SZILÁGYI DOMOKOS

ÉLNEM ADJATOK

Vers, próza, esszé (1956-1976)

A kötet anyagát összegyűjtötte és szerkesztette 
KÁNTOR LAJOS

TARTALOM

ZÚZMARÁS TAVASZ 
(versek 1956-1966)
ZENE
“JÁRKÁLJ CSAK, HALÁLRAÍTÉLT”
TITOK
VONATON
KISÖCSÉMNEK
ÉDESANYÁM
ŐSZI BÁNATOS
SZEMEDBE NÉZEK
REGGELI VERS
FÚJJAD, MADÁR
JEGENYÉK KÖZÖTT
PINTYE KÚTJA
ESTE, TAVASSZAL
ÉJJEL
TAVASZI FÜTTYÖK
JEGENYÉK
GÉMESKÚT
ŐSZI SÉTA
ÉJJEL, RÉGI TEMETŐBEN
MÉRLEG
MOST...
ZÚZMARÁS TAVASZ
HAJNAL
GYŰLÖLLEK
CSODASZARVAS
DE RÉG NEM JÁRTAM
ANYÁM
APÁM NÉVNAPJÁRA
[A TÁVOLSÁG ACÉL-KARJA...]
[SZIGORÚ ÁLOM MEREVÜL...]
EGY POHÁR VÍZ
ORGONAILLAT
VILLANY
HÁZ ÉPÜL
TÉGLAGYÁR
MÁJUSI ZÁPOR
ALVÓ HÍD
ÉNEK A KÖVEZETRŐL
ÜNNEP ELŐTT
FÖLHÍVÁS A NAPHOZ
MÁJUSI MEZŐ
GÉP KÖRÖZ
HAJNAL
HELYÜNK A VILÁGBAN
BIZTATÓ
DÉLELŐTT
FÁJDALOM CSILLAGAI
HAJNALI ÓDA
KÖSZÖNTÉS ÜNNEP REGGELÉN
BÚCSÚ
EGYÜGYŰ DAL ESŐS IDŐBEN
SZÁZSZOR GONDOLD MEG
CSILLAG HULLOTT
BIZTATÓ
SZÜLŐFÖLD
HAZÁNK BESZÉL
ŐSZ
ÜNNEPEK
KORTÁRS MINDEN KORON ÁT
EGY KOVÁCSOLTVAS KAPURA
BÁNYAVIDÉK
SOROK EGY ÉPÍTKEZÉSRŐL
ÚT
KIVÍVOTT BÉKE
ESŐBEN
ÁRVERÉS
NE AGGÓDJ
EZ IS A TIETEK
SHAKESPEARE
ŐSZELŐ
MAJDNEM-SZERELMES-VERS
FRESKÓ
HÁROM IDILL
MÉLYSÉGISZONY
A KÖLTŐ MIT TEHET?
VALLOMÁS
HALHATATLANSÁG
MEGÚJULÁS
MUNKA UTÁN
ARC, HEGEDŰVEL
SZEPTEMBER
FRISSEN
ARIADNÉ
A BRASSAI POJÁNÁN
ÁLOM
ALKONY
FÖLÜLNÉZET
BECSÜLD, HALANDÓ
ARCKÉP
LÁNYOK
TE
ŐSZ
AMENNYIT PARLAG HEVERTEM 
(versek 1967-1976)
SZÜRET
FÁRADT ESŐBEN
ÖVÖN ALUL
MESE A VADÁSZÓ KIRÁLYFIRÓL
KÉT IDILL
FÖLFEDEZŐK
IKAROSZ
UTAK
KAMASZKOR
HÁROM TORZÓ
KÉSÉS
NAGY ALBERT HALÁLÁRA
LENIN
MÁRCIUS
LOCS-POCS
TAVASZ
MIELŐTT
MÁSFÉL-KRISZTUS
ÜNNEP
HÉTKÖZNAPOK
TUDOD
KÍSÉRTET
ZÁPOR
BOSZORKA
SE ÉBREN, SE ALVA
MAGYAROK
VÁLTOZATOK EGY WHITMAN-VERSRE
NYÁR
NAPRAFORGÓ(K)
LAKÁS
(AMENNYIT PARLAG HEVERTEM...)
DADOGÁS
BÁJOLÓ 
(paródiák, tréfás rögtönzések)
GATYÁIMNAK NAGY VOLTÁRÓL
N. E. K. EMLÉKKÖNYVÉBEN
[RÉSZLETEK EGY KASSÁK-STÍLUSÚ SZILÁGYI-VERSBŐL]
PIROSKA ÉS A FARKAS
ARCKÉP
AMIT RÖGTÖN EL KELL MONDANI...
LÍRAI PANOPTIKUM
BÁJZENGZET-KOSZORÚ
TYÚKTETŰ-INDULÓ
[DRÁMAI PANOPTIKUM]
CIGÁNY DITIRAMBUS
ELŐSZÓ
A HÚMOR-PARNASSZUSON
JÁMBOR JÓTANÁCS
JAJVESZÉK
AZ WEÖRES POSTAKOCSIN
AZ UTOLSÓ UTÁNI
BÁJOLÓ
VIGASZ
VETEMÉNYES ZSOLOZSMA
ÖNÉLETRAJZ GYANÁNT
KÖZMONDÁSOK, SZÓLÁSOK
[PRÓZAI PANOPTIKUM]
FORGÁCSOK
(AZ ASSZONYOM OAN TÓT)
KERÍTSÜK SORJÁT A CSODÁKNAK
(gyermekversek)
ÚJ ISKOLA
TÉLIFA
JANUÁR
TAVASZODIK
OLVADÁS
KÉT IBOLYA-VERS
RÉTEN
LEPKE-DAL
TÓPARTON
NÁDIVEREBEK
LILIOM-PALOTA
OKTÓBER
ESŐ
VIHAR
MONDOGATÓK
ERDEI ISKOLA
TAVASZ
ÁPRILISI MONDÓKA
TRÉFÁS MESE
DOLGOS MÁJUS
ÚJ UTCA
ŐSZ
SZEGÉNYEMBER SÜTET LISZTJE
GAZDAG HASSZÁN ÉS KOLDUS ALI
MIÉRT? 
(karcolatok, novellák)
VERÉB
A BÜNTETÉS
AZ SZÉPSÉGES ARZÉNA ÚRHÖLGYNEK ÉS A KÉT LOVAGNAK KESERVES HISTÓRIÁJA
ARKHIMÉDÉSZ
KUTYKURUTTY
LIÁNA
A SZOBOR
VESZEKEDÉSI TÁRGYALÁS
A TEHÉN
AZ ISTENI B.B.
A CENZOR
MIÉRT
LÁTOGATÁS
VINCENT
MONOLÓG UNOKÁÉRT
Kortársunk, Arany János

ZÚZMARÁS TAVASZ
(versek 1956-1966)
ZENE
                         Egy Bartók-dallam hallgatása közben
Száll a zene, szárnyal, szárnyal az alacsony boltív alatt,
zengő hangját visszaverik a csillogó ódon falak.
Kicsiny terem, kedves, meleg - s nagyon régi - ahol vagyok,
benne tűzzel, csillogóan hat fiatal szempár ragyog.
Borús, hideg künn az idő - mintha mostan alkonyulna -,
s itt benn csak zeng, egyre csak zeng a zongora sok-sok húrja.
S amíg száll a régi dallam - vérpezsdítő, szép igézet -,
a hat szempár önfeledten távoli időkbe réved.
Bennem is fölzsong egy dallam, mélyenzengő hangok jönnek,
bennük van az egész élet: vidám mosolyok és könnyek,
hősi munkák, hősi harcok, a kék ég - s ez a kis terem,
- fölzsong bennem sejtelmesen az egész nagy történelem!
Mindent, mindent érzek, amit emberi szív eddig érzett:
fájdalmat és nagy örömöt, szerelmet és merészséget;
sírok is és nevetek is: enyém ez a dallam, érzem,
itt hordozom a lelkemben évszázadok óta készen,
s ahogy most a vén zongorán fölzendült - már régen vártam -,
új életre kelt a lelkem egyik parányi zugában,
s lassan-lassan hatalmába keríti egész valómat,
hullámain ring a lelkem, mint egy könnyű, fürge csónak. -
S nem is veszem észre, amint elkezdem dúdolni halkan;
- alacsony boltívek alól a magasba tör a dallam...
- -  - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Körülnézek égő szemmel -: hat pár égő szemet látok,
hat csillogó lélek-tükröt, hat fiatal jóbarátot,
benne lobog a szemükben az életnek fénylő lángja -
s lassan-lassan mély csend borul a homályos kis szobára.
Félek megtörni a csendet; érzem: ilyen drága percben,
mikor minden ember szíve dobogni kezd hevesebben,
amikor mindenki érzi, hogy az övé, s szép az élet,
akkor képes nagyot, szépet, csodást alkotni a lélek!
Mély csönd van a kis teremben... és benne hat ifjú ember
ül erővel, acélhittel, bátorsággal, fényes szemmel,
- odakinn a nap is kisüt, bevilágít aranyfénye -
várja őket már az élet - és elindulnak feléje!
(1956)

“JÁRKÁLJ CSAK, HALÁLRAÍTÉLT”
                    Radnóti Miklós emlékének
                        I
Lövés csattan, - füstfelleg száll fel,
sáros füvön fekszik a holt.
A fény kihunyt.
                        Ő, ki dalolt,
hiába volt körötte Bábel,
ahol mindenki ölt, rabolt,
hol őt is ölték és rabolták
gaz és gyilkos vadállat-hordák, -
igen: ő hős -  p o é t a  volt:
Félnie, rettegnie kellett -
minden perc: új kín - új gyönyör,
minden perc százszor meggyötör:
mert élni: kín, - dalolni: jó
a népének, a népe mellett -
...amíg jött egy gyilkos golyó...
                        II
Aztán sírján zöld pázsit éledt,
az égen kisütött a nap,
hogy éljenek, harcoljanak,
akiké nem volt még az élet!
És harcoltak. S alulmaradt
a sok-sok gyilkos, semmivé lett,
s a sírján kigyúltak a fények:
új élet kelt a rög alatt:
Ő ez! - és millió torok
- újak és frissek, bátorok -
zengi dalát viharnak, szélnek
- s mindenüvé eljut a dal,
hallja öreg és fiatal -:
é l n e k  a  h a l á l r a í t é l t e k!
(1956)

TITOK
A szíved: nagy, örök titok,
és ajtaját ki nem nyitod.
A lelked mélye: rejtelem,
és nem engeded sejtenem,
mi zajlik benne szüntelen.
De ha szemed reám nyitod:
nincs rejtelem, és nincs titok.
(1956)

VONATON
Kattognak a kerekek,
és amint kinéztem,
nagy, fehér futószalag
száguldott az éjben,
és a futószalagon
arcod ezer mása;
- szinte-szinte vakított
szemed csillogása; -
magas, karcsú jegenyék
derekadról szóltak,
kék árnyékuk suttogott:
meglátlak már holnap!
Apró szikra-milliók
szállottak az égnek, -
s robogott a gyorsvonat
a nagy messzeségnek.
(1956)

KISÖCSÉMNEK
Nézz rám, Pistukám: két szemed ég,
Száz csillag küldi fényét feléd,
S nézzél csak, nézzed: néked ma itt
Száz virág nyitja ki szirmait.
Menj föl a csúcsra, nézzél körül:
Fű, fa és csermely néked örül,
Minden tiéd itt - néked adom:
Mesés és kincses birodalom.
Mindenik fáján sok-sok levél:
Rájuk van írva, hogy jó legyél,
Tanuljál szépen: téged ma itt
Egy egész ország erre tanít,
Lépted kíséri ezrek szeme -
Minden tiéd itt: éljél vele!
Száz fűszál hajlik lábod alatt,
Száz madár zengi: becsüld magad,
Száz havas csúcsán hólepel ül,
Ez ragyog rajta: élj emberül!
Nőjél meg nagyra, mint a fenyő,
Légy dolgos, munkás és nevető,
Sok szépet alkoss, - mindig lehet,
Míg a derült ég reád nevet,
Míg csak a vén Nap ontja le rád
Éltető fényét, hó sugarát!
(1956)

ÉDESANYÁM
Végigdőlök a bőrülésen:
reggelre már otthon vagyok!
A gyors lassan álomba ringat,
amint egykor Ő ringatott.
   A kabátomba fúrom arcom, -
kis hasadékon jő a fény;
s ezüstje csillan a szemembe
egy-egy ősz szálnak a fején.
Fél éve már, hogy láttam. - És most
félig lehunyt pillák alatt
a száguldó kocsiból látom:
Ő egyre távolabb marad;
   és hajam újra az a szellő
borzolgatja, zilálja szét,
amely kendőjét libegtette,
és simogatta a kezét.
Aztán látom százféleképpen:
aggódva óv, hajol felém,
hogy védjen a gyilkos golyótól
halálos táncok éjjelén;
   és látom mosolyogva, sírva...
És túl a kerekek zaján,
- akárcsak rég, ha jött az este, -
mintha mesélni hallanám.
...Végigdőlök a bőrülésen:
reggelre már otthon leszek!
Meséit egyre távolabbról
duruzsolják a kerekek.
   Ringat a gyors, és én belépek
az álmok hímes ajtaján, -
s a sínpár túlsó végén, messze,
kitárt karokkal vár Anyám!
(1956)

ŐSZI BÁNATOS
                    Halott bátyám emlékének
Szívembe bútt a bú. Sok faragott-remek
szobor vonásain ezer érzés remeg:
úgy zsonganak belül a fájdalmas szavak.
Szívembe bútt a bú az őszi ég alatt.
Lila kökörcsinek hervadnak bágyadón.
Utolsó sóhajuk megtörten hallgatom.
...Ezek vagyunk mi is? Lila kökörcsinek,
amik, ha jő az ősz, a suta semminek
adjuk színünk - szavunk - szívünk? - Halál, halál
csupán, mi tavaszi teremtő csókra vár?
Lila kökörcsinek, fehér liliomok,
ökörnyál-szálakon felétek imbolyog,
és meg kell halnotok, nincsen, nincsen kiút!
Meghal, ki nem remél, és az, ki hinni tud - -
- örök tragédia. De mindig új-jajú...
Fáradtan megbúvik a szívemen a bú:
elhozza minden ősz. Mint faragott-remek
szobor vonásain: kökörcsin-levelek
múló lilájában örökre ott-remeg.
(1956)

SZEMEDBE NÉZEK
Amire nem lel szót a nyelv, 
Mi be nem fér egy ölelésbe;
Miről az ajak nem beszél
Csókot adva, vagy vágyva, kérve;
Mit el nem mond egy mozdulat,
Ha kezeddel a búcsút inted;
Mit el nem árul mosolyod:
Azt mind kimondja egy tekintet!
(1956)

REGGELI VERS
Álmos a, morcos a képe az égnek:
Szunnyad a sokszemű, távoli menny.
Rajta a csillagok már alig égnek,
- Hold koma, menj te is, hogy lepihenj.
Ballagok. Arcomon még ül az álom,
Fújja a hajnali friss fuvalom.
Megbújik ajkamon és szempillámon,
S ottmarad, bárhogy is zavarom.
Utcai villanyok fénye kialszik,
Ébred a város is mind hamarabb,
Gépkocsi távoli-halk zaja hallszik,
S már hunyorogva föl is kel a nap.
Szép ez a reggel, az új nap az égen,
Elhagy az álom, friss a szemem.
Indulok is. Kövön dobban a léptem -
Tárt kapuval fogad az egyetem.
(1956)

FÚJJAD, MADÁR
Napsugárral takarózva
künn a fűben fekszem,
s hallgatom a madár dalát
a hajnali csendben.
Aztán odaszólok néki:
- Fújjad, madár, fújjad,
de ne mindig azt a régit,
más valami újat!
(1956)

JEGENYÉK KÖZÖTT
Kicsillagzott-egű éjjel
jegenyefák lombja rezgett.
Ágaikon szellő himbált
egy-egy holdsugár-gerezdet.
Jegenyesor csillogtatta
előttem a messzeséget,
- s úgy akartam, hogy az utam
karod között érjen véget.
Kicsillagzott-egű éjjel
száz jegenye fényben fürdött.
Ágaikról rám mosolygott
ringva egy-egy szőke fürtöd.
(1956)

PINTYE KÚTJA
Sátorhegynek oldalán
bársonyos a pázsit.
Moha-pázsit közepében
Pintye kútja ásít.
Tükre őrzi, őrizi
Pintye Gligor képét:
mikor itt járt, hajló fűszál
jelezte a léptét,
lábát virág csókolta,
arcát ringó lombok;
hogy ne fázzék, a nap izzó
sugarakat ontott;
hőség ellen hűs vizet
az öreg kút adta,
moha-ágyat vetett a rét,
hogy aludjék rajta,
altatódalt a tücsök
cirpelt - senki szebben!
s mikor itt járt: reménység gyúlt
sok szomorú szemben.
Pintye-kútnak a vizét
sok-sok vándor issza.
Csillog a víz... És amikor
belenéznek: Pintye Gligor
nevet rájuk vissza...
(1956)

ESTE, TAVASSZAL
Az égszínkékbe már korom vegyült,
s a várost köpenyével lassan betakarta az álom,
és apró fények gyúltak mindenütt,
mikor megálltam fönn a Fellegváron.
Odalenn autó ballagott
- két fényes sáv mutatta, merre kígyózik az út.
Lábam alatt a pázsit álmosan
sóhajtott halkat, ibolyaillatút.
Aludt a város, s közben hortyogott
a Szamos - lassan folyó fekete tinta,
mely itt-ott eltűnt a szemem elől:
a hidak itatósa egy-egy csöppjét felitta.
A fű között két mezei tücsök
cserélte tapasztalatait hegedűszavakkal -
és előreküldte a város fölé
lágy leheletét a májusi hajnal.
(1956)

ÉJJEL
Éjfél elmúlt... A nyitott ablakon
tánczene hull be. Némán hallgatom.
Vaksi szemekkel néz rám a sötét,
meglebbenti fekete köntösét.
Az asztalon toll, tinta, papírok
virrasztanak... Égő szemmel írok.
(1956)

TAVASZI FÜTTYÖK
Napsugaras
füttyeivel
itt a tavasz,
zeng a határ.
Ébredezik
hangjaira
és rügyeit
bontja ki már
halkan a fa.
Szökken a fű,
csókjaival
hinti a nap;
és madarak
füttyeivé
változnak a
napsugarak.
Láncaiból
vetkezik a
fürge folyó:
fodrokat űz;
fodraiban
nézi magán
zöld köpenyét
kedvvel a fűz;
és a tavasz
füttyeire
még a hegy is
új kalapot
tesz. S az avar-
szőnyegen is
átüt a fütty:
lábrakapott
kék ibolyák
jönnek elő,
néz a szemük
szerte-körül;
füttyös a kedv,
buggyan a nedv, -
fű, fa, madár
ennek örül.
- S nem sok idő
múlva, ha zeng,
szárnyra kel egy
májusi dal:
ünnepelünk
orgonafák
illatozó
zászlaival.
(1956)

JEGENYÉK
Amerre megy az út
Nagysomkútra, végig
jegenyefák ágaskodnak -
nyúlnak föl az égig.
Ha alusznak csillagos ég
takarója alá bújva,
szinte megakad bennük a
Göncölszekér rúdja.
...Hej, magas jegenyék,
szép a csillag fénye,
s szép a Nap is, hogyha megáll
tifölétek érve, -
de idelenn a hangyabolyt
nem veszitek észre...
Pedig ha a töveteken
elkezdenek dolgozni a
fogak, karok, csápok,
- az ég alól a porba hull
büszke koronátok!
(1956)

GÉMESKÚT
Csikorog a kútgém,
öreg már a fája.
Moha-betűk írták föl a
tűnő időt rája.
Száll az idő, de vele nem
feledteti semmi:
öregen is, teherrel is -
egyre emelkedni!
(1956)

ŐSZI SÉTA
    Zsongva-nevetve remegtek a fákon a drága gyümölcsök.
Mint ódon páncélingen mikor átüt a sejlőn
meg-megcsillámló szövedéke a finom aranynak:
borzongó lombok közül úgy kacarásztak elő a
napsugarak. - Mikor elbúcsúztam egy évre tetőled,
roskadtan vajúdó s már szőkés hajkoronájú
régi gyümölcsös: künn a mezőn készült puha ágy a
megszületendő, ring-izmú élet-erőnek.
S ez az igézet gyújtja szememben a fényt, amikor most
járom a megvacogó-fogú, dért váró-fejű várost.
Nyári napok heve, érett élet-illatú fények
elszálló emléke bizserg tüzelő ereimben;
minden elmúlt, s minden eztán elsuhanó nyár
csorgó méze ízét-aromáját ízleli nyelvem.
    Míg sétálok, rám mosolyogsz, ősz. Rám mosolyogsz a
sarkon a gesztenyeárus síró tűzparazsából,
rám mosolyogsz az esőből; és ha megállok a hídon:
ellocsogod, minden titkod kibeszéled a szürkés-
sárga habokból; és a szelekből hogyha fülembe
súgsz nagy pajkosan illetlen szavakat, ugye, akkor
el ne csodálkozzál, amikor zavaromban az arcom
is kipirul tőlük. - S ha a Fellegvárra fölérek:
sárgálló levelek tömegét küldöd föl utánam,
mik titkos szövegét mikívülünk senki sem érti.
    Sok leveledre, ha későn is, de küldöm a választ.
Halld meg hát: szeretem bágyadt meleged ragyogását,
mely a nyári remények dús kiteljesedését
hozza magával; és szeretem hűvös nyugalommal
elvánszorgó napjaidat, mert széllel-esővel
késztik az embereket, hogy egy kissé melegebben
nézzenek egymásra; szeretem, ha a ködsüvegekkel
ellátott havasokra telepszel, s nézed a távolt:
van vajon-é sok időd még itten időzni minálunk:
jő-e a tél már, és elkerget, s hóborította
országában átveszi-é az uralmat, avagy még
hagyja, hogy elkészítsd egy évre előre lakásod:
béleljed bíbor szőlőkkel, aranysugarakkal...
    ...Vége a sétának, búcsúzom hát, s hallom, amint te
is búcsúzol: hosszú, hömpölygő verssorokat súgsz.
- Engem várnak a tantermek, könyvtárak aranyló
könyvekkel, mikben, mint hogyha megárad a széles
Duna: olyan méltósággal hullámzik, ezernyi
színben csillámlik anyanyelvem; avagy csobogósan
szökdel, mint ha a Ciblesről nevetőn lekanyargó
kis patakok gyors habja után futamodva, megállni
nem is akarna, amíg meg nem pillantja a tengert...
- Nos, a viszontlátásra, öreg. S ha te is búcsúzol majd:
küldd minél hamarabb szép unokád: a Tavaszt!
(1956)

ÉJJEL, RÉGI TEMETŐBEN
A Hold
a Tejút bölcs rendőre,
ügyel fönn a harmóniára.
Itt lenn
szellő-ringatta füvek álmát
csupa-szemként csak a jánosbogár vigyázza.
A csönd
ezüsttengerként
mindent elönt.
Rögök alatt megbizseregnek
a gyökerek között
alagutat fúró, kenyérré váló nedvek.
Behorpadt dombok
rég elporladott,
sokszázados reményeket takarnak.
Könnyet nem ejt
érettük senki,
csak a hűvösen hulló harmat;
és reggel,
ha majd följő a Nap,
s gondos anyaként letörli őket:
a helyükön
kipattanó csírákból
roskadozó gyümölcsfák nőnek.
...Mint óriás
kódexek lapjain,
a sírköveken úgy betűzgetem
elmúlt korok üzenetét
a harcról, ami dúlt itt szüntelen,
a harcról, ami századokon át
folyt itt azért,
hogy megszülje a győztes pillanat
a boldog századok korát.
A reményt
nem némítja el a föld:
avult betűkben most se hallgat.
A vágy
- az örök győzni-akarás -
mostan sem ad percnyi nyugalmat;
a sírkövek követelően
szólnak azokhoz, kik ma élnek:
beteljesítni álmait
egy holtreményű ezredévnek!
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
A Hold
- égő szemafor fönn a Hadak Útján -
mutatja az utat a csillagokon át;
- s itt lenn
horpadt sírok biztatják
a vajúdó pillanatok korát.
(1956)

MÉRLEG
A szívem: forró-zűrzavaros mérleg.
Rajta józanul-hűvösen lemérlek.
Nem bőröd bársonyát, selyemhajad színét sem
(sohasem akarom, hogy ilyen szándék kísértsen),
- csak egy sóhajt: csodásat, halkat, mélyet...
És akkor két szempár egymásba mélyed.
S lebillen serpenyője mérlegemnek:
megmérettél... - S az eredmény: szeretlek.
(1956)

MOST...
Most, amikor éjfelekig
kell dolgoznom görnyedt-hajolva,
hogy nincsen percnyi pihenés:
most van szükségem mosolyodra.
Most, amikor zúgó fülem
szavak olvadt-érceit issza:
most, most van szükségem nagyon
simogató-lágy szavaidra.
Most, amikor fáradt kezem
törött szárnyú madárként rebben:
most kell, ha csak egy percre is,
hogy megpihenjen a kezedben.
Az átvirrasztott éjszakákat
enyhítse egy-egy pillanat;
hisz ezerévnyi pihenést ad
mosolyod, kezed és szavad...
(1956)

ZÚZMARÁS TAVASZ
Soha még, soha még ilyen tavaszt!
Csupaszon meredeztek az ágak:
a novemberi szél szemtelenül
vetkőztette a fákat.
Vártam: talán megmozdul a föld,
hogy még maga is beleretten.
- De nem történt semmi. Csak annyi, hogy
mentünk összesimulva mi ketten.
Dideregve aludt a sétatér,
álmát a Szamos csobogta halkan,
s nem árulta el - csupán minekünk.
Hallgattuk a barna avarban.
Csodaszép tavasz volt. Ragyogott az ég,
mint mozdulatlan tüzes tenger!
Gyönyörű tavasz volt; felejthetetlen:
zúzmarával és szerelemmel.
(1956)

HAJNAL
A csönd lüktet a félhomályban,
hulló lombokat ringatón,
szépségektől terhesen,
mint ahogyan ver a szívem.
Hajnalodik - a nappal ásít
álom-ittasan, fél-éberen,
akárcsak én; - táguló tüdejébe
szívja a kocsonyásan-remegő ködöket,
s mint az ember szeme,
- ha könnyíthet lelkén,
gondjai kevesbednek -,
lassan tisztul a táj.
Várom, hogy mozduljon a hajnal,
friss lendülettel lépjen
a világosság felé,
a hajnal is vár engem.
Farkasszemet nézünk. Tétovázunk,
biztatgatjuk egymást.
Nehéz az első lépés,
csábító a kába álom.
De aztán mégis: egymásra nevetünk,
s megindulunk vidáman, kéz a kézben,
mint szerelmesek,
hogy huszonnégy órán keresztül
gyűjtsük az erőt és a kedvet,
amellyel holnap - újrakezdjük.
(1957)

GYŰLÖLLEK
Gyűlöllek téged - s ez a gyűlölet
azé, ki alul van, legyőzetett.
Gyűlöllek, mint virág a harmatot,
mert csillogni neki nem adatott;
gyűlöllek, mint virágját a növény,
mert úgy óvsz gonddal, úgy hajolsz fölém
széttárt szirommal, ékes-ragyogón,
ahogy én viszonozni nem tudom;
gyűlöllek, mint ahogy a fényt az árnyék,
mert nem lehetek az, hiába vágynék;
gyűlöllek, akár árnyékot a fény,
mert hűvös árnyék nem lehetek én;
gyűlöllek, mert, mint kenyérbe a kés,
úgy hasít belém a fölismerés,
hogy úgy szeretni, mint ahogy te engem,
nem adatott meg senkit sem szeretnem;
gyűlöllek, mert ÉN sosem lehetek TE,
gyűlöllek, mert nem vághatom szemedbe,
hogy ne szeress, mert gyűlöllek, eressz el,
hagyj magamra ádáz gyűlöletemmel -
gyűlöllek, mert a szerelmeddel ölsz.
Gyűlöllek addig, amíg meggyűlölsz.
(1957)

CSODASZARVAS
    Feketemárvány sötétség-kockák
ülnek az égen.
Olyan piros a hold,
mintha arcát égetné a szégyen.
    Feketemárvány-kockák közül
a lusta felhőket messzi fújják vígkedvű szelek.
Feketemárvány-kockák közül
távoli bolygók fény-üzenete csepereg.
    A nyugtalanul mocorgó város utcáin
úgy járok, mint aki
a soha-el-nem-érhetőn száguldó
csodaszarvast kergeti.
Paripám: az őszi szél.
Száguldás-robajába
a százéves tölgy is beleremeg.
Tegez-szívemben nem nyilakat viszek:
csak egy maréknyi meleget.
    Ez a maréknyi meleg éltet,
éltet és éget és űz tovább,
nem ad megállást, sürget, sürget
éveken, álmokon, utcákon át:
lihegtet, hajt a csodaszarvas után.
Kergetem, mint egykor Hunor és Magor.
Talán még nem késő. Talán még elérem,
bár elrejtik az ágak. Nyomát szél fújja el,
és belepi a por.
Remegő inakkal törtetek utána,
ágak csapkodják-horzsolják arcom -
    s ha erőmből már nem futja tovább:
megpihenek a Meotisz-parton.
Megpihenek, és azokra gondolok,
akik utánam fognak élni:
talán unokáim között
lesz egy ügyes vadász,
aki megtépázva, véresen - de: eléri.
    S a Meotisz partján boldogság lesz akkor:
Hunor és Magor és sokmillió daliája
megnyugszik: hogy íme, mégis: sikerült,
hogy mégsem volt hiába.
(1957)

DE RÉG NEM JÁRTAM
De rég nem jártam
odahaza,
a Cibles alatt,
a faluban, ahol folyóvá érik
a hegyből frissen buggyanó,
játékos patak,
amely szilaj csobogással
tör a sziklák között utat -
pajkos szökdelésén
elmosolyodnak a délceg szálfenyők is,
feledve sudár méltóságukat.
Már meg sem ismerném talán
a helyet, hova visszahívnak az évek.
Egy-egy rövid újsághír
vagy földim pár szava
sejteti, hogy mivé lett
a táj; -
            hogy mennyi rossz és mennyi szép
van, melyről nem tudok -
az emberek megöregedtek,
s megfiatalodott a vidék.
Jó volna most vonatra ülni,
és nem törődve semmivel
robogni önfeledten, mint a vándor,
ki annyit tud csak: menni kell
- hová? - Figyeld a kattogást:
ritmusában a kerekek felelnek -
csak menni s hazaérni,
mint anyjához a gyermek; -
meglátni az ég peremén
ágaskodó hegyet,
amint három ősz fejével kémleli
a végtelent,
s babusgatja a csírázó világot,
amelyet árnyékában
az ember teremt.
(1957)

ANYÁM
Kiment a kertbe. Lába alatt
füvek kacarásztak; a vén diófa
meg-meghajolva
gordonkahúrként bongott.
S mint az árnyékok alkonyatkor,
úgy kóvályogtak feje fölött
a gondok.
A paprikák illedelmesen
utat nyitottak néki,
s apró paradicsomtövek
megannyi mosolygó bokra
úgy totyogott utána,
miként hajdani emlékei,
s miként majdani unokái:
némán, szoknyájába fogódzva.
Surrogtak a lehulló napsugarak,
a sötétedő ég aszott-kedvűen hallgatott.
Arcán mosoly suhant át: és mosolya nyomán
halkan fényesedni kezdtek a csillagok.
Csönd volt, hatalmas csönd. - Virágok szirmain
a hűvös harmat ájultan hevert.
A növekedő estben
napos holnapokat dédelgetett anyám -
s mintha ringatta volna, lassan elaludt a kert.
(1957)

APÁM NÉVNAPJÁRA
                    Mottó:
                    “Ember, ne félj:
                    te vagy minden ősöd és unokád!”
                    Szabó Lőrinc
        Te vagy minden ősöd és unokád...
Te vagy a gond, a félsz, a jaj; a vágy,
hogy boldogságot, békét, harmóniát;
benned van a szál láthatatlanul:
folytatása, mi szép a régiből,
s kezdése a népnek, ami új.
Kapocs, híd, állomás két nemzedék
között, - de mégis közös bélyegét
sütötte rád az örök nem-elég,
amelyben egy a csecsemő s az agg,
s melyre nincsenek szavak,
mint semmire, amit érzünk és akarunk nagyon.
Gyarapodott-e az ősöktől reád-hagyott vagyon?
Emberi válasz nem lehet se igenlés, se vád:
Beszél helyetted az idő,
amely fiad és unokád
szívében csírázik tovább.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
(Batiz, 1958. II. 1.)

