapvíz az alagsorban - -
361 de valami visszaöklöz,
362 tapadnunk kell még a röghöz -:
363 egy a világ - a mienk,
364 tudjuk vagy sem, mit jelent,
365 föld rabjai - urai.
366 Kiégett nap a mai,
367 fárasztó az éjszaka,
368 hiába a szép szaga
369 télen hónak, nyáron szélnek,
370 hiába a bűze annak,
371 amit mirólunk beszélnek:
372 rólam, rólad, rólunk, róluk
373 (fosztani a kacsatollut!). -
374 Eljön majd az ideje:
375 haza lesz az odale,
376 lakásunk örök fele.
377 Lépjünk addig egyet-kettőt:
378 göndörödő bárányfelhőt;
379 lépjünk addig hármat-négyet:
380 füvekkel záporzó rétet;
381 lépjünk addig négyet-ötöt,
382 ha talpunkba belekötött
383 civakodón a talaj -
384 rajtunk kívül nincs tulaj,
385 rétnek-útnak talaja
386 mind hozzánk szít, hajaja!
387 Mind hozzánk szít,
388 hozzá szítunk
389 mindannyian.
390 Hívogat:
391 - Jöjjél,
392 édes fiam.
393 Rögös az út
394 a föld alá.
395 De addig - addig -
396 jaj, csak a testi kínt - - -
397 Hideg van idebenn
398 hideg van odakint,
399 lábunkból húzódik fölfelé
400 a föld hidege,
401 a hideg -
402 ne tegyetek tüzet,
403 nem éri meg -
404 pőre libának
405 más párnájában a
406 pihéje-tolla - -
407 csak a szív, csak a szív,
408 csak a szív ne zakatolna,
409 csak a tüdő,
410 a máj,
411 a vese -
412 csak most az egyszer!
413 Nem kérem többé
414 sohase!
415 Istenem!
416 Doktor úr!
417 Csak
418 most
419 az egyszer,
420 nem
421! kérem
422 többé
423 sohase!
424 Jaj,
425 ha
426 most
427 meg-
428 ha-
429 lok,
430 kire marad
431 - mi is?
432 ki is?
433 kim van,
434 mim van?
435 a nagy szó,
436 a puszta szó :
437 a világ?
438 Csak tavasszal
439 a nyirkos-hűvös szántás,
440 nyáron,
441 kiskertben pipázva
442 figyelem törpe dáliák
443 igyekezetét, hogy
444 nagyobbnak látssanak,
445 mint aminők,
446 akár a kikencélt,
447 magas sarkú
448 városi nők. -
449 Már kinéztem magamnak
450 egy lepörzsölt helyet
451 odakünn
452 - pár év múlva
453 dús selyem sarjú hajt ki ott:
454 jó trágya leszek,
455 és a sarjú hálás,
456 a sarjú nem feledékeny,
457 mint az emberek;
458 aztán egy vackort is szeretnék
459 magam fölé
460 s a vackorfára mászni sok-sok
461 gyermeket,
462 sok-sok gyermek taposson
463 ama halmon
464 (bár a buta felnőttek azt mondják,
465 nem illik),
466 és elcsapja hasát a vackorral,
467 és hogy akkor mit fogok érezni, nem tudom,
468 de most örvendek,
469 hogy lesz egy halom,
470 rajta selyem sarjú,
471 fejemtől vackorfa;
472 és a gyermekek rátaposnak a halomra,
473 letapossák a sarjút
474 (marad másutt elég),
475 fölmásznak a vackorfára,
476 vackor elcsapja hasukat,
477 anyjuk eljajveszékeli őket,
478 apjuk elnadrágszíjalja őket,
479 a felnőttek elagyabugyálják őket,
480 mert rátapostak a halomra,
481 letiporták a selyem sarjút,
482 fölmásztak a vackorfára;
483 vackor elcsapta hasukat -
484 és mert a felnőttek elfeledték,
485 hogy ők is voltak gyermekek.
486 és nem szeretnek arra gondolni,
487 hogy ők is lesznek öregek,
488 mindent elfeledtek,
489 nem gondolnak semmire,
490 és észre sem veszik, hogy nem élnek.
491 (Mi is csak most vesszük észre az életet.
492 Késő.)
493 A felnőttek előbb-utóbb el fognak feledni.
494 A gyermekek nem felejtik el a vackort.
495 Ez is egyfajta emlékezés.
496 És énnekem elég.
497 Bár nem tudom,
498 két öntudatlanság között
499 miért oly fontos nékünk az emlékezés.
500 Lehet, hogy meztelen megszokás az egész.
501 Mint ahogy meztelenek leszünk
502 mindannyian
503 koporsófödél alatt,
504 szemfödél alatt,
505 ünneplő ruha alatt
506 (tán saját halálunkat ünnepeltetik velünk?
507 vagy csak ők ünnepelnek, kik még maradnak)
508 és a rögök alatt.
509 Ó, mennyi celecula alatt
510 tud pucér lenni az ember!
511 De ez már nem tartozik reánk.
512 S végül mégiscsak úgy lesz:
513 nem leszünk,
514 tehát nem tagadtathatunk.
515 Halottak napján
516 (halottak születésnapján)
517 végül is csak ez tudódhatik ki.
518 Mi tudódhatik ki?
519 Hogy dombon törik a diót,
520 a diót,
521 rajta vissza
522 mogyorót,
523 és a napot megbecsülni,
524 éjjelente elcsücsülni,
525 elnézni a kályhában
526 lángok
527 táncát:
528 azt mondják, mi is éppily
529 virr-
530 gonn-
531 cakk
532 leszünk
533 az utolsó előtti pillanatban.
534 Aztán fölkel a nap,
535 kihuny a parázs,
536 megy tovább minden
537 nélkülünk.
538 Talán már meg is szoktuk
539 ennenmagunk hiányát.
540 Rászoktattak,
541 akik máris mindent elvégeznek
542 (hiába mondják, hogy helyettünk):
543 nélkülünk.
544 Mi már nem is vagyunk,
545 csak akkor, ha útban valakinek.
546 Ó, nem vagyunk árvák.
547 Annyi az emlék a hátunk mögött,
548 annyi a rokon, ismerős odalenn.
549 Hagyjuk csak a képzeletet
550 hátrafelé csapongani,
551 míg vissza nem riasztja a jelenbe
552. valami testi szükség.
553 Hogy reánk sújtson:
554 már csak test vagyunk. -
555 Csatak az utca,
556 zúzmara ágak.
557 Takaró készülget
558 a búzának.
559 Búzának takaró,
560 - szemfödél minekünk.
561 Nagyjából ennyi,
562 amit elvihetünk.
563 Ezt is csak azért,
564 hogy az élők lássák - - -
565 mégsem kaphatunk az útra
566 hamvunkba sült pogácsát.
567 Mert az élők félnek
568 még a holtak pletykáitól is.
569 Pedig a holtak
570 - mi már tudjuk-formán -
571 nem pletykálnak.
572 - - Leélni egy életet a
573 növekedő halállal.
574 Ez a legeslegkevesebb,
575 mit az ember
576 - tetszik vagy sem -
577 elvállal.
578 Mórikál a halál,
579 kellemkedik.
580 Mindegy pedig.
581 Több fényt, fiak, unokák!
582 Több fény többet és többre lát.
583 Több fényt, sugarat,
584 üdvözítőt, idelent.
585 Rátok testáljuk
586 egyetlen vagyonunk:
587 a jelent.
588 Aludni, aludni,
589 aludni csudajó.
590 Kopjafa, sírkő
591 minek és mire, ó?
592 Kikopik az ember,
593 önmagából kikopik.
594 Már csak a második évszám hibádzik,
595 az se sokáig.
596 Nem vagyunk már valakik, csak valamik.
597 Aki szül, az öl is:
598 orvul a halálba döf.
599 Halál háta mögül is
600 fölsírkál az újszülött:
601 ez a himnusza.
602 Az öregeké, bizony már
603 csak hörgés, torz, kusza. - - -
604 Volt egyszer egy öregapó,
605 s volt neki egy öregapja:
606 pipája volt az istene,
607 pipafüstje papoló papja.
608 Ez volt az ántivilágban.
609 Amikor még úgy ellődött háború, hogy
610 fölment a zab ára,
611 vagy üstökös csóvált nyomot
612 éji éghatárra.
613 Ebből aztán származtanak
614 mindenféle próféciák,
615 főként ha belésegített
616 a garabonciás diák.
617 Volt minden istencsapása,
618 hét sovány esztendő,
619 de talán akkor még az is
620 inkább volt kelendő.
621 Anyókát se feledjük ki:
622 kapu elé ült, a napra,
623 beszélőkéje meglévén,
624 nem szorulván külön papra.
625 Élőket is elparentált,
626 föltámasztott holtakat,
627 akár akadt hallgatója,
628 akár nem akadt.
629 Volt gügyü, s ha gugyi akadt,
630 boszorkánnyá lépett elő,
631 elseprűgölt a Gellértre -
632 X. megyéből ő vala a képviselő.
633 Megtárgyalták, hogy az éjjel
634 kinek kocsi-kerekéből
635 eresztgessék ki a szuszt.
636 Mikor sújtson áramszünet
637 N városban trolibuszt.
638 Mikor hörögjön a vízcsap,
639 mikor csöpögjön a jégcsap
640 satöbbi.
641 Sugárhajtásos seprűjén
642 - míg a gugyi (: üzemanyag)
643 el nem fogyott,
644 visszatért a viskójába,
645 s anyóvá vált vissza legott.
646 Reggel minden csontja fájt,
647 de bájolta a halált,
648 miután apó - szedtevette! -
649 jócskán meg nem kenegette.
650 Kenegette (Janim, Jóskám?),
651 kente-kenegette jócskán,
652 de végül csak kifakadt:
653 “Hogy az ördög öreganyja
654 küldjön hátad megtaposni
655 betanított ördögfiakat!”
656 Anyó rögvest letorkolta:
657 “Küldene tán a pokolba,
658 ugye, kend?!”
659 Apó csak intett igent.
660 “Hallgass, asszony, megmondatott
661 kerek-perec:
662 boszorkányok nincsenek
663 - egy kivételével -
664 no, de mék, mert odaég az étel.”
665 (Guruzsma, tekerd meg,
666 fokhagyma, csipkedd meg!)
667 Ám ha az étel nem is,
668 az élet odaégett.
669 Odakozmáltunk -
670 talán már mindegy,
671 mi miatt, mivégett.
672 Mi örömöt tartogat még a földi élet?
673 A mások örömét,
674 örömeinkből fakadottak örömeit
675 (az öröm megmaradásának elve).
676 Már ó örömeink is
677 bűnként szállnak fejünkre vissza,
678 és nincs az a homok, mely
679 bűnbánó könnyeink felissza,
680 nincs az a jaj,
681 mely dobhártyáig érne,
682 nincs az a hörgés, gurgulázás,
683 mely nem az égig:
684 csak virrasztó-gyököntő anyókáig érne;
685 átokká válik az áldás -
686 megszokható.
687 Arra a kevés időre.
688 Jól van, anyó:
689 megyek én előre, mutatom az utat.
690 A legeslegutolsó nyugdíj
691 már kiparcelláztatott nekem.
692 Nekünk.
693 Pihenhetünk,
694 élettől-, bűntől-, örömtől-szabadultak
695 föld alatti súlytalanságban
696 feledve jövőt, jelent, múltat.
697 [Heine a halálos ágyon:
698 “Isten nékem megbocsát:
699 az a mestersége.”]

TENGERPARTI LAKODALOM
1978

JÁTÉKOK I
1
Európát játszottam. Kusza játék.
Északot, Délt, Keletet, Nyugatot.
Egyik félt. Másik röhögött. És
simogatott. És rúgott. Ugatott.
Melyik hogy. Simultam és féltem.
Vagy négykézláb lihe-loholtam.
Vagy tán Európa voltam én magam,
föltámadásra várva, holtan.
2
Játsszunk életesdit -
játékomat esdd itt,
játékodat esdem,
nélküled elesten,
hogy sátán, se isten
föl már nem emelhet,
s mint az anyamellet
csecsemő (ki mellett
csak a szárazdajka):
kéri, el nem éri:
én is, mint affajta
kisded, gyámolatlan,
kérlek számolatlan
szókkal, kérdlek: látsz a mi
játékunkban (boldog
és elnyűtt koboldok)
játékon-is-túlit -
(jaj, az idő múlik -
“a k a r s z - e   j á t s z a n i ?”).
3
Írom, írom a papíron.
Tarka szarka farkatolla
		jár, mint a motolla.
Arcom pötty-pötty, csupa szeplő,
		szájam csak kereplő.
Kócmadzag a fakilincsen
		öröklötte kincsem.
Kéretlen költőnek írja
		ceruzája és papírja.
Írom, írom, írom, írom
		az írt a papíron.
4
Hát játsszunk ismét Európát.
Úgyis csak játékra jó.
“Szárazföld helyett a tenger,
kocsi helyett hajó.”
Hogy mindig csak valami helyett.
Vakvilágba, vakon.
Még az utolsó ítéletet is
átalhatom.