[A TÁVOLSÁG ACÉL-KARJA...]
A távolság acél-karja
csillogó tenyerére vett,
s messze kinyújtott. Tipegő,
kereső mécsláng-lelkeket
formált belőlünk. Megriadt
szemmel hiába keresek
a néma hófüggönyön át. 
Magunk vagyunk, és kevesek
vagyunk magunknak. Két karunk
üresen hal el, furcsa, torz
mozdulatokkal. Huzalok
szél-pengette hangján dalolsz,
és nézlek ezer arc mögött,
de árnyad mindenünnen elszáll -
mégis itt vagy bennem, hisz minden
jóba-rosszba csak te viszel már.
(1958)

[SZIGORÚ ÁLOM MEREVÜL...]
Szigorú álom merevül
lehunyt szempillám alá,
fülem éberen őrködik,
mintha mindig hallaná
a nap sürgető ricsaját,
soha semmit sem álmodom,
kínzó kérdések kopognak a
meghalni nem tudó tudaton;
fáraszt a nappal, összetör
az éjszaka, nincs pihenés,
rohanni kell, a fukar idő
így is, még így is kevés - -
szigorú álom ostoroz,
a nappal szigorú szele vág -
s egyetlen vigaszom csak az,
hogy nincs, jó, hogy nincs túlvilág.
(1958)

EGY POHÁR VÍZ
Ragyogó kristálypohárból
kristálytiszta vizet ittam:
olyant,
amilyennek képzeltem a lányt,
akit szeretni fogok,
s aki szeretni fog.
Benne mosolygott, remegett a világ...
S nagyon szeretném,
hogy ha van egy maréknyi igazam:
ilyen legyen az is.
(1958)

ORGONAILLAT
Nem jöttél el - mióta is?
Hiányoztál - egy éve már.
Most bezuhansz az ablakon,
oly hirtelen, hogy szinte fáj,
alattomosan, nesztelen
rohansz reám - s én, áldozat,
riadt örömmel, részegen
fuldoklom csókjaid alatt.
Leültetnélek, hogy mesélj,
mindent, mindent mondj el nekem,
de torkomon nem jön ki hang,
és nem tudsz szólani te sem,
csak ez a csönd ujjong, dalol
- mint szerelmes lány mosolya -,
hogy május van, kacag a nap,
s lobog, lobog az orgona.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - -
(1958)

VILLANY
Éjfél körül hirtelen elaludt.
S mint vezető, ha ködbe vész az út
előtte, s rideg-egyedül marad,
mert gépén zord, idegen akarat
béklyója van - úgy éreztem magam;
de csak zakatolt tovább az agyam,
mint az a gép, oly kétségbeesett-
monotonon donogtak a neszek;
így próbáltuk - a vezető meg én -
átrágni magunk ezer kételyén
gyarló voltunknak; s jó volt hallani
a zsongást: tudni, hogy van még, aki
enged nekünk - s ez biztonságot ad.
- És akkor újra kisütött a nap,
fölsugárzott a bűvös dinamók
bátorító fénye, s úgy áradott
szét a szobán, mint erünkben a vér,
mely alig-alig több a semminél,
- de halál, ha nincs, de élet, ha van -
és most egy kicsit úgy néztem magam,
mint emberek a furcsa utazót,
ki a halálon túlról hírt hozott.
(1958)

HÁZ ÉPÜL
Nap mint nap új és új falat
tűnik az égből el. Falak,
emeletek egymás után,
és malter-sima homlokán
erkélyek szöknek ki; csupa
nyüzsgés, láz, titkok csarnoka,
mint növő gyermek, ez a ház;
s már komolykodón magyaráz:
gáz-erek, villany-idegek,
ablak-szemek, hideg-meleg
víz csatornái szövik át -
s én nap mint nap tovább s tovább
bámulom, s közben hallgatom
szavát: hogy ő is otthonom,
nekem is otthonom. - S nyugodt
szívvel, ha tovavonulok,
még utánam szól: ne feledd!
S én szemmel visszafelelek,
és mosolygok is, - mert hiszen
szavát szívesen elhiszem.
(1958)

TÉGLAGYÁR
          Változatok tavaszi dalra
Komolykodó arccal sorakoznak a téglák,
felhők tovavonuló árnyékát
figyelik a szélben,
a tavaszi szélben,
isszák a csobogó fény-ezüstöt,
(a téglákban apró tüzek égnek)
a gyárkéményből táncos, karcsú füstök
szökkennek égnek - -
           (a téglákban apró tüzek égnek,
           a téglák belülről ragyognak,
           áttetsző tavaszi éjszakákon
           üzennek tavaszi csillagoknak)
A téglarakásokon hancúrozik a kedv,
mélyükben gyárak, óvodák,
munkáslakások szunnyadoznak,
kőművesek friss iramát
várják, hogy felébressze őket,
kipattanjanak, mint kéményből a füst,
percekként rohanó napok alatt - -
           (tavaszi csillagok alatt,
           a föld puha testébe ásott
           alapból ki az űrbe törnek
           csillaggá váló téglarakások)
A nap ragyogása, téglák ragyogása,
szemek ragyogása hevít,
eggyé forrasztja, bátor acéllá
emberek, téglák seregeit,
s a gyár mellett, az ébredező
erdőszélen kibomlott
ruhájú, daloló ég alatt
lombosodnak az ágak, ágasodnak a lombok.
(1959)

MÁJUSI ZÁPOR
Kék tetejű ég ajtaja tárul a hajnal fényben.
Mint anyaméhben a magzat: felhők drága hasában
csöndes esők mocorognak - Pásztor, ugye te láttad,
láttad a zengő barna-szeműt és hallod a hangját,
nem feleded soha el, mint szólt szomorú nyugalommal
(ó, nyugalom, mely csak csecsemőé és a halotté!
Vad kín szülte a múlt lét kínjára, s az időnek
vad műhelyében készült lassan a szörnyű halál is) - -
                                  *
Pásztori múzsa, te karcsú kedvű, szép szomorúság
lánya, te mondd el, hogy szeretett, ó, élni, ki mindig
tudta, hogy állati döglés vár rá, s teste, a hulla
úgy hull véres sárba, közömbös síri gödörbe
(csizmák rugdossák s csak a csont csikorog tehetetlen),
mint a megölt macskát ássák el kertben a kölykök - -
                                  *
Csont, csupa csont és bőr, csupa bőr és dal, csupa jaj-dal,
fájdalom és megalázott fő és tört-sugarú szem,
tört-szirmú szerelem, s szemeten heverő finom ékszer:
gonddal vésett gondolat - és gonddal tele élet,
örlő éjjelek és, jaj, gyilkos nappalok, őrült
évek - mord sors zord aratása - a föld csupa vér volt -
                                  *
Tegnapelőtt kis eső kopogott künn halkan. Elillant -
tűnt is, amint jött, májusi zápor, elűzte a napfény;
itta a föld a vizet - csupa mámor, ó, csuda balzsam,
fény suhogott s suhogott az eső is a réteken, utcán
s tömbházak bádogfedelén; s mosolyogtak a rétek
és mosolyogtak az utcák és mosolyogtak a házak,
béke kacagta a fegyvereket s a halált, a kegyetlent
termő méhű erő, élet napfény-lobogása -
ötvenedik tavaszod: tavaszunk már - látod-e, Költő?
(1959)

ALVÓ HÍD
Csillog az éjjel kérges marka.
Ezer csillag fényesre marta.
Úgy szunnyad benne a híd,
mint ahogy gyermek aluszik
anyja karján. Csecsemő is:
megannyi nyíló titkot őriz
magában - és majd jön a reggel,
és sugárra sugarat rendel,
betont betonra; kő követ,
gerenda gerendát követ -
így lesz izzó kezek alatt
a titka titoktalanabb,
fénye fényesebb - - nyugalom,
bontsd ki magadból szabadon
a munka nyüzsgését! S te, híd,
lobogj, nőj, izmosodj, amint
csattogó kezek végrehajtják
a reggel építő parancsát!
(1959)

ÉNEK A KÖVEZETRŐL
Tudjátok ti, városiak,
kik homlok-sima utakon
jártok nap mint nap -
                              értitek,
hogy mit jelent a kövezett
út a sáros falun?
Tudjátok-e ti, mit jelent
bokáig sárban a sötét
latyakban cammogni, helyet
keresve, ahova lehet
lépni, a vak veszélyt
kerülve, mert fény, fény
                               sehol...
érzitek-e, érzitek-e
az örömöt, amellyel át-
fúrja a sötétség falát
villanyfények hegye,
és megcsendül odalenn
a mosolygó kövezeten -
- mosolyogjatok hát vele:
mert mosolya
egy egész ország öröme.
(1959)

ÜNNEP ELŐTT
A hajnali ködökben november mocorog már,
havas eső szuronya döfködi a földet,
pirosodik a nap,
s a pirosodó napban felvöröslik az ünnep.
Készül az ünnep,
diadalmasan előtör bányászcsákányok nyomán,
őt írja az őszi mezőre millió eke,
ő lángol a kohókban, száguld a mozdonyokon,
őt állják körül bólogatva a petróleumkutak,
őt zsibongják az iskolák, s éjjel, mikor a csillagok
belefagynak a végtelenbe,
s az ernyedt izmokban újra kicsírázik az erő:
mély lélegzetet vesz a föld, hogy hangját kieresztve
őt kiáltsa az űrbe, kósza naprendszereknek -:
mert benne nyit virágot a céltudatos akarat,
mert benne válik bátorsággá a félelem,
benne válik tetté a szándék,
valósággá a lehető.
A hajnali ködökben november mocorog már,
havas esők szuronya döfködi a földet,
pirosodik a nap,
s a pirosodó napban felvöröslik az ünnep;
mint pöröly pöröl a vassal, hogy tüzek táncában hasznos,
értelmes formát nyerjen az anyag,
úgy kovácsolja ő is a világot,
acéllá edzi az erőt, a lelket -
Pirosodik az októberi nap,
s a pirosló napban felvöröslik az ünnep.
(1959)

FÖLHÍVÁS A NAPHOZ
Kartárs, bajtárs, tűz-társ (minek
szólítsalak, tüzes öreg)
- lépj elő a felhők mögül,
s hallgasd meg hő kérésemet:
Lépj elő a felhők mögül,
és fogj munkához emberül,
hevítsd boldog heveddel azt,
ki érted ég, érted hevül,
és engedd meg, hogy melegen
figyelmedbe ajánljam a
nap-szemű, heves lányokat,
kiket gyár, műhely, iroda
elküldött, hogy fényed alatt
fényesíthessék magukat,
testet-lelket, kívül-belül -
- lépj elő a felhők mögül,
s a sápadt, téli árnyakat
rakd máglyára; tüzes patak
mosson le minden port, piros
pihenés szüljön friss erőt,
szárnyas béke suhanjon a
szárnyas gondolatok fölött;
- tégy ki magadért, nyári nap,
simogasd bársony-hátukat,
forró csípőjüket (akár
vén nőcsábász, vén jómadár);
lopj ajkukra huncut mosolyt,
tüdejükbe friss levegőt,
dalolj hangjukba dallamot,
karolj erős kart, ölelőt
derekukra, tüzes öreg,
s hirdesse dicsőségedet
jól végzett munka és vidám,
ficánkoló gyermeksereg.
(1960)

MÁJUSI MEZŐ
Rög hátán rög, s hátán a rögnek
már zsenge kis zöldek gügyögnek,
nyújtóznak nap felé, puhán
illegetik maguk, vidám
szellő lebben fölöttük: a
sugarak táncoló sora
veri a ritmust: lüktető
életre éled a mező,
s úgy borul föléje az ég,
mint emeli óvó kezét
az elmúlott tizenöt év.
(1960)

GÉP KÖRÖZ
Gép köröz, szépszál fény száll
szárnyára, hangtalan.
Röpülni jó, röpülj föl,
ragyogj, szavam.
Gép köröz, felleg siklik,
csöpp, bolyhos, szöghajú.
Örül a fűnek a harmat,
a harmatnak a fű.
Gép kering, mint a fában
a nedv. Röpülni jó.
Sugarat vet a nap, mint
hullámot a hajó.
Gép kering, fényre ring az
érett komoly mező.
Pihen a barnahátú
tarló. Itt van az ősz.
(1960)

HAJNAL
Fekszem pucér gondok között,
harapják rólam az időt,
mint ekszkavátor a meleg
álmos és puha rögöket.
Hajnal. Fél négy. Virrad az ősz.
A fény gazdag és erős.
Künn ébrednek a kipihent
zajok. Most haldoklik a csend.
Kitágult szívvel figyelem
e szép halált s e fényesen
mosolygó születést. Utat
tör a viharnyi indulat
bennem, a vágy, hogy magam is,
ki lesem szilárd titkait,
ily lebírhatatlanul és
ilyen parázs, ilyen merész
életet éljek, sugaras
tavasz-vérű, virgonc kamasz,
érlelve magamban az őszt - -
Fekszem pucér gondok között,
s - dolgozni! - serkent a szabad,
a lombosodó akarat;
hogy ahányszor hajnalodik,
velünk keljenek álmaink.
(1960)

HELYÜNK A VILÁGBAN
Kell, hogy a napnak sugara legyen,
sugaras legyen, mint az értelem,
kell, hogy húzzon a föld, a súly-szívű,
de súlyos szívvel hozzá lenni hű,
súlyos napokat egymás tetején
egyensúlyozni - szemünkön a fény -;
ez a harmónia, a keresett
s találni vágyott, csörgő vizeket
zengővé szelídítő, orvosa lelkünknek, hogy a béke otthona
lehessen -
                Tűzben született a Föld,
s kínlódott, míg meglelte kijelölt
helyét a nyugodt gravitáció
törvénye szerint. - Egy élet s halál van,
s csak így jó élni - amíg meghalni jó -
megkeresni helyünket a világban.
(1960)

BIZTATÓ
Receptet ad
az orvos agy
ne hagyd magad!
A szív szabad
foggal harap
kerek darab
világot a
kék űr szilaj
sejtjeiből
míg benned is
mi pusztuló
romokba dől.
(1960)

DÉLELŐTT
Vaskos sugarak sulykolnak felhő-lepedőt,
mint sülő hús, illatozik a délelőtt,
pillantásommal fölfejtem összefonódott pilláidat,
virradó pupilládban - siess! - csönget a nap,
harsog a Les Préludes, az öröm istene
táncoltat - tovább! tovább! -; zene, zene, zene,
a fehér falon vibrál, a faleveleken,
a trolibuszokon, szemeden, szívemen
és itt és ott, halálig, mindenkor, mindenütt
- nem halsz meg, nem halok meg! - ó, végtelen Préludes.
(1960)

FÁJDALOM CSILLAGAI
Nem napot nézni - a napnak még a foltja is vakít -:
szerettem volna kilesni a fájdalom sistergő csillagait:
okos és indulatos távcső szilárd szeme hozza közel
a száguldókat, nyilallókat, kikre a félelem figyel;
meghódítani, leigázni őket, s a szigorú idő s a szigorú űr
eldugott sarkába zárni, hogy vicsorogjanak tehetetlenül -
felhasítani a burkot s kihántani az örömök sima földgömbjét,
melyről lesiklik a kín, lesiklik a sötétség - -
orvos szerettem volna lenni, magamra ölteni, állig,
minden fegyvert, mit csak csiholtak Avicennától Olivecronáig,
- mert hazugság a fájdalom, a nemlét hazug szava,
igaz csak az élet, a forró, a szépülő; meg nem csal soha,
- hát magamra kanyarítom a fehér köpenyt s a rímek késeivel
átszelem tér és idő csillogó hártyáját, s a távol s a közel
összeforr, mint gyógyuló seb széle, és lüktetnek fejem fölött
csillagpályákig ívelő, győzelmes, piros vérkörök.
(1960)

HAJNALI ÓDA
Az apró fények, mint halak
a csalétekre, összegyűlnek;
színültig megtelik a táj
csönddel, s az ég szélén kicsordul:
göndör bárányfelhő-darab.
Ó, elillanó pillanat!
Illanó és véget-nem-érő,
hisz tebenned ölelkezik
a szem a színekkel, a fény
az árnnyal, bolyhos sugarak
illegő szirmokkal, a nap
a földdel - ó, elillanó
s véget-nem-érő rezdülés,
te vagy a születés, a béke;
a tüdő vidáman harap
a levegőbe; pirkadat,
új nap, köszöntelek! Derűs,
munkás nyugalmadat köszöntöm;
zúdulj át az idegeken,
az ereken, a szív, az agy
minden sejtjén, s maradj, maradj
mindannyiunké mindörökre,
hogy törvényeid igazgassák
minden tettünk; a te erőd
erőnk, és minden mozdulat
mélyén te szunnyadsz szelíden,
mint a lelkekben a szabadság.
(1960)

KÖSZÖNTÉS ÜNNEP REGGELÉN
Jó reggelt, friss-szemű ég!
Jó reggelt, nyújtózkodó utcák!
Jó reggelt, felhőkarcoló bércek,
bércnél büszkébb munkáslakások,
betonnál erősebb erejű lakók,
jó reggelt, ünneplő ország!
Jó reggelt, kivirágzott városok!
Jó reggelt, izmosodó falvak!
Az élet ünnepli ma a békét,
a béke ünnepli ma a munkát,
a ma ünnepli a holnapot!
Fölvonul a fegyvertelen hadsereg,
melyet le nem győz semmi fegyver!
Tüntetnek gabonával telt magtáraink,
tüntetnek acélizmú gyáraink,
harsogva kacagó vízeséseink,
melyek a mi karunkba öntik
                                             okos erejüket, -
tüntetnek a lányszemű virágok!
tüntetnek a virágszemű lányok!
tüntetnek a lányos kedvű folyók!
tüntet a folyóként hömpölygő tömeg!
tüntet a tömegként morajló
                                            gazdag erdő!
tüntet erdőnyi erőnk!
földön, föld felett, föld alatt
minden mivelünk tüntet!
a születés ünnepe ez az ünnep!
Jó reggelt, friss-szemű ég!
Jó reggelt, nyújtózkodó utcák!
Jó reggelt,........
                             (stb. első szakasz)
(1960)

BÚCSÚ
Emlékszel, az asztal
hegy-magas volt,
gyalult fennsíkján úgy ültek a tányérok,
mint a Hold a sötétség sima lapján;
aztán már fölérted kezeddel,
fejeddel,
fölé nőttél értelmeddel,
a holdnyi tányér visszaváltozott közönséges porcelánná. -
Jegenyék tetején,
emlékszel, úgy trónolt a varjúfészek,
fönségesen és elérhetetlenül,
mint csillagködök az ismert világ határán;
aztán izmos karod-lábad-agyad
maga alá gyűrte ezt a titkot is:
néhány száraz gally,
apró tojások,
tollpihék -
földszintes életed megszokott tárgyai,
csak más elrendezésben. -
Úgy látszik, felnőttél, fiam,
nem fogadsz szót félelmeknek, isteneknek -
úgy látszik, felnőttél, fiam,
gyermekeid szaharányi homokot pergetnek le ujjaik közt,
ha játszanak -
úgy látszik, felnőttél, fiam,
útra készülsz - Földanya, tarisznyálj föl hamubasült pogácsát -
Összezsugorodik a táj,
tájékká zsugorodik:
ez itt a Föld:
itt telt el a gyermekkorunk.
(1961)

EGYÜGYŰ DAL ESŐS IDŐBEN
A vert-ezüst esőben
nyújtózkodik a város
megtelik nyugalommal
a vert-ezüst esőben
az illatos esőt
belélegzik a virágok
fák bokrok emberek
lélegzik a nyugalmat
kopogtatnak a csöppek
a Föld pórusain
a bőr pórusain
a szív pórusain
nyújtózkodnak gyökerek
virágok, fák és bokrok
erős gyökerei
a vert-ezüst esőben
a vert-ezüst esőben
nyújtózkodtunk nyugodtan
föl föl magunk fölé
a vert-ezüst esőben
(1961)

SZÁZSZOR GONDOLD MEG
Ugye, ámulsz, ha nézed őket?
Képzeld csak magadat oda!
Szemed a fény, bőröd a hő,
orrod a verejték szaga,
agyad marja a kábulat,
idegeid izzanak,
lebegsz s cammogsz itt egy időben,
vonz és taszít ez az erő,
gravitációnál erősebb
és magasságba röpítő:
elűz és fogvatart a hő -
Képzeld csak oda magadat!
Fölülnőne az öntudat
s az okos, acél akarat
mindezeken, s meglenne benned
az a fölényes biztonság, mely
ehhez a hősi munkához kell,
hogy simán s hajszálpontosan
végezz minden mozdulatot,
teremtő légy e legnagyobb
teremtésben - istennél több,
mert: ember?
Mit szólsz?
                   - Hallgatok.
Hát százszor gondold meg magad,
százszor gondold meg, mielőtt
egy szót is leírsz róluk; százszor,
mielőtt ünnepled a hőst,
ki acélkemény akarattal
gyűr le minden napot áldott -
szívedben bontsad hát ki szép,
nem-hervadó, tiszta virágod:
a vérvörös alázatot.
(1962)

CSILLAG HULLOTT
Csillag hullott. Most már ez is
közeli lett és megszokott,
mint a villany, alvás, evés,
mint ezernyi apró dolog,
mely körülvesz. Csillag hullott,
éreztem a mély éjszakát,
a mély eget s a nyugalom
s a fény emberi magasát,
azt, hogy földközelbe kerültek
a csillagok, s már földi tűzzé -
éreztem, hogyan szelídülnek
szememmé, szemeddé, szemünkké.
(1962)

BIZTATÓ
Húgocskám a tavaszban:
bágyadt vagy, mint a márciusi nap.
Pedig úgy illenék:
te légy a tavaszabb.
Simítnók a világ ráncait -:
ráncosít minket a világ.
Libegnénk, mint a sugarak -
talpunk fájva kiált.
Húgocskám a tavaszban:
így rettenünk testvérekül.
Csöpp igazunk csöndesítőn
néha-néha szívünkre ül.
Pofozzunk vissza, ha pofoznak?
A mi szégyenünk az is!
Balekok legyünk, vagy magunkba
üssünk tövist?
Húgocskám a tavaszban:
ne bánd, ha így elestünk -
mert kötelességünk - nemcsak magunkkal
szemben! -, hogy szeressünk;
csak így tudjuk meg, hogy nélkülünk,
nélkülünk kisebb a világ!
Emeld szavad, szólítsd szíved
örömét-jaját,
hogy szólhassunk mindenről, ami jó
vagy ami fáj nagyon -:
hogy alhass nyugodtan, amíg
nyugodtan alhatom.
(1963. III. 22.)

SZÜLŐFÖLD
Itt én kevertem színt a virágoknak,
s ezek a felhőlépő sziklák az én álmaim;
mikor nagyot nevettem, eltanulta a hegyipatak;
ha elfáradtam, pázsiton terítettem szét,
teremni tanítottam a földet,
suttogni az esőt,
békére az embereket.
Ez a táj ébredő öntudattal
enyémnek vallja magát.
   (Utódal a kedvesnek)
A hegyek, akik küldtek,
megtanítottak, szeressem a friss levegőt,
fejem fölött a magasságot;
vigyáznom kell a világra,
hogy bajod ne essék,
s hogy ne feledjék szemünket a színek
s a polifóniát a sárgarigók.
(1963)

HAZÁNK BESZÉL
Pázsit, tó, gyár, fa -: figyeled?
a formákat, a színeket
az én szemem álmodta, én
ágaskodtam a felhők tetején,
intettem közel a napot,
jött, fényt és meleget adott,
rügyet pattantott, szárat szöktetett,
költők lelkébe lehelt ihletet
(s költő mindenki, aki újat
                     épít, teremt); -
jött, mert hívtam, világított,
                     s ha lepihent,
árnyakkal ékes esten
a holnapot leste - lestem
                     a holnapot,
a tervszerűt, a kézzelfoghatót - -
Pázsit, tó, gyár, fa -: figyeled?
a formákat, a színeket
az én szemem álmodta, én
táncoltatom a jegenyén
a pajkos levelet,
és szelídítem a motorokat
jövőmhöz, Földhöz a csillagokat -
vagyok a munka, béke, élet, új,
és újulok fáradhatatlanul - -
mindezt el kell mondanom
tizenkilencedik születésnapomon.
(1963)

ŐSZ
A vendéglői terítőn
megkezdődött a must-idény.
               °
Ez is az ősz; lám: hulladék,
foltos terítő, piszkos ég -
               °
s mint a másik: ez is igaz.
Eltűnődhetsz, mért van, hogy az
               °
ember szívesen elhiszi,
ha szépeket hazudnak neki.
               °
(1963)

ÜNNEPEK
       Hétköznapok dédelgetik
az újszülött ünnepeket,
           ünnepek kacagása
              ad erőt
           a hétköznapoknak.
           Ünnepek mosolya
lopja hétköznapok szívébe
           a forradalmat.
Munkás hétköznapok
ápolják az ünnepeket,
hogy serdüljenek jövővé.
(1963)

KORTÁRS MINDEN KORON ÁT
Nem illatos, kikent-kifent igék
termettek ajkadon -: a nép, a nép
- kinek verejtékén a jövő fénylik -
küldötte szavát a sárból az égig,
tegnapból máig, mából holnapig,
amíg csak verssé vált szó hallatik.
Ó, illatos, kikent-kifent igék!
hát szabad-e, hát szólhat-e a nép?
Úri mennyország ez, mely tudja jól,
mi a legrövidebb út a pokol
felé ilyen éhenkórász firkásznak,
akinek milliók vérében áznak
gondolatai - egy országnyi gondul - -,
az nem normális, ki meg nem bolondult!
- Ugass hát, költő, ha emészt a láz,
van helyed, válassz: börtön? sárga ház?
De tanúdul végül is maga jő
a nem-felejtő, megőrző idő:
ragyogna-égne soraidon a
könnyűded szépség minden aranya:
szárnyalni szebben vajon tudna-e,
mint hogyha országnyi súly húzza le?!
Pislákol súlyos soraidon a
proletárok vak, füstös nyomora,
paraszti kín, izom-evő robot - -
ó, hol maradtok tegnappá-kopott
verselőcskék, csalogány-bajnokok,
rózsa-daliák, léggömb-versűek?
Rögök alól a feledés süket
sírjából kiásni ki tudna már?
De fönnen száll a CSÁSZÁR S PROLETÁR,
fönnen szárnyal minden súlyos szavad,
költő, mert te csak úgy lehetsz szabad,
ha ten népedhez kötözöd magad
minden idegszáladdal! - így, csak így
csengenek ismerősen rímeid
másnyelvűeknek is! - A gyors időt
lebírni - ez, csak ez adhat erőt.
Kortárs így maradsz minden koron át.
Kívánhat-e költő szebb koronát?
(Bukarest, 1964. április 14.)

EGY KOVÁCSOLTVAS KAPURA
Izzadtak pörölynyi legények,
kovácsoltvas-ököllel verték,
hogy lelkükön is végigcsordult
bánattal-marón a verejték.
Nem cifraság volt: védelem,
azazhát: félelem -; a gazda
rakta ország-világ elé
önnön félelmét - kirakatba.
Kapu sorsa, hogy feltöressék.
Besétál a nyitott kapun
a megszerkesztett fény. -
                        (Mi van bent?
Tán óvoda, tán múzeum.)
(1964)

BÁNYAVIDÉK
Az csak természetes, hogy Máramaros a legszebb tartomány. Ez ellen senkinek sem lehet kifogása, mint ahogy magam sem emeltem szót, midőn az Utunk-atlasz hasábjain a helybeliek sorra bizonyságot tettek arról, hogy a legszebb tartomány Iai vagy Kolozsvár vagy Brassó. Így van ez rendjén.
Máramarosban is a legszebb az északi csücsök. A hegyvidék. Szívem szerint ott kóborolnék esztendőhosszat, csúcsról csúcsra, völgyről völgyre, kuporgó falvakon, kékre meszelt házak között; vízesések alatt zuhanyozva, kihallgatva a föld mélyén születő neszeket, a bányavidék beszédét, végigkísérve útjukon a fölszínre kívánkozó érceket. Nagybányán, Felsőbányán, Láposbányán, Kapnikbányán, Erzsébetbányán.

TAVASZI LÁTKÉP
   Földet kémlelő szirmait
remegteti a hegyi ösvény
   mentén a kakasmandikó.
   Közel hozzá antimonit-
kristályon táncol az ezüst fény.
   Fölöttük záporozó rigó-
   fütty. Füleli a föld szavát
   az élő és holt virág.
   Álmos ólom, tüzes arany
néhány száz méterrel alattad;
ércfalba csákányok harapnak;
   csikorgó csillék s hangtalan
drótkötélpálya: ércért nyüzsgő
igyekezet; a fenyveserdő
zöld felhője fölött a szürke,
földön-gyártott, erdőnyi felleg,
kit - szótlan - létre-feleseltek
a lenti kémények; legyűrte
a mélyt a felszín: így lett mélyebb;
s az összecsapó szenvedélyek
   közt földbe-égbe nyúlva áll,
   holnapok alapjainál,
   a Zazart piszkosra mosó,
              mosolygó flotáció.

Magyarlápos és Galgó között, a bábai szorosban van Máramaros és Kolozsvár tartomány határa. Kora tavasszal utaztam arra autóbuszon. Az idő szokatlanul enyhe volt, s az utasok - mint errefelé rendszerint - közvetlenek, beszédesek. Fülem szomjasan itta a rég nem hallott, jotacizáló román s mezőségi módra a-zó magyar beszédet. Kigurultunk az út fölé ágaskodó mészkősziklák alól. A patak partján két fiúcska játszadozott; kezükben hatalmas csokor lila kakasmandikó. A motorzúgásra egyikük az út szélére szaladt, s integetni kezdett a virággal. (El akarja adni - gondoltam.) A sofőr megállott, kinyitotta az ablakot, s lenyúlt a virágért:
- Nagyot nőj, öcskös!
A gyerek arca ragyogott: hogy őérette, az ő csokráért megállt az autóbusz: kimondhatatlanul boldog és büszke volt. Én is. (De azért egy kicsit elszégyelltem magam a gyanúsítás miatt.) Befejezésül pedig hadd írjam még ide ezt a verset hegyeimről:

HEGYEK, FÁK, FÜVEK
Hegyek, fák, füvek, haragzöld, azúr menny, szívem rokonai,
kedvesek, emlékeimben látlak szelíden bólintani,
izmaim is emlékeznek ernyedőn, erdők, titok-ösvények, farkas szagúak,
lombkunyhók, égboltnyi lombfelhők, csukott szemű lombalagutak,
fürdik, frissül a fáradtság itt, ahol a konok csönd üget,
róttam az erdőt, lépéseimből róttam nesz-betűket,
libegő muzsikát, lobogó kedvet mosolygós fák alá,
nap vére hullott, mintha leterített szarvas kínját kiáltaná,
nap vére hullott, elöntött a mindenség-fia-fény-suhogás,
szívemen, mint ághegyen mókus, ült a várakozás,
vagy mint az éjszaka tetején a liliomszirmú csillagok
- pilla mögé bújt szemek, melyekbe a nappali fény belefagyott -:
a várakozás, hogy olvashassam remény-virág-betűitek,
s belém leheljétek a mindenség erejét, hegyek, fák, füvek.
Hegyek, fák, füvek, erdők, haragzöld, azúr menny, szívem rokonai,
kedvesek, emlékeimben látlak szelíden bólintani,
szelíden - ti vagytok a jóság -; meghitten - ti vagytok a csönd -;
jobbik felem tibennetek önnönmagának köszön;
ti vagytok a béke: levegő, hogy lélegezhessék az emberiség,
ti vagytok a fegyver, védekezni, a halál ha újra kísért;
küldtök fényes magasságokba, agyunk-szemünk szoktatni a végtelenhez,
az elmúlás mihozzánk miattatok és érettetek türelmes,
ózon-leheletű tájak, források, ti, erdők csillagai,
titeket hívtalak-hívlak-idézlek vidítani, segíteni,
ha ujjaim begyén kiillan az akarás, szememből fénytelen porba hull a fény,
ti élesztitek újjá, ti, gazdag szívűek, az újjászülető reményt,
tőletek orozzam a szót, a muzsikát, az észt, a szívet,
tőletek, mindig tőletek, hegyek, erdők, fák, füvek.
Hegyek, fák, füvek, ágak, haragzöld, azúr menny, szívem rokonai,
titeket hívtalak-hívlak-idézlek vidítani, segíteni,
karcsú sziklák, szépfejűek, felhőlépők, bátorítók,
szélben dzsiggelő bokor-gyermekek, gondolkodó, komoly fenyők,
táncos patakok, újjáteremtők, mint az asszonyi csók,
szemérmes kis tisztások, pihentetők, s mint a szerelem, újjászülők,
sűrű örömök szülei, kovácsoljátok bennem az acélpengésű akaratot -
simogató kéz, puha ágy, okos elme, akit bármikor szólíthatok,
ki sosem hagy el, ki érvel, meggyőz, s - tanácstalannak - tanácsot ad,
ölelő szerető, ki bánatot öl; nyugalmas öl, ki fiául fogad,
s biztat, hogy szép a harc, szép ez az emberi lét,
üt is, hogy eddzen, izzítja küzdelmem hevét,
ki hű hozzám, hogy hű maradjak és józan és fegyelmezett -
köszönöm nektek, hegyek és erdők, sziklák és lombok, fák, füvek.
(1964)

SOROK EGY ÉPÍTKEZÉSRŐL
A szél útjába blokkok állnak:
itt is tilos, ott is tilos
az átjárás! - jelzi egy-egy
libegő-lobogó, piros,
az ötödik, a hatodik
emeleten, még vakolatlan
erkélyen, világtalan ablak
keretében. - A mozdulatban,
amellyel a toronydaru
egy pohárnyi betont fölad,
egy sütet téglát -: fölsejlik már
a mind biztosabb s magasabb
falak szerény gőgje, föl a
gyermekét emelő anya
nap-idéző, élet-igéző
védelmező mozdulata.
A szél útjába blokkok állnak.
Ócska jelkép, de örök-új
s örök-örvendetes valóság
az építés. - - Hisz így tanul
az ember! A megismerés
egytestvére az alkotásnak. -
Egy-egy emelettel köszönt
a tovaillanó, parázs nap,
s naponta fönnebb költözik
az égbolt is egy-egy emelettel -
jövőjét dúcolja alá
(és álmait!) a mai ember.
A szél útjába blokkok állnak.
Esteledik. Pihenni kezd
- hogy boldogan fáradjon ismét -
dolgavégzetten Bukarest.
Csak a toronyban marad:
a szél útjába blokkok állnak.
Az emelkedő ég alatt
pihenés, éj, nincsen vasárnap. -
(1964)

ÚT
Minden perc, minden óra és
akarat, cél, megismerés,
tetté-serdült szándék, sose-
fáradó, alkotó keze-
elméje minden embereknek:
tefeléd, tehozzád vezetnek,
harcok-szülötte ünnepek,
munka-szülte hétköznapok
során megtervezett
jövő, jövőnk, fölfedezett
boldogság - fényed ránk ragyog,
elérendő s elérhető,
mába induló jövő.
(1964)

KIVÍVOTT BÉKE
(Három szonett)
                    I
Harc nélkül béke született-e?
Kenyérhez szelídül a kés;
mi adhat írt régi sebekre:
munka vagy tétlen feledés?
Építvén is rombol a kéz:
romot rombol; a dolgos Eszme
szólít most csatára, Tevés! -
Harc nélkül béke született-e?
Nem elég a fölismerés -
kéz nélkül oly véges az ész!
Az Idő lomha végtelenje
szokik már - szoktatjuk - a Rendre;
hogy a holnap - mely mát igéz -
munkánk szép szavát megszívlelje.
                    II
Formába vágyik az idő,
évekre, hetekre, napokra
osztódik fölöttünk forogva,
jelenné vágyik a jövő.
A terv munkává születik,
nappaltól nem riad az álom,
hogy eljuthassunk a halálon-
inneni paradicsomig.
“Ez világnak ő dolgai”
töltöznek végre értelemmel;
érette hűen vallani,
- s aki majd számadásra hí:
jövő szavát meghallani -
tanítja tetteit az Ember.
                    III
Robban a nyár, a forró pipacsok
árva fejére a nap acsarog,
ijedtében éretté szőkül a búza,
tömött kalászát a föld hívja-húzza.
Robban a nyár, kipufogó csövén
traktoroknak viaskodik a fény;
cséplő-aratógép kaszálva jár,
mint óriási, fém-gázlómadár.
Robban a nyár, az ég tengerei
lusták a melegben hullámzani;
úgy robban a nyár, hogy mindenhova jut
fény-szilánk, szívet melegíteni:
robban a nyár, hogy szétporlik a múlt,
- ó, még minél több ilyen háborút!
(1964)

ESŐBEN
Hullanak hosszú verssorok,
éltető költemény csorog,
szavait mohón vedeli
a pityóka s a tengeri.
A rímekben ásványi sók
oldódnak, holnapravalót
szívnak a szorgos gyökerek,
tanulnak a hajszálcsövek,
míg hullnak hosszú verssorok;
éltető költemény csorog,
szavait kívülről bevágja
a krumpli s a tengeritábla.
(1964)

ÁRVERÉS
Fölfűzöm fekete gyöngyeim:
elárverezem éjjeleim.
Tanulás, csókok, munka, rím:
ki ád hát többet, feleim?
Három vers csak egy mosolyért.
Megértés annak, aki megért.
Annak, aki semmire se tart,
fizetek egy pofa italt.
Annak, aki belém kötött,
juttatok pár igekötőt.
Annak, aki palira vett,
adom boldog perceimet.
Ki valamire becsül engem,
odaadom mindenem ingyen.
S aki túl sokra becsül: ím,
józanító kudarcaim.
(Ámbár csak számító csalás
e potom kiárusítás:
olcsón magam azért adom,
hogy emelkedjék árfolyamom.)
(1964)

NE AGGÓDJ
Urán.
Félelem.
Együtt fordul elő a két elem.
Uránon túli félelmekkel
dobálódzni de könnyű.
A boldogság sokkal súlyosabb.
A boldogság félelmeket gyilkol,
azért lesz egyre szabadabb.
(1964)

EZ IS A TIETEK
Minden mozdulatom végleges,
hiszen véges vagyok.
Minden csókom kőbe vésett,
hisz bármikor meghalhatok.
Szenvedek - ennek is örülni fogtok.
Magamra sose lehetek,
Szeretek, s ez jó nekem.
S ez is a tietek.
(1964)

SHAKESPEARE
                    - to die - to sleep - perchance
                      to dream - oh, there’s the rub!
                                                      (Hamlet)
Álmatlan jó csak a halál -
az álmatlan élet: halál.
Négyszáz álmatlan éven át
álmodott rólad a világ -
s most: életet? halált akar?
így hát még mindig fiatal?
míg választhat: igen! - kevés
a bölcsesség, a józan ész:
álmodni tudó szív híján
- te tudod legjobban - sovány
a lét! - tán a mégsem-selejt-
remény meghalni elfelejt
álom közben! segíts te! add,
add megadatlan tenmagad,
négyszáz-éves-fiatalon!
s nem kozmikus ravatalon -
hisszük, hited-hívők! - S ha tán
megmosolyogtató sután
szavai olykor botladoznak:
bocsáss meg e kényszerű
                          versfaragónak
(1964)

ŐSZELŐ
Az udvar fölött
liba-gág, kacsa-háp lebeg,
rikítóra fakul a nyár,
rozsdás halálüvöltéssel
mélybe vetik maguk a levelek,
csűrökbe ballag a termés,
körülkalimpálja a vér,
szívek fölött sorsok feszülnek,
szárnyuk összeér.
(1964)

MAJDNEM-SZERELMES-VERS
Én nem akarok Neked rosszat,
azzal foglalkozom naphosszat,
hogy szeretlek - nos, ki-ki lássa.
Szilágyinak csak van állása:
nem fog rajta a rímek átka,
és nem mászkál galaktikákra:
marad - magasban!: - itt a Földön:
hogy nyugodjék és hogy pöröljön,
és megláthassa: hova ér el
eme szívnyi emberiséggel - -
háború nyilall? - béke dobban
a kamrákban, a pitvarokban.
S oxigént küld, küld minden ízig.
A szív nem áll meg. A szív bízik.
(Lásd: magunkról a milliónyi
- Rólad - nem hagyott most se szólni.)
(1965)

FRESKÓ
Benépesítjük a világot látható s láthatatlan kategóriákkal
társadalmi osztályokkal
délkörökkel
éves
    évtizedes
       emberöltőnyi tervekkel
szerkesztőségekkel
PVC-gyárakkal
tömeghalál ellen széles spektrumú
       reménység-antibiotikumokkal
benépesítjük a világot látható s láthatatlan kategóriákkal
beléjük fogalmazzuk a boldogságot
       hogy könnyebben észrevevődjék -
észrevenni: erő
    Fiacskám - kapcsold be a porszívót
       megfőzöm a levest
       délután moziba megyünk
    dinsztelj káposztát
    kirándulunk a Bucsecsre
tölts teát
    elolvassuk a Vágy villamosát
mosogatunk
    föltérképezzük a látható s láthatatlan kategóriákat
minden a kettőnké
    mindketten a mindenségé vagyunk
ketten vagyunk a mindenségben:
takarítók
    zenehallgatók
színházjárók
    mosogatók
papír és toll
föld és eke
    hang és fül
    vígság és vigadozó
És világgá indulunk hetedhét országon át
és világgá indulunk meredek időn át
hogy mindenhol s mindenkorra megtelepítsük
       kettős önmagunkat -
(1965)

HÁROM IDILL
          VIRÁGOK VETÉLKEDÉSE
Jöjj, tavasz, jöjj, nyár, sok-sok esendő
    virágszirom,
lopj egy pillantást nyűgös szememből,
jöjj, tavasz, jöjj, nyár, sok-sok esengő
    virágszirom,
muskátli, tátika, viola, rózsa,
    bazsalikom!
Persze, csak itt az erkélyen, fönn
    a nyolcadikon.
          TAVASZ
Rüggyé halt a zúzmara,
    magabiztos hérics
suttog - halld, tél tűnt hava:
    szín, fény csakazértis!
Holt is hasznos a földnek,
    hát akkor az élő! -
Vad emlékek tülkölnek
    aszfaltozott égből.
          FEGYVERTÁRSAK
A tavasz nincsen egyedül,
a tavasz tudván tudja, hogy
szétszórt fénye szemembe gyűl,
hogy fény-fegyvertársa vagyok:
elég volt megtanulni, hogy
hulla-keserves egyedül.
Csak szórnivalóm egyre fogy,
és szólnivalóm egyre gyűl.
(1965)

MÉLYSÉGISZONY
Húsz méter magasan,
a nyolcadikon
nem szédülök.
Nem szédülök
kétezer méteren,
a repülőben.
Szédülök egy
két méter mély
sír előtt.
(1965)

A KÖLTŐ MIT TEHET?
A költő mit is tehet?
Teleírhatja csillagokkal
a mennyboltot,
míg alusznak a csillagászok.
Teleírhatja rózsákkal a kertet,
míg alszik a május.
Teleírhatja napfénnyel a strandot,
míg alszik a napfény.
Ó, százegyszer is kifoghat
a késedelmeskedőn!
Teleírhatja reménységgel
a szállongó időt,
míg alusznak az emberek.
(1965)

VALLOMÁS
Gyermekként álmodtam felnőttkoromról,
felnőttként álmodtam gyermekkorom.
“Majd cigarettázni fogok!”
“Hogyan is volt a kanyaróval?”
A háború is játék volt, amíg
ki nem nézte számból a falatot.
Csak akkor riadtam, kis állat -
beteggé tett a beteg világ.
Bartók halálos ágyán
kottafejekkel írt receptet
minden leendő nyavalyánkra.
(1965)

HALHATATLANSÁG
Túl harsányak a napok
s túl sietősek -
oly hamar elfeledjük
a megbánnivalót!
S tán éppen ez az,
amit halhatatlanságnak hívunk:
hogy lassankint
kihullik minden, ami rossz.
(1965)

MEGÚJULÁS
Elszárad ez a nap is,
hogy helyet adjon neked,
alázatos öröm,
megújulás.
(1965)

MUNKA UTÁN
    Így, munka után
jólesik elfeküdni a kivattázott hajnal alatt,
hozzád simul a hajnal,
átjár a hajnal testmelege,
fölérez a hajnal, kérdi motyogva: - Hány óra? - Fél öt - mondod,
fölsivít a hajnal körfűrész-hangon
a szomszédos építőtelepen,
fölsivít a hajnal s beleharap a deszkába,
fölébred a hajnal, megkezdi magát,
s te elfeküszöl a kivattázott melegben,
agyad tovább kattog - ez a tehetetlenségi erő -,
nyelved öblén szavak íze,
két tenyereden hintáztatva mérlegeled
egy-egy jelző súlyát,
egy jelzőt a hajnalról,
a testmelegről,
a körfűrészről
s arról, hogy jó így elfeküdni munka után
a kivattázott melegben
s dolgozni tovább - pihenésül.
(1965)

ARC, HEGEDŰVEL
          Enescu emlékezete
Reá hajol - hunyt szemmel, éberen -
a hegedűre; rezzenéstelen -
némán figyel a hangversenyterem.
Századok ezer fájdalmát dalolja,
a húrokról világgá sír a dojna,
pásztorfurulya és karácsonyi
kolinda újjáéledt hangja,
sóhaj, kacaj, zokogás, vigalom
támad az engedelmes húrokon;
az arc, az arc múltak fölé hajol,
öröklét üzen a vonó alól -
mert mindenegy tájáról a világnak
hozzá szállván a tapsok -
                                         hazaszállnak.
(1965)

SZEPTEMBER
Falevelek színeit
aratja a szem.
A levelek földre hullnak,
de
az emlékezetben
fölfele szállnak a szivárvány szeptemberek
a színek gravitációs törvénye szerint.
(1965)

FRISSEN
Immár vigadozzunk,
búból kiduvadjunk,
bánatjaink lakolnak;
nyelvén türelemmel
örömöt ürömmel,
eljő édesb maholnap,
telünkben-nyarunkban
hordozzuk magunkban,
feszes sorsunk amit ád;
győz, ki mit sem átall,
hogy mégse halállal
döntsük a végső vitát.
(1965)

ARIADNÉ
Sétálok
a pataktól a fölszíni fejtésig
rotációstól
meleg vacsora illatáig
autón is robogok
fúrótoronytól hangversenyteremig
repülőn is zuhanok
Henry Moore-tól Vlagyivosztokig
tekinteted követ
így lesz utam
a dolgok összefüggésének útja
tekinteted követ
- mintha Ariadné-fonal -
hogy el ne tévedjek a világ dolgai között
(1965)

A BRASSAI POJÁNÁN
          DÉLELŐTT
Köd a hegyen, köd a völgyön,
elfárad a fény, míg följön.
Majd a ragyogás a csúcson
elindul, hogy szerteússzon.
          KÖTÉLPÁLYA
Csilléi himbálnak, remegnek,
éj-kék szilárd oszlopai
vigaszai a félsznek s szemnek.
Bámul útitársam, Pali,
a hegyre, völgyre, fákra, nőkre
- szembejövőkre, elmenőkre -
guvadó szemmel, réveteg,
előre-hátra - s rettegek,
hogy mi lesz itt, ha végül
lebucskázik, leszédül!
- Hogy én magam? -
Á, nem is vagyunk magasan.
          TERMÉSZET
Nem madarak - Zorkijok, Leicák
csattognak, és nem vadmalac,
csak yorkshire-i röfög. A forrás
sört buzogtat, s nem lombnyi nesz,
de rikkant, rí és ráng a dzsessz.
Ó, szent Természet, ki itt bujkálsz,
s ily közel is távol maradsz!
(1965)

ÁLOM
Nagy-nagy rohanásról,
lélegzet-szaggató,
boldog rohanásról
szeretnék vallani majd,
mikor fölserdülök
emlékezéssé.
(1965)

ALKONY
Röptükben gyújtja föl az alkony
    a madarakat.
Ellustul a nap lobogása,
    abbamarad.
Kora tavaszi, bágyadt, párás
    bimbó zenék.
Tavasszá ringatók. Mehetnénk,
    ha tetszenék,
velük, hívnak. Ne szólj, ne szólj most,
    ne szólj, hiszen
hallak, szívem. Tudod, hogy hallom
    és elhiszem -
(1966)

FÖLÜLNÉZET
Esténként el- meg elmondogatom,
amire barátom, a bölcs int:
- Hiába lakol a nyolcadikon,
fölülről nézve az is földszint.
(1966)

BECSÜLD, HALANDÓ
Becsüld, halandó, amíg élek,
szavaim halandó becsét.
Két ember közt legrövidebb
út az egyenes beszéd.
(1966)

ARCKÉP
Két féldeci közt: - Rohan az élet! -
sóhajt haverem, a költő.
- De hát bármily keveset élek,
az is egy emberöltő.
Emígy rohangál igazával
reggeltől estelig;
majd egy éjt rászán - ez is rávall! -
és csonkká rágott ceruzával
megírja összes töredékeit.
(1966)

LÁNYOK
                    Szergej Jeszenyin emlékének
Hajuk búza,
ringva ringó,
szemük páros
kék iringó,
s mintha külön
álmot élne
kiköszörült
rímek éle
alatt hullnak
csillagrendek -
s marokszedni
lányok mennek.
(1966)

TE
Igézeted megcsap
Fényességes évszak.
Mert a szerelem csak -
Sohasem az ész vak.
(1966)

ŐSZ
Szivárványló bánat
földre költözött.
Tarló őszre szállnak
birkanyáj ködök.
Dér dereng, halálos,
dermedt förgeteg
hódítja a várost,
erjedt földeket.
Már a tél villámlik
láthatatlanul.
Hallgat a világ, míg
tavaszul tanul.
(1966)

AMENNYIT PARLAG HEVERTEM
(versek 1967-1976)
SZÜRET
Bölcsülök napról napra, lám,
csak lusta vagyok számba venni.
Lassacskán megértem talán:
a kevés is jobb, mint a semmi.
A sokat s jót - mint kellene -
nem bírom, sajna, győzni szusszal.
Míg röptet a kor szelleme,
közlekedhetem trolibusszal.
Így előznek meg álmaim -
előmbe vágnak, amíg alszom,
jelenvoltom határain
jövőm kiáltják messzehallszón,
a lehetséges gondolat
körüllengi a való gondot,
s a rím is szárnyat bontogat
s röpíti, mit az idő mondott.
(1967)

FÁRADT ESŐBEN
Fáradt esőben bandukolva,
a szíves latyakban bokáig,
sokáig tart a hazatérés
a dolgoknak végső okáig.
Nehéz a poggyász cipekedni
nehány kiröhögött erénnyel.
De utasunk reménykedik, lám,
s a felhőknek oszoljt vezényel.
(1967)

ÖVÖN ALUL
A szorítóban
övön alul ütött a másik.
Tíz másodperc - csak ennyi
maradt a föltámadásig.
Hát megkóstoltam a halált.
Tisztességtelen volt a harc.
Mert ott sosem akarhatod,
amit akarsz.
Énnekem nem kell jutalom
(nem mintha kapnék valahol) -:
csak annyi, hogy fölmentsetek
a MÁSOK bűnei alól.
(1968)

MESE A VADÁSZÓ KIRÁLYFIRÓL
Odobescu Psendo-Kinighetikos-ának
Feciorul de împărat, cel cu noroc la vînat
című meséje nyomán

A mese hőse, természetesen, királyfi; mert ne feledjük, hogy a Pseudo-Kinighetikos mintegy száz éve íródott, midőn tehette-e más, mint (legalább) királyfi azt, ami jólesett neki? Vadászni, ha éppen kedve tartotta - s neki igen, mert ez is módja (elég előkelő) a menekülésnek: a megszokott - s ennél fogva megunt - kényeztetés elől. - Ne keressen tehát az olvasó példamutató hőst se királyfinkban, se a tündérben: ítéljen, és cselekedjen ítélete szerint. S ne várjon megnyugtató megoldást. Hanem nyugtalankodjék, töprengjen s okuljon. Ha igen: elértük célunkat - az utolsó szó úgyis az olvasóé.
                             I
Füveket ölel a bronzkarú medve,
nyúzza, vigye, kinek ideje, kedve;
túl a ciheresen vadkan inal,
fáj a föld, fölsebzi lábaival,
fáj a föld, fáj a fű, bokorág; robban,
robban a fájás szívpitvarokban,
forr az ég, éget, gyerünk, tovább,
míg szusszal a tüdő, lépttel a láb
bírja; - nyugalom?; csak fáradtság van, kába -
pihenés?: álomtalanok álma;
tovább; feszül az íj idege,
feszül magától; időtlen ideje
már ez a vágta - s meddig még, meddig?
A királyfi kezét tövisek sebzik,
úttalan utakon, süvítő sűrűben
lohol; lova régen elmaradt mögötte,
tisztáson, egy szál bárányfelhőhöz kötve.
Hány napja, hány hava, hány nyara, hány tele
telt itt, erdőn-síkon, hány vas esztendeje,
teste röghöz durvult, szeme fényhez edzett,
izmai rugalmas acélrudak lettek,
anyai simítás hajától idegen,
apai szó szívét elhagyja hidegen,
emberi zsivajhoz füle buta, tompa,
farkas, medve, vadkan féli a vadonban,
őz-ünők juhádznak szeme sugarától,
jótanáccsal szolgál szajkó ha rikácsol,
tanítói hangyák, táplálói gombák -
mégis, mintha - átok? - csak járná bolondját,
vadkan hogyha röffen, ha tutul toportyán:
utána, ha vérem marad is a portyán!
megpihenünk majd ott, a végtelen partján.
Tajtékot túr a kan, fogát földbe fúrja,
ina rogy, lehe fogy, tápászkodnék újra,
szemében véresen düh s félelem forog,
toppant még, szédeleg, dülöngél, tántorog,
feje csak lekoppan szürke szikla alatt,
nyílzizzenés-hangú halálra vár a vad.
Torpan a királyfi; mintha nem is földi-
fáradt mozdulattal homlokát letörli;
kerüli a vadat - tűnhetsz! - széles ívben,
fölhág a sziklára, leül, pihen csöndben.
Fejest bukik a nap a látóhatárról,
az esthajnalcsillag sápadtan pislákol.
Ernyed a királyfi, pihengél zsibbadtan,
íj, tegez mellette kushad az alkonyban;
leréved a szeme, hol a völgyben, alant,
elhúz alacsonyan egy szűzfehér galamb,
ellibeg, megfordul, fölméri a völgyet,
körbe száll, fölsuhan, suhan egyre följebb;
talpon a királyfi, tapossa a sziklát,
- álmában, imetten látja-e, amit lát?
ezt a csillagszárnyút, ezt a szelídszépet -
- tíz életet reá! fagaras az élet!
S a madár is mintha biztatná, intene,
hívná, csalogatná: jöszte, erre gyere,
orra előtt lebeg, vezeti, s ő szökik,
vállára fegyverét, mit sem töprenkedik,
erein ereje elárad tüzesen,
madarát követi hegyeken, völgyeken,
erdőkön, pusztákon, sziklák s cserfák között,
szürke magasságban bagoly hussan, köhög,
patak cserfel, mit az! vízbe térdig, övig,
jánosbogár-lámpák szerelmüket szövik,
csillagok fiadznak, fölevez a hold is,
s ő talpal, kedvétől fölérezne holt is,
láthatatlan láncon vonszolja a szépség -
veszély? törpe mindje! soha ilyen estét!
S lám, egy tisztás partján, kék sziklakő előtt
megpihen a galamb, megpihentetve őt,
s szóval fölfeleli, turbékoló szóval,
alig hangosabban, mint gyöngyöző sóhajt:
             Sziklák lánya, 
             jöszte, jöszte,
             orcád könnyben
             ne füröszd te,
             búbánatban
             ne időzz te,
             sziklatündér,
             jöszte, jöszte!
Nyeli szavát a csönd, súlyos csönddé nyeli;
újfent szól a madár, szóval fölfeleli:
             Sziklák lánya,
             búval kelő,
             búval nyugvó,
             jöszte elő,
             napod ébred,
             könnyed verő,
             sziklatündér,
             jöszte elő!
Nyeli szavát a csönd, susogássá nyeli;
újból szól a galamb, szóval fölfeleli:
             Sziklák lánya,
             jöszte, jöszte,
             orcád vígság
             megfürössze,
             szerelemben
             megfürdőzz te,
             sziklatündér,
             jöszte, jöszte!
Szó nyomán suhogás: kilépik a sziklán
aranyhajú tündér, csillagszemű szép lány:
- Maradj itt, életem-életed rajta van:
maradj itt, dalia, örökre, én uram!
                              II
Hány napja, hány hava, hány nyara, hány tele
telt tündére mellett, selyem esztendeje,
teste megszelídült - nap hogy nem aszalta,
zápor nem áztatta, tövis nem karcolta -,
szája csókot tanult, szíve boldogságot,
kunyhófal kerített egy egész világot.
Békén emberektől, madarak-vadaktól,
jót-rosszat nem várva, nem kérve holnaptól,
ujjai aranyhaj erdejét bolyongva,
napi eledelül ölelés meg gomba;
íjának idege lanyhult, nyilát rozsda
kimarta, tegezét pókháló befonta,
vaddisznócsapásra, szeme nem lát célra,
kásássá petyhüszik izmai acélja.
Csapongott a tündér pilleszárnyú kedve,
ölelést örülve, csókra fenekedve,
csatározó testtel, hódítva az áldott-
álmodott, a teljes, megváltó világot,
fölborzolt lélekkel; minden perc: új öröm,
új varázs minden nap; a sugár a kövön
csak nekik viháncolt, sárgarigó füttye
kerekded kedvüket fellegekre tűzte;
szemük nyílt, sugárzott eddig-nem-látottra,
csengő forrásokra, bódult virágokra,
gyíkocska szemében tükrözött az égbolt
bűvös, révült világ: sejtelmesen szép volt.
Csapongott a tündér lepkeszárnyú kedve,
ölelést örülve, csókra fenekedve,
egy napig, kettőig, nyáron át, éven át -
de a világ sem tart addig, míg a világ.
Kezdettek a napok naptalanná válni
(mit sem tenni annyi, mint semmit sem várni),
éjek lobogása pislogássá vásott,
szükség szűkítette ezt a szűk világot,
elzsongított a csönd, aztán süketített,
pihenés üdített, aztán merevített,
gondok, gondolatok őrtek zakatolva:
a boldogság vajon csak két ember dolga?
S cammogtak a napok, egy a másik mögé,
míg egyszer a tündér szóval fölfelelé:
             Virágom, virágom,
             éltető világom!
             Rozsdás nyilad
             nem féli vad,
             hónaphosszat
             heversz magad,
             virágom, virágom,
             éltető világom,
             lépted lesi
             erdő-mező,
             ajkad patak,
             csörgedező,
             gyöngéd kezed
             őzek sírják,
             meg nem lesed
             hajnal pírját,
             virágom, virágom,
             éltető világom!
             Rozsdás nyilad
             nem féli vad,
             hónaphosszat
             heversz magad!
Feküdt csöndben, nyugton, lomhán a királyfi,
tartotta, ölelte, húzta le a pázsit,
úszó felhőt bámult, kúszó árnyat ügyelt,
s szólott a tündérnek, szóval így fölfelelt:
             Tőled hova mennék?
             nélküled mi lennék?
             hordtam nyugtalanság
             kedves-kínos terhét,
             mígnem nyugalomra,
             találtam tereád -
             fütyülök mindenre,
             vesszen meg a világ!
Hallgatott a tündér, napok teltek ismét,
egyiket a másra csakhogy agyonüssék,
nyugton a királyfi, nyugtalan kedvese,
míg idő múltával újra fölfelele:
             Virágom, virágom,
             hunyorgó világom!
             éltem búban-bajban
             napjaim magamban,
             hörpöltem örömet,
             szürcsöltem teveled,
             nem bírom, unom már
             ezt a rengeteget:
             sárig hajam
             gyík ha nézi,
             nád-derekam
             nem igézi;
             rozsdás nyilad
             nem féli vad,
             hónaphosszat
             heversz magad
             szótalan
             mellettem -
             nem erre
             termettem!
Pihent csöndben, lomhán, tunyán a királyfi,
tartotta, ölelte, húzta le a pázsit,
úszó felhőt bámult, kúszó árnyat figyelt,
s szólott a tündérnek, szóval így fölfelelt:
             Tőled hová mennék?
             nélküled mi lennék?
             hordtam nyugtalanság
             vállam-sebző terhét,
             mígnem nyugalomra,
             találtam tereád -
             fütyülök egyébre,
             vesszen meg a világ!
Hallgatott a tündér, napok teltek ismét,
egyiket a másra csak hogy agyonüssék,
kábán a királyfi, kínlódva kedvese,
majd idő múltával újfönt fölfelele:
             Virágom, virágom,
             vakuló világom!
             rozsdás nyilad
             nem féli vad,
             hónaphosszat
             heversz magad
             szótalan
             mellettem -
             nem erre
             termettem!
             Éltem búban-bajban
             napjaim magamban,
             nem voltam senkié -
             szedjük magunk össze,
             jöszte, uram, jöszte
             az emberek közé!
             Apád-anyád
             érted eped,
             szép kedvesed
             itt eleped,
             szedd hát magad össze,
             jöszte, uram, jöszte!
Zsibbadt félálomban hevert a királyfi,
tartotta, ölelte, húzta le a pázsit,
úszó felhőt bámult, kúszó árnyat ügyelt,
szólott kedvesének, szóval így fölfelelt:
             Innen hova mennék?
             másutt minek lennék?
             te kívántál ide,
             mért kívánsz el innét?
             Mit nekünk a világ,
             városok, emberek?
             Én veled, te velem,
             te velem, én veled.
Hallgatott a tündér, napok jöttek ismét,
egyiket a másra csakhogy agyonüssék,
báván a királyfi, gyötretve kedvese,
mígnem idő múltán, egy verő reggelen,
ocsúdva, ásítva, nyújtózva körülnéz -
nem hisz a szemének: tovatűnt a tündér.
- Tán a forrásra ment? verőfényben fürdik?
vagy az erdőt járja? nem tett ilyet eddig,
nélkülem lépést sem! és én is csak vele! -
S forog már, pörög már a világ körüle.
Tisztásra kilépik, körös-körül kémlel,
küldi hívó szavát sebes szárnyú széllel,
elindul maga is, forró félelemmel,
szólni sem tud immár, gondolkodni sem mer.
Hágót hág, lejtőn lejt, sűrűségben csörtet,
vigyázkodik, kutat eget-sziklát-földet,
ellankad, föléled, halad, liheg, eláll,
ellene a vadon, kemény, mint a halál.
S lehull az avarra, lecsügged, lehorgad,
kilobbant a tegnap, elhamvadt a holnap,
ólomnál ólomabb, könnyebb, mint a sóhaj,
s fölfelel magának, sír keserű szóval:
- Anyácskám, arácskám, szomorúcska mátkám,
szenvedő szemetek még egyszer ha látnám!
apám váró vára, mért hagytalak oda!
Lettem volna tudós vagy vitéz katona,
lettem volna koldus a koldusok között!
de szívembe magány gőgje beköltözött!
távol mindenkitől, embertől, állattól:
távolodtam közben csak ennenmagamtól!
megcsaltak, mert magam megcsaltam magamat!
nagy vagy, szárnyas idő, kicsi a pillanat,
kicsi ez az élet tettelen, szárnytalan -
megcsaltak, mert magam megcsaltam enmagam!
holnapot nem vártam - mit várhattak tőlem?
nem éltem a földön - mit érek a földben?
emberek nélkül én állatnál kevesebb,
szeretni sem tudok, bárhogyan szeretek!
emberek nélkül csak az emberek ellen,
ádázkodik erőm, szóm, szívem, szerelmem!
Anyácskám, arácskám, szomorúcska mátkám,
szenvedő szemetek még egyszer ha látnám!
Nincs már bajom bajjal, szikkad szívem ere,
sírom erdő, testem vadak eledele.
(1966)