JÁTÉKOK II
1
Játsszuk, ami nincs, de lehetne.
Játsszuk, ami nincs, de szeretne
lenni. Esendő mimagunkat.
Társaink meg mikor unnak?
Játsszunk - nem gyermeki babra (=babrálás),
nem, nem megy a játék babra,
hogy megfőzve az ember megenné:
ó, építő, ne éhezz!
Az építés is véres.
Tanú rá Kőműves Kelemenné.
2
Játsszuk, ami nincs, ami volt,
játsszuk, ami nincs, ami lesz.
Poklot s mennyet, hol a holt
közel érzi magát földijeihez.
Földet, hol a menny s a pokol.
Játsszuk meg a Nap meg a Hold
ragyogását - játsszuk, ahol
játszanunk adatott.
Légy élő, a jövőt sose félő,
akár az időt a halott.
3
Játsszunk, az idő amíg enged.
Játsszunk jámborka türelmet.
Játsszunk dugvást belenyugvást,
játsszunk, ha tudunk, ha tudunk, mást,
játsszunk e megunt
golyóbison éteri álmot,
örökös zeniten a megállott
Napot. Játsszunk, ha tudunk.
4
San Franciscót vagy Oslót,
Párizst, Stockholmot, szertefoszlott
- vagy eljövendő? - álmokat.
A játék kábít, álmot ad.
S reményt is “égiekkel játszót”.
Olyat, hogy fejbúbunk se látszott
ki. Ó, omega s alfa.
És keresvén rokonait,
fölütheted Csokonait,
hol írva vagyon: vak és csalfa.

ZSOLTÁR, VIGASZTALAN
          Mártának
Bejártam a bejárhatót,
s tudni szeretném, mi van ott,
ott, a bejárhatón túl.
Ahol vagy kijózanodik
avagy belébolondul
az elme, hogyha kondul
elállhatatlan kondulás
és kong és kong bolondul;
hiába födi rög szemed-
füled, hogy ne hallj és ne láss,
hiába szólítsz szenteket,
hiába párnás poklot
(az is utadba botlott),
hiába a fájó füvek,
nem-válogatós férgek,
hiába az életbe rúgnod,
hiába esdel szörpöt, lúgot
és bájitalt és mérget,
hiába ezerszer unott
szellemi szépség-koktumok,
csak nem tudod, csak nem tudod,
hogy mi van ott, hogy mi van ott,
miután a bejárhatót
bejártad a határig,
csak nem tudod, csak nem tudod,
hogy túlnan mire válik,
ebek harmincadján van minden,
csak ezt tudod - ennyi: az innen.
Ha megvigasztal az ige,
azt mondanám most: bújj ide.

KAMASZ ANGYAL
I
Kamasz angyal vagyok. Ne haragudjatok,
se mást őrizni, sem elbukni nem tanultam meg még.
Egy kamasz ördögbe vagyok szerelmes,
bár nincs nemem. Higgyétek el:
ez a legeszményibb szerelem,
mert csupa vágy az elérhetetlenért.
Amit elértél, már nem a tied.
Nem akarok elérni semmit:
nem akarom, hogy ne legyen mire vágynom.
Chagall-szárnyú angyal vagyok,
Bosch-pofájú ördögbe szerelmes.
Csak egy helyet adjatok a háztetők felett.
II
Helyet a háztetők felett!
És varázsos szemet, parázs-
szemet, hogy bekukkintson a
családi szentélyekbe, mint Lesage
sánta ördöge, s undorát
kötvén, Belzebúbnak, csokorba,
kívánkozzék vissza a meghitt
tűzhelyhez: haza, a pokolba.
III
S a föld fölül s a föld alól
vissza a földre - ez a próba!
Végignézni az emberi
történetet, eme karóba
húzottat, s mégis itt maradni
és megmaradni, mert hiszen
olyan ólomsúlyos az élet.
És nem könnyű meghalni sem.

AZ ÉG, AZ ÉG
Székely Jánosnak
Olyan az ember, mint a lehellet; napjai,
mint az átfut árnyék (144. Zs. 4. v.)
Csak ez maradt, az ég, az ég.
Hol nap sütött, hol havazék,
s a télét és a tavaszét
s a nyárét-őszét mind megadta.
Ó, érte éltem, nem miatta?
Csak ez maradt, az ég, az ég.
Meg-meg derűs, meg-meg borús.
Békés meg égiháborús.
Felhős, mint annyi gond alatt
a napról-napra-gondolat.
És mennyei báránysereg!
terelgeték juhász szelek.
Csak ez maradt, az ég, az ég.
Ó, minden titkát rég kiadta.
Ó, érte éltem, nem miatta!
Ó, égten égtem, poklok pokla,
egyszersmind Mózes csipkebokra;
égten-szakadtam darabokra;
értem a szivárványok csokra
kigyújtá mind a hét szinét -
az én szememhez készült csókra.
Csak ez maradt, az ég, az ég.
Hogy tudja ember földi húsát
mardasni égi szomorúság!
Szürcsölni agya velejét!
A taszitó, a delej ég.
Mámoritó, mennyei kínnal!
hogy alkohollal, kokainnal
se kábul el a föld fia.
Csuda tragikomédia!
Az ég, az ég. Csak ez maradt el.
Ezer világtájjá szaladt el.
Ó, érte éltem és szerettem.
Egem, miért hagytál egetlen?
Csak ez maradt, az ég, az ég.
El számolatlan, az egyetlen.
Többé sohase lesz ilyen.
S itt orgonál, benn, Messiaen.

NAPTÁR
JANUÁR
Január: a fehér
tájban színes emberi világ:
bizsergő fülek, orrok -
lilák.
És végül:
talp alatt csikorgó,
földi transzcendenciák.
*
Hát kezdjük ismét újra.
Mert fújja a szél, fújja
a havat.
Hát bújjunk össze bent, és
várjuk, míg az egész teremtés
nyakunkba szakad.
FEBRUÁR
Nem tréfál:
tél ez még.
Egy sort
sem
írnék én,
halált sem
sírnék én
- ha véle
éreznék.
MÁRCIUS
A tavasz benne kevesebb,
mint a jelkép.
De a tél heve hűvösebb,
s bár csak a hajnal fagya rág,
hogy a remény még csupa seb
- már nyit a hóvirág
biztató jelképp.
ÁPRILIS
Ő Winnetou, én Old Shatterhand.
Ő odakünt, én idebent.
Majd helycsere.
Az ég csak egyre kékül.
Valami lesz.
Vérontás nélkül.
Ő sem tudja: tavasz-e, tél-e.
Van kis hava, van kis heve
s bolond neve -
április! - edződj, türelem!
Ördög tudja: tavasz-e, tél-e.
Mint a történelem:
olyan átmenet-féle.
MÁJUS
- Virágok hava - mondja a költő.
- A munkáé - mondja a munkás,
s hirdetik falragaszok, mozik.
A két igazság szembeötlő.
Elsején ünnepel a munkás.
S a költő - mint mindig - dolgozik.
JÚNIUS
Érik az évi kenyér már,
a megpihenés, haja, gyér már,
sürget vakitón a fehér nyár,
tűzben vakitóan a nap,
lángol vakitóan a kéklő
ég; s láncon az arató-cséplő-
gép vár, míg gabonába harap.
JÚLIUS
Most kell szeretnem, vagy nem kell szeretnem?
(Tudniillik ebben születtem.)
AUGUSZTUS
Cézári hónap?
Így szól a jelen:
- Be sokszor téved a történelem.
*
- Ó, embert látni csuda jó! -
Ömledezik,
s nyakig magába ölel
- fiára lel -
a folyó.
SZEPTEMBER
A fecskefinak vándorszárnya nőtt,
nyarat lehelget még a délelőtt,
hullámvonalban ing a rét fölött
az ökörnyál, az erdő lombja rőt,
s most adjuk iskolába a jövőt.
OKTÓBER
Már fázik az éj, de kinyíltak a szélben
az őszike szirmai - fázik az éj.
Múlóban az ősz, de a hajnali tél nem
		a valódi, ne félj.
Múlóban az ősz, de a hajnali tél nem
fenyeget még, nem a valódi, ne félj.
Az őszike szirmai nyílnak a szélben,
		és fázik az éj.
NOVEMBER
November.
Születik a hóember.
Hóember.
Haldoklik a november.
DECEMBER
Hát végzünk véle újra.
Hadd fújja a szél, fújja
a havat.
Aztán majd kezdjük újra.
És bújjunk össze bent, és
várjuk, míg az újrateremtés
nyakunkba szakad.

APOLLINAIRE
Cipelik angyalocskák,
viszik az égi rocskát,
az égi-régi ócskát
napszállatkor haza.
Cipelik ördögöcskék
az angyaloknak öccsét -
vele megy igaza.
Ember-igéket öltő
kiséretül a költő
mélységet-magasat
bejár. Nyomában eszmék.
Talán láttatja lesz még,
ha földünk meghasad.

FÖLTÁMADÁS
Megölték bennem a költőt.
Egy költő ölte meg.
Holt volt, de testet öltött.
No, nem mondok nevet.
Ne pletykáljunk. A holtak
se szeretik. Arany
nevüket, a csiszoltat
ne illesse korom.
Élegetem korom,
s talán - ha akarom -
föltámasztom magam.

KÉTFELÉ
Sűrű szitkok. Szidalom-ár.
	Egy hajnali dalosmadár.
Mélabú vagy depresszió.
	A madár: feketerigó.
Kilátástalan. Vagy hazug.
	Veréb csiripel, gerle búg.
Vagy decensebbül: ez a spleen.
	Hangok. Hangverseny odakinn.
Az élet féllábon biceg.
	Tudjátok: én mégis hiszek.
		*
Már nem tudom, kicsikém, mióta ronggyá ázott az arcom
saját könnyeimtől s a másokéitól, a Te könnyeidtől is,
már nem tudom elképzelni, hogy másképp is lehetne,
hogy a szó ne cafatokban bukjék ki a számon, azon véresen,
már nem tudom, kicsikém, már semmit sem tudok,
vagyok, mint a kötél, melyet húznak kétfelől, kétfelé,
vagy állok tengerparton, és értem jön a hullám,
magával ragad, majd kidob, hogy fulladok és tikkadok,
már nem tudom, mi lehettem volna és mivé lehetnék,
már mindegy is, amíg a halálra rájön az ehetnék.
					*
Csak írok itt átabotába.
A fejem ugyan kissé kába,
mint hogyha vertem volna kőbe,
vándorkőbe, szikla időbe.
Falak, mindenütt csak falak.
Levegő sehol egy falat.
S a belém kövesedett mámor
nem bír kiragadni a mából.
			*
Várlak, ki tudja, mióta.
Várlak, a régi nóta.
Várakozás, ez a sorsunk.
Mégse legyél, kicsi, sors-unt.
E ronda rímeket elfeledjük,
felejtsük el, kicsim, együtt.
			*
Arccal befelé: rejtsük el arcunk mások elől.
Úgyis mást látnak rajta, mint mi.
Amit a méreg, a mámor elöl,
igyekezzünk továbbra se hinni.

TENGERPARTI LAKODALOM
Viszik a menyasszonyt, sej, a menyasszonyt, viszik, viszik, viszik,
tengernyi fátyla, sej, a láthatáron uszik, uszik, uszik,
az uszálya fehér felleg, sej, sűrű fehér felleg,
menyasszonyi uszályt, sej, sűrű fehér uszályt ájtatos szelek emelnek,
a menyasszony göndör fürtjét, sej, szögszín fürtjét kacskarintják
	szellő-viháncok,
viszik a menyasszonyt, sej, a menyasszony tenger hullámaival járja
	a menyasszonytáncot,
hajladozik a homokon, sej, hajladozik a hanga,
hullám karján hajladozik a menyasszony, sej, tovalebben, nincsen hangja,
csillagos mennyezet vigyorog odafönn, sej, vajon mi vagyon írva rája,
tengeri herkentyűk a mélyben, sej, zabolás csikóhal, márványos
	zsibbasztó rája,
ropja a táncot, sej, a lakodalmi táncot ropja a föld, víz, tűz, levegő,
	minden elem,
ropja a táncot, sej, a szokottat, friss-dühösen a történelem,
csillagos égbolt villog odafönn, sej, vele zölden a tenger is ég,
kushad a koncért, elemekéért, kushad mohón az emberiség,
feljön a hold is, fölérez a holt is, sej, most ha ki fekvő, talpra állhat,
pislog a Tejúton, sej, a Hadak Útján megannyi csillogó háziállat,
habok kolompár csattogása töri a mólót, sej, tengernyi a türelem,
mélyben a magasság, sej, riogassák kezesre-szelídre idelenn, idelenn,
rogyjon az ég rád, sej, szóljon a szférák talp alá való muzsikája,
az a legény most, sej, ki a menyasszony tenger iramát reggelig állja,
itt a menyasszony, sej, a menyasszony, végtelen öblű, thalatta, thalatta,
ruháit rendre leszórja a Föld, sej, termékeny tenger alatta, alatta,
ékes a szó is,
édes a só is,
fölfakadó víz
áttör a szennyen,
most ki busulna,
könnye ha hullna,
félrébb menjen,
most vigadásé,
holnap a másé
kisded mennyem,
kiisszuk a tengert, sej, de kiisszuk, szájunk szikkadt, bendőnk telhetetlen,
itt a menyasszony, sej, hullámok karján, világ ölében, itt az egyetlen,
ragadja az ár, sej, tengermély az ágyhely, világ ha kihal,
akkor majd húzunk, sej, világteremtőt, szívünk szándékának szavaival,
vagyon-é, ember, szándékodban, sej, csillag-gyöngysor milliószám,
vagyok-e, szívem, szándékodban, sej, vagyok-e szíved, régi rózsám,
csordul a serleg,
régi keservek
gyöngye csöppen,
csöppre csepp,
kínja nem edz, és
hajdani metszés
visszalükken,
késesebb,
megfertőztettek, sebeztek rajban, aj, kivilágos éjjelek, és
szúr a sugár is, aj, átszúr rajtam közömbös heggyel-éllel e kés,
vírrad a tenger, aj, végtelen öblű thalatta, pirkad a, pirkad a part,
melyet a násznép, aj, csuda násznép a sötétségből ki- és kikapart,
hozzák a menyasszonyt, aj, vissza az asszonyt, jön, jön a koravén,
	szeplős gyermek,
fövenyre vetődött moszatoktól, aj, kikönyörögni egy kis kegyelmet,
kiittuk a tengert, aj, fenékiglen, halait megettük, nyaltuk sóját,
csupasz mederben, aj, gurulnak itt-ott tátogó, céltalan, bilincstelen bóják,
elapadt a dagály, aj, elakadt minden, vízen átvádló, cirmos hajó és
nagy fene cirkáló, aj, polipdögökre tátog az ágyúnaszádon a lőrés,
ős elemünk, aj, ős anyaméhünk, meddőn maradott förtelmű bánat,
nincs tenger, nincs sziget, aj, nincsen part sem, anyányi árnyak futnak
	utánad,
merre futottál,
pőre juhoknál
	védtelenebb világom, álombeli fény?
se halni, se lenni -
maradok a semmi
	álom mesebeli közepén -
hogyha keresnek,
úgyis kilesnek
	beérő álmaim szüretén -
anyányi menyasszony, aj, parttalan parton, húzasd a nótát, húzzuk a mi
világteremtő dalunkat, sej, hogy időnk ne legyen felejteni
Atlantiszunkat, a vízből valót, aj, - elnyeltük földül, el mindenestül,
csak egy falás volt, aj, jól palástolt izgalmunkban pillánk most se rezdül,
kihalt a menny, aj, ki a pokol, jaj, kiittuk a tengert, végtelen a part,
kóválygunk hosszán, új menyasszonyt hozván, ki talán mégis, aj,
	tengert akart.

XÉNIÁK
Játékok antik metrumban
ESŐ
Esik. Zuhog. Az ég leszakad reánk.
Szakadjon is. Legyen legalább a mi
	    fejünkön is, mi véd, az égi
		meglepetések elől menekvő
fejünkön is, mi véd: maga, lám, az ég.
Fölötte semmi. Csillagok itt alant;
	    alább talán pokol, de ez se
		biztos - az ég egeit kivánjuk!
A mennyek ellen! És esik és zuhé!
Nyakunkba! Hé! Mi, földiekül, nem is
	    kivánhatunk jobbat - sze nincsen
		meglepetés, ami föntrül érne!
FOHÁSZ A SAJTÓHOZ
Költők istene, drága égi sajtó!
Azkit adtanak kényre-kedvre mennyek!
És Johannes, akit Gutenberg néven
tartunk számon e gyatra földi létben!
(Itt nem kelletik ám semely rím, minthogy
Mr. Phailakosz, ő sem applikálta.)
Nos, hát vissza a kezdet óhajához.
- Költők istene, drága égi sajtó!
Add mög, édösöm, az mü illödölmös
kérésünkre az elkerülhetetlen,
földi-mennyei, ős sajtóhibákat -
mert az megjelenést jelent minékünkk!
ÉJ
Elfeketültem az éjben, akár a tehén, aki, tudjuk,
mindig is elfeketül a sötétben. A hold kimerengő
képe se volt képes kideríteni, képem, az árnyast,
és maradék enlelkemmel belefúlva az éjbe,
és maradékaimat kísérje szerencse, ha vírrad.
DERŰ
Siralmas, ó, e forma, ám tegyük víggá,
habár aligha jó reá, bizony mondom -
szegény Catullus óta mind, de mind sírunk.
No hát vakulj, világ, azértis így vígad,
ha ki derűt találhat ott is, azhol nincs,
mivel belátja, hogy csupán derűlátás
adandja meg fölötte drága jogdíját.
BOREAS
Híg immár Boreas, az, mi zug itt manap,
gyáva kellemiért az közirás felelős:
ám nem vállali azt, azmi neki büdös,
		“S minden bús telelésre dől”.
Bús tél váltja az ó, bánatosabb időt,
szép üdén kivirul rá a derűs tavasz,
s minden rendbe’ van itt, “bársonyos illatok”,
		és még mit csak akartok, oh!
DUK-DUKSÁG
Duk-dukságomat élem itt,
	duk-dukságomat élem.
Duk-dukságomat elvető
duk-duk sógorok átveszik.
Éljen duk-dugiságom, oh!
	Duk-dugsága viruljon
duk-dug sógorok által a
duk-dug létnek e létben is.
Dug-dugsága ha van kinek,
	éljen véle, amíg tud.
Én csak dugdosom, ám a szerk
közhírré teszi, hallj oda!
ÓLOMMADÁR.
Karmomat ha mélyre bocsátom, éppen
tősgyökérben fog megakadni, úgyhogy
lészek én saját magamúl az én ó-
		lommadaracskám!

KÉT OVIDIUS
Gauss, a matézis Augustusa.
Farkas és János, a matézis
önkéntes Ovidiusai.
Micsoda átok, micsoda sár
húz ide vissza, Vásárhelyre?
Micsoda átok, micsoda sár.
Micsoda balhit: hogy kell, hogy lehet
itt is.
		Farkas az ős-bohóc:
a tudományé. Jó kedély
és jó megalkuvás: nincs más kiút.
János. Amolyan nyugalmazott
tüzértisztecske. Ám kérlelhetetlen
és rögeszmés. Paranoiás.
Hiába teremtett a semmiből
új világot. Ha sokan mondják,
el kell hinned: te vagy hülye.
A matézis Augustusa
még nem tartja érettnek a világot
az Appendixre. Bölcs öreg,
túl bölcs öreg. A világ sosem érett
meg semmire - hát nem tudod?
Így léssz önkéntelen Augustus.
Te találtad ki Lobacsevszkijt?
Mi mindent hisz már a paranoiás
tüzértiszt! - Bolond vagyok. A
világ bolond. Vagy egyre megy?
Vagy mindig várni, várni kell?
Mióta? meddig? még halálig
sem elegendő? A matézis
nem ismer prófétát. Nem ismer
e város sem. Bort és sarat.
Gyilkoljátok le a szinonimákat!
Ó, Gauss mester, ó, tudománynak
diplomatája!
			Európa oly messze van.

DÁVID UNOKÁJA
Azkit igírt, ímé, vígre megadta fiát.
	(Sylvester János)
Dávidnak unokája, Marot Kelemennek
fia, friss csermelyekül
folynak körül szavaid - legyen áldott
a forrás - -
			folyjék tovább mibennünk
eleven álmod.
			Folyjék tovább szavainkban,
holtunkiglan. - Nem az, aki voltál,
de aki vagy: “azkit igírt”
a Szükség Istene:
pengő, zsongó magyari Zsoltár,
Dávidnak unokája, Marot Kelemennek
fia.
		Tiszta szív örökkön akadt,
ha fázott, ha lánggal égetett
földi világunk.
		“Vigadjatok és énekeljetek,
		azkinek vagyon tiszta szívetek.”
	 	(XXXII. Zsoltár)

SZEMBŐL, HALÁL
Öt óra. Itt a végső pillanat.
Héjjasfalva felé szaladva szalad
ki lovon, ki az apostolokén -
mint e huszonhat és fél éves legény.
- Potomság! - mondja. - Vagy talán nem is?
Hisz fut bálványa, az öreg Bem is,
aki szíve felől hordotta volt,
bár nem értett egy sort se soha, sort,
verssort, amelyet “oh, mon fils” rovott -
nem harci dobot
helyettesítőt - éppen csak a tett
válott igévé. S elvégeztetett.
Mert tett a szó, ó, tett, igen,
csak orra bukik macskaköveken,
s nem fegyver, csak fegyvernyi gondolat
buktatja orra jobb egek alatt.
S akkor a fiú hirtelen megáll
(a civil őrnagy) -: Hát szemből, Halál!

HÉJJASFALVA FELÉ
I
Lihegve fordult vissza. Már
ha itt vagy: hát szemből, Halál!
(Nemcsak ő s hona: tenhazád
is vérzik itt - tudod, kozák?)
Nem ágyban, nem párnák között.
De így se! - Nagy kötést kötött
- hol a kivívott diadal?
melyért még az ő fiatal
élete sem kár! semmi se!
ha hősökért zeng gyászmise,
hősökért, akik istenek
módjára erőt vettenek
a zsarnokságon! - Ó, de így!
ravasz, alattomos, irigy
sors martalékaként! - Ha már
halni kell: hát szemből, Halál!
Az örökéletre valót
így keresi meg - a halott.
II
Papírok, szétszórt iratok
a test mellett. Nem-siratott
hulla - egy a többi között:
hisz végképpen levetközött
- levetkőztették! - e tüzes
életből. - Távozol - fizess!
Halál, ó szörnyű uzsorás!
- Hisz úgyis őrölte a láz,
a lelki, testi - - kell-e még
idézni izzó szellemét - - -
dehogy. Itt van. Hivatlanul.
Örök plebejus: Ő az úr.
III
Civil őrnagy. Nincs lova se.
S reménytelen szerelmese
a szabadságnak. Lásd, kozák,
tiédnek is. Elátkozád,
“fugva, husztuzva” - és ölöd.
Itt, Fejéregyháza fölött.
Kortársaid legjobbikát
döfi át bosszuló pikád.
IV
Napszállta? - már ki éri meg?
Még visszanéz. Szalad. Liheg.
Van út - kiút nincsen. - Ha már
halni kell: hát szemből, Halál!
Szemből, szívem, egyem, valóm.
Hadd lássalak még meghalón.
Érezzelek, tapintsalak.
Aztán nincs már kín, nincs salak,
verejték, szégyen, semmi gond.
Mért fut az élet, a bolond?
utolsó percig! - Nincsen ír rá,
toll, tinta, kéz, amely leírná,
agy, hogy fölfogja, lássa szem.
“El vagyok veszve, azt hiszem.”