KÉT IDILL
                              1. ŐSZI IDILL
Jöjj ki a rétre, Chloé - ki a rétre - azaz: hol a rét itt?
   Szállj csak a liftbe hamar, szállj csak alá, gyönyörűm:
térdig a súlyos ködben, az állig hűs levegőn - add,
   add a kezed, kicsikém, sürget az út, hív az út,
hol van a rét - jaj, messze, be távol; - amíg odaérünk,
   új mitológia és rengeteg új csodaszörny
áll elibénk, segítőn, avagy éppen ránk fenekedve
   (ketten félni se rossz - jöjj le, Chloé, gyönyörűm),
brummog a busz, tovagördül az aszfalt éveken által:
   persze, a hely kicsi, szűk, száz s ezer évekig így,
így toporogtunk, így mocorogtunk - - semmi! kapaszkodj! -:
   tegnapiak, maiak: mindje sietve tolong -
tegnapiak, maiak meg a holnapiak s azután is...
   Húzódj félre, Chloém - nézd: odakünn s idebenn
hogy nyüzsög, árad, tervel, gyűlöl - fázik - - elalszik
   mind, ami van s ami él - s mind az enyém s a tiéd:
mind a miénk, mert tudjuk, látjuk, félve szeretjük,
   mind a miénk - igazán - - mind a tiéd - akarod?
Örvendj, hagyd ma a gondot, a rét vár, pásztori játék:
   ócska idill, de idill; - zúzmara-hamvas a táj,
s az tud örülni csupán, aki angyalian felelőtlen - -
   lásd, gyönyörűm, emiatt ritka öröm a mienk.
Ritka, rövid. Hiszen, ó, hiszem én, hogy örömre születtünk -
   épp csak az út tövises - ördögi kínokon át - -
Épp csak az út, csak az út. Hát térjünk róla le egyszer!
   Jöjj ki a rétre, Chloé, jöjj ki velem, gyönyörűm,
őszike kékell, szálas az erdő s már a kökény is
   édeskés-fanyarul, csóktalan adja magát,
s hogyha a dér megütötte, szelídül ínyünkhöz a döblec,
   lassan a must bevadul - bor ma az új, ma az úr,
hallgat a tarló, nem ciripel, vágyódva, tücsökkel,
   néma a rét, szava nincs - s ezt így is elértjük, ugye?
Új mitológia, új csodaszörnyek, rettenetes nagy,
   nagy hatalommal elénk vágnak az égbe, Chloé,
új mitológia, új csodaszörnyek, a rettenetes-nagy
   földi meg égi világ új, szigorú urai -
ó, kicsi pontok, amik mi vagyunk - beleámul a lelkünk -
   szürke a lombtalan ég - vissza ki adja színét?
vissza a nyárit, a kék-remegőt, amit oly híven őrzünk
   pórusainkban, a vér kék-piros útjain; és
színeket álmodik újra szemünk, s kivetülnek a színek,
   s tisztul a köd, s a határ lángba borul, csupa tűz,
tűz, csupa tűz, csupa láng, csupa fény, csupa édes erőszak,
   lángol a tarka avar, kis tüzeket nyit a dér,
villamosok pirosan sikítoznak, a fék sziszegése
   súgássá szelídül, és mi megértjük a szót:
fák szava, rét szava, mindenség szava mind nekünk mond -
   így alakulgat a táj, fölveszi antropomorf
gúnyáját az idillben, amint kell, s minket is át- meg
   átölel - - ó, ölelés: hallgatag, égi, csodás; -:
földi parányok Mennyei Perce, Kaland, peremén a
   Létnek; -: tán Születés - - vagy kicsi percnyi Halál!
Nincs, aki tudná, nincs, aki szent szavaink kitalálná -:
   holtig mondani kell, űzve-keresve a szót,
mely tovaszökken, amint kezed érte kinyújtva, kiáltod:
   Most! - Most? Már odavan! - Rajta, tovább, amíg élsz! - - -:
Falkavadászat az őszi csapáson, az ősi csapáson.
   Majd ha kidőlsz, odaadd jócsövű fegyveredet:
jól olajozd be, pucold ki - ragyogjon! - s hogyha belőtted,
   átveszi majd fiad és átveszi majd unokád.
Hadd vegye át - neki tán sikerül, ami nem sikerült most
   néked (: a kéz ha remeg, messze iramlik a vad). 
Jöszte, Chloé, gyönyörűm, kezed add, melegíts, ha didergek,
   hűts, mikor éget a düh; add a kezed, gyere most:
távol az úttól, antropomorf táj -: földi lakásunk
   barnapiros talaján őszike kéklik, alél,
ájul a galagonyás, tölgyesben makkol a vadkan - -
   jöszte, Chloé, gyönyörűm, - jöjj, ha tanulni akarsz:
megtanulod ma a békét és a derűt tanulod ma
   (háborítatlan Idill - ó, ugye, kell, ugye, kell!?)!
Kell a növénynek a fény meg a holdnak az éj - s te tudod, hány
   csillag az ég - Te tudod!: annyi, ahányat akarsz - - -
és te tudod, hány élet a föld - és mennyi halál, jaj!
   (ó, te tudod s tudom én, mennyi halál, jaj, a föld!).
Így kacarászva szelíd (s te tudod: gügye) disztichonokban
   gördül az édes idill - mint a virág, ha virul - -
jöjj ki, Chloé, ki az útra, a Lét, a Világ zavaros nagy
   forgatagába megint: esteledik, beborult - -
minden idillnek nátha a vége, Chloé, gyere hát, és
   este igyunk, - kisanyám! -, jószagú székfűteát!
                              2. TAVASZI IDILL
Nem harapós a nap immár, megszelídült: hozzánk; - idesüss csak:
   bokrok alatt hópötty: pillesziromnyi virág:
bokrok alatt sikítozva - - a fül belecsöndül, a lélek
   részegen áradozik: jöjj ki, Chloé, gyönyörűm,
brummog a busz, tovagördül az aszfalt éveken átal,
   jöjj ki, Chloé, kiterült szőnyegesen a tavasz,
lágy cicabarka-pamacs veri föl felhők puha habját,
   pengés-kéken az ég húzza le zúzmara-szín
téli szakállát, s lám, Adonisz vércsöppje-virága
   csöngi: fölérez a holt - nincs mese, itt a tavasz!
S nincs, csakugyan, nincs mese - piacunk a primőr vitamintól
   hemzseg: ronda spenót, vajpuhafriss retek és
zöld - derűlátó! - hagyma, saláta, s ahol van üvegház:
   paprika már! - s no, tudod, ez meg amaz, miegyéb.
Persze, ez is kell. Mert, kicsikém, ha leszáll a napocska,
   s hosszú munka után váltani hogyha lehet
pár szerető szót, eltöprengünk: mit hoz a holnap?
   s bármit hoz: mi legyen holnapi nap az ebéd?
Hogy mi a könnyebb, hogy mi az olcsóbb, ám kiadósabb. -
   Minden idill tavaszon téged idéz, Vitamin!
Nos, gyere most ki a rétre, Chloé, talpunk tocsogókon
   toccsan, a hó leve sír, gyöngyösen izzik a rügy,
zölden a fű; ibolyául szólít a rét is, az ég is
   s én téged s te viszont. Bársonyos est születik,
bíborban születik, minekünk, kicsikém - no, babusgasd
   hercegi, szép csecsemőnk. –   / –   / –
(1968)

FÖLFEDEZŐK
Az utca - utca. Csakugyan! -
Esik - sáros.
Nap süt - poros.
Éjjel - sötét.
Nahát!
Ki hitte volna -
vannak még csodák!
A búza - búza. Szőke. Az
ocsú - ocsú bizony,
a pipacs meg piros.
Saját
szememmel láttam!
Vannak még csodák.
Az ember - ember. Csakugyan! -:
nem csirke, nem ló,
nem isten, nem ördög.
Az egyik épp most kacagott,
a másik meg üvöltött.
És én - én mindezt
fölfedeztem!
Remek!
(Utóirat:
Gyerünk hát, emberek,
és bővítsük a listát!
Nem más fizet rá - mi magunk,
ha utánvéttel vagyunk optimisták.)
(1968)

IKAROSZ
          J. G. 1934-1968
Teljesítik kötelességük a legendák:
szétfoszlanak.
Ó, ember, mért is találtad ki őket!
Hogy egyszer - végül - rájuk fizess?!
Lidércálmaid nem hagynak el ingyen!
Felnőtten is felelsz
a gyermekkori
tüzes
sárkányok gaztetteiért,
kísértenek a lángot okádó
Véletlenek!
TE hitted, Ikarosz (:hogy higgyem):
hogy legyőzzük a Sárkányt, a
Véletlent, a
kitalált
kora-halált.
(Négy év volt közted és köztem.)
A legenda végsőt rúgott -:
Ikarosz meghalt
kötelességteljesítés közben.
(1968)

UTAK
Utak. Vadak, szelídek.
             Bátorítók, nagyok.
Én, ki még itt e Földön
             itthonülő vagyok
(otthon a testnek - börtön
             léleknek ez a part,
lélek, képzelet, elme
             mindig szállni akart,
míg rög-anyánk szerelme
             végképp be nem takart) -
itthonülő e Földön -
             s bár, kötnek élők-holtak,
kiszökni rácsos égen!
             megtaposni a Holdat!
súlytalanul és fájón,
             mint az anyai sóhaj -
örök pörlekedésben a
             a gravitációval!
       Árkát-bokrát, mennyét-poklát
       úttalan utakon utazva kutatom,
       áldatlan állapot - eső elől állatok
       futtában rohan a futásom rokona,
       szidjatok, áldjatok, meg sosem állhatok,
       aki megigazul, gyötrő vigaszul
       (még akkor is, ha arra tart, ahol szakad a part)
       tudja fájón: minden tájon
       hazajutni akart.
Valamicske boldog messzeséget
hoznia magával, ha visszatérhet.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
       Elindult a Semmi felé
       - vízi úton - Ada Kaleh
       tűzhelyek kialudt tüzét
       álmodják csüggeteg fügék
       Kinek ellent nem állanak
       az állingáló várfalak
       nagyobb ellenség láthatatlan
       közeledik - ma árny alakban
       holnap már kézzel foghatón
       Az ember aki vasbeton
       lábon-járó-óriás tervet
       megszületendő jövőt termett
       az ember aki látva látott
       egy emberszabású világot
       - az álmaiban született
       életre kelő életet -
       az Ember aki vasbeton - -
       tudjátok már - nem folytatom
       Az Időben így ér haza.
       S akkor neki van igaza.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
          AZ ASZTAL
  (Tg-Jiu, 1969. ápr.)
Nincsenek
nimfák istenek sellők tündérek hableányok
árkádiai pásztorok nem
lantolgatnak verseket
álruhás (ember-alakú)
istennőknek kegyeikért
Ez csak a Zsil,
hordja az ipar prózai piszkát
(minden haszonnal jár egy kis megalkuvás)
Nincsenek
sellők tündérek nimfák hableányok
nincsenek sehol
csak itt:
az Asztal körül
itt ülnek némán -
szólni nem szabad!
- így szólt a Mester
Ne szóljatok
mert akkor több szépet gondol az ember
magáról s rólatok - rólatok és magáról
Ne szóljatok
hadd gondolja el zavartalanul
hogy
szeret - nem szeret
esik - kisüt - befagy
s - ó - halhatatlan sellők hableányok
örökkévalók mert nemlétezők
örökkévaló és nemlétező
csókkal hirdessétek a csönd csodáját
a hallgatásét mely kijár
kinek-kinek - hogy istenek
ne bántsák gondolatait
Ne szóljatok
hadd gondolja el hogy itt ültök némán
az Asztal körül
hadd gondolja el
miért nem szabad szólnotok
miért kell elcsenni egy cseppnyi csöndet
az örökkévalóból és hogyan
kell sáfárkodni e kurta kinccsel
Nimfák tündérek sellők hableányok
hallgatagon
örökkévalón
nemlétezőn
e földi létezők között
tűnő idő
folytatásos zajok között
őrei éjjel-nappal a
Megnyugvás szabadtéri kincsestárának
- talpunkon a Föld fejünkön az ég -
ne szóljatok hadd gondolhassunk el
minden hiányzó szépséget hiányzó
nyugalmat minden eltökélt
Reményt - hogy mégis fegyverek zaján túl-
csöng az Emberi Csönd s hogy minden
lármás nyugtalanság elhalasztható csak
ez a percnyi hallgatás nem -
soha - örökké - - olyankor tehát
mikor azok vagyunk akiknek
lennünk kellene
vagy lennünk illenék földrészközi
illemszabályok szerint
- illetődj meg
illetlen ember
egy percre csak
és értsd meg amit ez a hallgatás mond
minden emberi nyelven egyaránt!
(Ne szóljatok -
- így szólt a Mester -
ne szóljatok hisz oly sok a szép
gondolkodnivaló
S hogy szépeket gondoljatok
arról magam gondoskodom
berendezvén e helyet)
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Aki az utakon van otthon
otthontalan
a gondolat csak fényűzés mert
csak gondja van
a föld mely gonosz is tud lenni
a föld amely
áldani tud átkozni tud míg
majd megölel
utoljára-utolsó csókja
homlokomon
jelenti hogy milliárd évét
birtokolom -
a föld mely útjait kitárja
s biztat: eredj
tudom hogy visszavár tudom hogy
tudja: csak egy
számomra ő és oszthatatlan
oly igazán
mint az élet-halál - hisz végül:
csak-egy hazám.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
                    (Temesvár, 1969. ápr.)
Amaz istentelen,
Székely György mezítlábas bocskoros
gatyás kaszás cséphadarós
és igazságukig mezítelen
és ökölbe guvadt dühű
lógó bordájú horpasz hasú
hadai láthatatlan
ostromlétrákon megmásszák a falakat
   “...de az ő szabadságokat az el-múltt időben
   az ő pártolásoknak és fel-támadásoknak miatta
   - mely támadást egy lator Székely György
   Hadnagysága alatt Keresztességnek nevével
   mind az egész Nemesség ellen indítottak volt
   - mivelhogy amiatt örök hitetlenségbe esvén
   tellyességgel el-vesztették...”
                    (Werbőczi, Tripartitum, III, XXV)
Amaz istentelen lator
Dózsa minden nem- és nemzetbeli
hadai...
            éppen neonvilágítást szerelnek
a műemlék Történelem fölé ––––––––––––––––––
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
          A KAPU
(Tg. Jiu, 1969. ápr.)
A határ
fogalmak határa szerelmeké s a lét formáié
s a lété magáé
vagy ösztön és tudás határa
a határ: zárt s rettenetes
s mert ismeretlen: ijesztő (azért hogy
a végtelenség fő vigasztalásunk
határaink között)
a határ itt hasad meg hogy kilássunk hogy tovább-
tudjuk magunkat magunknál - a határ
itt szelídül határtalan reménnyé
a Kapuban
Kapuja csóknak tudásnak -
minden folytatásnak minden megmaradásnak
minden továbbjutásnak a megmért világban
kapuja születésnek kapuja elmúlásnak
mert minden születésben az elmúlás csírázik
és minden elmúlásban a születés dereng
az utak összefutnak
a Kapuban
eleje-vége minden útnak
Hiányunk helye fáj
mögöttünk
kitörülhetetlen az üres űr -
s egyedül egymagunk mi más lehetnénk
mint a magunk hiánya
körülhatárolt üres űr
Valaha - valaha
találkozott valóság és lehetőség
találkozott a szépségben s kivárta
(mert a szépség türelmes) - kivárta
(türelmes mert elpusztíthatatlan) - kivárta
(csak a mulandók türelmetlenek) - kivárta
(csak a végtelenség vakjai) - kivárta
mestereit: anyagba álmodóit
kivárta hogy türelemre tanítsák
az anyagot iránta
így lett a Kapu kezdet s folytatás
eleven s diadalmas
seb megmért életünk határain
          (KÉPESLAP, AUTÓBÓL)
A kezdő part bizonytalan
kíváncsisággal a folyam
habjaival ismerkedik,
sorakoztatja érveit
(daruk, töltés, földnyelv, a gát);
még csak próbálgatja magát,
fiatalon is óriás:
mint ellenfele - s mint a láz,
s kölcsön-láz az emberi,
mely továbbra is növeli;
földszintesült sziklák lapítnak
(szót fogadván a dinamitnak);
minden nyüzsög, versenyt locsog
a víz és a parti lucsok
(esik éppen); nincs irgalom,
a szorgalmatos forgalom
sárt csap az ablakperemig fel
(Íme, képünk az ellen-Styxszel.)
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
          (KITÉRŐ: EGY HAJÓÚT)
Dagasztottuk a sarat, hátha
megkél belőle legalább
egy komiszkenyérnyi mondat -
de csak
cipőnk lett sáros. Porból valánk
s átszitált rajtunk az eső,
Készült jócskán már az ősz.
töprengett még a tél - tehát
dúlt (bennünk, rajtunk, körülöttünk)
az átmenet; ilyen
felemásul léptünk a hajóhídra
(stílusosan különben,
mert mi felemásabb a hídnál? amely
se itt, se ott. Mert mindig ott
vagyunk, hogy épp
elhagytunk valamit s majdnem elértünk
valamit)
így léptünk a hajóra.
Lihegett,
ködöt lihegett már a víz, s a partok
gyanúsan süllyedtek,
a Duna mintha ár ellen úsznék,
mint egy nonkonformista zsarnok,
palira véve az egész
hajórakománynyi dacot,
emberit persze, amely mindig
hazudja a reményt,
bárhányszor rajtafogják.
S e hazugsággal célba ér?
Mi célba értünk. Igaz, nem egy
megtorpanás fejvesztett ácsingózás
ködkürt-riadó árán
küldvén a jeleket kicsi,
de éppoly zártfalú
kozmoszunkon túl (zártfalú,
a legzártabb fal a legijesztőbb:
az ismeretlenség) - igen, idejátsztuk
a nagy kozmoszt, már ami
félelmünk illeti; -
s aztán - aztán, köd szálltán, mégis
a nem ismert, de tudott ég is,
a nem ismert, de tudott táj is
meghozta az otthont - az ismert
- nem helyet, de - koordinátát.
Földet ért a képzelet, megpihenni,
sár-magunk komiszkenyerét megenni.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
          AZ OSZLOP
  (Tg-Jiu, 1969. ápr.)
The clock indicates the moment - but what does eternity indicate? (Whitman)
(Az óra jelzi a pillanatot - de az örökkévalóságot mi jelzi?)
Valahol a végtelen ég
s a végtelen föld között valahol,
a véges ember végtelen
gondolatai közt valahol,
a szem kihunyó tüze és
az elme végtelen szikrái közt valahol,
valahol véges életünk
két szélső pontja közt,
az Elérhetőnek határán valahol,
valami szédült nyugalom
kiirthatatlan reményeinek
határán valahol,
valami kába rettenet
kiirthatatlan borzalmainak
határán valahol,
ahol a szertefoszlott örökkévalóság
átengedi az Ember sorsát
az örökkévaló Jelennek,
hol az álom fölenged, hitté szelídülvén,
de annál szigorúbb a Törvény - -
a képzelet ott kezdi elképzelni, mit jelent
- ott kezdi remélni a Végtelent.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Valahol a végtelen ég
s a végtelen föld között valahol,
hol a perc súlya szertefoszlott,
hol a gondolat, a kifosztott,
tetszhalálból föltámadón
új életét kezdi, hol áll az Oszlop.
Mert hát ilyen a véges ember -
kacérkodik a végtelennel.
A végtelennel, melyre nincsen mérce
(hisz ezért végtelen) -, tehát
nincs mód rá, hogy megértse.
Mert mi mindent mértékkel mérünk.
Azt, hogy mennyit is “nyom” a vérünk.
Hogy - így vagy úgy, de - mennyit érünk.
Mennyire félünk, mennyire élünk.
Vagy hogy a sors mennyire büntet.
És - egyetlenegy életünket.
De a ránk kiosztott
időben most már áll az Oszlop.
Nagy ellenünk, az elmúlás
tehetetlenül rázza öklét:
van már percmutatód, öröklét!
(1969)

KAMASZKOR
Isteni kamaszok valánk
százhúsz éve, halálunk előtt, születésünkiglen.
Úgy éltünk, ahogy meghalánk,
úgy haltunk meg, amint éltünk vala;
az öregségre csak halál után
került sor - de ez nem bűnünk. Az élők
bűne.
A kamasz nem talál ki
értelmetlen halált
(értelmetlen az, miben nem hihet), -
hivők a hit értelmében! Talán
még megirigylitek.
Fölkerestük a harcteret, ha kellett -
még nem volt föltalálva a
hazajáró, összkomfortos halál,
amely válogatás nélkül kijár.
S nem pika elé csupasz mellet!
(Igen, még annak a
bárgyú olajképnek is van igaza
- bármekkora giccs -,
melyen kardja hegyét önvérébe mártván
írja búcsúsorait a fiatal Petrovics!)
- Nos, költő barátaim,
hogy érzitek magatokat
a fejlődés ideiglenes csúcsain?
(1969)

HÁROM TORZÓ
    I. (ÉLETEK)
Hétfőn fáradtan ébredek,
fáradtan az eljövendő
hétközi életek lehetőségeitől.
Hétfő reggel kezeslábas életbe öltözöm,
kérges a reggelem,
bütykös a dél, önkívület az este.
Kedd reggel pihent életet veszek föl,
estig vagyok a restje.
Szerdán szivarozom,
mindenképpen munkálkodom
a marathoni összeesésig.
Csütörtökön jövök rá,
hogy közel a vég,
de a kezdet még késik.
Péntek a kötelező derű:
elragadom a babonától,
csakazértis húsra fogom,
vagyis úgy teszek, mintha melegedném
nulla Kelvin-fokon.
Szombaton zeuszi életet öltök,
kicsapongót: egyszerre vagyok
főisten és főördög.
Vasárnap megadom magam
derű előtti borúnak,
és este nagyot mulatunk:
hétéltűek - egyhaltúak.
    II. (ÉLETRAJZ - AZAZ: ZJARTELÉ)
Született kétezerben.
Kijárta a szenilitást
felső, középső, elemi fokon,
majd a befejezett
munkát rombolta le a kezdetekig.
Leköpdöste a megfogható
részleteket,
lassan hinni kezdte az elvont egészet.
A Holdtól visszaszállt a Földre -
ez volt a legnehezebb:
nem tudta megszelídíteni.
Már gyermek volt, mikor
nagy ínség ette a világot,
az élesztőt ötezerért
adták, dermesztő volt a nyár;
ő lassan elfeledte
az ábécét; elhunyt
kilencszázharmincnyolcban,
nagy szerencséje volt:
nem érte meg az első világháborút.
    III. (IGAZOLVÁNY)
Ezen igazolvány
kelt, mivel kelnie kellett,
tanúsítandó, hogy
nem szabad feledni az első szerelmet,
mert az örökkévalóság
csak első kóstolásra
bizonyul örökkévalónak.
Igazoljuk tehát,
hogy kezdet nélkül nincsen holnap.
Igazoljuk továbbá,
hogy - főleg beletörődés folytán -
elviselhetőbb holnapok lesznek,
de emiatt
egyre inkább fog fájni a kezdet.
Igazoljuk, hogy ebbe mégse
akar beletörődni, amióta
s ameddig tudja eszét.
Igazoljuk, hogy igaztalan
minden szófia-beszéd,
mely szerint végül kikopik
vagy meg is hal talán,
mielőtt megérné a szüretet.
Igazoljuk, hogy elsiratták.
Igazoljuk, hogy született.
(1969)

KÉSÉS
Öt percet késik a vonat,
öt üres percet kapunk a semmitől.
Kitölthetetlen perceket:
mert elterveztük: utazunk,
mert elterveztük: szeretünk,
mert elterveztük: hogy nem maradunk le
még öt percig sem, semmiről!
Kitöltjük előre az űrt,
amely vár.
Elterveztük, hogy kitöltjük magunkkal,
amíg lehet.
Falánk a késés:
nem ismer lehetetlent:
lehetetlent csak mi ismerünk.
S úgy hívjuk: nemlét.
ÉS AZT IS KITÖLTJÜK MAGUNKKAL!
Öt percet késik a vonat:
ezen múlunk.
Ezen múlunk el.
(1970)

NAGY ALBERT HALÁLÁRA
Berci bátyám, hát többé nem vitázunk
az operáról, sem Szabó Dezsőről.
Míg engem gyorsacskán az élet,
Téged a porhanyó föld lassacskán megőröl.
Hogy lesz ezután? Mondhatom nyugodtan,
hogy az opera jócskán megkopott -
hallgatsz válaszul. S jaj, ki festi meg
immár az angyalt s Jákobot?
Csönd. Hallgatás. Nekem, ki oly sokat
nem értek, és ezt olyan isteni
nyugalommal értem meg - magyarázd el:
halálod hogy lehet megérteni?!
Csönd. Hallgatás. Absztrakt, rút némaság!
Vitáink múlttá avasodnak.
Itt hagytad zúzmaráid szürke zamatát
s üzenetét tengernek, havasoknak.
(1970)

LENIN
Ó, könnyű nekünk, kik meghallgatjuk,
valahányszor akarjuk, az Appassionatát,
könnyű nekünk, kik ellágyulhatunk,
merenghetünk a múltakon,
mert volt, aki jövőnkön merengett,
de úgy, hogy a föld belerengett!
Könnyű nekünk, kik olykor
a kiábrándulás fényűzését is megengedhetjük magunknak -
- higgyétek el: Ő gondolt erre is! -;
könnyű nekünk - - - jaj, be nehéz nekünk,
ha meggondoljuk, mi mindenre kötelez!
Emberfölötti munkáját míg végbevitte,
tudta: tőlünk elég, ha egyszerűen
emberek maradunk - tőlünk ez sem kevés.
Vallja meg ki-ki: sikerült-e!
Április újhodó kiderülte,
a mindig-tudott, soha-meg-nem-unott,
ragyogja be a fél Földnyi,
történelemből épített
élő mauzóleumot.
(1970)

MÁRCIUS
A kóró aggkor messze még,
most március még a vidék,
zöldellget - bár kamaszfiús
gyávasággal csak - március,
hol kissé durván, kissé nyersen -
mintha a sok tavaszi versben
olvasta volna -; mert a költők
a sokezernyi évszak-öltőt
addig kínozták, hogy nem is
volna csoda, ha elhiszik:
hogy óh, helyettesíthetik
a természetet! Jaj nekik.
A kóró aggkor messze még,
most március még a vidék,
és most örülni illenék.
(1970)

LOCS-POCS
Lucsokká enyhülget a tél,
járkálok benne, otthonomban.
Megszoktuk egymást. Hol szelíden,
hol elutasító-gorombán
fogad - én is őt -; harmincnál több
éve, hogy ez kijár nekem
s őneki is. Amíg majd egyszer
elfogy, elfogy a türelem,
és akkor, jaj, ki-ki kirukkol,
mit a másiknak tartogatott, -
és az utcai lámpák fénye
kettémetszi az alkonyatot.
(1970)

TAVASZ
Odafönn kinyílik a kék,
folyékonnyá hal el a hó lenn.
A hegy megőrült, útra kél -
megzabolázhatatlan Gólem.
Tavaszt játszunk? Rajtam ne múljék.
Megértve: ezt kell “írni meg”!
Részletekről a rendelés (hm!)
és részemről a kínrímek.
(1970)

MIELŐTT
Mielőtt elmegyek, egy s más akad
intéznivaló. Hiszen még nem is szerettelek.
Nem volt idő, mert szeretkeztünk,
dolgoztunk is, biztattuk egymást,
hogy lesz még idő azelőtt.
Lesz idő, óriás szivarból
szennyezhetetlen kékekig
fújni, ki, föl a smogot,
sivalkodni a születőkkel
s meggyilkolódni az áldozatokkal,
hiszen még nem is szerettelek,
csak sivalkodtam s gyilkolódtam,
tanítottam, hogyan kell szeretni,
hiszen még nem is szerettelek.
Élnem adjatok, mielőtt elmegyek!
Nem szabad pucérul látnom a földet,
ölelés után, mely halált szül.
Hiszen még nem is szerettelek!
“Ne nézz rám, hadd enyhüljek meg, mielőtt
elmegyek és nem leszek többé.”
                    (XXXIX. zsoltár, 14. v.)
(1970)

MÁSFÉL-KRISZTUS
          Dózsa - 500
Egyetek, feleim, fiaim,
engem, a keresztest,
engem, a másfél-Krisztust,
fiaim, feleim, egyetek
királyotokul,
mert igazi királyukat föleszik a népek!
A másikat
kenyér s bor képében,
kenyér s bor képében a Másikat -
engem hús-vér szerint!
Vérem vedeljétek -
nem ócska szőlőlé:
embervér, átömlesztés-képes!
Királyotok, Székely György
átömlesztett vére
italotokul ötszáz éven át!
Benne a hatóanyagok,
melyek félezer esztendeig
állják a halált.
Én, Székely György, kisnemes úr,
királytok!
                     egyetlen király,
ki nem maga zabálta föl alattvalóit.
              *
A történelem nagy lakomája.
Íze ínyünkön ma is.
Háromfertály-Krisztus-Urunk,
reménységünk nemzetközi
egysége!
             Vedd zsoltárunk, himnuszunk,
mai
fiakul jövendőnk kóstolgatói,
őseink kannibálja!
(1970)

ÜNNEP
Az ünnep lényege
a hétköznapokban van.
Csak hétköznapjaimmal,
csak hétköznapjaimmal tudok
ünnepelni -
így szól az ország -,
hétköznapokból állnak össze ünnepeim,
s ezek az igazi ünnepek.
A kohó, az íróasztal,
a bánya, a rajztábla, az ecset
- és mindenütt és mindenekelőtt:
az ember
így ünnepel, így
ünnepelünk fiatalon,
harminckét évesen,
s mégis mennyi súlyos
esztendővel hátunk mögött!
az ünnep súlya ez -
                         érzitek?
Vigyétek világgá a hírt:
súlyos ünnepeinkét.
Súlyosak, mert
ünnepi hétköznapjaink
terhével viselősek.
Így kell ünnepelnünk.
(1970)

HÉTKÖZNAPOK
Az ünnep, az ünnep halandó.
Csak a hétköznap maradandó.
A mívesnap, a meg-megújuló
kín, a keserv, soha-el-nem-múló,
élet-ígéző és halálra vált,
örök életre hoz örök halált,
örök halálra örök életet,
az ég alatt, a rögös föld felett,
folytatódás, folytatás, mind, ami
napról napra megtart, és vallani
késztet - hogy e kényre-kedvre talált
lét - állítólag - csakis így szilárd.
Az ünnep, az ünnep halandó.
Csak a hétköznap maradandó.
Szemhatár-tágító hétköznapok.
A nappalokból jó reményt lopok,
álmot az éjekből, kisded halált,
halál-kisdedet, elmúlás fiát,
cipelem végig az életen át,
hol másokért, hol csak magam miatt.
Jönnek a napok, tova is múlnak,
vénül a tegnap, ifjul a holnap,
orgonák virradnak, orgonák hullnak,
májusok jönnek, májusok múlnak,
hajnalok lihegnek, dalok virulnak,
kísértő árnyékok mankóval járnak,
küldöttei hajdan-halálnak,
szemhatár-tágító hétköznapok,
a nappalokból jó reményt lopok,
álmot az egekből, kisded halált,
jövőnek vállalt reménye szállt
vállamra, hordozom, megtartó átkot,
holnapok, tegnapok terhével láttok.
Békét a csönddel, békét ki köt?
Hagyjatok hétköznapjaim között,
mívesnapokon benn s odakint
oldani a félszet, győzni a kínt,
adjatok erőt a hétköznapokra
(az ünnepekre talán még futja),
mindig-váratlan halálunk előtt
élnünk erőt és túlélnünk erőt,
lépést tartani - lélek se rebben -
lépést tartani szerelemben,
undorban, bájban, nyomorban, félszeg
napokon legyőzni a félszet,
teremni feledést, amely gyógyít,
hazugságot, amely nem lódít,
teremni, teremni, teremni erőt
hétköznapokra az ünnep előtt.
(1971)

TUDOD
C. A jelenléttől a hiányig,
    a cemendétől a szűzlányig,
    az epe undortól a vágyig,
    a kocsmaasztaltól az ágyig,
    a kába reggeltől az estig,
    midőn a közönyt csókra festik
    a bennünk-haló istenek,
    ha viszontlátást intenek,
    akik a viszontlátást intik,
F. tudod, hogy ott vagyunk mi mindig -
    da C. al F.
(1973)

KÍSÉRTET
Kísért a múlt.
Kísért a jövő.
Találkoznak az ismeretlenségben.
Oly összevisszaság,
mint hajdan a pokolban,
mint jövő az égben.
De az is meglehet,
hogy egy és ugyanaz mind a kettő.
(1973)

ZÁPOR
Felek felől Monostorra
jön az eső, poros torra
suhint nedvedző ostorral.
Monostoron, Felek felől
minden melegséget elöl.
Uccu, fussunk eső elől!
Eső elől, uccu, fussunk,
egymásnak karjába jussunk,
míg vagyon födélre jussunk.
(1973)

BOSZORKA
Égi boszorkány, oson
lovagolva phalloszon,
Vágyban égő boszorka,
ezer vággyal beszórta
szívünk, méhünk, keblünk, ajkunk.
Uram, könyörülj mirajtunk.
(1973)

SE ÉBREN, SE ALVA
                    Boldog vagyok kicsit,
                    mert kínjaim kicsik
                                         (Szabédi)
Se ébren, se alva,
se élve, se halva,
se szomjan, se étlen,
se munkán, se tétlen,
se így, se amúgy -
rokkantan vagy épen,
nem megy semmiképpen -
szólj hozzám, hazudj,
mondj igazat, mindegy -
olyan lettem, mint egy
csecsemő, olyan
magatehetetlen és gyámoltalan;
se ébren, se alva,
se élve, se halva,
se szomjan, se étlen,
se munkán, se tétlen -
túl a megváltáson:
élő feszület.
Senki meg ne lásson,
Anya, nélküled.
(1973)

MAGYAROK
                    ...ez örült sár, ez istenarcú fény
                                                 (Vörösmarty)
                    Isten, küldd e helóta népre
                    Földed legszörnyűbb zsarnokát,
                    Hadd kapjon érdeme díjába’
                    Jármot, hátára kancsukát!
                                                (Petőfi)
Cigány egy nép. Nem hogy tudatlan,
nem az a baj: nem is akar
tanulni! - Bárgyú zsibbadatban,
másfélezer éve, míg vihar
zúgott körötte (tudniillik
a szellemé), ül bávatag;
igricei - míg múlton múlik
az idő - fölvonítanak
olykor; a jobb nép vigad sírva,
hogy “hajh, a régi szép idők!”,
s hogy aszongya: “így volt megírva”
s hogy aszongya: “hajh, azelőtt” -
és így tovább. -
                          Melyik úristen
írta meg így? mikor? hova?
hisz tohonyaságban térdiglen
caplatott már Árpád lova;
eszik, iszik, ölel és alszik
“az istenadta nép” rogyásig
s robotol nyögve (égre hallszik)
- mit néki más, mit néki másik -,
méri magát a sárga földdel;
az okosabbja is azért járt
tanulni külországokon,
hogy vettessék Gyulafehérvárt
le a toronyból! fű se zöldell
sírján, mert sírja sincs: a hon
ennyi - vagy volt csak; a modernje
kimegy, kitanul és kitűnik
és szétszóródik, mint a pernye,
és anyanyelvének betűit
mintha bal kézzel írná már; a
nyelve hánytató makaróni,
és a haza emléke pára
(isten, ki tudná fölsorolni
e sok miért - miért-nemet! ) -
nagynéha, talán, meglehet,
hogy izzón szívébe hasít:
élnek - ha élnek - rokonok
a Kárpátoktól le Vasig;
s itt benn és odakünn konok
dühvel marják egymást: mit elvet
az egyik, az a jó az ellen-
félnek; s egy-gyöngyünket, a nyelvet
disznók elé szórjuk, a szellem
őrét hátulról ütjük főbe,
mint se tatár, török, se német
nem bírta, és “tejfoggal kőbe...”
s szánk a másik száját enné meg - -
cigány egy nép, nem tesz, csak jajgat,
hogy ez s az eladta magát,
és az s ez el fogja előbb-
utóbb.
          Feleim, vigasztalhat,
hogy jól becsapja a vevőt.
Véres porond. Korlát, se gát.
Önkéntes gladiátorok:
egyik a másra acsarog
és támad újra, újra, újra,
s az öregisten hüvelykujja
lefelé bök - rajt, hejjehujja!
Nyomunk a szél porral befújja.
Hát ezek vagyunk, magyarok.
(Kolozsvár, 1974. július 12.)