APOKRIF VÖRÖSMARTY-KÉZIRAT 1850-BŐL
Palimpszeszt
Vidulj, gyászos elme! megújul a világ,
S előbb, mint e század, végső pontjára hág.
	(Batsányi, 1793)
Mire vagy jó még? - magányos
farkas a hiénák között!
Lelked fia elátkozott,
s eltűnt Erdélyben valahol; talán
még most is temetetlen. - Családod
|	Születésem történt a múlt századnak szinte utólján, 1800
|	diki december első napján. Atyám, Vörösmarty Mihály
|	(kit 1817 dikben vesztettem el), szegény nemes volt.
nincs - van-é családja bujdosónak?
íze kenyérnek, íze sónak,
bornak - édes íze a szónak!
“ ... a magyar, mint a többi közép- és kelet-európai nép,	|
a romantikával együtt, a romantika révén eszmél ma-	|
gára, találja meg saját hangját, saját géniuszát ... En-	|
nek a magyar romantikának legfőbb neve Vörösmarty	|
Mihály.”							|
						(Szerb Antal)	|
Legszóbb szavad is tehetetlen!
Legvágyabb vágyad telhetetlen!
Szemétre való vén cigány!
Eljátszottad már, sokadmagaddal!
|	És ha meglep bús idők homálya,
|	Lengjen fátyol a vont húrokon;
|	Legyen hangod szellők fuvolája,
|	Mely keserg az őszi lombokon ...
Ez örült sár, ez istenarcu lény -
ez a jelen. Talán jobb volt a múlt?
Hitted. Elmúlt. És mit hoz a jövő?
A megjósolt ünnepet a világon?
Ne áltasd magad. Ünnepelni sem
tud már ez az elfajzott faj - vagy csak úgy,
ha belepusztul. Pusztulj hát vele!
|	Majd ha kifárad az éj s hazug álmok papjai szűnnek
|		S a kitörő napfény nem terem áltudományt;
|	Majd ha kihull a kard az erőszak durva kezéből
|		S a szent béke korát nem cudarítja gyilok;
|	Majd ha baromból s ördögből a népzsaroló dús
|		S a nyomorú pórnép emberiségre javúl;
|	Majd ha világosság terjed ki keletre nyugatról
|		És áldozni tudó szív nemesíti az észt;
|	Majd ha ... ... ... ... . .
|-------------------------------------------------------------
|	Az lesz csak méltó diadal számodra, nevedhez
|		Méltó emlékjelt akkoron ád a világ.
Pusztulj! tűnj el! Hiúság, hogy marad
nyomod - vagy sem!
			- Hát akkor minek írsz!
Magadnak? Ne hazudj. Nem olvasol te már.
“ ... 1850 elején, a csapásokba majdnem bele-
őszülve, egészségileg is megrokkanva találko-
zott feleségével ...”
			(Magyar Irodalmi Lexikon)
| Rád nézek, mert gyönyört ád
| Szemlélnem arcodat;
| Rád nézek, mert öröm lesz
| Meghalnom általad.
Leéltél fél évszázadot.
A sors hol adott, hol nem adott.
Most már nem is kérsz. Most már nem is adna.
Veled vagy nélküled haladna
a szekér - egyre megy,
hogy hegyre völgy, hogy völgyre hegy,
hogy föld suvad, hogy szakad ég:
ez is, az is csak szakadék.
Elittad az árát, megittad a levét -
a Boldogasszony köténye se véd.
|	Más nemzet írói vénségükre megnyugosznak babérjaikon,
|	nekünk nyugalomra még szalmazsák sem jut ... Adósság,
|	tehetetlenség, sánta remény, hidd el, alig nevezhető
|	életnek ...
Pedig volt ünnep. Tán észre se vetted.
vagy inkább nem tudtad - mert nem tudtad: mi következik rá.
Volt munka - férfimunka volt,
hogy fölérzett rá a holt, az óriás -
s még óriásabb gyilkosa.
Pokolra menny, mennyre pokol.
Ünnep. Munka. Borban a gyöngy.
Kagylóban a gyöngy.
|	Férfi napjaidban
|	Hányszor álmodoztál,
|	Büszke reményekkel
|	Kényedre játszottál! ...
Nem játék volt az! S ha igen:
ország-világ előtt forgó, hatalmas színpadon!
Hogy aki nézte is csak, beletársult,
fázott, lihegett, izzadt, lelkesült - és dolgozott a játszókkal!
Európa látta.
És fejet hajtott.
És aztán mást nem is tett:
lehajtotta fejét.
|	Fogytán van napod,
|	Fogytán van szerencséd,
|	Ha volna is, minek?
|	Nincs ahova tennéd.
|	Véred megsürűdött,
|	Agyvelőd kiapadt,
|	Fáradt vállaidról
|	Vén gunyád leszakadt.
“Temetése [1855 novemberében] politikai demonstráció,		|
az első tömegtüntetés [20 000 ember] az önkényuralom		|
idején.”								|
				(Magyar Irodalmi Lexikon)		|
	v i d u l j   g y á s z o s   e l m e   m e g ú j u l   a   v i l á g

POKOLRA-KÉSRE
Aj, korán sem és se késve,
aj, menénk pokolra, késre,
így szándékozánk a készre,
mindig is csak az egészre,
a teljesre, mindig, ismét,
hogy sosem tudhatni, ismét
mikor lészen a sora -
ez már végső vacsora,
mely után már vacsorák
nem következnek, s a rák
(már csak az következik
- ez van, eszik - nem eszik -)
végzi dolgát szorgalommal.
Úristen, légy irgalommal.

UNDOR
Az undorban megfürödtem,
hisz undorokra, készre jöttem,
ezernyi undorral mögöttem -
tanulságos történelem.
Egek, de hisz nem volt ez önként,
és nem tudom, mi végre történt
ez éppen énvelem.
De most már mindegy, hogy kivel -
hajdan hittem: cipelni kell
más helyett is, s már nem tudom
ledobni terhem féluton.
Áltassatok, hülyítsetek:
az egyik fönnjáró beteg,
ágyban fetreng a másik.
Nemsoká a bódult világ
mindegy-agyamba vásik.

A TÖBBIEK
                  Et les autres chantent
                                  (Apollinaire)
mint aki üvegcserepet rág
vérbe borítja nemcsak ajkát
de agyát is amennyi megmaradt
azé lenne a pálma
aki örömest kornyikálna
úgy is mint “hasznos akarat”
bár eltöprenghetünk azon
hogy az akarat is haszon
semmi több ez a mái juss
legyél utilitárius
ha másnak nem magadnak
s ne irigyeld akik ezt-azt aratnak
ha bántanak se bánd
légy kíméletes tenmagad iránt
ne szívjál “lassu mérgeket”
kiméld a föld alatti férgeket
ők is isten állatkái
e fölfedezés se mái
ki tudja mit hoz a holnap
et les autres chantent
s a többiek dalolnak
		helyetted is

FESZÜLŐ IDEGGÉ ...
Feszülő ideggé sodort,
mi átment rajtam, ami volt:
sodortak álmatlansággá vásott,
napi kis megalkuvások,
a kín, hogy tisztának tudjam
magam - mert a jónak nagyobb ára van! -
hogy hű maradjak azokhoz, akik
hűk voltak hozzám, aki leszek.
Energiaforrás, mint hasadó urán,
magam is vagyok - de nap nap után
hatalmasabb, mert értelmes - - tehát
velem számoljanak előbb a diplomaták,
mert időm kevés, s fogatlan a kísértés,
hogy olyanná pofozzon a mindent-megértés,
ki az alázatra is ráér
körömfeketényi szabadságért.

HOSSZÚ DÉLUTÁN
Ó, hosszú délután volt. Tisztító
s félelmetes, mintha a gyerekkor
tért volna vissza minden ártatlanságával - és
rettenetével, amellyel a felnőtt világ fenyeget.
Mozart egy egész délutánon át.
S most bűntelenül és riadtan,
hogy minden ártatlanságot és iszonyatot visszakaptam,
most visszatérhetek
a világba, mely oly magasztos, oly beteg,
oly sóvárgott, oly visszataszító,
mintha ama forrás nézné magát szerelmesen Narkisszosz szeme tükrében -
most vissza a világba, a gyermekül oly áhított mennybe,
vissza a felnőtt szennybe ismét, hogy csak a küzdelem
súrolhat le az emberről némi mocskot:
mit számít, hogy a levehetetlen gönc: a bőr is itt-ott kifoszlott -:
seb, igen, seb, de tiszta -
vissza a világba, vissza,
hogy semmiféle mámor
ki nem szabadíthat a mából,
csak ez a délután, ez az üde, friss
marad nekem -
vigasztal még az emléke is -,
az elme rozsdásodik,
csikorognak a csontok,
lázadoznak az ízületek,
de néha kiegyenesedik, ha fáj is, a hát.
Ó, tiszta délutánom.
			Jó éjszakát.

TÉTOVÁN
Komisz a férfi egymaga,
	rakoncátlan és tehetetlen.
A nappal rág, az éjszaka
	álmatlan, rágós, ehetetlen.
Nem lehet egy, csupán ha ketten.
Anya szült mindünket. A vég,
	a semmiből teremtett szolga,
asszony karjába ád. Miképp
	öltöztessen: most ez a dolga.
	Szül. Óv. Elsirat, fuldokolva.
Forró a könny. A fagyos arc
	nem érzi már. Csak ő, az asszony
tudja, honnan jössz, merre tartsz.
	Ő kérlelget halált: halasszon.
	De hasztalan. Tudja az asszony.
Ő szül. Sirat. Te tétován
	áttámolyogsz a nagy időkön.
Kedved hol kövér, hol sovány.
	Az idő nem pénz - az idő: könny.
Könny a szem alatti redőkön.
De végül: édesünk Te vagy,
	Te, örökkévaló, öröklött.
Mit ér a szív, mit ér az agy.
	Én asszonyom, Tetőled ötlött
az élet. Átadod. Öröklöd.

ÉSZREVÉTLENÜL
Látod, már nem is veszlek észre,
	úgy jársz-kelsz csendesen -
nem csábitasz a széptevésre:
	épp csak vagy, kedvesem.
Épp csak vagy, s mert egy vagy velem,
	test álma, lélek pihenése:
vagy hő nyaram és hű telem,
	úgyhogy már nem is veszlek észre.
Hiányozz, mint ha álmom, étkem
	cserbenhagy csendesen -
hogy ne maradjál észrevétlen,
	szakadj el tőlem, kedvesem.
És kóboroljak és vacogjak,
	mint egy gazdátlan háziállat,
ki nem vár mást, egy falatot csak -
	és hadd higgyük, hogy megtalállak.

VÁLTOZATOK EGY KÉPZELETBELI
WEÖRES-VERSRE
Eredeti
(nincs)
ELSŐ VÁLTOZAT
Henna Hanna, gyehenna,* 
		Pulykatojás, szeplős.
Balfelől ül Kisanna,
		Jobbfelől a gyeplős.
Henna Hanna mórikál,
		Ez az egész móring.
Meg galuska, teli tál,
		Meg tán egy hálóing.
Henna Hanna hazamegy
		Henna Hannibálhoz.
Elefántjuk van nem egy,
		Az Alpokba báloz.
MÁSODIK VÁLTOZAT
Rőt elefánttal bátran elindulj Alpokon átal,
	Hannát hátra ne hadd, óvjad, akár temagad’.
Ormányos barmát ne kiméld te, csupáncsak a barnát,
		Óvjad a jó pici húst, fald vele bé a galust.
HARMADIK VÁLTOZAT
Kicsikém, te gyehenna-hajú,
temiattad emészt el a bú,
temiattad a gond falogat,
veszek én teneked falovat,
temiattad emészt el a gond,
kicsikém, te gyehennabolond.
NEGYEDIK VÁLTOZAT
Henna álma röpdös az éji égen,
Henna Hanna alva, pihegve búvik
Hannibálhoz; csillagos ég a sátruk
				Virradatiglan.
Hannibált fölkelti a trombitaszózat,
Kénytelen fölkelteni Henna Hannát,
Csókja hozza vissza az éber élet
				Napsugarához.
Henna Hanna, én szívem, ébredezzél,
Vár az Alpok hágcsaja, csaj, te édes,
Vár palánkin és a havas csúcson túl
				Római sergek.
ÖTÖDIK VÁLTOZAT
Te, Hannaságom, édesem, itt alá
Kuruckodó a római és kevély,
	De Hannibál kifog, ki, rajta,
		S meg sem is áll seregével addig,
Amíg le nem igázza, ahány vakul
Elébe áll, mivel sosem olvasott
	Történelemtudósok által
		Írt vereséget a pói síkon.
HATODIK VÁLTOZAT
Hennai hannai mennyei kannai bíbor edény!
Amfora, serbli vagy az, mit akarsz, te vezér, te szegény!
Hozhatod állatod, nem sokat állhatod ám meg a tért,
Más teszi majd a pityókalevesbe a drága babért!
HETEDIK VÁLTOZAT
Elöl megyen Hannacska,
utána a vadmacska,
az után meg a vadász,
a vadmacska fára mász,
leghátul meg ordibál
elefántos Hannibál.
NYOLCADIK VÁLTOZAT
Az Alpokon, az Alpokon
végső fokon, végső fokon
Henna Hannáról álmodom.
Az álmokon, az álmokon
elefántjával álnokon
fut hannibáli ámokom.
KILENCEDIK VÁLTOZAT
Henna Hanna, mulassunk végre,
és ne kérdezzük, hogy mi végre,
hisz a jó is megárt a sokkból,
múlassuk el tömlőnyi sok bor
mellett; mulassunk elidőzve
a medvebőrön, míg a gőze
a bornak tart még egyre-másra.
Aztán feküdjünk le. Egymásra.
TIZEDIK VÁLTOZAT
Kunkori bajszu hideg,
			csupa jég, csupa jég
						meg ideg.
					Jég-ideg.
	 	 	(Mármint az Alpokban. Éjszaka).
TIZENEGYEDIK VÁLTOZAT
Hajrá. Majré. Smárol. Szitu.
Kinek nyújtsuk be a számlát a nyelvi kárért?
			C’est tout.
TIZENKETTEDIK VÁLTOZAT
két szál kappan fürdik a napban
tengerparton oszlik az alkony
ferde a balkon - a szálloda-ajtón
légbe kilépik az ember az égig
TIZENHARMADIK VÁLTOZAT
Ó, Hennai Hanna, te Hanni-bálanya,
változatim negédes alanya!
		Te punba ojtott góbé:
ne tedd szegény Hannibált lóvé.
TIZENNEGYEDIK VÁLTOZAT
Leért a síkra az elefánt-sereg:
		nyomok a homokban -
		homok a nyomokban.
TIZENÖTÖDIK VÁLTOZAT
Hennai Hanna, kedves, én
szerelmetes egy hitvesém,
itt búcsúzunk. Téged eltart a lég,
s nálam kifogyott a hastartalék.
UTÓHANG
Könnyű voltam, akár e versek.
				(Akár e versekély.)
Olvasó, ki súlyt követelsz meg
				megizzadt pénzedért,
okulást, egyéb iskolás
				picsi-pácsit -: ne hallj, ne láss:
remélem, Te s én sem fogunk
megharagudni, amíg tudomást
egymásról nem venni: jogunk.