VÁLTOZATOK EGY WHITMAN-VERSRE
Mentség és magyarázat
“1863 januárjában Whitmant szélütés éri; bal karja és lába megbénul... Betegségénél talán még nagyobb csapást jelentett anyjának 1873-ban bekövetkezett halála... Lelki nemessége ezekben a súlyos években új oldalról nyilatkozik meg. 1874 közepén állását is elveszti, amelyet bénulása óta helyettessel töltött be.
Első életrajzírója szerint négy éven keresztül állandóan szembe kellett néznie a halállal, a vissza-visszatérő kínos szenvedéssel, a szegénységgel, mialatt a nagyközönség megvetéssel vagy közömbösen fordította el tőle arcát... A legmagasabbrendű egyéni hősiességről tett tanúságot - teszi hozzá Dr. Bucke, az orvos és jó barát.”
“E katasztrófák hatása alatt írja meg egyik legmegrázóbb költeményét, a Kolumbusz imáját, amely hangulatában és eszmei tartalmában csak a vak Milton híres szonettjével és Sámsonjával hasonlítható össze. A hajótörött Kolumbusz sorsában saját, félbeszakadt költői pályáját, reményeinek meghiúsulását énekli meg - de a költeményből rendíthetetlen optimizmus, a befejezetlen életmű biztos tudata és a halállal való megbékélési sugárzik” - írja Szenczi Miklós. Ezt a Whitman-verset fordítottuk le, illetőleg írtunk rá változatokat. A vállalkozás sikeréről döntsön az olvasó.
          KOLUMBUSZ IMÁJA
Megtört, megroggyant öregember,
Hazulról jaj, be távol, távol, e vad partokra vetve,
Tizenkét keserves hónap után, harcok után az óceánnal, komor, lázongó tekintetű legényeimmel, 
Kimerített a bánat, a sok vesződség - betegen, a halál rokona, én,
Járom a sziget peremét,
Szél járja súlyos szívemet.
Csordultig már a fájdalom!
A holnapot tán meg sem érem;
Nincs pihenésem, ó, Uram, nincs étkem, álmom, italom,
Míg Eléd nem tárulkozom, még egyszer nem fohászkodom tehozzád,
Még egyszer el nem merülök Tebenned, és lényeddé nem változom;
Még egyszer Néked magam megjelentem.
Ösméred sok-sok éveim, az életem,
Hosszú, zsúfolt életem, amely nem meddő áhítattal, de kemény munkával ékes;
Ösméred ifjúi imáim, virrasztásaim,
Ösméred férfiúi, komoly, látomásos elmélkedésem,
Ösméred lelkem: bármibe kezdtem, a Te javadra csak;
Ösméred lelkem: idejében megfizettem, szorosan megtartottam, amit megfogadtam.
Ösméred lelkem: nem csitult benne a hűség, a rajongás Irántad,
Bilincs, börtön, se kegyvesztettség nem bírhatott szóra Ellened,
Amit rám mértél, elfogadtam, hiszen Te mérted énreám.
Te vezéreltél minden utamon,
Minden tervem, gondolatom Tőled indult és Hozzád vezetett,
Hajóztam mélységek fölött, utaztam szárazföldeken, Teérted,
Törekvés, szándék, akarat enyém csak - amit elértem: a Tiéd.
Ó, hogyne tudnám: minden csakis Tetőled származott:
Ösztönzés, lelkesedés, lebírhatatlan erő,
Megrázó benső rendelés, minden szónál hatalmasabb,
Mennybéli üzenet, álmomban is fülembe suttogó -
Ez hajtott utamon.
Te voltál, aki általam elvégezted a munkát,
Te voltál, aki általam friss, szabad utat nyitottál a megvénhedett, fülledt, fulladt földrészekről,
Te voltál, aki általam összeillesztetted, eggyé kötözted a félgömböket, s elindítottad az ismerthez az ismeretlent. 
Mire végezzük - nem tudom, titkát Te őrzöd,
Kicsinyes vagy fönséges jövő vár - nem tudom; talán ha e tágas mezőkre, országokba
Átültetvén ezt a burjánzó, állat-emberi tenyészetet, amelyet ismerek,
Kiegyenesedik az ő elméjében, s tudásában méltó lesz Hozzád,
És kardjait, melyeket ismerek, végre sarlókká görbíti talán,
S a holt kereszt, amelyet ismerek, Európa kiaszott keresztje tán rügyet hajt, virágba szökken.
Végső erőfeszítésül, ím, e sivár homokot oltárrá szentelem;
Mert világom világossága Te voltál ó, Uram,
Rám árasztottad véghetetlen, szünetlen fényed sugarát,
Kimondhatatlan, ritka fényt, minden fények legfényebbjét,
Túl jeleken, ábrázoláson, nyelveken;
Szegény és tehetetlen agg, én: térdre hullva köszönöm meg Neked,
És hálám szava legyen utolsó szavam.
Közel a végső stáció;
Fejem fölött a felhő összezárul,
Az út tövises, az irány bizonytalan - vagy elveszett.
Hajóimat Terád hagyom.
Kezem-lábam kihűl, kihal,
Agyamban sajgó zűrzavar van;
Bocsásd el a kiaggott vázat - én nem bocsátlak el,
Én megragadlak, ó, Uram, míg testem hullámok hányják-vetik:
Legalább Téged, Téged tudjalak.
Próféta szól belőlem? vagy csak őrült?
Az életről mit tudok én? magamról mit tudok?
Még csak munkámról sem tudom: eljárt-e vagy sem fölötte az idő,
Elmémben erről kusza gondolatok váltják egymást egyre-másra,
Új, jobb, hatalmas, eljövendő
Világnak képe incseleg velem kacérul.
És mit jelent e kép, e váratlanul földerengő?
Mintha csoda-kéz, isteni kéz villantaná reá szemem:
Hatalmas árny-alakzatok mosolyognak a légből, az égből,
És számtalan hajó szeli a távoli hullámokat,
És himnuszok köszöntenek engem új és új nyelveken.
(1874)
                      Első változat
Ez a föld ez a föld ez a vad
sziget ez a fösvény föveny hullámtalan homok
ez a távoli távoli távoli föld ez a vad
sziget ez a tenger-harapta part -
- vakuló vénség aszú agg botorkáló bolond: Én
ezen a vad vidéken vicsorító egek alatt
tizenkét havi út után tizenkét keserves
komor kormos karmos keserves hónap
botor birok az elemekkel eleven haragú matrózaimmal
aszú agg vakuló vénség - ó elég elég volt elégtem
elégek
bánat borít vadít vesződség sok sebből sajgok
ó
Uram
rabtartóm zsarnokom uram uralkodóm keserves kényúr
zsaroló zsarnok ravasz rettenet
súlyos széljárta szívem szabadulni szeretne
fájdalommal feszülő elmém érted kiált
a holnapot tán meg sem érem
mért adtál holnapot ha nem tudom mit hoz a holnap
miért elmét ha a célt nem érhetem ha
oktalanságban hagysz az okról
szívem súlyos szívem mért szelídíted szeretetre
mért hitetsz hittel mért hitetsz hűséggel
mért teremtesz ha ölni fogsz miért ölsz ha teremtesz
Te kínzó Te kegyetlen Te komor Te kevély
nincs pihenésem
ó
Uram
nincs étkem álmom italom
pörbe szállok aszú agg vakuló vénség botorkáló balga
Te teremtettél pörre és nem Ellened hanem Tenéked
perlek
utoljára
Utolszor Néked magam megjelentem
Az évek az évek az élet
életem titkait tudó
Nagyúr - könyörtelen
pucér éveim meztelen életem ismerő
Nagyúr ki elől nincs menekvés ki elloptál minden magányt
az élet a munka a megszakítatlan nem hagysz pihenést
Nagyúr rabszolgatartó
ifjonti imák vakító virrasztások hites hízelkedés
Nagyúr hiú Te magahitt
férfi-elmém mely érteni szerette volna értelmedet
értelmetlen Nagyúr
megadtam minden tartozást ígért igékért igyekeztem
uzsorás konok Nagyúr
börtönben bilincsben béklyóban kopottan leköpötten köszönet köszönet ezért is
szeszélyes szívetlen Nagyúr
És utak úttalanok undorító utálatos vidám veszélyes vigasztalan
    Vigasztaló gyarló gyatra gyönyörű utak
Utak vízen és szárazon szárazon és vízen mélységek alatt mélységek fölött
utak nyűgösek nyugtatók
Te küldtél
ó
Uram
új s új utakra
otthonom elorozván új és új otthonokért mértem a mérföldeket szárnyas szeleket igáztam
mert nem lehetett maradásom mert fülembe loptad szító szavaid
hogy megcsökjék a világ mely annál félelmetesebb s nagyobb minél
        több benne az ismeretlen
hogy a világ kikereküljön gömbölyödjék hogy majd majd az unokák szűknek érezzék keveselljék s nézzenek más remények után
s ki tudja hogyan fognak sáfárkodni velük
ki tudja jut-e juss az értelemnek ki tudja ez az állat-ember
(s még azt mondod magad képére formáltad!)
ki tudja ez az
        állat-ember gyom-ember mire tenyészik mivé burjánzik
        kivirágzik-e fölnő-e az eszméletig ki tudja mihez kezd Veled
        ki tudja mihez kezdesz Vele ki tudja
ez a mocskos Európa ez az elaggott Európa ez az elévült Európa
újulhat-e még undorodván önnönmagától
mondd hát ha tudod a titkot! hagyd az időtlen igéket mert időm lejár
        időnk sorra lejár s vigyázz mert véged ha mi sorra át nem adunk!
mondd hát a titkot! ég az ég - elég az én egem s vele én
mondd a titkot! mert csak kérdezni tudunk és azt hisszük hogy kérdésben a felelet!
Vakuló vénség aszó aggság
fényed föllelem-é e fösvény fövenyen?
világom világosságát vajon megpillantom végre?
szavak nélkül megértem-é szavak nélkül elmondom-é
amit amit - - -
Közel a végső stáció -
száll a szelíd felhő türelemmel a mennyei tájon
közel a végső stáció -
hűlő test haló hit álomtalan álom
közel a végső stáció -
hideg hülye halál hulló hulla áldatlan Anyag moccanatlan Mozgás
          elvásott értelem megcsúfolt élet
ó
Uram!
miért teremtettél halált!
Hát itt állok s körülveszen a sötétség s annyit tudok már csak mint a gőgicsélő kisded
tudom hogy semmit sem tudok - incselegtél velem csak
tudom hogy semmit sem tudok és Te még ezt is elveszed
se hang se fény se dac se bú édessé esdett nyelvezet
de én
a vakuló vénség
mégis
látok!
Veled végeztem - mint velem Te
más világosságra - emberszabású megérdemelt világosságra vágyom
próféta vagyok vagy bolond - most egyremegy
amíg vagyok el nem veheti senki megálmodott hatalmas eljövendő
        fényes világom mely talán most tanul járni
s tán én is tanítottam és nem pakfong az én nimbuszom
nevess ki - de én jól tudom hogy minden fölzengő himnuszon
az én nevem süt át - még akkor is ha azt hiszed a Tied
Én nem sietek immár
                                  a Halál az aki mindig siet és elsiet
Te lidérc! Te árnyék! Te szelíd szellemalak!
A magam képére én formáltalak!
S engem nem él túl századom!
Az idővel nézek farkasszemet
                                             emelt fővel
                                                              lázadón.
                      Második változat
Száll a szelíd felhő türelemmel a mennyei tájon,
járom a part peremét, kimerült agg, messze szigetben,
én, a halálra-menendő; - testem, jaj, csupa tűz, jaj,
lelkem, jaj, csupa tűz; - esztendeje már, hogy a harc tart,
vad viharú vizeken vad matrózok seregével -
járom a partot - elég, jaj, elég! -: kimerült öregember,
seb, csupa seb vagyok én, csupa bánat, a fájdalom éget -
száll a szelíd felhő türelemmel a mennyei tájon,
szállna a szívem is, ó, vele szállna, de súlyos a szívem,
szállna a vágyam, a képzeletem, de lehúzza e vad part,
várom, mit hoz a holnap - hoz még holnaputánt is?
Nincs étkem, pihenésem, az álom is elkerül immár:
majd csak örökre keres föl
                                            Járom e távoli partot,
én, aki már levetettem a könnyű reményt, aki már csak
Néked, Uram, Teneked szánom szavaimnak utolját,
Néked, Uram - - dadogok, vénember, zsenge gyerekként:
így fiatal csak a vén: nem a vágyaiban, Te tudod, hogy
álmaiban s a reményeiben sem: balgatag ő csak
elméjében, mint a gyerek. Gyerekül kitalállak,
árván, hogy ne maradjak vénségemre - uratlan.
Száll a szelíd felhő türelemmel a mennyei tájon.
Lassú szárnyon száll a szavam múlt-régi időkig.
Életem évein át. Sokat éltem. Elég sokat értem
meg. Te tudod. Dolgoztam. Dolgoztatni szerettél!
Ifjan imádtalak. És felnőttként hittem: az elme
megközelíthet. Téged. A célt. Mi a cél? A halál nem.
Nem hihetem. Nincs cél - folyamat van csak. (Te se vagy cél:
én vagyok árva csak.) - Ím, a nevedben eléltem az évek
nagyját. És csak azért kellett Téged kitalálnom,
hogy Te találd a halált ki. Hisz erre a földi halandó
nem hajlandó. Cél ha Te nem vagy: légy legalább ok!
Száll a szelíd felhő türelemmel a mennyei tájon.
Szálljatok, életem évei, vissza! Hetek, napok, órák,
szentség, rabság, kín, utazás, terv - út, le a mennytől
poklokig; és új út, az időn át: vissza, előre -
végre is én köteleztelek el újjászületésnek,
ócska világ! Hát lásd, mire végzed. Enyém a dicsőség,
hogyha a jót - s az enyém, jaj, a vétek, hogyha a rosszat
választod majd, emberi állat, aggeb Európa
kardviselő fia!
                      Húznak az égen az évek, elégek.
Száll a szelíd felhő türelemmel a mennyei tájon,
száll a jövő, a ki-tudja-milyen fele; én pedig, aggság
tébolyította, aszott test, csontos fő, kusza elme,
tűnődve a napok tetején, kitalállak, Uram, hogy
kézbe vehesd a jövőt: legalább kérdhesselek immár,
hátha a válasz a kérdésben foglaltatik - immár
ennyi csupán a remény!
                                     Mondd hát: mire végzi az elme?
Mondd a jövőt: fönséges? alantas?
                                                      Mondd meg: e rabság
nyűge alatt nyűglődő, állattá kínozott vad,
- mondd meg: e láncokban-boldog, ki az emberi névre
nem szolgált még rá - és rabtartója, ki szintén
rab (mert nemcsak a cella lakója - de őre se tudja
- hogy tudhatná! -, mi a szabadság!) - mondd - ez az állat
állatságát majd kinövi? S idejében! Ez az! Mert
- ó, tudom, én, tudom, én, mily lusta a jóra! Ha későn
tér majd észre? Uram, térítsd idejében eszéhez!
Száll a szelíd felhő türelemmel a mennyei tájon.
Szűnik a szél. Magam is, lassan, megszűnök. Elég volt!
Drága hajóimat, ím, Terád hagyom, emberi isten!
Hűlik a kéz, hal a láb, fagy a szív, - de az elme, az elme
még nem hunyt el! Látja az új, a hatalmas, az édes
mennyei földet e Földön, Uram! S íme én, kimerült agg,
hallom az új s új himnuszokat, mik az én nevem áldják,
száll a hajók raja messzi vizekre, felém, s a magasban
száll a szelíd felhő türelemmel a mennyei tájon.
(1974?)

NYÁR
Az ég alatt ragyog a nyurga
            nyár. Száll
a szőke búzaföld. Az égre föl
forduló nyár száll, gyökereitől
vonják a felhők, alig tartja
            pár szál
sugárka ág. A tó zölden üdell,
bárányfelhők legelnek rajta,
            kiknek
szigorú őrizői a nap-ikrek:
az egyik lenn, a másik odafel.
Ökörnyállal az ősz előreköpdös.
Búzaszárak alatt viszket a tarló.
Lombok számára ezerszínű köntös
készül. Lassan vénül a nyár, a gyarló.
Száguld a nyurga nyár, és lilaszín
kikericsekben gyűl a kol[c]hicin.
(1976)

NAPRAFORGÓ(K)
                    P. B.-nak
Egyedül vagyok, mint a sárga
napraforgó szomorúsága,
s mint ki termett szomorúságra,
       szólani szórt igét,
úgy szólom szét, marokra fogva,
fémes búzám - kit sziklafokra,
kit bölcsen termő talajokra -
       talán a sors kivéd.
Mint ki termett szomorúságra,
egyedül vagyok, mint a sárga
napraforgó szomorúsága -
       talán a sors kivéd.
Igéim - vérem szólva szórtam,
nem kérdeztek csak válaszoltam,
ügyetlen én (mindig ki voltam),
       mint olyan, aki vét.
Egyedül vagyok, én, a napra
törő virág, mind magasabbra,
bánatom féloldalra csapva,
akár a sárga sziromsapka,
       s ha majd e földi lét
kivet magából, hogy kiköpve -
kóricáljanak mindörökre
- mert visszatérés nincs a rögre -
       hagyván halott igét.
(1976)

LAKÁS
Nem haltam itt meg, nem
          születtem
itt, csupán élünk
          mind a ketten
itt, mint ki tudja:
          tehetetlen
itt, mint álomban,
          imetten,
itt: átmenetileg
          kivettem
itt egy lakást, és kivetetten,
itt, horgaimat kivetettem,
itt, a meddő folyón,
          kietlen,
itt, mert minden halát
          kiettem,
itt, mert nem haltam
          s nem születtem
itt, csupán élünk mind
          a ketten,
       itt, itt, itt, itt.
(1976)

(AMENNYIT PARLAG HEVERTEM...)
Amennyit parlag hevertem:
volna abból már egy kertem,
abból, amit nem dolgoztam,
kastélyom lehetne mostan,
kastély, hol sok tébláb vendég
ingyen laknék, innék-ennék;
szólva félig, szólva titkon,
volna holtig étkem-itkom;
jártam volna - hogyha módom! -:
volnék mostan tán a Holdon,
hittem volna, mit nem hiszek:
fakaszthaték vala vizet
sok szemből, mely szikla-sziklább;
csiholhattam volna szikrát
tapló lelkekből, miket még
saját izzássá hihetnék - -
egyszóval: sok volna-lenne.
Kár is közösködni benne.
(1976)

DADOGÁS
A szó dadog, a muzsika beszél,
beszél a fákkal a bús őszi szél,
beszélnék én is, de csak dadogok,
a szó dadog, az óra üt, a vég
közeledik, és nincsen menedék -,
nem a vég elől - mi előtte van -,
ó, a föld alá dadognám magam,
ha lehetne - mi mindent meg
           ne tennék -
a szó dadog, elővetül az emlék,
a jövőé, hogy jobb lesz,
           hogy nem ál
az eszme, hanem szűzi ideál.
(1976)

BÁJOLÓ
(paródiák, tréfás rögtönzések)
GATYÁIMNAK NAGY VOLTÁRÓL
I. Előhang
Nem éneklek ölő csatákat,
kemény vitézek vére hulltát,
gyors ceruzámnak büszke témát
nem a harcokkal tele múlt ád,
nem dallok győzedelmi mámort,
mikor száz trombita riad -:
rekedt hangon és kis mosollyal
megzengem a gatyáimat.
Urak, hölgyek, cigánylegények,
lélegzetetek el ne álljon,
legyetek elnézőek, hogyha
átlépek száz illemszabályon,
púderes-füstös képetekre
üljön figyelmes áhítat -:
mert azértis, és csakazértis
megzengem a gatyáimat.
A gatyáimnak nagy voltáról
- mint mondám fönnébb - szól az ének,
urak, hölgyek, cigánylegények!
És illő, hogy késő koroknak
mentse meg őket ez irat,
amelyben hallgató füleknek
megzengem a gatyáimat.
II. Keserves ének eme gatyákról
Nos, vegyem föl most e gatyákat
- Száruk puha bársonya föd be -;
ezekben úgy néz ki az ember,
amikor megy, mint hogyha jönne.
A kerületük meghaladja
hosszúságban a Lánchidat -
hát mondjátok: nem érdemes, hogy
megzengjem a gatyáimat?
És értékesek e gatyák,
nem mondhatnám, hogy másra vágynék:
a boldog kort őrzik, midőn
egy gatyában járt a család még,
s ez a gatya hordozott holtig
sok ősapát, apát, fiat -
s így történelmi keccsel bír, ha
megzengem a gatyáimat.
Most egyedül lakom gatyáim,
s más gatyákban lakik családom;
így hát, ha sétálni kívánok,
tágas, bő téreit bejárom,
bár félek, hogy egy zegzugában
megtámad egy királyi vad,
s nem engedi befejeznem, hogy
megzengjem a gatyáimat.
Ajánlás
Fönség, gatyák sorsát megíró,
áldó kezed rólam ne vedd el;
add, hogy a harcos kritikus-had
béküljön meg e versezettel,
s intézd el, hogy - ha majd e földről
a parancs máshová hívat -:
tegyék a koporsómba mellém
a megzengett gatyáimat.
(1957)

N. E. K. EMLÉKKÖNYVÉBEN
(N. E. K. I.)
I
Nézd a zenét, barátom: emez érzékiséggé
              oldódott festészetet,
nézd mint olyant, nézd mint ilyent,
              de nézd, amíg csak nézheted,
pipacs ő az élet búzatengerén, hol cséplő-
              gépek vitorlája búg,
és elbújhatnak mellette a bánatok s a búk.
II
Neked köszönöm, oh! neked.
III
Valami nagy, nagy szürke gömb
gördül a csillagok között,
a lelkem ő, a lelkem ő tán,
kerestem őt már régtül ótán,
Gyomorsavam háborog, s e hábor,
olyan közel, s mégis: be távol.
IV
       '  UU  '  UU  UU  '  UU  ' 
      –– uuu –– uuu ––
V
és mindhalálig.
(1957-59)

[RÉSZLETEK EGY KASSÁK-STÍLUSÚ SZILÁGYI-VERSBŐL]
kicsi szeretőm rézbelű nadrágot húzott
s én talpamon kergettem 3 tetűt
3 ó 3 tetű + 1 bolha = 1 db vers
itt van szerk. bácsi hozza le a labba
mert nagymamám mindig nylon kombinét szeretett volna
s az unokája nem húzza le a vizet a vécén
- - zsebkendőt is használok szonettíráskor
- - Phrüné ezt neked szentelem
mivel a lumumba nem nemibetegség
s szegény jó Brandy van nincs már az élők
egymás-fejéhez-irigátort-vagdosó sorában
(1960)

PIROSKA ÉS A FARKAS
(Négy szinopszis)
1. Piroshka és a fairkash
Metro-Goldwin-Mayer
Erdő széle
Piroshka lóháton, cowboy-nadrágban, farzsebében lapos whiskys-üveg, viszi Nagymamának. Jő szembe Fairkash, szintén lóháton. Unfairkash módra el akarja rabolni Piroshkát, Nagymama váltsa ki jópénzért. Piroshka sír. Nagymama munkanélküli milliomos, ilyen kicsi összeget nem tud előteremteni. Fairkash dühös. Piroshka jobban sír. Fairkash enyhül. Piroshka bőg. Fairkash vigasztalja. Piroska zokog. Fairkash szipog. Piroshka haját tépi. Fairkash felajánlja: adja át őt a rendőrségnek, 100 000 dollár van kitűzve fejére. Piroshka átadja, a pénzt megkapja, filmsztár lesz, milliókat keres. Fairkasht bezárják Sing-Singbe. Piroshka megvásárolja a Sing-Singet, Fairkasht elveszi férjül, Itáliába mennek a nászútra. Nagymama megissza a whiskyt és áldását adja.
2. Piroschka und wolfgang
Osztrák életrajzfilm
Erdőszéle. Wolfgang ül egy fa alatt, szájharmonikázik: Eine kleine Nachtmusik. Piroschka jő, nyakban hordozható zongorán játssza a d-moll zongoraversenyt (Köchel-jegyzékszám 466.). Wolfgang szájharmonikán játssza a zenekari részt, közben beleszeret Piroschkába. Minden generálpauzában csókolóznak. A III. tétel közepén Piroschka meghal vírusos influenzában (B-vírus). Wolfgang végigjátssza a művet, megírja a Requiemet, és meghal. Zárókép: Wolfgang lovasszobra. Bal kezében Piroschka fényképe, jobbjában vadonatúj Erard-zongora. Utókor bőg.
3. Piroska, a partizánlány
Moszfilm
Erdő széle 1812-ben.
Napóleon, farkasnak álcázva, mellényzsebébe dugja hüvelykujját, hogy ne ismerjék föl. Jő Piroska Piroskának álcázva, mert tulajdonképpen partizánlány. Kosarában ennivalót visz Nagymamának: muzeális, hosszú csövű pisztolyt, kolbásznak álcázva. Farkas meg akarja enni Piroskát. Piroska meggyőzi: előételnek fogyassza el a kolbászt. Farkas rááll. Kolbász elsül. Farkas megsebesül. Lövésre előrohannak franciák. Piroska menekül, Nagymamához ér, összecsuklik. Nagymama hátára veszi, s cipeli a jéggel borított hőmezőkön. Visszajövet cserélnek.
4. Piroska megeszi a farkast
Olasz módra
Erdőnyi város. Szélén nagy zsivaj, lárma. Kunyhók konzervdobozokból. Piroska jő kombinéban. Konzervnyitóval kinyitja kunyhó ajtaját, bemegy. Odabenn teljes sötétség, de mindent látni. Jő Nagymama monsignore Farkas bíborossal. Monsignore megkéri Piroska kezét: legyen a szeretője. Piroska: No, no, no. Nagymama neorealista veszekedést rendez, Farkas ecseteli összkomfortos erdőszél előnyeit. Kondicionált lombsusogás, elektronikus rigók, automata mókusok mogyorót köpnek. Piroska ingadozik, ingadozásából naturalizmus lesz. Utána meggyónik, monsignorét leönti paradicsomos spagettivel és elfogyasztja, csak a cingulus marad meg. Nagymama bőg, cingulust eladja ócskapiacon.
(1965)

ARCKÉP
Nagy feneket biz kerít ő
- merthogy dühödt hitterítő -,
s ha érvet mind sorba rakott
s nyolcszáz szóviccet faragott
(oly jót s oly rosszat - ez vili! -
nem gyártott csak Sekszpír Vili),
ne feleselj, mert semmit a’
nem ér -: eleme a vita.
Hogyha megkérdezed: kija?
- Hát az Utunk Sáskándija.
Még hogyan fejére áll is,
drámája theátreális; 
ő maga belestapiszkál
rendezésbe, oszt eliszkál,
hogy a Panrasszusra jusson
szamosháti (plebe)jusson,
mivel néki ez a kéje;
s ámbár nincs nyomorfekélye,
egy kis sebpénz nála elkél,
min vásállható ezer kéj -
Kent például avagy konyak
- s ingyen: költői alkonyat.
Nincsen itten semmi hézag,
s fölülírott, kedves Gézag,
továbbra is becsül híven -
vitafelem, agresszíven.
(1966)

AMIT RÖGTÖN EL KELL MONDANI...
Immár én is hozzászólok a múlt évi Valóság és világkép-vitához; remélem, még mindig nem késő. Kissé meg szeretném békíteni az elfogult tudósokat az elfogult irodalmárokkal. Békíteni meg sose késő, ajajaj! - Küldök hát néhány csujogatót, epigrammát, réját, reklámverset, táncszót -: fizikusaink használják szeretettel.
1
Tavasszal meg télidőtt
szeretjük a téridőt!
2
Hölgyem, nem használ
       szépítőszer, gyógyszer:
korát megadja a
       radiokarbon módszer!
3
Vonulj magfúzióba, Ofélia!
4
Járja garázda barázdáját az aranka-vetésnek -
     megmondjam ki e hős? -: lóheremagfizikus.
5
A NEHÉZHIDROGÉN DALA:
Körülöttem nagy fény tombol,
most jövök a ciklotronból.
6
Hason fekszem s látszom hanyatt:
én vagyok az antianyag.
7
- Ógörögül tud-e, lássam?
- Ionizált nyelvjárásban!
8
MÉG EGY ION DAL:
Vegyen Wilson-ködkamrát,
mert anélkül meg nem lát!
9
AZ ELEKTRON DALA:
Nem vagyok már negatív hős, ha mondom,
amióta létezem mint pozitron!
10
A FIZIKUS BÚCSÚJA:
Irodalom, tudjad, tőled el kell mennem,
és teéretted kell plazma-halmazállapotba öltöznem.
(1966)

LÍRAI PANOPTIKUM
SZIlágyította: DOMOKOS
LÁSZLÓFFY ALADÁR: GAMMA
A görög elmék még hol se voltak, amikor én.
Azelőtt voltam Mozart Farkas Emőd és Strauss János
és paidagogosz Athénben, rövidnadrágos Fiaschkók kísérője,
       hogy el ne vesszenek a történelemben.
Én már kétezerhatszáz éve vagyok érzékeny,
és tudom, addig is gammasugár folyik ereimben, amíg az
emberiség kikészíti bennem magát.
Vivaldiak, Vivaldiak
muzsikálnak egy szív miatt,
mert Velence nem bármi lyuk,
tudják, nincs már mit várniuk,
és Rembrandt lefest egy-egy kóbort,
mi Amszterdamban puszta hóbort,
sokunkkal maradok magamra,
vagyok az X, vagyok a Gamma,
viszi a terhem - a bárkiét - a
gőzturbinás fotonrakéta.
Elméket emlékszem és sokszorosítom magam,
amíg maradékony vagyok, mert így állnak
       a földi szolgáltatások:
fényt kapok a szemembe és agyam vize társtalan,
de beleüvöltöm az űrbe társaim vízhatlan agyát.
X! Gamma! PORST! Stb.
kaptam egy konkrét bolygót, hogy benépesítsem öcsök
       verseivel.
Fríg sírok fölött száll a gólya,
bronzkori holtak légiója
az én utamon menetel,
mint valami Mene Tekel.
De most aztán Menje Tekel.
(1969)
SZILÁGYI DOMOKOS: TÉLELŐ
                       “dass ich so traurig bin”
                                                (Heine)
Én nem akartam télelőt
se délután se délelőtt
bírjuk ezt a
terhet atyámfia
(Shakespeare, Téli rege, I. 2.)
bukfenc ez újfent egyetemes
se karfiol se vitriol se fiola se
háromkirályok nyájas velocipéden se
a mulandóság vércsoportjait
ne aggdd, mert jobb ha sok a
szellem mint ha kevés (A vihar,
IV. 1.) és Bonaparte tábornok úr
mint a mulandóság úttörője - télelőn
ne várj orzott tavaszt hiszen
“where goest thou O Keesh” (Jack
London) én nem akartam
de így lőn és apolván sorainkat
Szókratész bűnöző unokái
nyámnyilasok és faüldözők
megadjuk magunkat a földnek
ez elmúlt már ki-
rályom s kérem
felségedet
tekintse mint - - - -
(Minden jó, ha vége jó, V. 3.)
(1969)
MÉLIUSZ JÓZSEF: SZERELMES TRAGÉDIA EGY VOILÀHOZ
(Részletek)
XXXVI. Az ember olykor egy voilà
néha egyéb mint olykor
akár Zsuzsanna
és a Vének
XXXIX. Valamint a piros pipacs
melynek kelyhe
pipámból faragván
XLIV. Három sarkon három voilà
alussza örök álmomat
barbituricumok által
miknek sisakja túl nehéz fejemnek
XLV. Itt kezdődik a voilà halála
és folytatódik
a pún háborúkban
mikor az ember néha
LI. Kialudt a központi fűtés
és elhunyt a központi fűtő
oh ezek vagyunk mi
kávéivók
valamint a kávé megivói.
LVIII. A voilà szerelme
a voilà tragédiája
a képzelgés bűnbebocsáttatott
rózsafüzérét megháborítja a cáf
mint Esdrás és Nehémiás mondotta volt
P. S. Ceterum censeo
Igaz Szó esse delendam
(1969)
MÁRKI ZOLTÁN: TÉLELŐ
A télelő az az előtél
ki engemet bizony lelőttél
grádicsos holnapok süvölvény
szelében izzadik az örvény
s a tudat rozzant lepedő még
így kívánja az epedő ég
szájából megfogan az átok
amint mondják a franciákok
és nem tudom hová jutunk ha
ennyien írunk az Utunkba
szerkesztői üzenetet
nyugodjék meg ülepetek
és szívetekben is az okság
mert csak abból lesz egy boldogság
amíg vasárnap délelőtt
megzengem én a télelőt.
(1969)
SZÉKELY JÁNOS: ÉVEK
Barátaim, én nem tudom már,
Miért oly terjengős az ajkom.
Csak azt tudom, hogy elmesélem,
S ha nem figyeltek, elsóhajtom.
Az éveimnek száma sok volt,
Sok volt, mit mondtak éveimnek.
Szabtam belőlük árva múltat,
Mint bőrömhöz nőtt Nessus-inget.
Barátaim, hát nézzetek meg,
Így lettem vén oly ifjúképpen.
Hátrafelé töppedt a tarkóm,
Amíg elöl megnyúlt a képem.
És így ment ez előre-hátra,
S az évek egyre-másra jöttek,
A főszerkesztők megpofoztak,
Az ifjú költők meg leköptek.
Barátaim, ez így van olykor,
Jövünk-megyünk, akár az évek.
Barátaim, egy nagy gyanúm van:
Barátaim, én már nem élek.
Én csak kísértek itt e földön,
Nem veszek részt rosszban, se jóban,
Néha az utcákon kísértek
És néha a redakcióban.
Meghaltam, mielőtt a sorsom
Arany lett volna, mirrha, ámbra.
Ültessetek kék nefelejcset
Szerkesztőségi kis szobámba.
(1969)
PALOCSAY ZSIGMOND: GÜRÜZD
- ...Jó gürüzd! - kis gürüzd!
. . . . Erre sikul a szíki hering...
Cakkos a prüttyögője, áll a jégben.
- Nem kéne, he, a lékben...? -
- Kéne, ha volna!
Nem papzsák a hering gyomra,
eddig mindig megküzdött,
ha elkapott gürüzdöt - - -
- Tartom a nyelet - üveg, japán,
- hideg van, kisapám -
mondom, mert itt tipeg egy cők,
- hát tudhatod, te, jobban,
kendermagot nem hoztam!...
. . . Vág a nád már ... pálinkás,
mint a részeg bólintás.
- Kakastejből varjúvaj lesz!
- Fél a gürüzd, mindjárt baj lesz.
- ...Jó gürüzd! - kis gürüzd! -
Szíki tó - - szíki tó; - :!
nádakkal sikító! ! ! ! ! ! ! ! !
Gyűl a hering, kincs, csomó - -
istenadta clinch-csomó! ! !
(1969)
GELLÉRT SÁNDOR: ILDIKÓ
Egyetlenegy Ubul fiam,
a Sár vize kicsi folyam,
mellette egy síkság vagyon,
úgy hívják, hogy Katalaunum.
Ide jöttek a magyarok
Ázsiából, de nem gyalog,
azelőtt a hun király jött
látni mikolai erdőt.
Ha már eljött, ha már itt vót,
elkérte a szép Ildikót,
egy sváb leány vót Gilvácsról,
nem is akadt párja máshol.
Ubul fiam, te tengerész,
a pitykéid mind sárgaréz
Ildikónak is a fejin
sárga vót a haja bizony.
Attila meg fakupába
bort ivott a sátorába,
így van írva Priszkosz rétor
saját priszkoszos kezétől.
Orosz földön nagy a síkság,
oda küldött Jány Gusztáv.
Megkeserült a Don-kanyar,
futottak a német hamar.
Azért mondom, hogy ne kókadj,
ne vegyél el Ildikókat,
járjad csak a tenger vizit,
amíg mások meg nem iszik.
Ilyen asszonyt nem is vállal,
aki beszélt Gulyás Pállal.
Beszéltem én, nem is egyszer,
még levelet is írt nekem.
(1969)
SZEMLÉR FERENC: A TÁJ
A táj
így szól: - Ferenc, ne kiabálj,
fönt és alant
szádból susogjon gyönge hang,
így szól a Cenk:
ne ostromold a végtelent,
válladra úgysem omol a
Nizsinszkijné Pulszky Romola.
Körötted megért, mint az alma,
a táj ipari forradalma,
melyen már tudsz száguldni átal
egy kis Fiáttal.
Nézd hát a tájat,
s míg nézed, álljad,
s míg állod, üld
a kivetült
derültség optimizmusát,
mert így végződnek a tusák,
melyekben részt veszen az ifjúság
a Szejkén és a Cenk alatt,
amíg az élet elhalad.
A táj,
ha fáj,
akkor is int: ne kiabálj,
belül
derülj,
szemléld a népet emberül,
és megvetvén babért, banánt,
maradj tovább gyanánt.
(1969)
FARKAS ÁRPÁD: HONN
Honn bolyongok a lőtőn,
éggel a tetején,
hol felnőttem a honni
földnek ősi tején.
Valaki megviharzott itten,
török, német, tatár,
míg elrepült a történelem,
mint egy fáradt madár.
Vihar vert, fagy fújt, zúzmara
és gamat meg csuma,
mégis eljutott Dardzsilingig
Kőrösi Csoma.
Szolgálta Rika erdejét,
kozmikus így maradhatott,
komák, hát ezt akarom én is,
hogy szolgálhassatok.
Én a harisnyát meg nem tagadom,
károg a múlt, akár a holló.
De közös fejünk fölött repült el
a tizenkettedik Apolló.
Hát lődörgök a honni lőtön,
mert itt a hazám, aki szesszen,
hadd hőbörögjön, aki hőbör,
csak meg ne vesszen.
De fújja a szél, fújja, fújja
az én dalomat tág torokkal,
míg leborulok az útfélen
és kezelek a Sándorokkal.

BÁJZENGZET-KOSZORÚ
- melyben az halhatatlan Bájligethy Armandval lött néminemő világi csuda dolgok különb s különb féle, görög, latin, szabad és egyéb versezetekben szerre elé adatnak, az mint következik
(NB. Alulírott Bájzengzet-koszorú túlnyomórészt 1961-ben keletkezvén, ma már, természetesen, ide kívánkoznak mottóul Arany János szavai: Milyen szép dolog, hogy már ma Nem történik ilyes lárma...)
Sötét az éj, mint Csombe lelkülete.
Háztetőkön, utcákon ködök telt ülepe -
önorráig sem szemlélődhetik az ember.
A város ér-, ideg- s zsigeratlaszára
bénítón feküsz e tömött köd-palást,
melyen autóreflektorok tömör fénye sem foly át,
valamint az imperializmus végső bukásának
tűnnek e zordon burok mögé szintén.
Csupán - ó, nyájas olvasó,
sejtelmezhetted, hogy e csupánnak
be kell következnie,
valamint az imperializmus végső bukásának
önkezétől ásott önsírjába -,
csupán egy csillag ragyog égő szív gyanánt (vagy fordítva)
bordák dúralumíniumos rácsozatában,
s tüzes fénye a köd ellenére is
idáig tűz, lelkem fenekére,
sőt, úgyszólván minél sűrűbb-sötétb az éj s köd,
annál jobban kidomborművesíti ezen említett szív
ragyogásának durchschlagend jellegét.
S e szív: hősünknek, örökifjú,
poloskatermékeny, de roskadozón is halhatatlan
költéri Mesterünknek:
Bájligethy Armandnak keblében dobog, rop és világol.
Dobog, rop, világol?
Ah, mily kisded s ösztövér az emberi szó
kifejezhetőségi tulajdonsága!
Más hangzatok illenek illetni őtet,
nem ily olcsók,
melyek közönséges légrezdülések útján
terjednek fültől fülig és viszont!
Becsesb matériát nekem!
deutériumot,
hadd pottyantsam beléje szóim platináját,
hogy értelmük tova- s szertegyűrűzzék! -:
merthogycsak ily valörőz közvetítő közeg
méltó alkalmaztathatni tárgyam- s hősömhez.
Hol ő,
hol ő, a jeles?
Mit légyen művelendő
a nemzetközi magasfeszültség
eme villámcikákkal viselős
pillanatában
a béke és megérthetés,
valamint a fontolva haladás
örökéletű inteGrál-lovagja?!
Minden bizonylattal
szikratáviratot fogalmaz
görgő hexameterekben,
U Thant úr őexcellenciájának továbbítandó,
követelvén a Kuba elleni,
minden múlt jelen s eljövendő
agressziók
örökrei kiküszöböltetését
a világszervezet által!?
Vajh eztet cselekedné:
tudom istenem,
önfejére vonszaná minden nemzetek hálájának
radioaktív rózsaszirmait,
hogy hervadhatatlan hirdessék
e sokat szenvedett, hatalmas férjfiú
dicselméjének aere perennius mibenlétét!
Ámde, hajh,
balszerencsés csillagzat alatt születétek,
világ nemzeti!
Mert hősünk, ím, mással foglalatoskodik.
Talán bizon
a hibridkukorica keresztsoros gömbvetésének
szentelé ihlete csöbrének csordulását Niagaraként?!
Ódában, blankversben, epigrammában avagy táncdalszövegben
népszerűsítendő a népi demokratikus
törökbúzának ezen válfaját,
hogy esztendőre
ötmázsás ártányok, kocák kanok
röfögjék
mennyzengető diadalmi s hálaadó daluk
Messiásuk iránt?!
Hajh, hazám, hőn becsült disznai,
sonka-kolbásztok, fősajttok legimádóbbja: én
hadd adjam tudtotokul vércsepegő szűvel,
balszerencsés csillagzat alatt születétek!
Mert hősünk egyébbel foglalatoskodik.
- Avagy netán
Siqueiros porkolábjait s pörosztóit
marházza le finomdad jambusokban,
hogy sírva kívánkoznak, honnan jöttek, vissza,
harsányan rühellvén az órát,
melyben balgatagul alabárdot emeltek
hősünk védencére?
Zokogj, te festő,
nem lészen kora szabadulásod:
mert hősünk mással foglalatoskodik. -
Mi lelte hát?
Elkapta volna az ős kór, a hübrisz,
s álmodozó, ámbátor nem ránctalan
tenyerét visszavonta vala
epedő disznói s emberi fők felől
hogy öndicsének feneketlen kútfejében
halásszék igazgyöngyöket?!
Ó, én gyalázatos papulám,
hogy ilyen sanda rágalmat kiköpni képes valál,
s ily indoktalan!
Szólaljatok meg, szűm jobbérzetű húrjai!
nem vád: részvétel s sajnálhatandás
andalító zengzeteit
hallassátok egy szenvedő eránt!
Mert szenved ő!
Nemesveretű alakját
görnyetegen gubbasztani látom
háromszobakonyhás putrija fürdejének
ülőalkalmatosságán,
miközben rekedt hangzatokat
bocsájt útjukra magából
minden irányban.
Merthogy rekedt ő,
be is, meg is, el is,
s kíndús gyötrelmeinek színhelyéről
görcstorz orcával pislant olykor kifelé
alkotó hodályába,
csak hogy mégha ily áldatlan
környülfolyások közepette se
mulassza el a tele-
vízió műsorát,
hiszen önzetlen lelkületével
nem törőd magával,
sőt, még ilyenkor is kitárja
alkotó elmeiségének szomjas kertkapuját
új s újabb éledelmek előtt,
hogy megemésztvén s kiadván őköt,
e szellemi anyagcsere vászonkötéses termelvénye
hasznunk- s okulásunkra válhassék,
nem kímélve sem ő a saját, sem a mi erőnket. -
S a történelmileg szükségszerű percben
halk keccsel nyíl az ajtó.
Ki e kései vizitoló?
Ki merényli zavarandani a Mester
nem hangtalan, de magányos
egyedüllétének
oltári szentségét?!
Ah, semmi szőr,
nem a förtelmes osztályellenség
tör bé fenekedvén,
csupádon hősünk hódolatos tisztelő- s felebarátja
irodalmi csábviszonyaiban a hű Leporello:
Lanthárfay Nadály,
a Művek szerencséltetett bevevője s kiadója.
Ó, istenek és űrhajósok!
Megrendült bárzsinggal időzzetek el
az önfeláldozatos barátság
ezen díszbőrkötéses példánya előtt!
Ki a veszedelem- s sirolmnak
ily bajterhű óráin sem
hagyja cserben
lángolásának fahasábját!
Élete kockárai tételével
hozott a legközelb eső gyógyszeri tárból
írt, valamint balzsamot a haldokolónak!
Szemérmetes férfiúi báj
kellő adagolásával (q. s.)
nyújtja át hősünknek a kincst,
melynél kincsebb nem létezhetik most,
e kuvikkos éjidőn,
mert ezen kincs s vagyon:
a glicerinkúp.
Mesterünk megfogyott, de meg nem törött kebeléből
függönylebegtető sóhaj fakad,
mint hóvirág tavasszal s ősszel őszirózsa
avagy pettyegetett gerepcsin,
miközbenségesen
jól irányzékolt mozdulattal
helyére juttatja e fölséges patikárius találmányt,
s
- Barátom -
ősz, ámbár ífijas bajsza alól
csöppen a szó,
s szemében könnyzacskói rendeznek
retrospektív kiállítást -,
barátom,
az Utókor sosem feledendi,
hogy megmentés tárgyává tetted pótolhatatlan éltemet.
Mindazonáltal
és saját személyes nevemben is
hálámat juttatom kifejeződésre,
halvány, de ecsetelő költészeti szókkal
e nemes, s ma még föl sem mérhető jelentőségű
gesztusért,
hogy énnekem, ki még mint
valóságos belső, titkos tanácsnok s főharisnyakötőőr,
ellenállván a monarchikus imperializmus dúvadjának,
tántoríthatatlan rokoni szenvedelemmel szemléltem
a perekopi ütközet kimenetelét -
ah, nos, hogy énnekem,
ki nyomorultul nem pusztultam akkor,
most sem hagyád szemhéjamat irányulni
végső lecsukodásra. -
Így hálálkodék az agg Mester,
s begörnyíté magát negyvenöt fokos szögben,
s a hű Leporello,
a jambusbanhorkoló Lanthárfay Nadály
már éppeg szólási célzattal
- hála- s köszönetelhárítás szempontjából -
szándékszik nyitni bagólesejét,
midőn az alkotó hodály
ennyiedik lajoskori íróasztalán
megcsöndüle az ennyiedik lajoskori távbeszélő,
s e csöndülésnek korszak- s eposzalkotó jelentősége lévén,
ne sajnáld, nyájas olvasó,
hogy belenyuvasztá barátunk barátjába
a mondanivalót.
A bájzengzetű csilingelés
függőlegesen fölfele vonszá agg mesterünket
a számárai modern deresről,
s ő határozottan, de kifejezett gráciával
markolván a babos pyjamagatyát
csontos fara fölött,
méltóságteljes lejtéssel odaügetett a telefonhoz,
s odailleszté kagylaját
saját fülbéliségének kagylajához.
Ne csigázd ványadt képzelmed, elcsigázott olvasóm!
Elárulom: 
Borkorcsolyássy Dursmars Töhötöm,
a ZSÁKbamacska című irodalmi útilapu
legfőbb főszerkeszteje
téblábolt a vonal túlnani végén,
harcos határozottsággal.
- Titok, kedvesem! gratuliere!
holnap közli minden lap,
de addig szót se!
Te, ki oly mesterin fordítád le, lefordítád,
ditád lefor, forle táddi,
ama híres-neves Szent-John Persze
Bábel-díjas költő
epigrammáját a pederaszta armadillók
lelki ferdüléseiről -
nos, te kapod az Írószövetség
fordítói díját ez évre. Ne feledd,
titok. Én ott valék az ülésen,
s kimondom nyíltan, sose rejtve
az őszintét, mert nem szokásom,
kimondom, még ha megharagszol is,
elárulom, bár gyönge jellemre vall,
hogy én javasoltalak,
mert hirtelen elfogván a teljesítményedeni euphoria,
meg sem gondolhatám, mily gyógyíthatlan
sebet ejthetek szerénységeden.
Kérlek, bocsáss meg. -
Ah, Jesszuspepi és
Nepomuki Szent Tivadar!
Ah, ez csábvarázs!
ez a harcos angyali üdvözlet!
hetedik mennyországi húrik
önképző dalosköre
sem tudhatott vala ennél
szívbemászóbb dallamot
csalogánylani!
dallamot, mely
megmozdítgat szűt, tüdőt,
agysejteket,
bicepszet és claviculát,
valamint gyomorműködést!
Igen, gyomori művelkedést,
mert, ah, jöjj, oh, jóérzület fátyola,
s borogasd magad e képiségre,
melynek folyományaként
a rettenthetetlen glicerinkúp
hirtelen s minőségi ugrásszerűn
kifejté áldásos hatását
hősünk pyjamájának föntemlített tartozékába,
minden fönntartás nélkül.
                    *
Imádni érdemleges olvasóm,
kinek nyájasságod nyájnyi,
engedd meg szerény, de becses
személyemnek
nehány múltakbéli cselekmény- s történések
föltárogatását,
hősünk életútjának közelebbrőli megismérhetése végett.
Mert a Mester
nem gyarló halandó,
s életútjának kacskaringós szövevénye
bonckésseli föltárhatásra érett,
akárcsak ő maga a pöcegödörre.
Irodalmi múltja nem csekély, de bokros,
azonképpen ágas-bogas; magam
csupánságost a főbb mozzanatoknak
vagyok ismerhetési birtokában,
s ezeket is merő kritikával fogadhatom s adhatom tovább.
Beszélik elfajzott nyelvezetek,
hogy őkelme már annakidején is létezett volna,
s hogy ő kólintá vala főbe ama habókos Bálint bárót
a kerelőszentpáli ütközetben.
De hát ez csak az irigyek randa sugalma.
Mondják vala aztat is,
hogy ő nem adá volt kölcsön sálját
vézna Vitéznek,
midőn szavalni ment ama végzetes temetésre.
De hát ez is csak az irigyek randa sugalma.
Rágalmazták vala azzal is őtet,
hogy dorongokat írott volna
az Hont des rues című szennylapban
a Petrovics-fiú klapanciái ellen,
Zerfi álnéven,
de hát eztet is ő maga cáfolá meg nékem,
kijelentvén:
hogy ezen említett rímfaragó
istennek sem akará elismerni
megátalkodott székálló legényi gőgjében
a radioaktivitás korszakalkotó mivoltát,
azonképpen böcsmérlőleges hangnemben
nyilatkozék az űrrepülésről is -
mindeme hiányosságok,
nyilvánvaló,
éles megtorlásra szorultanak
a korszak lelkiismerete által,
melynek képviselői mandátuma,
a vele járó mentelmi joggal együtt,
Mesterünket illette, mind az időknek végezte óta.
Ámbátor, ha akadékoskodó elmék
hibai karakterisztikumokat kerestek volna ezirányú
feddhetetlen működésében:
csituljanak mostanság ők,
és kussoljanak riadtan,
tárgy terelődvén alkotói
s fordítmányozói működelmére,
melynek soratlan során
oly örökletes értékű műk származának
agyi spermáiból,
miként példának okáért
egynémely Klassz Ykusok műveinek átültetvényezése
a Mester ékes nyelvezetére,
mint, teszem azt, Tacitus
De vita Iulii Agricolae
című humoreszkjének fordítása
e megható kopf alatt:
Vita Földessy Gyuláról,
vagy hogy csak a legújabbat említsük,
Honegger
harmadik, Liturgikus
szimfóniája harmadik
tétele címének tolmácsolását:
Dona Nobis Pacem, ímé:
Pacsit, Nemes Úrnő, -
s mindezek
patinás mérföldkővel
a továbbhaladás zöld szemaforjának
egy élet lenge delének alkonyán.
Ugyancsak néki köszönheti a nyájas jelen- s utókor
az iparilag konzervált remekműt,
mely ily címet mutat föl:
Az uborkatermesztés lélektana,
hogy zokogva olvassa mind, ki barátja az uborkának s fájának;
s lobbantsuk meg az emlékezés
neonfáklyájának füstölgő hamvát
önéletének rajzolásával kapcsolatban,
hogy aszongya:
A bilitől az íróasztalig és vissza;
azonképpen ne feledkezzünk meg
elméletileges dolgozatairól se,
melyek ily gyűjtőcímet viselnek:
Hogyan tanultam meg félóra alatt svájciul;
majd meg múltbéli hányattatási
meleg kis rajzolatokban:
Miért tagadta meg tőlem az imperializmus,
hogy csokornyakkendőt viselhessek;
s végül,
nem feszítem kíváncsiságod parázsló húrját, olvasó,
csupán ideiktatom filozófiai értekezését,
hogy úgymond:
Tegnap elolvastam Hegeltől a Werkét.
De hát az én elmei készségem
csenevész, valamint nyamvadt,
szerre keríteni ama több tucatnyi,
bibliotékára menendő könyvbéliséget,
mely Mesterünk rendíthetetlen pennája alól kikerüle,
s hozzá illő kelmeiséggel
fösteni szivárványi színek által s rajtuk keresztül, keretükben
lírájának hol susogóan lagyma,
hol pedig ércesen sziklai hangját -
jövő évtizedek irodalmi történészi, tietek a
becsületi föladat s a babér a pityókalevesbe.
Szólni, erőm, erről, mondom, petyhüdt,
jelenleg, elárulom, úgy is mint ígéretet: ő, Ő
egy, a polietilénről harsogó epigramma
hatodik során dolgozik,
mely tán el is készülend, mire a jelen eposz is.
Ámdede vissza, hamar szárnyú kicsi lóm, Pegazuskám,
térjünk hősünkhez, ki e víg estén, íme, ájult
és röpöső lélekkel, bár, mondhatni, kevésbé
lib-lobogó alsóval hőzöng dicsszerű fényben,
s lámcsak, a hű Lanthárfay máris hozza a spongyát,
s míg első segedelmet nyújt, ígyen illeti szóval
Mest’rét:
              - Lám, diadalmat végűl űl az erény csak!
kuss, rühes ármány, bűzes önlikaidba, te, vissza,
ím, a bizonyság: él a nagy Isten s el sose pártol
az igazaktól; ím, a bizonyság, szócializmus
végső értelmének igasságában - rejlik:
megbecsülendeni azt, ami szép, jó, azt, aki harcos
öntudatával e szép kor sürgős eljövetének
volt rendíthetlen katonája századok óta,
azt, aki önvérét-verítékét nem, sose szánta,
hogyha az ügynek vér-verítéket adókra leendett
szüksége; íme-ímé, láttyátuk, feleim, ti,
szümtükhel, ysa én, bizony én mondom ma tinéktek,
azki ilyenn egyenessen járja be életi útját,
hogyha az ügynek vér-verítéket adókra leendett
Szólott, s közben végzé szent munkáját szorgos
kézzel. Végre a Mester megszabadulva a nyűgtől,
szellemiségét nem gátolta az éteri röptben
rút nehezelgés; tiszta ruhát fölránta magára,
mélyreható segedelmével Lanthárfayjának,
s megtöretett, de fölépült hangon szóla imígyen:
- Tiltja szerény modoromm örömöm voltát kifejezni,
hisz nem enyém, nem, az érdem, hisz csak szürke, ha ámbár
oly zseniális közvetítője valék az időknek,
és az idők hívó szózattyának, valamint a
harci vitéz csődör, kit a kürt szava buzdít, a vérszag
pözsdít trappra, hogy ámul az ellen ez öntudatos ló
harckészségén - noss, ilyen öntudatos csatamén vol-
tam magam is, vagyok is, leszek iss, amíg engedi élnem
Isten őszentfölségének az Úri Kegyelme.
Tiltja szerény modorom, meg a hely sem megfelelő itt
- merthisz senki se hallja -, hogy egy kissé tüzetesben
elemzhessem érdemi munkám melyneműségét,
és te is ismered, úgye, ezért én azt javadallnám,
újságírót küldj ide holnap, s majd neki inter-
júban eléadom én, hogy s mint, mért, pláne eképpen. -
- Meglesz - bólint hű Leporello. - Most pedig, ily nagy
alkalom adtán, mely soha nem tér vissza, se hátra,
drága barátom, fölséges haverem, gyere, szedjük
egy-kettőre a sátori fát, s ki az éji sötétbe,
enyhhelyet keresendő, hol bizonyos szeszek és egy
klassz vacsor általi innapi ringást létrehozandjunk
keblünknek keretében.
                                    - Ám legyen - ígyen a Mester -,
csakhogy e drága mulatság nincs hozzám keretezve,
tudnod kell, hogy a pénznek irtón szűkiben állok,
s tengetem árva napim már szinte a mennyi mannán
csak, s mi ruházatom illeti, sorry, úgy vagyok én is,
mint a mezők liliomja, mer őt ki ruházza föl, úgyé?
és ki teremt hernyót-bogarat, ki, az égi madárnak?! -
- Ó, dicsteljes atyámfia, pénzzel te sose gondolj!
Őrözd lelkületed csak a naccerű ihleti tárgynak!
Elméd szemsugarát sose árnyalja be pénzi verejték!
Tikmonyt hogyha eszem csak reggel is, este is ámde
léti hiányt te ne szenvedj, s nem fogsz is, míg e szű dob-
ban s e tüdő lehel, és e gerinc ki nem egyenesedvén,
téged hátuli rúgással nem kűld a fenébe -
ám ettől te ne tarts, bennünket nem fenyegethet
ily vész. - Nos, tata, jöjj hát, állom a cehhet, a francba!
Éljen az údonatújdad, a kórszerü életi érzés!
Éljen a teknika és a kibernetika s a csokornyak-
kendő! Ropjuk hát a keringőt, víg proletárok,
mert győztünk, s amit építünk, óh, épületes lesz -
adjon az Isten hosszú életet és csudasok pénzt
még minekünk! -
                          Imigyen szólott Lanthárfay, és föl-
indultan megölelvén keblét édeni Meste-
rünknek, s bút-bajt és szorulást feledőleg, az éji
félbe kiléptenek ők, fütyörészve kecses Rosinante
árjáját (a Sevillai borbélyból), míg a pisla
utcai lámpai fényben délcegen elmeneteltek,
harcosan és bátordadon, épp, mint Mózes a pusztán.
                               *
Vajha a mú-múzsák üde csókja segétene engem
ihleni oly gyönyörűn a gyönyörűt, mint Bájligethynk szok
(ő, ki nekem kora éfiuságomtól csodapéldám
s nagy nevelőm, mert, mint Eistein mondá, a legesleg-
jobb pedagógia: példai képül állni - ha másként
nem, hát elrettentőül) -, mint mondom, igen, nos,
térjünk vissza a szóra, vagyishogy, dúskecsü múzsa,
jöjj segedelmül, amíg bütykin kezem ujjainak ki-
számolom, ímé, hexameterjeit ennek a versnek,
hogy késő unokák, azazazhogy a nyálas utókor
nagyban okuljon, okulva derüljön, örülve tanuljon,
vélve: sze nincs is ily állat a földön, a menny- s a pokolban - -
ihleni ily gyönyörűt s gyönyörűn, mint Bájligethynk szok:
vajha a mú-múzsák üde csókja segétene engem.
                               *
Szent csacsacsának s twistnek temploma, nyíljon az ajtód,
készíts hűs, de tüzítő innivalót, csaposom, szomj
szempontjából íde zarándokolók seregének,
harsogj, emberi agynak legremekebb kitaláci-
ója, te Wurlitzer, haladó hagyomány, a halandó
főket fölviditandó, zengd el, hogy Caracasban
hogy s mint él Pedró, a reménydús éfiu káder
estébé. - -
            Lám, ott, a sarokban, a szende homályban,
egy százszorszép szőkice nőcike mennyei keble
árnyékában ül s meditál Nyálcsorgati Ákháb,
nagynevű tollász és nagytollú nevész, mer a Rasie-
rende Reportér ő, amaz istennő, az Athéné
Palace fattya, ki legtüzetesben s legszabatosban
ismér minden belhon-külhoni tyúktetű-fajtát
és irtásuk módozatait, a többrendbéli könyvben
népiszerűtleníté e rovart s öszves pereputtyát.
Ő, ki, megalkotván az tyúktetvészeti műfajt
írodalomnak berki keretjébenn, ime, lángzó
kebllel és olthatlan szomjjal a bonctudomány i-
ránt, most indult jobbkeze általi fölfedezőút
asztal alatti megejtésére a nőnemű combon,
elméjében forgatván már a náturalizmust,
s illy szép dalt dallván csáb szókkal, kappani hangon:
Ah, mely ábrány föllege száll szívemre! 
Élvhű mám’rral szédit ez érzemény el,
Belemerengvén mámoros élved által
                           Kis nyirizsersém!
Rád nézvén, én hallom az égi zengzet
Húrját szólni réti pityerként mindig
Szűz liljom, te, trillai szárnyú rozsdás-
                           Torku csaláncsúcs!
Mert én Benned emberi Lényt imádván,
Lelkem tisztul, nem befolyáslja erkölcs,
És mint bakcsó gázlom az élet tóját,
                           Holtig epedve.
Vesd rám, sitkém lángszemed árapályát,
Bütykös ásólúd ma a lelkem tája,
Cygnus Cygnus nászdala horkan bennünk
                           S Sterna hirundo!
Szűzi szemét lesüté e szavakra a gyönge madonna,
és pihegő ajkkal kifuvá tüdejébül a füstöt,
karcsú mozdonyként eregetve a hőtele légbe,
ily gyüngy dallt dallván üde szókkal, jércei hangon:
Dévérkeszeg valék, ki magában úsz
A bánatnak vizén, valamég ki nem
    Halászva lesz örömhoroggal -
       Oh, e horog te vagy és a lelked.
Emlényeim fáklyája ha meggyulik,
Bú és szomor csak azz, ami látszik ott,
    Az életemm egy ócska hárfa,
       Hárfateát teneked csinálok.
Ám eme szempillantatbann a mi drága barátunk
jobb vállán ütemes csapogásnak az ingerit érzé,
melly nemi tárgyú gondolatárját félbeszakítá,
s vézna apállyá visszacsökíté rögtön e szózat:
          Szegény Riporter, itt a perc, nyugodj hát meg,
          s hidd elveszettnek azt, mit elveszettnek látsz.
          A csók s a bűbáj elmaradhat egy nappal,
          De most, fiúk, kupát ürítni és nektárt
          S ambrósziát zabálni kell, tyuhaj, haj, haj,
          És félre bánat, félre, félre, bú, bú, bú,
          Bolond, ki szó-, bolond, ki szó-, ki szómórú!
Hátranéze akkor Nyálcsorgati Ákháb,
borjútekintete tömör füstön áthág,
s vajh ki nem áll ott? -: Bájligethy Armand
s mögötte Lanthárfay Nadály, a charmant,
kinek bicepszébe csimpaszkodva, pláné,
ágál egy bő zengésű konyhakirályné,
          Mindenki örömben usz itt,
          Armand, fizetek egy puszit! -
Ami is rövided időben megesvén,
folytathatom tovább nótámat megest én.
Nyálcsorgati Ákháb hogy ült ama nővel,
vala ez ildomos művészi manőver,
mert a szőke tündelevény zeneszerző,
veteményes zsolozsmákat en gros szerez ő,
Ákháb eránt azér volt olyan víg arca:
induló kén tyúktetvek elleni harcra,
szöveget hogy fejne, ő mindent átvészel -
lám az ebül szerzett jószág ebül vész el.
Vala kedig az ő neve Supen Zelma,
szinkópás tyúktetű-indulót képzel ma.
Három jövevénynek ott bemutattatott,
látott ő ámbátor nem hármat, de hatot
ex offo meg aztán ex ihlet meg ez szesz -
megértheted hahogy egy kissé törexesz.
Szörnyű ihatnékra ők most fölérzének,
szomjuk rendeléssel Nadályunk szerzé meg,
érctorkkal rikoltván öt messzelynyi gin-fizzt,
iván, éltethetnék a nagy kánt, a Dzsingiszt,
Chopin Hauert s Atillát, istennek ustorát,
és ama Bárczinak (nem Géza-) bús torát;
s hogy a csácsogásban akadt apró apály,
szólásra emelkvék Lanthárfay Nadály:
Szép est virrada ránk, s díszei hullanak.
Mest’rünk drága fején sárga levél zörög.
Míg otthon üle ő, balzsamos illatok
   Közt, s volt étele csak kefír,
Mégis életi létharci mivoltának
Frászos nagy gomolyát vágja vagány szűvel,
Küzdve állatian, sírvavigadhatmány
   és az angina pectoris
Partja közt remegőn, minden önösségtől
Ment lélekkel, azaz nincs mese, lévén, hogy
Pénz beszél, kutya úgat - fizetéstelen
        (Melly utóbbit a Mester nem).
Lépjen hát az olaj szende virányira
Az, ki mindez után rút agebűl elejt
Minket, gyászvigalom hősi vitézeit -
   - Jönne rája a francúz baj!
      Ekkép kapott munkát a radai rosseb,
      bebizonyítandó, hogy ő az erősebb,
      mindenkire tüstént spirochétát küldvén,
      ki nem munkálkodik a nagy Armand üdvén.
- Halljuk, halljuk! - hangzik ekkor, mert a Mester
saját személyében fölállni nem restell,
poharán kocogtat - vagy mint elnök: csönget,
óhajtván s megkapván figyelmet és csöndet.
Hölgy és úr elvtársak! ím, önöknek szállok,
s ha nincs ellenükre, most improvizálok. -
És, bizonyságául, hogy cseppet sem önös,
közös (ép)ülésre, ímé, így rögtönöz:
          Nézem a tájat,
          s jön, hogy jambusban kiabáljak,
          nyűgöznek természeti bájak,
          mivel szememen nincsen hályag,
          s szívemet nem burkolják hájak,
          illő, hogy érzelmimbe vájjak,
          belőlük verset szublimáljak,
          derüljenek epék s a májak,
          örüljek versbe’, versbe’ fájjak,
          zengzetimet zengjék a szájak,
          s pacsirta módra fennyen szálljak,
          irigyeim fölébe álljak,
          s az ifjú költők, eme máiak
          okulására megcsináljak
          sok briliáns bravúrt s szabályat,
          mellyel mind a népet szolgáljak.
Nadály nem jut szóhoz, csak könnyet könnyre ont,
és rendel egy üveg Cognac Napoléont,
Genovéva néni keble, mint a vulkán,
mely kitörni készül a föld szilárd burkán,
hullámzik és forrong és süvöltve zihál:
- Wunderbar - wie sagt man - Jesszus, ah, geniál! -
Most meg föláll Ákháb, poharát emelvén,
pillantása nyugszik újdondad szerelmén,
szűz tekintetéből bátorságot mer, és
szájából patakzik is az elismerés:
          (még irtó sok folyt. köv.)
 [hatvanas évek?]