KÉRŐDZŐ
Kérődzném vissza magamat,
a hajdanit -
			a mikorit?
Az anyám hasából valót?
(Kézenfekvő rím: mikor itt) -
oly kézenfekvő minden, Isten,
te, költői képeket ellő
izé, ki - mint az izé - nincsen,
csak amolyan semmirekellő,
mint a többi nagy hatalom,
akár a többi, a többi, többi - -
ha volna röhögni valóm,
hát csak ezen tudnék röhögni,
föld alá röhögni magam,
ó, sokkal jobb, jobb társaságba -:
ne ütközzem minduntalan
a sok szemetet hordó árba,
vidáman sikló sok-sok szalmaszálba.

1974
Harminchat múltam.
			Mire várok?
Valószínűleg a halálra.
Olyannyira zsúfolt a múltam,
amennyire a jövőm árva.
Dög leszek én is nemsokára -
őrült: ezen munkálkodom,
mióta kihúzott a bába
anyámból.
		Régóta tudom
és vágyom, sajnos, azt hiszem.
Mert nagyon elég volt. Hiszen
tudjátok.
		Egy gyógyszer a föld
annak, ki tántorog a létben,
mert sose szült és sosem ölt.

RAB
Egy gép rabja vagyok. Egy írógépé.
Rababb, mint kurtavasban a rab.
Taposnám, kalapáccsal zúznám péppé.
De nem szabad.
Ó, mennyi mindent megutáltam,
csak amiatt, mivel tilos.
Robbanásig feszült gőzmozdony - álltam:
nincs indulás: a szemafor piros.
Nincs kinek és nincsen mit szemrehánynom.
Végső soron magam rabja vagyok.
S tán nincs is szemafor, mert vakvágányon
állok - már a remény is elfogyott,
az indulásé. Miért? hova? merre?
és meddig, meddig, uramistenem?
Mindegy már. Nincs a terünek se terhe,
és nem segítsz, nem segíthetsz, te nem.
Hát járom, mert járnom kell, míg lehet,
az utat, melyen hajdan elindultam,
s káromlom az összes isteneket
- ennyi az enyém - rabbá-szabadultan.
ÉLETRE
Elzártam magam elöl az utolsó utat,
a csillagokon túlit, hol hiába kutat
fürkész szem, okos eszköz, fáradatlan elme,
hova nem követhet földiek égi szerelme,
hová el nem hatol más, csak vágy, csak fájdalom,
és nem enyhíthetem, hiába fájlalom,
jaj, nem enyhíthetem; - elzártam, s mint senki se,
lettem az elmúlásnak reménytelen szerelmese:
ha kérlelem is, életre lehelő csókot ad -
elzártam magam előtt az utolsó utat.
NAPRAFORGÓK
Egyedül vagyok, mint a sárga
napraforgó szomorusága.
Az ég alatt ragyog a nyurga nyár. Száll
a szőke búzaföld. Amarra pár szál
katáng kurjongat kéken
szememnek itt lenn s odafönn az égen.
Ökörnyállal az ősz előreköpdös.
Lomboknak készül ezerszínű köntös.
De még zölden üdell a tó,
bárányfelhők legelnek rajta, kiknek
szigoru pásztorai a nap-ikrek:
egyik a magasban, másik a mélyben látható.
Fekszem a földön, engedelmes foglya,
s mint magvető, aki marokba fogja
a szórni való élést - én, ím,
próbálom megmarkolni szétszólt igéim,
hogy ne legyek egyedül, mint a sárga
napraforgó szomorusága,
s mint ki termett szomoruságra -
talán a sors kivéd
(rakoncátlan hivét);
fekszem hason, hátam vetem az égnek -
csak így ér valamit a földi lét,
szélszórtában napra forgó igéknek.

FÉNYEK AZ ÉJSZAKÁBAN
Sűrűsödik a sötétség,
sűrűsbödnek a fények,
odafönn, idelenn.
Elülnek szememen.
(Jámbor csibék alkonyatkor
a kotlós ég alatt.)
Elülnek, elpihennek, -
hogy ébren tartsanak.
Vagyok fények szállása, nyugtalan.
Valami ősi borzalom
száll meg éjjelente:
minden éj: teljes napfogyatkozás.
Csak a csillagok,
a pihenők, a nyugtalanítók
szentjánosbogárlanak,
odafönn, idelenn.
Elülnek szememen.
Sötétben jobban lát a képzelet.
Sötétben könnyebben képzelek
világosságot - mert muszáj.
A nappal: a képzelet kábítószere.
Nappal alszik a teremtő elme,
csak a dolgozó elme éber.
A nagy Idő játszik velem,
hol nyitott, hol hunyt szemével.
Kacsingat, mint egy utcasarki.
Kacsingat, mint a múlt s jelen.
Ez is, az is hív: jöszte, jöszte.
A nagy Idő játszik velem -
nappalaimat lekötözte,
nem szűnik a harc köztem s közte -
mintha volnék csak rosszabbik felem,
hogy kell magam képen törülnöm,
se múltba, se jövőbe züllnöm,
csak ádáz áhítattal ülnöm
lakkcipőd előtt, utcasarki jelen,
első intésedre készülnöm.
- Menjek veled?
			- Jöszte velem.
Hová? előre? hátra? körbe?
Elvegyelek? hisz úgyis elhagysz.
Hogy a Jövő mit örökölne?
Tőlem? Ugyan mit. Oly hamar
lejár az örökösödési jog.
Csupán az számít, amit most adok.
Nem is hagyakozom hát.
		- Piszkos strici!
- No, “haragszomrád”?
Hát haragudj. De hagyj békén.
Hagyj magamra a fényeimmel.
Kacsingass csak előre-hátra.
Gyávázz le mindenkit, megéri:
csak így lehetsz a bátrak bátra.
De ne bántsd a fényeimet!
Ez itt álmos, amaz imett,
amaz meg se-ilyen-se-olyan.
(Szabálytalan.
A szabályok csak azért vannak,
hogy legyen mit áthágnunk.
Mert hágni kell.
Vagy föl, vagy csak egyre tovább.
Kihagy a szív, remeg a láb,
de nyugalom sehol.
Még akkor is, ha felköltözött -
fölfele van a pokol.)
Ó, fényeim az ében éjben.
Áldottak-átkozottak.
Pihenök, ébren
tartók. Hajnalban elcsitulunk.
Nappal kihagy a képzelet.
Nappal a képzelet kihagy.
Nappal hiába képzeled,
ki voltál, ki leszel, ki vagy.
Piszkos strici vagy bátrak bátra.
Undorodol előre-hátra.
Konokul int, int a jelen.
- Jöszte velem. Jöszte velem. -
Míg hív a sok-sok éji fény:
- Te vagy enyém. Te vagy enyém.

CIRCUMDEDERUNT
Körülvettenek engem az élet ördögei, árnyai,
hús-vér árnyak, közöttük csak pokolra szállani
lehet. Megszokható. Hisz évezrede megunt
következetességgel ott az igazi circumdederunt.
Vettenek körül engem rózsák, liliomok,
talajuk televény lélek, talajuk lelki homok,
terméketlen poézis és meddőség, buja.
És itt csukódik be a költészet kapuja.
Körülvettenek engem - körül hogy vettenek!
Hogy iszonyú pofájuk csupa egy rettenet,
hogy csupa borzalom, megkísértés, tömény
kárhozat - Isten, Isten! erre ítéltettem én?
Körülvettenek engem a világ dolgai,
és nincs erő közülük kiszabadítani.
Talán nem is akarnám. Tán így rendjénvaló.
Halál elől ne meneküljön, azki meghaló.

TÖRPE ECLOGA
             In memoriam R. M.
Október közelít már, majd beköszönt a november
és a december meg január s a tavasz meg a nyár, majd
újra az ősz -
		nem a régi, sosem-volt, ócska legendák
ősze, melyet vénasszonyok égi nyarának alíttak
régi, sosem-volt vének -
				az ősz kopog ólmos esővel,
ólom fúródik koponyába, kialszik az élet;
oly fiatal; konokul-makacson hívő, - a szögesdrót
szellemet el nem zárhat -
				az őrszem sem lehet ott, hogy
folyton fogja a csonk ceruzát tartó kezet; ólmos
éjeken át araszolgatván a sötétben az alvó
társak közt, vigaszul, hogy holnap, a nappali titkos,
orv percekben - mert csak orozva örülhet a lélek -
lássátok s halljátok is, ó, feleim: sose hátrál,
nem hátrálhat az elme -
				a test, az rab csak, a költő
itt és mindenhol szabad, ő az erő, a szilárd, mert
őrá, mint Antaioszra az áldott, ős anyaföld - a
Láger földje is úgy hat; -
					az október fenyegethet,
és a november, lám, fenyegethet a tél, fenyegethet
mindenik évszak, a nappal, az éj meg az őrtorony és a
drótkerités, meg a vérebek, és amaz őr, az ebeknél
százszor ebebb; fenyegethet az ég is akár odaföntről
villámmal s a pokol krematóriumokkal -
						a költő
csak makacsúl araszolgat az éjben a drága papíron,
csak makacsúl, meggémberedett ujjakkal az éjben,
csak makacsúl, elalélni igyekvő lelke azért se
szunnyadhat -
			nincsen nyugovás -
					még hány nap az élet?
öt-négy-három -
				a visszaszámlálás valahol már
elkezdődött -
			mit számít! -
					csak a szó (ez a tett most),
most csak a szó, költő szava számít, dér-hideg éjben
s zúzmara nappalokon -
				ha a test csupa csont, csupa bőr és
fájdalom is, s koppannak az ólmos-eső-szemek, és az
ólom készen a csőben a végkegyelemre: röpülni:
nem, nem messze - az első tar koponyáig, a Häftling
tarkójáig csak, csak -
				e Häftling számba se jön már:
embernek nem számít, s állatnak se (hisz annak
jóval jobban megy) -
				nem is ember már, se nem állat
még: költő, akitől idegen nem, nem lehet az sem,
ami állati az emberben, sem pedig az, mi
emberi az állatban -
				költő, kortanu-szóval
messzekiáltja a kort, miben él, s amiben hamarost meg-
hal -
		költő, ki nem ismer más fenyitést, csak a szó, a
szép szó és betü aljas elorzását (a galádság,
rablás, kínzás rémítő, cudar eszköze) -,
							ó, nem!
míg az az ólom a tárban vár még, addig utolsó
megfeszitéssel, akárhogyan is, de a szó, a betű, a
vers születik -
			kín, mint minden születés -
								de a múlás
meg se legyintheti, föld nem rengeti meg, s a tömegsír
el nem enyészti; -
				konok költő, makacsúl araszolj csak
éji sötétben az őszi hidegben -
					a föld kegyesebb, mint
őreid: ő majd visszaad írást, szépszavu versed
napra kerül -
			motyogok, vigaszul, minthogyha csak élnél
testi valódban -,
			csak motyogok balogul -
							de te hallasz
még a nehéz rög alatt is -
					az éjben csak motyogok, de
ájult, sápadt kis szavaim torzak, szinevesztett
hexameterjeim inkább korhadt deszkakoporsót,
semmint bölcsőt - -
				ó -
					“Mégsem tudok írni ma rólad!”