TYÚKTETŰ-INDULÓ
(több változat)
játszi a
demokrácia
                    I
   Rajta, DDT vitézi!
Vesszen, aki veszteg nézi!
Vesszen, aki nézi veszteg!
Tyúkok, tetvetlenek lesztek!
   Refrain
       Ez a harc nem játszi, a
       fényes holnap kéri tőlünk
       meg a demokrácia!
                    II
Tyúkság sorsa kockán forog -
elő, permetek és porok!
Erőd, elvtárs, sose kiméld
újtípusú baromfiért!
       Refr.
[hatvanas évek?]

[DRÁMAI PANOPTIKUM]
Drámaíró, főrendező és dramaturg,
sőt az egészet írta:
Szilágyi Domokos
BALOGH EDGÁR
MAISÁGUNK MEGJELENÍTÉSES KIDALLÁSA
Hazai drámatermésünk bokrétája elé
Midőn - jó néhány esztendőkkel ezelőtt - maiságunk megjelenítéses kidallását sürgettem, meg kell vallanom ifjaink és ifjúnőink színe előtt, hogy nem gondoltam másra, mint a drámairodalom bokrétájára, melyet ezennel veszen az olvasó. Ugyanakkor a népszolgálatosság eszmélye lebegett orcám előtt, mely romániai nemzetiségességünk együttvalóságának conditio sine oua nonja mint olyan. Mint afféle vén medve, sekszpiri Antóniusz és Kleopátra, aki vagyok, meggyőződésem, miszerint. Az idő tehát engem igazolt: dráma nélkül nincsen népszolgálat, népszolgálat nélkül nincsen dráma, ez az én hiszekegyem. Maiságunk és medenceiségünk megjelenítéses kidallásának bokrétája, még ha történelmi álorcában is, mert szerves múltunk organikusan kapcsolódik e jelenhez, ez pedig a jövőhöz - íme, a népszolgálat hármas egysége. Föl hát a függönyt! Hadd virítson, daloljon, szolgáljon a bokréta szemünk előtt!
VERESS DÁNIEL
HÉJA-NÁSZ A ZAVAROSBAN
Tragikus média, C. P. Snow előszavával
Jádzó személyek:
VIII. Edwárd erdélyi fejedelem, annó dacumál Bethlen Ubul, önnön testvéröccse
Mikes, később Kelemen
Kemény Apor, egy rittengó Lézer
Lear, marxista
Veress Tóbiás, Főúton Álló (Main Street Hooligan), brit követ
Egy parasztlázadás
Mária Terézia, nő
Urak, papok dölyfe és sokan mások
Történik: időszámításunk szerint, többnyire a sepsiszentgyörgyi színházban
Felvonás. Szín. (Előbbiek, utóbbiak, ugyanott.)
EGY PARASZTLÁZADÁS (bejön) Werbőczi Imrét keresem, tisztelettel.
LEAR: Az, kérem, nem szerepel a darabban, csak az előszóban, ott is mint István.
BETHLEN UBUL (be):
Minden órádnak leszakaszd virágát,
mely lüktet lassú percegéssel.
Entestvérem várom be és el.
Nagyságos fejedelem, Edwárd!
Ten ecséd reád várt.
VIII. EDWÁRD (be):
A lét vagy a nemlét kérdése ez. (Odanéz.)
Hah! Lázadás, Paraszt a neved!
EGY PARASZTLÁZADÁS (meghajol):
Nagyságod parancsolatjára. (El.)
VIII. EDWÁRD:
Ecsénk, Ubul, ki vagy ecsénk, merthogy közös szülőktől származánk, vagyishogy egy atya és egy anya szült bennünket. (Kiszól.)
Mikes!
MIKES (be): Parancsoljon nagyságod.
VIII. EDWÁRD: Kedet ki hítta? Éppeg mondandó valék: “Mi keserű az nagyúr élete”, erre ked bévetekszik.
MIKES (félre):
E perctől fogvást cselszövő lészek,
gúnyoltatva vagyok mert.
Társaim Kemény Apor és Veress Tóbiás lesz.
Megírom levélbe Kelemen koromba. (Fennhangon.)
Nagyságod szava arany bízvást
a Teremtő által. (El.)
VERESS TÓBIÁS (be): Szőr, áj tszenk ju veri macs...
KEMÉNY APOR (Tóbiással be, fordít): Nagyságos uram, eme brit angol szerint egy gyáva cenk veri a macskát juh szőrivel.
VIII. EDWÁRD (Tóbiáshoz): Juhszőr, állj!
KEMÉNY APOR (fordít): You, Sir, I!
VERESS TÓBIÁS: Jesz!
VIII. EDWÁRD: Jevek. (Kiszól.) Kívánjuk látni ágyasunkat, a cemendét.
MÁRIA TERÉZIA (be): A nő azé, ki megműveli. Fönnforogtam vala nemesi ágyakban Észak Velencéjében, Stockholmban, valamint Dél Stockholmjában, Velencében.
BETHLEN UBUL (kanzisztorral):
Nő, feküdj le véllem nyílt színen.
A te kenyered szerint, amely nem egyéb.
EGY PARASZTLÁZADÁS (be):
Homo homini lupus.
Míg ők feküsznek nyílt színen le,
törökbúzánk és lófejünk sincsen nékünk
emiatt. Miénk csupán a náspág
hátalfelünkön és a deres kaloda.
LEAR: A társadalmi haladás rugója szól belőle.
URAK, PAPOK DÖLYFE ÉS SOKAN MÁSOK: Parasztlázadás, leverünk tégedet.
LEAR: A reakció egy követ fúj saját magával.
MÁRIA TERÉZIA (bőg:) Bő! Bő!
VIII. EDWÁRD: Helyes a bőgés, szláv szűz.
KEMÉNY APOR:
Az emberélet útjának felén
ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel.
(Félre.)
Mikes, ki később Kelemen,
szólt vélem egy szövendő cselről,
melly nékem elemem. (Mária Teréziához.)
Kaparj, kurva, neked is lesz.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
(Még 8 felvonás)
SZÍN: a Markotányosné sátra. A Markotányosné a pult mögött áll. Jön a
DRAGONYOS: Aggyisten, Biri! Eszem azt a teremtette zúzád moslékját! Két icce szamorodnit ide! Hű, beh kemény csata folyik! Csak tudnám, micsoda eszemadta, tősgyökeres, kirilájzumos ideológia nevében. Hallod-e, te, add nekem magad, de gyorsan, mert sietnem kell vissza a csatába.
MARKOTÁNYOSNÉ (nekiadja magát)
ULÁNUS (be): Jó napot, Máriskó! Feji a tehenet? Sokat ád? Ez a nyomorult ellenség nem röstell kaszabolni bennünket. Két messzely pintet adjon, lelkem. Hiába, vannak igazságos és igazságtalan háborúk, de inni mindkettő közben kell. Tudja mit: adja nekem magát.
MARKOTÁNYOSNÉ (nekiadja magát).
FURVEZÉR (be): Gyorsan, gyorsan, három lat porciót, Zsuzsi! Sietek a csata hevének mélységes fenekébe, a mennydörgős donnerwetterét nekije. El kell terjesztenünk a civilizáció áldásait emez kietlen, kopár, tősgyökeretlen, maleficzamos vidéken. A
barbárságot föl kell számlálni, emmá így megyen. Adja nekem magát.
MARKOTÁNYOSNÉ (nekiadja magát).
KÜRASSZIR (be): Hogy vagyol, Pendzsi? Odakünn dúl a belvillongás. Adj, lelkem, egy uncia hüvelyket. Biza, még emberhalál is esik, de ez szintúgy vót. A halhatatlan istenekre, kik az Olümposz hófödte bércin élik örök nyaralásukat, birodalmunk egységének vezérgondolata vörös fonálként húzódik végig történelmünk csatamezőin. Add nekem magad ízibe!
MARKOTÁNYOSNÉ (nekiadja magát).
Még nincs
(vége)

FÖLDES MÁRIA
KÉMIKUSOK
RIEMANN (ül a földön és horgol): Én vagyok Buddha.
JAKOBSON: Te csak Osthoba vagy. (Fejére áll.)
PARACELSIUS: Hallgassatok, fölébred a gyermek a hasamban.
FŐORVOS (be, mögötte a Vezérőrnagy): Nos, hogy vagyunk, hogy vagyunk?
RIEMANN: A tűz! A tűz!
FŐORVOS: Kedveseim, most ne izéljenek. Ide hoztam önökhöz a Vezérőrnagy urat.
VEZÉRŐRNAGY: Én mint afféle katonaember, úgyszólván lakonice, hogyismondjam, mert, mint tudják az urak...
PARACELSIUS (hozzálép): Te vagy! Te vagy gyermekemnek atyja! Tartásdíjat...
FŐORVOS: Kedves Paracelsius úr, meglesz a tartásdíj, én kezeskedem...
VEZÉRŐRNAGY: Vágjunk a dolog közepébe. Az életsugárról van szó...
RIEMANN, JAKOBSON, PARACELSIUS (rávetik magukat): Kuss! kuss! kuss!
FŐORVOS: Uraim, könyörgök... uraim, könyörgök...
VEZÉRŐRNAGY (nem ijed meg): Látja, doktor úr, itt a kulcs!
FŐORVOS: Miféle kulcs, könyörgök? Kértem, hogy ne izgassa föl a betegeket.
VEZÉRŐRNAGY: Márpedig éppen arra van szükség! Az életsugár mindent megmagyaráz.
FŐORVOS: Miféle életsugár, könyörgök?
RIEMANN, JAKOBSON, PARACELSIUS (egyszerre): A nirvána! A gyermekem! Svédtorna és norvég sport!
VEZÉRŐRNAGY (zavartalanul): Ezek az urak fölfedeztek egy sugarat. Mi a hadügyminisztériumban életsugárnak neveztük el...
RIEMANN: Tiltakozom! Ennek semmi köze a mi sugárzásunkhoz, amely...
VEZÉRŐRNAGY: Nos, ez a sugár egyszerűen életre kelti az embereket...
PARACELSIUS: Nem igaz! Mindössze arról van szó, hogy sikerült bizonyos korrelációt fölfedezni a sugárzás kvalitatív specifikuma és az emberi szervezet regeneráló képessége...
VEZÉRŐRNAGY: Ugyan, kérem, ne lovagoljunk a szavakon!
FŐORVOS: Nem értem, Vezérőrnagy. (Élesen rátekint.) Ha ez igaz, és, hm, nem pusztán, hogy is mondjam, téves eszme az ön részéről...
VEZÉRŐRNAGY (fölfortyan): Mi az, bolondnak néz, kikérem magamnak! Egyáltalán nem vagyok őrült, mint ahogy ezek az urak sem azok...
FŐORVOS: Ennek megítélését talán inkább bízza rám. De ha, mondom, igaz is ez a sugárhistória, akkor is orvosi jelentősége van, nem pedig katonai...
VEZÉRŐRNAGY: Ennek megítélését talán inkább bízza rám. Nos, uraim, a dolog így áll: már az első világháborús haditechnikával is szét lehetett darabolni az embert három transzverzális részre, mint egy Hasek nevű hadtörténész írja. Nos, az életsugár minden egyes lemetszett testrészhez új testet növeszt...
FŐORVOS: Nem értem, hová akar kilyukadni.
VEZÉRŐRNAGY: Pedig egyszerű és ötletes. Az életsugár segítségével minden egyes földarabolt katonából három-négy új, ép, egészséges katonát nyerünk...
JAKOBSON: Ezt senki sem állíthatja, kérem. A kutatás még teljesen kezdeti szakaszban van, évek kellenek, hogy a regenerációs komplexust a gyakorlatban...
VEZÉRŐRNAGY: Már megint a szavakon lovagolnak. Pedig egyszerű: háború esetén minden ütközet után hadseregünk megháromszorozódik és így tovább...
FŐORVOS: De az ellenségé is.
VEZÉRŐRNAGY: Igen, ha ismerné a sugár titkát. De nem ismeri és nem is fogja.
RIEMANN: Ahogy manapság áll a tudomány, minden nagy fölfedezés szükségszerűen bekövetkezik a Föld minden pontján...
VEZÉRŐRNAGY (szilárdan): Nem következik be. Mert az árulás.
FŐORVOS: Nos, jó. De mit ér a sugár a hidrogénbomba ellen?
VEZÉRŐRNAGY: Hidrogénbombára nem kerül sor. A háborút a régi jó klasszikus fegyverekkel vívjuk.
FŐORVOS: És ha az ellenség ledobja?
VEZÉRŐRNAGY: Nem meri ledobni. Tehát, uraim, fölkérem önöket, hogy folytassák a kutatást, természetesen a hadügyminisztérium védnökségével.
RIEMANN, JAKOBSON, PARACELSIUS (eszelősen üvöltenek): Nem! Mi, kérem, szegény őrültek vagyunk.
FŐORVOS: Kérem, legyen most már elég. A betegeknek nyugalomra van szükségük.
VEZÉRŐRNAGY: Fenét betegek. Tettetik magukat. Ismerjük mi ezt a figurát.
FŐORVOS: Mondják, uraim, igaz-e ez a sugárügy?
RIEMANN: Ahogy vesszük. A Vezérőrnagy úr leegyszerűsíti a dolgokat.
FŐORVOS (kétségbeesik): Akkor önök nem őrültek?
RIEMANN, JAKOBSON, PARACELSIUS: Á, dehogyis.
FŐORVOS: Hát akkor mit keresnek nálam?
RIEMANN, JAKOBSON, PARACELSIUS: Kérem, így olvastuk egy nyugati színdarabban.
FŐORVOS: Ajjaj! Akkor hát velem ki van szúrva!
(Függöny)
(1970)

CIGÁNY DITIRAMBUS
Éj, a mindzsó, ha van, mind jó,
az én feleségem ringyó,
sintér, sógor, kántor, koma,
kefélheti gádzsó, roma.
Szivarvégre leborulva,
az én feleségem kurva,
míg hentereg félig csurdén,
koldulni jár kilenc purdém.
Vagyon lelki eleségem,
rüfke lett a feleségem,
van bánatom, nyereségem,
fele haszon, fele szégyen.
Nagy cemende, anyja lánya,
az adott lovat alája,
jár a flostos-lepcses szája,
hogy e’ lesz a kabalája.
A valaga erre rányit,
lökni a világba rányit,
hogy nem vitte el a devla
nem vagyok szerencsésebb, la.
Hagyjam rozsdázni a fúrót
egy rongy cafka miatt - túrót!
Míg van lingyik, ládd-é, dádé,
nem lesz restebb, mint apádé.
(1972. VI. 25.)

ELŐSZÓ
Mint egy hús-vér, ny. r. dilettáncs,
írtam ma este olyan szorgalommal
- s legalább olyan haszontalanul -,
raktam egymásra rímeket halommal,
ahelyett, hogy illőn és komolyul
- hisz oly becses az ember irha... bőre! -
rakosgattam vón élire a szót:
kenyérre, sajtra, írógépre, sörre.
                    *
Jádzik a lélek, hülyülök bizon, -
Be kell fejezni azt a kritikát
az Igaz Szónak. Hát kávét iszom,
mely lelkierőt - bár csak kicsit - ád.
Mert a tömény irodalom-iszony
ellen bagót ér. - Elég volt. Tovább.
Ostobák közt okos irtóztatón:
okosak közt én egyre ostobább.
                    *
Múzsa elvtársnő, itt e szűzi homlok:
puszit rá! Thank you very much indeed.
Abbahagyni a verset, e bolondot,
a költőnk gatyában rohamot indít;
csupasz ínye félelmetesen csattog,
haláli bátran, mostan és mindig; -
figyelem! - hogyha ki nem raktok,
rajzolok néktek bundás aktot.
(1973)

A HÚMOR-PARNASSZUSON
Ámbár vagyon húmorom,
nincs még nékem túmorom,
s ha Utunkék bú-toron
vesznek részt a Tükör mián,
mivel vagyon abba hiány -
túlteszek száz tútoron,
verem író-bútorom,
hogy megőzül a bokám
(már a mellső! ) - mert pogány
nem vagyok, s ezer kalandot,
pillangót, férget (galandot),
zenekardot, zsebmetszetet,
én annak, ki csak vakon lát:
helsingőri katagombát -
miegyebet versbe teszek;
leszek a nem-lomha gólya,
leszek a tudós csacskája,
kinek béveszi cselét
furfangos férficseléd,
csiklándom és viszketek,
röhögéstől hisz beteg
vagyok, ergo: viszketeg;
s ha már képzeletem ajzám;
leszek csíntalan és pajzán,
hogy majd belepirul a
zaltató, a pirula,
is - hiszen Kredó-Pilátus
nem vagyunk mü, nincs hiátus
húmorunkba kia FIÁT húz
(hogy ne aszalódjunk búsra)
föl a húmor-Parnasszusra,
s csücsülendünk - Jesszusom! -
a húmor-Parnasszuson,
hol elzengi víg imánk
imádott Palestrinánk,
és a Laci, a Kiruly
szól majd: - Bozse, pomiluj
          (avagy:
és a Laci, a Király
szól majd: - Bözse, pomiláj)!
- - - - - - - - - - - - - - -
(1973)

JÁMBOR JÓTANÁCS
Ide fülelj, költők hada
(kinek lelkén nyomot had a
zélet minden búja-gondja
s öröme is, hogy kimondja) -:
akit már kifárasztott,
amivel elárasztott
minket ez az édes élet
(“ez nem véletlen, ez vélet”,
s aki nem akar elkárhoz-
ni, forduljon Aladárhoz:
ő majd betáplálja (rávall:)
fonák mitológiával.
(1973)

JAJVESZÉK
Jaj, be szép
         a
jajveszék,
érte oda,
jaj, veszék,
szívét veszti
vaj eszét,
ki levágja
pajeszét,
hej, Tokaj és
haj, Eszék
s ti, Tamások,
maj’ Eszék,
kikkel már sok
baj esék,
meginogván
bal vesék,
föld is jaj és
jaj lesz, ég,
ha beüt a
jajveszék.
(1973)

AZ WEÖRES POSTAKOCSIN
Ha meglátod Nárittyent,
s ha az ostor rárittyent
az lovakra, s ha a kócs,
fakapudé, Piripócs,
nem fordul tutyimutyin,
mint a tied, Kukutyin,
s hogyha a jégaszalat
megesik még azalatt,
és megesik hehezet
nélkül a zabhegyezet,
mert a prücsökherélet-
et föl sose cseréled
véle - hogyha rendbe’ mindez,
s, szerkesztőm, szabadot intesz
képzeletemnek, akkor én
- késő-ifjú, koravén -,
tisztelvén az Alapot,
emelek mély kalapot,
s csapnék murit közben e
- hadd legyék kis közzene -,
- ha Humorka közlene.
Az weöres postakocsin,
bár bélése bakacsin,
s nem vigasztal, csak a csin,
és ha tán szembekacsin-
tana benne egy hölgyike,
hogy hajolnék földig e
siralomnak völgyibe -
az weöres postakocsin,
mert bélése bakacsin,
reménylem, hogy megtalálom
összkomfortos összhalálom.
(1973)

AZ UTOLSÓ UTÁNI
Essék szóba mostan Saszek,
utolsó utáni maszek
(látta őtet már Isaszeg):
oly hosszúra nemzetett,
hogy csak bokajegyzetet
írunk hozzá, s egy szempontból
ő, szegény már csupa csont-bor;
kotló költő, de nem Kassák -
nem hagyja, hogy noszokassák.
(1973)

BÁJOLÓ
   (Nem vagyunk mi kurvák, latrok,
akármennyire ugattok.
Nem vagyunk mi szende szentek,
bármennyire szentek kendtek.
Nem lakik mibennünk sátán,
elvisel a föld a hátán.
Nem lakik mibennünk angyal,
glóriával, lelki langgyal.)
          Guruzsma, guruzsma,
          verje ragya, rozsda,
          járjon csapatlan csapáson,
          szivárványt sohase lásson;
          szemét soha le ne hunyja,
          viszketése meg ne unja,
          sohse kéljen kerek kedve,
          sohse kérjen epekedve,
          sója legyen békasó,
          süket a muzsikaszó,
          szeleljen a szellő széllé,
          teleljen a nyara téllé,
          késő ősszé tavasza,
          sose érhessen haza,
          sose várja otthon asszony,
          soha el ne indulhasson,
          üvöltése égig hasson,
          ne kezdhessen semmit újra,
          mindig csak az ósdit bújja
          görbüljön be a kisujja,
          émelyegjen napestig,
          akinek ez nem tetszik.
(1973)

VIGASZ
Megcsal a bestia,
s hozzá meg festi a
zajkát; lakkoz
körmöt, púderez
orcát, úgy szerez
szekszepilt az alakhoz.
Ekkép festi a
zelmém, bestia,
ezt a szitut.
S embernek fia
mit tehet: - mást szeret,
illogat, s ha van papír,
ír, ír, verset ír,
aki tud.
(Mint én.
S aki nem, szintén.)
(1973)

VETEMÉNYES ZSOLOZSMA
Káposzta, káposzta,
miattad leszek én
kárhozva, kárhozva.
Jaj, murok, jaj, murok,
érted én, érted én
megbo-bolondulok.
Zöldhagyma, zöldhagyma,
teérted, teérted
szívem is kihagyna.
Uborkák, uborok
érjetek, akár az
újborok, újborok.
Zöldkapor, zöldkapor,
te engem, te engem
megkapol, megkapol.
Saláta, saláta,
zöldséged, zöldséged
mindenki belátta.
Friss retek, friss retek,
elviszem, elviszem
híretek, híretek.
Zellerem, zellerem,
ízed a levesben
fellelem, fellelem.
Sütőtök, sütőtök -
nincs néktek, nincs néktek
sütőtök, sütőtök.
(1973)

ÖNÉLETRAJZ GYANÁNT
Az íjásztól nyilat hoztam,
a borbélynál nyilatkoztam,
de nem ez a fontos mostan -
s szedtem macskatősgyökeret,
mivel szívem nekieredt,
s szedtem macskatősgyökeret
kuss legyék ott, te bennfentes,
nem vagyok én mázoló,
s nem kódex-másoló,
nincs bennem egy %
tősgyökeres ázalék,
azzal én nem házalék,
és midőn megáz a lég,
azazhogy eső esik,
hogy a függőlegesig
föl nem ér szemem (lehajtom),
ajkam megpihen egy ajkon,
és akad majd némi jó bor,
s embernek fia a jóból
túlontúl sokat beszed - és
lesz agyérelmeszesedés.
(1973)

KÖZMONDÁSOK, SZÓLÁSOK
A szerelem sötét verem. Ergo: aki másnak vermet ás, az szerelmes.
Jobb soha, mint későn.
Egyik tizenkilenc, a másik eb.
Jóból is megárt a sokk.
A szó megmarad, az írás elröpül. (Vö. Utunk: Levélváltás)
A szó elröpül, a sírás megmarad.
Jobb ma egy túzok, mint holnap egy veréb.
Írót tolláról, olvasót írójáról.
Aki papír közé keveredik, megeszik a szerkesztők.
Átesett az érem túlsó oldalára. (Mármint Bajor, a numizmata.)
Ki-ki úgy üdvözöl, ahogy tud.
Szórakozás után édes a pihenés.
(1973)

[PRÓZAI PANOPTIKUM]
STRÉBER SOROK
                      Szilágyi Istvánnak ajánlvák
Főszerk-helyettes, de szilaj!
Fején alig van némi haj,
a többi vaj, a többi baj.
Küldte őtet nékünk Zilaj -
hírös fészök, tyuhaj-ihaj! -
- Túrót! - mondja, hogyha bomol.
És a szentély, hol is honol,
bélmennyország és bélpokol,
s ha gyakorta járni szokol
benne, zargatásért okol -
azért mégis járni fogol.
Helyettes ő, rovat-múltú,
s hajdan, midőn összehulltu-
nk, csórók, pénztelenség mián,
s már az antikvárjumi jány
sem tejelt a könyveinkért,
s avítt cipőért meg ingért
sem kapánk semmit az ószertt,
ő ajánlott csábítószert:
fiókját kihúzva legott
adott némi előlegot.
(Ah, te régi-régi Hajdan!
s még ez sem segíte rajtam,
mert növelte - mennyi bánat! -
ádáz grafomániámat.)
(1973)
OLIMPIA
Pata utcán végigtipor
mi zokogó majmunk, Tibor,
kihez nem ér fel földi por.
Ő imitten született,
szopott, felnőtt, züllhetett,
míg csehóban ülhetett
(éjjel főleg és kivált,
míglen végül is kivált);
minden egyes érverése
és inyenci érvelése
ide vonzza: gorgonzolát,
Faulknert, majorannát, Zolát
fogyaszt együltében el,
oszt sebest tovaszelel,
s itt keres atomreaktort,
de nem lel, csak sánta aktort
(pardon: angyalt), s nyakton viszi
és egy féldecit megiszi
véle, s lépcsőn legurúl ott
- így kaphat lépcsőhurutot -,
s végül, ha színpadhoz jútott,
mivel közönsége hálás,
lészen nagy olimpiálás.
(1973)
SOROK EGY TAGTÁRSRÓL
Lakása nem Eiffel-torony,
ám ő homlok(zat)a orom,
kotsija nem Patkó János,
“neve, híre átalános”,
ha bí-boros, ha bí-sörös,
ábrázattya többleg vörös;
író, nem kritikus - a
teleapatikusa
(avagy telegyógyszerésze?)
Igaz Szavának; merész-e,
kitetszik, hogy több spinétet
lejátszott már, mégis étet
újabbakat csalmatokkal
kimagyarázkódott okkal;
szegény embert lóvé teszi,
ám ő abből is kieszi;
ha nincs Vásárhelyre útja
akad néki joghurutja,
ha nem is nemzetközi,
s azt se mondja, hogy köszi,
nékem, ki így megtisztelem,
hogy megírom; tán dísztelen
számára ily versezet,
még megkérdi: vers ez? et
csetera; de rögvest csend lesz,
ha ablaka alá gyűlik
az tömeg, mely reá fűlik,
s ordít: - Panek et circenses!
(1973)

FORGÁCSOK
TÜNET
Nyúl hajszolja az agarat:
a jelen maga mögött marad.
FRISSEN
Ez az élet amíg tart,
hejretyutyutyu,
tart örömöt, no meg bajt -
kétféle batyu.
Miért volnék kíváncsi a
végre? -: csak egy kádencia.
MERRE
Két évszám között lakunk.
Merre nyílik ablakunk?
TULAJDONJOG
Mérges-édes éjszakák:
szeretem az éj szagát.
Akár vad bűz, akár illat,
mindenképpen engem illet.
GAZDAGSÁG
Nem vágyom semmire:
Gazdag vagyok.
Gazdag vagyok:
nem vágyom semmire.
MEGBOCSÁTÁS
Belébotoltam egy kőbe,
a nyavalya törje ki!
De megbocsátottam neki.
MIÉRT
       Meghalt fiatalon.
Mért oly utolérhetetlenül öreg
              a ravatalon?
HOVÁ?
Lassankint mindent házhoz járatunk.
Jön az újság, a szerelő,
a tévé háziállatunk,
akváriumban aranyhalak,
polcok tetején buja növényzet.
Hová meneküljön szegény természet?
KÁBÍTÓSZER
Hovatovább kábítószer lesz a friss levegő.
HIÁNY
Most jövök rá, hogy mi lenne, ha nem volnál nekem:
       szakszerű haldoklás az életem.
VAGY FORDÍTVA
- Jó reggelt, szomorúság.
Ha itt is vagy már.
   - Az ajtó nyitva volt,
   miért ne jöttem volna?
ITTHON
Hazajöttem.
Itthon vagyok.
Most már nincs hova vágynom.
KÜLFÖLD
Eredj külföldre,
hogy megismerd hazádat.
(Ülj otthon,
hogy külföldet megismerd?)
FOHÁSZ
A mindennapi közhelyünket add meg nekünk ma.
2. FOHÁSZ
Inkább ne.
PATHETIQUE
Egy, kettő, három, négy, öt... n.
(1975)

(AZ ASSZONYOM OAN TÓT)
C.  Az asszonyom oan tót,
     amien tót sose vót,
     néki nem a bót a bót,
     sem a fót hátán a fót,
     nem sajnál egy puha szót,
     hogyha ura, mint a hótt,
     oan fáradt, hogy a sót
     sem érzi (ez már a Todt!);
     amien tót sose vót,
     az asszonyom oan tót,
     hogyha véletlenül Lót
     lett vón ura, biza szót
     fogad vala, és ma ott,
     hol bálvánnyá válatott,
     nem nyalnák kecskék a sót -
     oan tót, hogy az már sőt,
     megrendeli az esőt,
     megreparálja a csőt,
     s ha van otthon krumpli, főtt,
     melyben mindig kedve tőtt,
F.  megél rajta, oan tót
     Da C. al F.
(1975. V. 19. Mvh.)

KERÍTSÜK SORJÁT A CSODÁKNAK
(gyermekversek)
ÚJ ISKOLA
Nézd csak, az ablak
csudaragyogó,
villog a fal, mint
künn az üde hó,
benn kacag az asztal
s vele a padok,
a falon a térkép
csöndben mosolyog,
fény szalad a táblán,
kergeti az árnyék -
ily helyen tanulni
csupa öröm, játék.

TÉLIFA
Kar:        Itt a délceg télifa,
               betölti a termet.
               Jót vagy rosszat - valamit
                mindenkinek termett.
Lányok:  A lányoknak almát termett,
               a fiúknak petrezselymet.
Fiúk:       A lányoknak termett répát,
               a fiúknak sok szép nótát.
Lányok:  A lányoknak rózsát hajtott,
               a fiúknak termett vackort.
Fiúk:       Jó jegyeket a fiúknak,
               hosszú hajat a lányoknak.
Lányok:           Fiúknak is,
Fiúk:               lányoknak is
Együtt:    hozott közösen valamit:
                       boldogságot, békét,
               a Föld legszebb ékét.
Kar:        Álljuk körbe hát a fát,
               csúcsán ég a csillag,
               s minden szemben örökszép
               tűzvirágok nyílnak.

JANUÁR
Csíp a dér, fagy az ér,
csupasz ég feketéll,
pihenő cinegék
szeme még feketébb,
s a nyitott kapunál
didereg január.

TAVASZODIK
1
Zöld fenyves közepében
fújja a szél a havat,
szánkó porzik a hóban,
csillagos égre kacag,
surrog a fák puha lombja,
széncinegék raja száll
nézni a messzi vidéken:
a tavasz jön-e már, jön-e már?
2
Hosszú éjjel, téli éjjel
medve alszik medvénével,
ám ha kívül tavasz locsog,
elősirülnek a bocsok;
szembogaruk közepén
vígan bokázik a fény,
a nap rájuk kancsalít,
villogatja mancsait,
s délután már oly merészek:
meglopják a darázsfészket.
3
Illan a, tűnik a hó,
alvad a, reccsen a jég,
itt is, amott is a friss
fű ki-kidugja fejét,
bomlik a, pattan a rügy,
égre sivít föl a fütty,
fák közt surran a szél,
s a mély-kék ég üvegén
fecskecsapat csivitél.

OLVADÁS
Csirr-csurr,
csöpög az eresz,
háztetőről a hó lassan
földre szekerez,
szelek dalolnak-mulatnak,
kurjongat a szélben az ablak,
Tavasz-tündér lakomázik,
folyik a lé
Hencidától Boncidáig!