KIADATLAN VERSEK
1956-1976

ARANYAT, TÖMJÉNT, MIRHÁT
Olyan az én kedvesem
a leányok között, mint
a liliom a tövisek között
                (Énekek Éneke)
	Aranyat - tömjént - mirhát - az első hó lehulltán
(miként három királyok, csodálón térdre hullván),
ím, ezt hozok elődbe. - - Sok régi sebre írt ád
karácsony éjszakáján. - - Aranyat - tömjént - mirhát
fűszerszámot - kenőcsöt -: hazám ezernyi kincsét
hozom - : vigasztalásul csüggedt fejedre hintsék. -
Csillag - : szemed vezérelt sajgó sötéten által.
Gunnyaszt lelkemben lomhán sok kalitkába zárt dal,
és egyedül Te vagy csak, kihez röpülni vágyik,
s kihez szabad röpülni - - messze Föltámadásig. - -
Csillag - : szemed vezérelt - - s vezéreljen továbbra.
Legelső állomásunk: karácsony éjszakája.
Legelső állomásunk - - legvégső menedékünk. - -
- - S szemed csillaga hogyha bánat-felhő mögé tűnt,
és könyörögve-sejlőn a vigaszt híva-hívja:
ragyogtassa elő az arany - tömjén - s a mirha.
	A kor leple lehullott. Megláttam ronda testét.
És lelkemből kitépte, amiért érdemes még
(vagy érdemes volt) élni. - - És Rád találtam akkor.
S a célunk mintha látnám attól a pillanattól.
Te vagy, hogy legyek én is. S nekem azért kell lennem,
hogy ki-nem-nyílt virágként nehogy meghalj Te bennem;
Te vagy, hogy legyek én is, s ne dobjam el a ronda-
rút életet magamtól - - (“hát halhatunk halomra?”),
mert nem megy egyre immár, hogy mit se hívő hittel
mit és hogyan cselekszem - : a Te lelkedre is kell
vigyáznom lelkem mélyén - -, mint szép japáni vázát
derűs múzeumokban gondos kezek vigyázzák,
hogy por, piszok ne érje, és szemverés ne rontsa - - :
hát így ügyel Terád is lelkemnek csonka roncsa,
mert nem Tied az élted - és nem enyém az éltem;
felelnem kell Teérted - és felelned kell értem,
adósod vagyok mindig - adósom vagy örökre,
s a pár napunk, mi van még, e rovással pörög le - -
ó higgyünk benne, Kedves, - élni másképp ki bírna - -?
Legyen zálog reá ez arany - tömjén - s e mirha. - -
	Szerelem ... - - napsütéssel, milljó nyíló virággal,
rügy pattan csóközönből, az ég alatt madárdal,
orgonabúgásként száll gólyák jövő csapatja,
és élet-illat lebben minden halált tagadva,
a holt nedv szárba szökken, ha tüzek csókja támad - -
- - a mi szerelmünk: ősz, tél. - - A legtöbb csókja: bánat. - -
----------------------------------------------------------------------------
----------------------------------------------------------------------------
	Így, hulladozó szavakon de nehéz kibeszélni magunkat.
Ősrégi, kopott, üres és keserű zörejük, jaj, eluntat.
Szóljon dalolón-derűsen-szomorún csak a csók, ez a csöndes-
némán csacsogó csevegés - - s odakünn-idebenn sűrű csönd lesz,
elillan a föld, elalél az erő, - hevesen csak a vágy szól - -,
- - ujjad pici mozdulatával a homlokomon belejátszól
a gondolatokba; - - s e zűrzavaros fej a jó pihenésre
válladra simul; - - csak a szem marad éber, örömtele nézve
mindig-remegő vonalát a kinyílt, kereső kicsi szájnak - -
- - s az új örömök szívem átölelik - -
				- - s jaj, a régi keservei fájnak - - ...
-----------------------------------------------------------------------------
-----------------------------------------------------------------------------
	Csönd, Kicsi, csönd. - Csak a tél, csak a szél, csak a hó susogása
súgja az ablakon át, hogy az emberek élete, lelke de árva.
Csönd, Kicsi, csönd. - Ügyeljünk, hogy a boldog, a hímes, az illatos
									álom
össze ne törjön. - Az éjjeli égre kiült ragyogás a karácsony.
- Fogjad a bánatos-árva kezem, simogasd pici-halk-puha nesszel - - :
úgy akarom, hogy az álmok ölén-aluván soha már ne eressz el - - ...
------------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------------
Aranyat - tömjént - mirhát -			karácsony ránk borultán
(miként három királyok				szeretőn leborulván),
ím, ezt hozok elődbe - - :				íme: hozom a lelkem
egy kicsikét vidáman - -				egy kicsikét leverten.
Szerelmemet szívedbe				örök betűkkel irja
karácsony éjjelén ez				arany - tömjén - s e mirha. - -

SIRATÓÉNEK 1456-BÓL
Sírton-zokogjatok
ujjam alatt, húrok!
Vitézek virágát,
gyöngéknek gyámolát,
magyari erdőknek
kőkemény tölgyfáját,
ozmánok ostorát,
hunyadi havasok
sudár fenyőfáját
villám kettévágta,
földre is sújtotta,
szilaj koronáját
porba is tiporta,
ott ő büszke éltét
mindjárt kioltotta -
sírton-zokogjatok
ujjam alatt, húrok!
Buda büszke vára, többé nem látod már,
ki dicsőségének szemtanúja voltál!
Bakonynak erdeje, hullasd el a lombod!
Tokajnak szőleje, tőkéd vért véreddzék!
Duna danás habja, folyásod megálljon!
Vég Temesnek vára, bástyád gyászt öltözzön!
Kárpátok bércei, könnyetek omoljon!
Hunyadvár, tornyodat súlyos bánat húzza!
Füvek, hajoljatok barna földi rögre;
virágok, arcotok harmatkönny öntözze;
törzseteket, ti fák, a kín hasogassa!
Madarak, szárnyatok ólom kösse földhöz;
ti medvék, farkasok, jajgó üvöltéstek
kemény kősziklákat is megremegtessen!
Őzek, vinnyogjátok bele a szellőbe
könnyező lelketek óriás fájdalmát!
Vihart hozó felhők, hullton-hullajtsátok
súlyos könnyeteket: tengerekké nőjön!
Országok népei, szívetek hasítsa,
szablyaként vagdossa halálának híre!
( - - Hideg vasát hideg keze szorongatja,
páncélja megdermedt tagjait csókolja,
hős lelke tükrének parazsa kiégett;
pogányok inait remegtető hangja
nem ad már parancsot bátor seregeknek!
Égten-égő szemmel vitézei sírják
szomorú halálát, gyászos pusztulását - -
Föld mélye, készítsél puha ágyat néki!
Hegy gyomra, testének adjál érckoporsót!
Borítsd rá sötétlő szemfedődet, éjjel!
Ringassátok, erdők, szélben hajladozók!
Forrás, te csobogjál igaz mesét róla:
népe dicsőségét, török rettegését: -
kőszikla, fejfának sírja elé álljál;
virágok, koszorút teremjetek rája!
(- - Özvegye siratja, fiai zokogják -
fájdalmabb fájdalma senki másnak nincsen;
dali paripája megremegve várja;
- haj, de sarkantyúját véknya már nem érzi,
haj, de csatazajtól nem ijedő füllel
nem hallja meg többé hangját asszonyának,
sem a zokogását ifjú fiainak - -)
Barna rögök, testét ha befogadjátok,
hősi-nagy erejét el ne bocsássátok:
acél-búzaszembe szívó gyökér szívja,
utódai egyék éltető kenyerét,
s rája gondoljanak, példájukul álljon; -
tápláljatok zsenge füveket belőle:
kiknek ágya lészen pihe-puha pázsit:
róla álmodjanak csodás aranyálmot; -
tápláljatok sudár fenyőfát belőle:
örök dicsőségét égbe nyúlva mondja; -
- rög-ágyából forrás szökkenjen a földre:
óceánhabokig elszállítsa hírét:
hadd kiáltsák bele viharzó viharba; - -
így éljen ő tovább, évezredeken át
emberek vérében, pázsit nedveiben,
fenyők gyantájában, sudár ágaiban,
forráscsobogásban, óceánhabokban,
viharzó viharban - mindörökké éljen!
Dallal daloljátok
ujjam alatt, húrok:
vezérek virága,
gyöngéknek gyámola,
magyari erdőknek
kőkemény tölgyfája,
ozmánok ostora,
hunyadi havasok
sudár fenyőfája
idők zúgásában,
csaták viharában
büszkén tör az égnek; - -
örök dicsőségét
dallal daloljátok!
Kolozsvárott, 1956. szept. 21-én

SPARTACUS EGYIPTOMBAN
Széljegyzet Howard Fasthoz
1
Mezítlen talpad szikrazuhatag
szurkálja-sebzi ... Ez a sivatag ...
Ágyékkötőd is fáklya már ... kevés,
kevés még mindig ennyi szenvedés?
- Hát lángnyelv lesz a lánc is lábadon
(ne is próbáld lerúgni lázadón),
s a nyelved is fájó marék parázs.
Szemed: vakító tűzkígyó-marás.
Gondolat-gőzzel telt kazán-agyad
robbanni kész ... - Nem, nem, még nem szabad!
Csak rakd a máglyát - lángot lángra fel,
még akkor is, ha téged éget el,
csak rakd a máglyát: szokd meg a tüzet
- s reméld, hogy gyúlnak még egyéb tüzek.
2
Már itt az este. Moslék-ételed
(az egy, ami nem éget: langy-meleg)
szürcsöld föl ... lassan ... minden csöppje: vér ...
szükség van rá ... Millió kis fehér
idegszálad feszítsd meg: úgy ügyelj,
hogy még a szaga, az se vesszen el!
3
Aludj, rabszolga ... - Túl a tengeren,
ahol citrom, narancs - s rabság terem;
a Vezúv gyomra mélyen megkorog;
kavarognak a lávafolyamok,
melyek hamvából - örök oltalom -
szobrod fog állni a hegyoldalon.

GOLYÓSZÓRÁSBAN
Nincs pajzsom, páncélom, vasingem,
körüldongnak a golyók engem,
körül a szavak, a szózatok,
a májig-veséig hatók -
és védtelen a test s a jellem
a zubogó frázisok ellen;
mint combjából a vért Balassa,
kell hogy a lélek elfolyassa,
ami kis élet, e mihaszna
belé szorult -
			póráz a lelken
(mely istenségtől beleverten?),
szoros a szíj, rövid a póráz -
golyók, golyók, sűrű a szórás;
úgy látszik, ily kötést kötöttem,
két part között, én, kikötötten.

HÓEMBER
Hóember nélkül nincs tavasz.
Ihaj, hóvirág,
tyuhaj, ibolya,
s májusban rázendítenek az orgonák,
és meghódol a Vénusz.
De hát
hóember nélkül nincs tavasz.
Valaminek csak el kell olvadnia?!

RÖVID VERS AZOKNAK, AKIK
HÁTRAFELÉ NÉZNEK
Sorban, szépen. Virslit adnak.
Gyűlünk, gyűlünk egyre többen.
Hogy előttem sok az ember?
Fő, hogy sok van már mögöttem.

ÉN AZT HISZEM
Én azt hiszem,
hogy akik
		szüzen halnak meg,
pokolra jutnak.

SZŐNÉK RUHÁT
Szőnék ruhát a világ álmaiból,
de nem mindig akar egyet az ész
		s a gyomor.
Finom szövetet éhesen?
Vagy olcsó dokkot jóllakottan?
Tízezer éve kérdezem,
csoda, hogy még meg nem háborodtam.
Szőnék ruhát a világ álmaiból,
de nem mindig akar egyet az ész s a gyomor.
Zsákutca, zsákutca. Bizakodásom
legörbül, legörbed nevetésem.
Zsákutca, zsákutca - hol a kiút?
Hát átmászom a kerítésen.
Szőjünk ruhát a világ álmaiból.
Ha jóllakott az ész, mit számít a gyomor?

FÖLDIEK
Babaketrec, poklocska,
poklocskám,
égő csipke-
bokrocskám,
hol én kárhozom
beléd,
hol te szállsz alá
az ég
sugarából,
csipkebokron
lánggal égő
kicsi poklom.

HARMINCÉVES KORÁRA ŐSZ AZ EMBER
Harmincéves korára ősz az ember,
fejbúbig rokkant harmincévesen.
Nem mer a világosságra kilépni,
nem mer meghunyni a sötétbe sem.
Furcsa hernyó az ember: hogy virágja
önnön benső részeiből kirágja -
kivedli, s élettelen-szárazon
utolsókat vonaglik már a szón.
Így mi. Én is így, Te is, szívem, így.
Hinnél, szegénykém, de hát mire higgy.
Majd ajtónkon - homlokunkon - megírjuk,
mint Dosztojevszkij hőse, hogy: egérlyuk.
1974. III. 22.

ÁPRILIS
a hó a hó a hó haj
a fű a fű az óhaj
a szél a szél jaj ó jaj
a tűz a tűz a fönti
alant vízzel elönti
a kis madárka csápít
a csápos nyújtja csápit
ah április te csáb itt
nem értvén a betűkhöz
tükröd csorbítva tükröz
mert minden út nem Rómába
vezet csupán egy idiómába
	vezet
ah április még ezt is élvezed
(lassú tüzű írógépen
írtam ezt áprilisképpen
s bárányfelhő-forma képem
kitágultatván az égen
teljes földi-égi épen
ahogyan adódik éppen
földi-zölden égi-kéken)
ó április szegény botor
te hónapoknak koldusa
ki mindig csak csetel-botol

CSONTOK
Prof. Dr. Fazakas Jánosnak
I
Csontok, csontok.
Hogy csikorogtok,
építtek-bonttok, javíttok-ronttok.
Bőrömön kiárad a láz.
A rádión egy koponya,
vicsorít foghíjas vigyora -
- hát talán ez a vég, veszett
csont-végezett oly élvezet?
S e csont vigyor az, mely mindent megmagyaráz?
Amely leszek:
összekoccan bennem a váz.
Mész, foszfor, élet-termelő,
szorgalmas vörös csontvelő.
Csontok, csontjaim, csikorogtok,
amíg élek, amíg éltek.
S ha a halál késes angyalai
húsomból kiheréltek:
ti őriztek engem tovább,
évszázadoktól meggyötörten.
Tanúm leszel, ásványi váz.
Hogy nem hajlottam. Hogy csak törtem.
II
Időm egyre kevesebb
- s ez nem keresztény misztika - -
E világon mit keresek?
No, keveset.
De most nem illik a panaszkodás,
költői kotkodács,
minden napra egy vers - pardon: tojás,
utókornak fehérje, vitamin.
Vagy még az se: csak annyi, hogy legyen
elcsámcsognia valamin.
III
Nem keresztény e misztika,
inkább amolyan istenátka:
féreg bújjék bőre alá,
aki az időt kitalálta!
őrölje hagymáz, kolera,
rohassza csuma, pestis! -
Káromkodom, lám, s hogy ver a
szívem - túlélem ezt is;
nem sokkal, persze. Az Időtől,
e nyamvadt cinikustól
túl sokat nem remélhetek.
Így hát a költő kussol,
hiszen elképzelni se tudja
- oly eset s oly esetlen -
a halált. De valljuk be csak:
az öröklétet sem.
IV
Misztika ez, de nem keresztény - -
sárgává érnek mind a csontok.
Ízületeink addig is
ropják a táncot, a bolondot,
velük totyog öregesen
(mert bölcsen s higgadtan) a váz.
Amely végül maga marad.
S amely végül mindent megmagyaráz.
V
Misztika ez, de mily pogány!
Hogy a verejték is kiver.
Olvaslak - a halál jogán -,
fejlövéses Apollinaire,
jogán a halálnak, amely
hozzád süllyeszt - hozzád emel.
Nincs vég. Végem csak énnekem van,
mert tudom, hogy lesz. - Gyűl a vád
létem ellen, s én motyogok:
hogy: előre! - vagy csak: tovább!
1967

ÖKÖL
szorítsa magát ökölbe
a “minoritás” a “törpe”
botorkáljon körbe-körbe
szerezzen kardot ha ölne
áldozatát kapja ölbe
ragadozó béke ölyve
régen elporladt ökölbe
szunnyadunk régen megölve
így várakozunk a másik
íratlan föltámadásig

MÁRIA, ANYÁCSKA
Mária, anyácska.
Mennybeli, földön.
Szerelmed magamra
öltöm.
Künn zúzmara még,
benn búbos tavasz.
Bennem maradék
hitet fakassz.
Dajka tekinteted
magamra öltöm.
Mária, anyácska,
mennybeli, földön.
Hiteket hiteget
öledben Ő.
A mulandó.
Az eljövő.
Szemedbe nézek.
Szemembe ne nézz.
Virágom világa
penész.
Penészes liliom -
szirmok eleven
síromon. Elaltass
örökre, szerelem.

SZKIZOFRÉN EURÓPA
Ujjgyakorlatok
1
DOBORJÁN
szeretnél találkozni Liszttel -
kívül a tisztelt század tvisztel - -
fia vagy - tiszteld mint atyádat
élsz alakítsz - fiad a század
te megtartója - ő eltartód
lusta vagy -: kezeddel hat alkot
ne keresd itt az istenit -
méltatlanért is istenít
a kor ha egyszer rászokott
(te is kokott ő is kokott) -
szeretnél találkozni még itt?
újat még nem és már a régit
se lelnéd - csak a század tvisztel
minek is találkozni Liszttel
2
MÜNCHEN
Germán combok. Szöke pihések.
Fölöttük nem is vénuszdomb, de hegy.
Kapaszkodj föl reája, vándor -:
árja, nem árja, egyre megy.
Az ékszerész kirakatában
öröklét: “Vegyen aranyat!” -
Világos sör meg barna. Ennyi,
mit germán csöcsű anya ad.
Germán szem. Réveteg vigyor.
Reád néz. - Ei, Sie sind ein Fremder! -
Legyint, s elsöprő mozdulattal
téged félre és új sört rendel.
Schwabing. Még kilenc óra sincs.
A Frauenkirche hagyma-tornyát
nézed. - Ei, die Fremden seid ihr! -
Szunnyadnak pokoli tivornyák.
Az U-Bahn-állomás felől
néha valaki elsiet.
Itt künn olyan fegyelmezettek.
S történelemelőttiek.
3
KICSI SELLŐ
Fölcsüccsent gömbölyű kőre
- kecses, patinás kicsi bronz.
Mereng a kikötőre -
álmot, gyerekiet idevonz.
Bennebb fák, buja bokrok -
513-as sír, Assistens Kirkegárd.
Hol öröklétbe botlott,
ki több, mint apja volt.
Nekünk is. És kislánya vigyáz,
őrködik apja megannyi fián.
Nem illik ide gyász.
Nyugodj, Hans Christian.
4
TORZKÉP
Ajka henna,
haja búza,
búzavirág a szeme;
ha nem lenne
enyhe bűze,
talán tárgyat képzene
imádatra -
immár gyatra
rája, és igaz az is,
nem a lőre
szól belőle,
annál rosszabb: a hasis.
5
SZÜLETÉSNAPRA
Az utolsó németnek: M. E. 
úrvezető- és matematikusnak
Itt látható és hallható
Salzkammergut. Hallstatt. A tó.
A Grüner Baum-szálló. Kivont
fenyegetésként fönn a “csont-
ház” - lábszárak és karok
és a koponyákon marok
életül (és nyilván papi
áldással): pingált-kék babérlapi.
Hadd kapják meg a holtak is!
Legyen nekik könnyű a giccs.
6
HAMBURG, SANKT PAULI
No, hát itt még a vesztett
béke miatt morog
(vagy csak a pénzért reszket?)
a kirakat; keresztet
(oly hasonló korok
fa- és vas- és horog-
keresztjeit) kínálja -
ha kinek kidobott
márkáját szíve tája
nem fájja; - utcával odébb
nyüzsög az ifjúnép,
ahol örök
pasztőrözött
köménylevest
piaci múzsák csecse ont.
Áhítatod levesd,
fordulj meg egyenest,
hagyd e vénuszdombnyi Helikont.
(Hányinger: múzsa rúzsa.
Alatta vágóhídi marha húsa.)
7
MAUTHAUSEN
IHR, DIE EINTRETENDEN, LEGT JEDE HOFFNUNG NIEDER
Nicht weit van Linz, 170 km von Wien entfernt,
ragt inmitten einer märchenhaft schönen Landschaft
ein festungsartiker Bau empor.
	(Útikalauz)
A táj mesés, valóban.
Ha épp nem ácsorog
napon-fagyon s a hóban
az ember, elkopott
facipőben, födetlen
fővel, s ha nem korog
gyomra, s a csont-bőr testen
nem pusztán szita zsávoly,
vagy a mélységbe-esten
tüstént föl nem világol
ama fény, az örök,
mig lépcsők magasából
- Prachtvoll, nicht war? - röhög
az SS; szép, valóban
a vidék, szerfölött,
ha idelenn, a tóban
éppen nem fuldokol
- csirke az úsztatóban -
pár “Untermensch” fogoly;
a többi - háton ötven
kiló gránit - lohol
lépcsőn föl, s rájadöbben,
hogy itt csak lefelé
van út - és egyre többen
járják; - választhat-é
üdvöt, másat, csapatjuk,
az élőholtaké?
A látványt kóstolgatjuk -
csodás a táj, mesés.
Nap nem perzsel; aranyjuk
fák szórják; hóesés,
fagy, zápor nem diderget.
Csak az emlékezés.
Lidérces képe kerget.
Téren-időn üzen.
“A holtak énekelnek.”
Hallik még, Mauthausen.
8
A BIRTOK
betyárok Bismarck birtokán
képzelt tűzön képzelt tokány
képzelt bográcsban talmi a
romantika mert halnia
kell a szálerdő elnyúlik
- kérkednek - majdnem Berlinig
kicentizett tenyész-világ
világjáró haramiák
kényelmére a közeli
forrásból nehéz moseli
odább benzin olajok a
kávé sör szóda tej Coca
csurgói s nem messze a vas-
kancellár sírjától lovas-
iskola (innen hozza Hans
a trágyát) utas átrohansz
haramja Bismarck birtokán
aszfalt-gyöpön kőszéntokány-
kátránypüré-orlonsaláta-
ebéd után s ha ki se látta
DDT-t köpsz s a fübe le-
heversz s akárcsak Hűbele
szaktárs e szkizofrén világot
imbolygó délibábnak látod
melyet - hogy meghülyülsz bele -
valamely vak, fejedre rántott
Hamburg-Aumühle, 1972. szept. 24.

MONDÓKA
Verset írni be nehéz,
C. ha az elme csenevész,
ha belepi a penész,
ha a tinta vértelen,
ha kihagy az értelem,
hogyha a vér se piros,
nem fehér a papiros,
züfecelni ha tilos,
istenkedni ha szabad,
elgurulnak a szavak,
midőn a száj szólana,
a nyelv minden szólama
kitörekszik, kitolul,
hogy a lélek kiborul;
ha követni hivatott
az ember a divatot,
s hogyha már nem fiatal
s leköti a hivatal;
életéből már kinőtt,
s nem imád egy pici nőt,
s nem imádja semminő
őzbokájú pici nő,
hogyha a toll, a botor,
kínrímek között kotor,
s rója képeknek kusza
vonalát a ceruza;
ha nyugton elmondhatod,
hogy még egy ép mondatot
sem tudsz írni; ha a vad
kavargásban a szavak
elvesztik értelmüket
s gügye minden és süket;
hogyha már az ég se kék,
ha meghalni mégse kék,
ha tapasztalatcserél
az, aki prücsköt herél,
és aki jeget aszal,
ellát mindenkit kazal
bölcs tanáccsal; ha a rút
záport, égiháborút
lubickolják a libák,
hogyha vannak még hibák,
ha már nincsenek hibák,
ha már a zab se hegyes,
F. ha az Utunk se vegyes -
verset írni se nehéz - da C. al F.

TŐZSGYÖKERES CSUJOGATÓK
Kolozsváros olyan város
sárig sarkantyú van rajta
abban lakik egy mészáros
kinek neve Cassius Kay van Roudoudou
		*
“Már a székely alig győzi,
Már veszélyben a nagy zászló,
De fölharsog a kiáltás:
“Uram Isten” - és Sepsiszentgyörgy.
		*
Mert csak annak megy jól dolga,
ki népszolgál mint népszolga,
szolgálatját teeléd
leteszi mint népcseléd,
ellen én se állhatok
- nem vagyunk mü állatok
és ez helyes állapot -,
én sem állok itten ellen
- nincsen abba báj, se kellem -,
ettül várok csak hatást:
végzek népmosogatást.
		*
-aiság és -eiség,
te is, pokol, te is, ég,
s kiket ide képzelek:
tik is, tik is, szép sereg
izék, csillagrendszerek,
égjétek, mi engem éget:
-aiságot, -eiséget.
		*
És mivel a tőzsgyökön
tartom én a köldököm,
és mivel nagyon sokér
kapható a tőzsgyökér,
emiatt a tőzsgyökön
tartom én a köldököm,
bár akadnak - tudni rég -
szögletes, félholt spinék,
őköt rosszul nevelék,
nékik soha nem elég,
bár magasra emelék -
vajh ki tudja, nem e lég
tészi eztet - átok, átok.
Hol vagynak a jó barátok?
Olvassák a Jóbarátot.
		*
KENT volt, Táncsics Mihály,
a mi kora lelkünk,
Dániel ugarján,
farsangoknak földjén
szenvedő szerelmünk.

KOZMOPOLITA CSUJOGATÓK
Bár sok torony ott se látszott,
nem köll lebecsülni Grácot,
van ott jó ser, ugye, srácok,
ám szerepet ott se játszok,
nem én, se Bécsütt, se Grácott.
		*
Nem vagyunk mi poroszlók,
amér látánk porosz lót,
ki-ki egy inteGrál-lovag,
nem vagyunk mi poroszlovak.
		*
Furcsa város az az Oslo,
nincsen ottan kalács, foszló,
van sok jó autó, nincs rossz ló,
vagyon fjord is, ködbe oszló,
jaj, de nincsen kalács, foszló,
nincsen liszt, kovászos massza,
assincs, aki megdagassza,
eszi vendég, ámbár ümget,
ostyával a sós heringet.
		*
Nincs nálunk vámolni holmi,
cuccunk csupádon stockholmi,
hol a finánc téved, hol mi,
így hát nem kell begazolni,
csak létünket igazolni.
		*
Hogyha nem vagy eretnek
és elindulsz Keletnek,
vannak, akik szeretnek;
ha elindulsz Nyugatnak,
vannak, akik ugatnak,
jelzőket is aggatnak;
jobb, ha kikötsz Északon
akármelyik évszakon,
avagy kemény télen
jobb, ha kikötsz Délen; -
tanács akad még, de rég fáj,
hogy miért nincsen több égtáj.
		*
Oh, ulmi templomtorony,
mennyei szent bútorom,
világ legmagasabb tornya,
el nem ér földi tivornya,
	ah, tivornya el nem ér,
	tornyosodj a lelkemér’.
		*
Nyomasztó a dóm, a kölni,
ezt tudnám csak örökölni,
örökölni csak ezt tudnám,
s ha már nincsen kecsded dudám,
állok megfürödve, bután,
délelőtt is meg délután;
szülni sem tudok, sem ölni.
	Nyomasztó a dóm, a kölni.

FOGLALKOZÁSOK
A gőzgazdász mozdonyt vezet,
s bár neki tán nem élvezet,
mégis kivágja a rezet,
s ahol csak van sín-erezet,
ő elszállít, ő elvezet.
A statiszta, ha stapiszkos,
kencét, ördög-tudja-mit mos
le képérül; van, ki henceg,
van, ki költő gyanánt herceg,
amíg néki is a percek
tovatűnnek, tovaszállnak;
vannak, kik esőt kaszálnak;
az álomtitkár megrázkód-
tatva, izgőn magyarázkód;
festőcskéből lesz festócska,
hogyha őzüll, s vászna mocska
senkinek se kelletik már,
és pénzéből döglött tiknál
jobbra immár nem telik,
s közben éltük éldelik
ifjú zsenik (vagy: titánok,
kiket nem zavarnak tánok -
okozat ez, avagy tán ok?);
molett intermezzoszoprán
hektó levegőt beszopván
kiengedi giccs-keretben
némely Kálmán-operettben,
hogy remeg a festett égbolt. -
De, azt hiszem, már elég volt.

A.B.F.R.A.
“Vadvirágos, tarka rét,
rajta sok kis margarét”,
nem valék ily marha rég,
ily bolond rég nem valék;
marad hamvam egy marék,
majd, ha egyszer meghalék;
nincsen nékem nyersselyem
üngöm, malac-perselyem,
nem perselygek malacon,
nincsen abba nagy haszon
se télen, se tavaszon;
gondolkodom csak azon,
hogy hajam behavazom,
ha egy hölgy, egy amazon
be nem dobja a csalit,
mellyel megfiatalít.

NINCS MÁR NÉKÖM ...
Nincs már néköm semmi bajom,
nem hagyom megnőni hajom,
és ha engedtetik - vajon? -,
kakastéjen, varjúvajon
tengek-lengek, lógok-lígek
és költői tűzben ígek,
lengek-tengek, lígek-lógok,
Utunk mögött ógok-mógok,
lógok-lígek, tengek-lengek
(de, mondom, csak ha megenged-
tetik); - tengek, lógok-lígek
és költői tűzben ígek,
míg az ördög szól: - Már hozom
is a katlant - s elkárhozom.

A VERSÍRÁS IS ...
(Jambusban)
A versírás is elmebaj.
Ah, rendes ember elve, hajh,
bocsánatosképp lesz ilyen -
közelien és messzien
beszámíthatók csak alig
ezek a rímelő palik;
bizony, az ember gondja-sorsát
alig tanácsos bízni borzsák,
nőcsábász s ég-tudja-milyen
pofákra közel-messzien.
Idegek kötéltáncosi,
előállt a mentőkocsi,
mert rendes ember elve, hajh:
a versírás is elmebaj.

VERSET ÍRNI ...
(Ugyanaz tracheusban)
Verset írni elmebaj -
rendes ember elve, hajh,
hogy lehetne másegyéb - - :
hogyha főzték, hát egyék
költő urak sok süket
(szánj meg, Isten!) ... versüket,
hisz nem is olvassa más
(nem csalás, nem ámítás),
nem bizony, csupán maguk
meg vajegy családtaguk -
bár ugyan nem érti az se
(ezt, igaz, sosem tudhassa
senki) - - no, s még ki vagyon?
koptatván szemét nagyon
(ennek már ez a sora)
a nyomda korrektora -
igaz, ő is csak muszájból
és fél- avagy teliszájból
káromkodva ... Elmebaj!
Rendes ember elve, hajh!

FEHÉR BORRAL
Nem ülök én magas lovon,
apró betűimet rovom
középmagas karosszékben
(se nem csúnyában, se szépben),
s bár lakásom tömeg-fokon
lepik férgek polos-jogon,
vagyon arra mégis jogom,
hogy akármely honi bálon
túltehetek Hannibálon,
aki, tudjuk, egy esetben
áttáncolt az Alpesekben
(vagy pedig az Alpokon?) -
Hannibálon, kannibálon,
hulla-toron táncot járón;
nincs nékem nyakamba járom,
csak a magam táncát járom,
s a rímeket lopogatom,
hogy a szemem kopog; atom-
fizikával apolgatom
fáradt fejem; sorsom rovom,
ám nem ülök magos lovon;
mégyek bálba, mivelhogy ott
nem vagyok én gügyefogyott,
és ha vigalmam lefogyott,
akkor otthon tartózkodom,
írok, írok s fehér borral
- mely tudvalevőn vért forral -,
fehér borral kumiszkodom.

MAGAMNAK
... vétked a végleges eskü
véges erényeidért
                       (Hárs György)
Kevés emléken, sok szomorúságon
kívül mit tudtál adni?
A kis jót is, mi néha volt,
kész voltál eltagadni.
Minden ütésed ér valakit:
a rezgő levegő
hordja öklöd cikkanásait,
a világ fájdalma nő -
vétetlen is vétsz, úgy vigyázz!
rád törnek a véletlenek!
Tán még az a legboldogabb,
ki csak önmagát marja meg.
Ne üss, ne nehezítsd a földet!
simogatni tanulj meg!
örülj, kinek örülni tudsz,
hisz neked is örülnek.
-----------------------------------
Átkozódtál és pörlekedtél,
mert magad elől menekültél,
s kerested: ki hibás a bűnért,
amelyet - hányszor! - elkövettél.
S most itt fájsz, másként nem tehetsz,
mert szeretetlen is szeretsz,
s mert késő, mindent elkövetsz,
és mert nem szabad: nem feledsz.
Fájnak füveid, erdeid,
fáznak folyóid, hegyeid,
elvadulnak viharaid,
megnémulnak madaraid.
A kő, amelyet tóba dobtál,
mennyi hullámot vadított már!
Hol a kéz, amely elsimítná?
s a szív, ki erre bátorítná?
--------------------------------------
Hogy finnül lilja: liliom,
s: liljani! - motyoghatod,
míg bámulod az érdes szavú,
tolató vonatot,
míg a csillagok odafent
kuncognak méla gúnnyal,
s míg részleges rendet teremt
a rendezőpályaudvar:
szavaidban legalább:
hogy fejedre ne hulljanak vissza,
s hű lehess, mint a nyugtalanság
s mint a nyugalom: tiszta.
Magaddal szemben nem lehet már,
ami hazudni készt.
Állsz, mint a gyermek, ha ablakot tört
s remegi a verést.

SZERELMES VERS MEGRENDELÉSRE
Gyanútlanul mentem az utcán.
Jött szembe a Társadalmi Megrendelés.
Enyhén kopasz volt; dohányzott, de nem
				szenvedélyesen.
Írjak egy szerelmes verset - mondá.
- Szerelmes vagy? - kérdeztem én.
Holott nyilvánvaló:
a társadalom egyik fele
mindig szerelmes
a társadalom másik felébe.
De ő most hazudott:
- Nem, nem magánhasználatra kell.
És én tovamentem az utcán
az Alfa Centauri felé,
keresni valakit,
akinek
a szerelmes vers magánhasználatra kell.
Míg meg nem találom, nem írok.

FÜSTKARIKÁK
1
Reggelem langyos, délelőttöm
iramodó, a délutánom
vágtázik -
nincsen álmom,
az éjszakám pisze,
és csak amiatt élek én,
mert nincs időm meghalni se.
2
Paradicsommadár koromban
- paradicsomkakas: -
karomban
(azaz: karmomban)
tarték egy paradicsomtyúkot,
s amint a tyúk lehuppant,
megölte bennem a kakast,
s föltámasztá a paradicsomkappant.
3
A jégmezőn a Sarkon
jégtábortűznél tartom
lagzimat.
De jaj, micsoda átok,
ötszáz mérföldről odagyűlnek
és szemlehunyva és üvöltve körbeülnek
az eszkimókutyákok -
ez ám a vak szimat.
Ne bántsátok a lagzimat!
4
Az ürge éljen ürgemódon,
és meg ne kívánja az ódon
szauruszok életét.
A hörcsög éljen hörcsög-éltet,
kamrája télen át eléltet;
pofazacskója: bankbetét.
5
Hajnalonta tente-tente
még aludnám, - a fülembe
valaki besétál.
Hát elmegyek a fülészhez,
a fülész pedig kikérdez:
- Mondja a mesét már:
hogyan jár az illető?
van-e a lábán cipő?
- Nincsen, nincsen - mondok.
- Hát vessen el minden gondot -
mondja ő.
Ég az arcom öröm-lázba,
el is mentem, ám
jött utánam a fülész szaporán,
s visszavitt a diliházba.
6
Tarisznyámba rókagomba,
rege-róka-rejtem,
a lakásom katakomba,
s akkor rúgnak valagomba,
mikor nem is sejtem,
rege-róka-rejtem.
7
Olyan hasznos műhelyre leltem,
ahol megfejelték a lelkem.
A lelkem hát fejes.
Talán így is helyes.
De él bennem a sejtelem:
hogy talán mégis helytelen.
Ki fejt meg, rejtelem?
8
[nincs]

MEGVERT AZ ISTEN
(Kézirattöredék)
Megvert az Isten
élettel.
Meg a szerelem:
élnem kell.
Meg a halál is:
félnem kell.
Megvert az Isten
élettel.
Meg a poézis
vallással.
Meg a muzsika
hallással.
Meg az éj éber
alvással.
Meg a szerelem
egymással.
Fekszem, virrasztok
megverten.
Balekség díját
megnyertem.
Ostobaságét,
én, marha.
Lettem ilyen kész-
akarva.
Lettem, hát lettem,
nyöghetem.
Nincs piros ászom,
tök hetem,
tüdőm akár ki-
köphetem - -
lettem és tettem -
nyöghetem.
Lettem, hogy legyek
végtére
ország-világnak
cégére;
ki tudja, ilyen
cég ér-e
bármit is - járjunk
végére.
Föld alatt dől el,
nem másutt,
föld felett, füstben -
nincs már út,
akadjon az, ki
megértse,
ne vélje, hogy csak
azértse.
Függök a légben,
és a föld közt -
választhaték vón jobb
időközt?
Mindegy. Hisz nem én
választék.
Legfönnebb, hogy nincs
választék
hajamban - ez is
valami.
Ki tud mindent meg-
vallani?
Ki tud mindent meg-
hallani?
Vagyok. És ez is
valami.
1973. augusztus

-&-