KÉT IBOLYA-VERS
1
Pislog az égbolt,
susog a bokor,
bokor alatt aluszik az
ibolyacsokor.
Ébred az ibolya,
belepi a rétet,
reggel az ég csudakék,
de a mező kékebb.
2
Vízbe hajló
fűzfavessző,
rajta barka:
icipici csengő,
csillog-villog,
mosolyog a fűz,
az ibolya szeme tüze
reátűz.

RÉTEN
Legelész a csorda,
csudajó a dolga,
ha a nap feljött,
megeszi a felhőt.
Baktat a konda,
csudasok a gondja,
azt keresi, hol van
pocsolya a holdban.
Táncol a ménes,
szeme csudafényes,
homloka táján
kacag a szivárvány.

LEPKE-DAL
Apró lepke,
öttyöm-pöttyöm,
letelepedett egy
harmatcsöppön,
arcát mossa,
s hogyha szárad,
derekára teker egy
sugár-szálat.

TÓPARTON
Káka között
barna ladik,
káka fölött
esteledik,
nádirigók
fészke alatt
békacsalád
kórusa zeng,
alszik a káka,
szunnyad a béke,
s a karcsú sötétre
lehullik a csend.

NÁDIVEREBEK
Tóban nádszál,
nádon verebek,
nádiverebekre
napfény csepereg.
Napfény csepereg,
nevetik a verebek,
szellő támad,
lengeti a nádat.
Ringó nádat
tó vize mossa,
nap tüze festi
barna-pirosra.
Barna-piros nádon
pihenő verebek
szárnyuk alatt elviszik a
puha meleget.
Nyáron hazaviszik,
télen előveszik,
s hónak-fagynak
szemibe kacagnak.

LILIOM-PALOTA
Kacsavári Katalin
egyet gondol:
palotát épít
vízililiomból.
Csupa szín, csupa fény,
csupa csodaillat,
  benne hál éjjel
  a vacsoracsillag.

OKTÓBER
Ősz szele zümmög,
aluszik a nyár már,
aluhatnál, falevél,
hogyha leszállnál.
Aluhatsz, falevél,
betakar a tél,
reggel a kacagás
az egekig ér.

ESŐ
Láncos-lobogós,
ez a makk kopogós,
hazafut a mókus,
ha az ég zokogós.
Ázik a tölgy is,
fürdik a völgy is,
halkan muzsikál
künn az esővíz.

VIHAR
Ballag a felleg,
villan a villám,
fénye szaladgál
késen-villán,
reszket a lomb és
sír a levél,
rázza kegyetlen, északi szél.

MONDOGATÓK
1
Akinek a szeme kék,
takarója a nagy ég,
akinek a szeme zöld,
puha ágyat ad a föld
    akinek barna,
    eledele alma,
    akinek fekete,
    liliom a tenyere.
6
    Szőlőszem,
    részeg szem -
ma este megrészegszem.
    Paszulyszem,
    fogd-meg-szem -
holnap reggel igyekszem.
    Ökörszem,
    fehér szem -
holnapután megnézem.
    Csillagszem,
    csókos szem -
párja nincsen sehol sem!
7
Saláta-párta,
hagymaszár-koszorú,
a vőlegény mulatozik,
a menyasszony szomorú.
8
Kalapom
              kereken
                           fekete,
vagyok az
                apukám
                            gyereke.
9
    Csigabiga-palota,
    nosza, hol az ajtaja?
Ajtaja nincsen, ablaka sincs,
sehol egy lyuk, hogy békacsints:
10
- Egyedem-begyedem,
ez a tücsök-egyetem?
    - Arráb tessék, Feketerigó,
    itt a Cserebogár-mulató.
- Egyedem-begyedem,
mi csücsül a fejeden?
    - Három csillag, két cinege
    hussant az imént épp ide le.
- Egyedem-begyedem,
mi marad a kezemen?
    - Tulipánillat, szegfűlevél,
    mosolya éppen a szívemig ér!
12
Pimpimpáré, retyerutya, hej!
Alszik a város, aluszik a tej,
macska vadászik, csizma a lábán,
egerek sírnak-rínak a ládán,
receruca, sejhaj, pimpimpáré,
forró kályhán duruzsol a kávé,
aluszik Marika, Jancsi is álmos,
szép holnapról álmodik a város.

ERDEI ISKOLA
Jókor reggel
Borzné felkel,
s szólongatja kisfiát:
- Fékomadta,
szedd nyakadba
lábad, vár az iskolád!
Nyúléknál a makogás
miatt majd bedől a ház,
öreg Nyúlné pöröl, pattog:
- Hogy még mindig itthon vattok?
Nem indultok már soha?
Elszalad az iskola! -
S Nyúlffy Náci, Nyúlffy Nándi
illan, hogy nyomát se látni,
átbucskázik árkon-éren,
ciheresen és fenyéren.
Domb alatti Rókalakban
nyögdécselés van, írdatlan:
legifjabbik Róka Róbert
húzza a meleg pulóvert
(a pulóver, hajajaj,
bégetett még a tavaly!),
bekap három füstölt sáskát
s veszi az iskolás táskát.
Fa odvában, Mókusvárban
ugyancsak kavarodás van:
Mókus Misi ifiúr
hétalvónak bizonyul.
S Farkaslakán ki visít?
Ébresztik Farkas Fricit.
Málnavészben Bocsfy Bercit
pillantom meg, csak egy percig:
    telhetetlen papzsák,
    nem kell hogy zargassák,
    alig virrad, ő már
    ott csatangol, kószál,
    amerre a málna -
    napestig zabálna.
De most búsan lehuppan:
ó, még csak március van!
Savanyúan, orrlógatva
tovacammog az ebadta.
Nyomába táncolva jő
karcsú Ünő Enikő;
nem marad el sohase
Vaddisznódy Emese;
tüskéit kisuvickolta,
frissen totyog Sün Sarolta;
éppen kisütött a nap,
és a derűs ég alatt
Fajdkakassy Flórián
lombokból font glórián
illeg s vele húga, Flóra -
mindjárt kezdődik az óra.
Vén cserefa alá, kerek
tisztásra tart a sok gyerek.
Cserfa törzsén, szép virágos
táblán, betűk cifra sorban:
KI NEM TANUL, ANNAK CSÖPPEN,
AKI TANUL, ANNAK CSORRAN
      ITT A TUDÁS
      És tovább:
VALAHA A NEGYEDKORBAN
ALAPÍTÁ MAMMUTH JÁNOS
EZT AZ ELSŐ ÁLTALÁNOS
ERDŐKÖZI TANODÁT
Ide járnak a csöppségek
erdei okosság végett.
Nevelni a sok ebadtát
a jó szülők fölfogadták
Dr. Bagoly Balambért
heti három galambért.
A bölcs Bagoly doktor pedig
    itt működik
márciustól novemberig.
Nyúlffyék itt sajátítják
el a káposzta-tan titkát;
Róka Róbert csirkeismét
tanul ma is, holnap ismét,
aztán tacskó-taktikát,
ezer vadász-praktikát;
a Borz-gyerek magol itt,
- hogy mit? - főleg tengerit!
Mókus Misi mindent ismer
- dióhéjban. (Több nem is kell.)
Vaddisznódy Emese
a bükkmakk szerelmese,
Frici szakadatlanul
farkasordítást tanul,
s tíztől tizenegyig tombol,
csupa magánszorgalomból.
Sün Sarolta nekilát,
szorgalmasan veszi át
a gömb-geometriát.
Fajdkakassy Flóra
zenei óvodát végzett,
s buzgón gyakorolja
most a süketséget.
Karcsú Ünő Enikő
    oly szomorkás:
    nincs tó, forrás
a közelben, pedig ő
magát nézné szünetlen,
s nemcsak a nagyszünetben.
Berci Mackó jól járt:
darázsmézet harácsolt,
utána pótórát
vett a téli alvásból.
S láss csodát! -: a vásott
erdei iskolások
márciustól novemberig
mindent megtanulnak!
Le hát a kalappal!
Mert csoda ez - azért pedig,
mivel Bagoly Balambér
(heti három galambért)
minden áldott nappal
nyitott szemmel szunnyad!

TAVASZ
Zöldülni tanul a fű,
nő-növekszik egyre, nézd!
S mit csinál a napsugár?
Tanulja a napsütést.
Bólogat a hóvirág,
szél tanítja rá - no nézd!
Hát a szagos ibolya?
Tanulja a kékülést.
Hazaszáll a fecskepár,
s szúnyogoknak hada, nézd!
még csak zirrenni se mer,
tanulja a remegést.
Zörögni is elfelejt
erdő alján a haraszt,
némán figyel: a világ
most tanulja a tavaszt.

ÁPRILISI MONDÓKA
Április elseje
    bolond nap,
kedvére tesz minden
    bolondnak.
Április elseje
    csodás nap -
kerítsük sorját a
    csodáknak:
Este kél föl a nap,
    nem máskor,
elalszik az eb-ól
    kutyástól.
Kakukk költ fészkében
    verebet,
macskára vadásznak
    egerek.
Vakondék vízparton
    napoznak,
gímszarvas kopót űz
    naphosszat.
Sündisznó sündörög
    le és föl:
megretten minden kis-
    egértől.
Meggyúl a hó,
    ég nagy lánggal,
makkot terem
    árvalányhaj.
Liliomot
    nyít a kőris,
dorombol a
    macskakő is.
Kemence megy
    kódorogni,
kutyatejet
    legel Bodri.
Róka búvik
    tacskólyukba,
tűzre rossz fát
    nem tesz Jutka.
Farkast lenyúz
    göndör bárány,
cukrot vesz az
    irha árán.
Méz vadászik
    medvére,
nyalogatja
    kedvére.
Csillog-villog
    a sötét,
puskát lődöz
    a sörét.
Szilvát érlel
    a kopár
sziklatetőn
    a gyopár.
Nyúl ebédel
    agarat,
pocegér sas-
    madarat.
Pulit terel
    a birka,
leckét magol
    az irka.
Szakácsnőt főz
    az ebéd,
gazda szolgálja
    ebét.
Vérest süt a
    vérmedve,
alma búvik
    féregbe.
Galamb elejt
    vércsét,
pondró, csimasz
    jércét.
Horgászt fog a
    harcsa,
hogy a vízben tartsa.
...Lám, egymást érik
    a csodák!
Szerencse, hogy csak egy
    napon át.

TRÉFÁS MESE
Mondja egyszer
édesapám:
- Hallod, fiam,
Péter!
Kifogyott már
a padláson
a jó kolbász-
étel,
rakj szekérre
két pár ökröt,
s fogj be négy zsák
lisztet,
eredj vélük
a malomba,
s hoztok, amit
visztek!
Én a széna-
hányó villát
két marokra
kaptam,
az ökröket
sürge-fürgén
szekérkasba
raktam,
befogtam a
négy zsák lisztet,
s: - Gyű te! hojszra!
csára!
Oly igaz, mint
hogy a nevem
Bokorugró
Sára.
Pali molnár ül a parton,
s mint a szeszgyár,
úgy pipál.
Ráköszönök:
- Szép jó estét
fényes délben,
Senki Pál!
A minap még
itten láttam,
- hová lett a
malma?
Egykettőre
megkerítse
élve avagy halva!
Mondja erre:
- Biz a malom
meghűlt a sok
víztől,
reggel-este,
éjjel-nappal
köhécsel meg
prüszköl,
láza is van,
s mint egy dézsa,
földagadt az
orra;
- elment tán a
korcsomába
egy kis forralt
borra. -
Indulnék, de
jön a malom
szembe:
hát hóttrészeg!
S azt rikoltja:
- Itt se vagyok,
megyek és
eprészek!
Úgy elszaladt,
hanyatt-homlok,
kecskebukát
vetve,
mintha várná
az oldalban
eprészni a
medve.
Uccu, én se
voltam lusta,
a hátára
szöktem,
fölzabláztam-
kantároztam,
aztán -
köd előttem,
köd utánam,
elnyargaltunk,
s hogy megtértünk
este,
Pali molnár
pipált még s a
csillagokat
leste.
Az ám, de a
két pár ökör!
s hol a négy zsák
lisztem? -
Elmentek volt
megfürödni
lenn a patak-
vízben,
arra úszott
épp egy apró
szivárványos
ökle,
s bendőjében
eltűnt a liszt
s apám két pár
ökre.
A molnárnak
fájt a foga
egy kis szekér-
húsra,
nosza, nyomban
leütötte,
aztán meg is
nyúzta,
nyársra húzta,
megsütötte,
istenesen
beevett!
Mondta is, hogy
nem kóstolt még
ilyen finom
szekeret.
Mit tehettem?
hazamentem,
édesapám
várt már:
- Hát te, fiam,
ugyanbiza
hol a sújba
jártál? -
Elmeséltem,
hogy volt, mint volt,
ő meg nagyot
nevetett,
s úgy megdicsért,
majd letépte
kétfelől a
fülemet.

DOLGOS MÁJUS
Gyönyörű hónap a május,
napsugárban nem hiányos,
örül neki falu, város.
Javában áll a tavasz,
virágbimbót fölfakaszt,
lombot szőkít egy araszt.
Hajnali világoson
enyhe szellő átoson
erdőn-mezőn-városon.
Dolgos május! - Veszed észre?
virágot nyit a dió,
s sárgarépát fütyülésre
oktat a sárgarigó.
Csorranj, felhő, kékre gyúlj, ég,
süssél, nap - rajtad ne múljék!
Traktor vonszol két ekét,
hét barázdát húz e gép,
s döccen rögön-poron a
vetőgép s a borona.
Csüngő kunyhó, kisablak!
fecskeanyó házat rak,
lepipál tíz kőművest!
A toronydaru se rest:
hipp-hopp, tüstént belekezd,
s észre sem veszi az ember,
fönnebb van egy emelettel.
Béka sem vár vakszerencsét:
halacskáknak - hadd szeressék! -
termeszti a békalencsét.
Kotló-mama fészkiben
föl se kél, csak lefekszik:
buzgón kotlik napestig -
úgy dolgozik, hogy pihen.
Ám pihenőt sose hagyna:
munkálkodik a zöldhagyma,
békén él az anyafölddel,
feje megnő, szára zöldell.
Szomorkodó sose volt:
vígan búvik a spenót
s frissensült hús barátja:
zöldessárga saláta.
A giliszta se kényes:
járja a veteményest,
gyökerek alatt, között
föllazítja a rögöt.
Jő az alkony, jő az este,
denevér megy szúnyoglesre,
bagoly úr is kél szárnyra,
egér lesz, ki megbánja!
Gyönyörű hónap a május,
napsütésben nem hiányos,
szereti is falu, város.
Sok a dolga,
                   kevés szava,
május hó a
                 munka hava!

ÚJ UTCA
Cuppog a sár, az agyag,
bokáig ér a latyak;
itt egy viskó: vályogfal
födve hullámbádoggal,
a szél bejár ajtaján,
ami nem is baj talán
forró nyárban, de a tél
lehelete csontig ér.
Az udvarban kacat, szemét
böködi az ember szemét -
- meneküljön, aki tud!
Nézd csak a talajgyalut:
árkon-bokron keresztül
közeleg, meg se rezdül,
pocsolya vagy gübbenő?
azért meg nem áll, nem, ő!
neki semmi sem elég:
nyomul, átgázol a gép
tyúkszálláson, kutyapajtán -
legény ám a hernyótalpán!
S a sok kacat merre lett?
Meresztheted szemedet:
ott gurul a kutyaól,
melyben többé nem csahol
a házőrző; amottan
egymás hegyén, halomban
kordékerék, vasfazék,
csorba fésű, csonka szék,
tetejében pörögve
fél pár cipő, rézbögre,
itt a fa is ágastul,
itt a szoba ágyastul,
kéményestül a tető,
itt a madáretető,
itt a tűzhely füstöstül,
bográcsostul-üstöstül,
a vályogfal meszestül
itt bucskázik keresztül -
kacat-szemét mind-mind illó:
volt vityilló - nincs vityilló!
Nyomatékos türelemmel
araszolgat az úthenger:
alig mozog, diheg-dohog,
nyög alatta kavics, homok,
sima az út, mint az asztal -
nem hiányzik, csak az aszfalt!
Autó mögött forró katlan:
abból ömlik szakadatlan.
S rásütnek még aznap este
csillagok az új úttestre.

ŐSZ
Kopasz az almafa,
              sárga.
Leszállt az alma,
              kosárba.
Kaszálón ökörnyál
              lebben,
fakul a fű torzsa
              csendben.
Üres a szilvafa,
              árva,
ágait kék égre
              tárja.
S hol van a szőlőhegy
              kincse?
Elnyelte nagyhasú
              pince.
Mezőről hol van a
              boglya?
Szénapadlásnak
              foglya.
Szilva fő az üstben,
              lesz már
kenyérre, tésztába
              lekvár.
Padláson színarany
              szalma:
itt puhul a piros
              alma.
Puszta a kert,
              a mező, a határ,
a nyár, jaj, a nyár odavan már -
              jön a tél, jön a tél,
                  de tele a kamra,
                     a pince, a padlás
              tele a hiu, a magtár.

SZEGÉNYEMBER SÜTET LISZTJE
Román népmese után
Erdőre megy
Szegényember,
vágja a fát
estig,
a bojár meg
azt ád érte,
ami neki
tetszik.
Étlen-szomjan
várja otthon
az asszony s a
gyerekek:
mit kapott a
Szegényember?
Lisztecskét, egy
sütetet.
Lisztecskéből
süt az asszony
száraz lepényt
hármat,
s holnap újra
étlen-szomjan
sötét estig
várnak -
egész napi
favágásért
a szegénynek
ennyi jár!
S még ezt is úgy
morgolódva
löki oda
a bojár.
Szegényember
indul haza,
s amint búsan
ballag,
fölragyog a
fényességes
esthajnali
csillag,
feljön a hold,
beragyogja
ezüsttel a
tájat,
Szegényember
szinte-szinte
feledi, hogy
fáradt -
mert ahol megy,
a tisztáson
fölezüstlő
árnyak
ezüsthangú
muzsikára
tündértáncot
járnak.
Tündértáncot,
az ám, hiszen
tündérek is
voltak:
szemük ezüst-
sugarára
föléreznek
holtak,
táncuk nézi,
feledkezvén
morgásról, a
medve,
vaddisznónak
támad tőle
szelídülni
kedve. -
Szegényember
elfeledi,
mennyi búja-
gondja,
tündéreknek
könnyes szemmel,
hálás szívvel
mondja:
- Szép tündérkék,
jó tündérkék,
reggelig
néznélek én!
Járjátok csak,
hadd feledje
búját-baját
a szegény,
járjátok csak
táncotokat -
legyen egy kis örömöm -
járjátok csak,
szép tündérkék,
jó tündérkék,
köszönöm! -
Tetszett ám a
tündéreknek
e szívből jövő
beszéd,
királynőjük
rájuk nézett,
s fölemelte
a kezét,
leállt a tánc,
s ő megszólalt:
- Köszönjük jó
szavaid,
Szegényember,
és most mi is
elárulunk
valamit:
addig élünk,
tündérekül,
míg a földön
valahol
ember akad,
kinek hozzánk,
kinek értünk,
szava szól,
addig élünk,
míg e földön
csak egy ember
is akad,
aki bennünk
gyönyörködvén,
szól szépséges
szavakat;
addig élünk,
míg táncunknak
csak egy ember
is örül,
s a szépséget
fiaira
testálja majd
örökül.
Köszönjük hát
jóságodat -
mit adhatunk
érte?
Kívánjuk, hogy
egészségben,
épen hazatérj te,
s tarisznyádban
amit viszel
- ne legyen rá
gondod: -
el nem fogyhat,
míg e titkunk
másnak el nem
mondod.
Szegényember
hazasiet,
s a kevéske
lisztet
odaadja
az asszonynak:
- Itt van, anyjuk,
süsd meg! -
Nagy családnak
kicsi étel -
éppen egy
falás csak. -
De emberünk
már magának
ment dolgozni
másnap.
Megtér este:
- Hej, te anyjuk,
erőst
megéheztem én!
Miért nincsen
az asztalon
friss sütésből
egy lepény?
Szól az asszony:
- Ejsze, ugyan
megbomlott-e
kelmed?
Lepényért sír
reggel óta
mind a három
gyermek,
de ha liszt nincs,
mit tehetek?
Kendet vártam:
hoz-e hát?
- Uramisten -
így az ember,
- rövidítsd meg
a haját
s eszét nyújtsd meg
az asszonynak!
Vagy tán béna?
vak? süket?
Maradt még a
tarisznyában
tegnapról liszt,
egy sütet!
Szegényasszony
megnézi - hát
lel is benne
lisztet!
Fejét rázza,
ámuldozik:
- Hogy érthessem
ezt meg!
Hisz a tegnap
mind elsüttem,
mérget vennék
szinte! -
Szól az ember:
- Úgylehet, hogy
nem sütted el
mind te!
Ettek aztán.
Másnap meginn
jő az ember
este:
- Ejnye, asszony,
mi dolog ez?
Nincsen lepény egy se?
Az asszony meg
dühbe gurul:
- Hallja, annyit
mondok,
ne tréfáljon,
ne járassa
velem a
bolondot!
Miből sütnék
lepényt hogyha
nem hoz haza
lisztet?
Megkérdi az
ember:
             - Hát a
tarisznyában
nézted?
Uramfia!
A sütet liszt,
hogyan, hogy nem,
de kivolt!
Ámuldozott
az asszony, ám
hallgatott, egy
szót se szólt.
De nem állta,
csak egy hétig,
s elővette
az urát
- gondolta, hogy
ha már tolvaj:
vallja is be
legalább -;
- Édes uram,
ez a dolog
a lisztünkkel
mit jelent?
Fát már nem vág,
mégis van liszt!
Honnan kerül?
Lopja kend?
- Hallgass, asszony!
Szád, ha nem szól,
fejed sem fáj,
tudhatod!
De az asszony
csak folytatja:
- Én bizony nem
hallgatok!
Ha nem lopta,
honnan akad?
tán bizony
varázslat?
- Az hát! - bólint -
rá az ember -
de megbánta
másnap!
Mert ha már el-
szólta magát,
nem volt többé
nyugta:
faggatódzott
az asszony, míg
a titkot
kitudta,
hogy s mint volt a
tündérekkel
ott az erdőn
este -
másnap aztán
a lisztecskét
hiába
kereste,
tüstént oda-
lett a csoda:
nem titok a
titka!
Szidta magát
a jóember,
de már későn
szidta,
morgott egyet
az asszonyra:
- Ha már így el-
találtad,
mentél volna
te is inkább
minden-lébe-
kanálnak!

GAZDAG HASSZÁN ÉS KOLDUS ALI
(Kazah népmese nyomán)
Élt egyszer egy
gazdag ember,
úgy hívták, hogy
Hasszán. 
Esze nem járt
soha máson,
csak a maga
hasznán.
S azt hitte, hogy
csuda okos,
mondani is szokta:
abroncs nélkül
szétreped még
tán az esze
tokja.
Meghallotta
koldus Ali,
s emígy mirgett-
morgott:
- No, te aztán,
Gazdag Hasszán,
fönn hordod az
orrod!
Zsebed, tudom,
dugig pénzzel,
de a fejed,
az üres.
Ezért, koma,
tanácsom a
mondás: hol nincs,
ne keress! -
Koldus Ali
fejét töri,
tipreng-töpreng
váltig:
- Csak úgy jó a
közmondás, ha
valósággá
válik! -
Egész este
szőtte-szabta,
forgatta a
tervet,
reggel aztán
kakasszóra
tüstént talpon
termett,
beállított
Hasszánhoz és
reákezdte
menten:
- Gazdag Hasszán,
okos Hasszán,
segítsél ki
engem.
Elméd fénye
úgy világol,
mint a nap az
égen,
ó, hallgass meg,
kérve kérlek,
s adj tanácsot
nékem!
Örül ám a
szónak Hasszán,
s dörmög:
               - Halljam!
tessék!
Koldus vagy, de
látom, tudod,
hogy mi a
tisztesség! -
Ali erre
hasra esik,
földet veri
orra:
- Ó, bölcs Hasszán,
Gazdag Hasszán,
nagy annak a
sorja!
Nem is érti
senki más, csak
a te éles
elméd! -
Hasszán derül,
mintha hátát
friss olajjal
kennék.
Ali végre
elsírja, hogy
mi miatt van
bajban:
- Volna nékem
két garasom,
de hát hova
rakjam?
Erszényem nincs,
s csupa lik, nézd,
ez a gúnya
rajtam!
Hogyha talán
megőriznéd -
de hová
beszélek!
én adjak pénzt?
tenéked? én,
a nyomorult
féreg? -
Gazdag Hasszán,
kapzsi Hasszán,
szól ragyogó
szemmel:
- Ha elkezdted,
végezd is be,
te ostoba
ember! -
- Láttam én itt
egy kiskakast:
félvak s nincs
taréja,
a múlt héten
- épp itt jártam -
rácsapott a
héja,
de a botom
hozzávágtam,
s elriadt a
beste,
nem bírtam vón
elviselni,
hogy kétségbe
ess te -
ezt a kakast
ha eladnád -
hallgasd meg a
szómat:
elvinném én,
hisz megdöglik
úgyis ma vagy
holnap!
Két szép fényes
rézgarasom
érte ide-
hagynám,
te meg rajtuk
ezret szerzesz,
oly okos vagy,
Hasszán!
Hasszán töpreng,
végre így szól:
- Hát, te koldus
szerzet,
teljék kedved!
hisz én úgyis
ezerannyit
szerzek. -
Ali, uccu,
meg is fogja
a kiskakast
menten,
s beszél tovább:
- Ó, bölcs Hasszán,
most hallgass meg
engem!
(De, hogy szavam
ne felejtsem,
Alinak a
marka
a két garast
továbbra is
szorongatja,
tartja.)
Ali hadar,
Ali darál,
be nem áll a
szája:
- Nagy eszed van,
ó, bölcs Hasszán,
jó, hogy adtál
rája!
Még ez egyszer
ha meghallgatsz,
akkor leszel
boldog!
Láttam nálad
én egy nyamvadt,
girhes kecske-
ollót:
nem húzza már
három napig,
s te maradsz a
kárral!
Add el inkább!
megveszem én
becsületes
árral.
Adom érte
két garasom
- ezerannyit
szerzesz! -,
s adom kövér
kakasomat,
- mit szólsz az
üzlethez? -
Hasszán töpreng
- Úgylehet, hogy
valót mondasz.
Haddlám!
Két garasért
s egy kakasért
miért is ne
adnám? -
Ali nem is
várja végét,
megfogja a
kecskét,
s tovább hadrál,
hogy Hasszánba
a gyanú ne
essék:
nyelve pörög,
mint kereplő,
be nem áll a
szája:
- Nagy eszed van,
ó, bölcs Hasszán,
jó, hogy adtál
rája!
S jobban járnál,
ha füledet
tanácsomra
nyitnád:
láttam nálad
én egy sánta,
zörgő csontú
birkát:
húsa rágós,
gyapja gubanc -
mért tartanád
kárra!
Amit érte
adhatok az
háromszoros
ára!
Adom két szép
rézgarasom
- ezerannyit
szerzesz! -,
kakasom és
kecskeollóm -
mit szólsz az
üzlethez?
Hasszán töpreng:
- Úgylehet, hogy
valót beszélsz!
Haddlám:
garas, kakas
és gödölye -
birkám mért ne
adnám?
Ali nem is
várja végig,
megfogja a
birkát,
s szaporázza
a beszédet,
mintha könyvben
írnák,
hadar, hadrál,
darál egyre,
be nem áll a
szája:
- Nagy eszed van,
ó, bölcs Hasszán,
jó, hogy adtál
rája!
S még jobban jársz,
ha engeded,
hogy javadra
szóljak:
láttam nálad
egy kis csámpás,
csupa-csont-bőr
borjat,
nincsen ember,
kinek kéne -
mért tartanád
kárra?
Amit érte adhatok, az
hat-hétszeres ára!
Két garast meg
egy kakast meg
kecskeollót,
birkát,
tied mindez,
ha akarod,
veszítsek én
inkább!
Hasszán töpreng:
- Úgylehet, hogy
igazad van -
haddlám:
garas, kakas,
kecske, birka -
borjam mért ne
adnám! -
Ali nem is
várja végét,
elköti a
borját,
és egyszuszra
a beszédnek
így keríti sorját:
- Nagy az eszed,
ó, bölcs Ali,
mindig te jársz
jobban;
de ideje,
hogy szavamat
rövidebbre
fogjam:
láthatod, hogy
nem vagyok már
ágrólszakadt
senki:
vagyonomat
szinte alig
tudom számba-
venni:
aranygaras,
kövér kakas,
birka, kecske-
olló,
egy harmadfű
szőke tinóm
- nincs hozzá
hasonló! -,
s gödölyém meg
juhom, gidám,
kakasom és
kecském -
egy kis rongyos
tevéért mind
neked adnám
ezt én!
Hasszán szédül
a beszédtől,
s Ali darál
egyre:
- Elméd fénye,
akár a nap,
csakhogy sose
megy le,
itt a birka,
tinó, kakas,
garas, borjú,
kecske -
kétszer olyan
gazdag leszel,
ha leszáll az
este! -
Hasszán, nem is
tudja, hogyan,
csak kiböki:
- Vidd hát! -
Ali otthagy
garast, kakast,
gidát, tinót,
birkát,
tevére kap,
s úgy elporzik,
mint a sebes
szélvész.
Mire Hasszán
fölocsúdván,
szemét törli
s szétnéz,
nyomát bottal
ütheti már -
de csak hallgat
aztán:
ne tudja meg
senki, hogy járt
pórul a bölcs
Hasszán.
Ali pedig
a markába
jót kacagott
rajta,
tele is lett
kacagással
csordultig a
marka,
s mert a jókedv
az embernek
kijár ősi
jusson,
amerre ment,
szétszórta, hogy
mindenkinek
jusson.
MIÉRT?
(karcolatok, novellák)
VERÉB
A fiatalember kézen fogta a két gyereket, és lement velük a kertbe. A kert egyik sarkában volt a ház: leterített pokróc; körülöttük földbe tűzdelt vesszők jelképezték a falat, elöl pedig két vessző között egy nagyobb rés: az ajtó.
A fiatalember lefeküdt a házban, lábát kinyújtotta az ajtón. A gyerekek leültek mellé.
- Játsszunk valamit - kérte Gábor.
- Majd később. Most pihenünk.
Meleg volt. A fiatalember fölült, levetette ingét, és fölakasztotta a ház melletti szilvafára.
- Én is, én is - mondta Gábor. - Akaszd oda ezt is.
Aztán csönd volt. A fiatalember aludni próbált. Katalinhölgy unatkozott, letépett egy szegfűt, és szárával csiklandozta a fiatalember arcát.
Gábor jött egy hajnalka-virággal:
- Ezt föltesszük villanykörtének.
- Gábor nem az ajtón jött be - árulkodott Katalin.
- Megyek, hozok villanydrótot - mondta Gábor.
Hosszú arankaszárat hozott:
- Erre akasztjuk a körtét.
A fiatalember fölállott, és rászerelte a világítóberendezést a szilvafa alsó ágára. Utána visszafeküdt.
A két gyerek nem hagyta.
- Kelj föl - noszogatta Katalin -, tegyél föl a szilvafára.
- Hogyne, először engem!
Ezen összevesztek.
- Ha veszekedtek, nem teszem föl egyiket sem.
Katalinnak új ötlete támadt:
- Csináljunk fejfát Verébnek.
- Mi az a fejfa? - kérdezte Gábor.
- Majd meglátod. - Katalin a fiatalemberhez fordult: - Csinálj neki fejfát, jó?
- Milyen verébnek?
Katalin egy apró halomra mutatott.
- Itt van - magyarázta. - Tavaly temettük el.
Kartonlapot kerítettek, s a fiatalember ceruzával ráírta:
ITT NYUGSZIK
VERÉB
BÉKE PORAIRA
Vett egy lécdarabot, egyik végét behasította: ide kell beszorítani a lapot. Gábor tüzelt:
- Én teszem oda! Én teszem oda!
Buzgón működött, s a fejfa hamarosan ott díszlett a halmon.
Katalin ujjongott:
- Szamár Gábor! Szamár Gábor!
Ő ugyanis művelt hölgy volt, ismerte már a nagybetűket, s örömmel állapította meg, hogy Gábor fordítva illesztette a hasítékba az írást.
Gábort vigasztalásul föl kellett rakni a szilvafára. Erre Katalin bosszúból kihúzta a fejfát. Nem lett pörpatvar, mert Gábornak eszébe jutott valami. Leugrott a fáról:
- Nézzük meg, mit csinál Veréb.
Katalin egyetértett vele.
A fiatalember próbálta lebeszélni őket:
- Már nincs itt.
- Dehogy nincs - mondta Katalin. - Ide tettük.
- Igen, de az tavaly volt. Azóta - gondolkozott, hogyan magyarázza meg - szétment a földben.
A gyerekek mosolyogtak.
- Hazudsz - jelentette ki Katalin. És Gábor elszaladt kiskapáért.
Munkához láttak. Gábor kapával, Katalin kézzel.
Veréb nem mutatkozott.
- Mélyebben van - vélte Gábor és tovább ásott.
De mélyebben sem volt. Katalin lassan kételkedni kezdett:
- Nem tettük olyan mélyre.
- Dehogynem.
A gödör kétaraszos volt, Katalin abbahagyta a munkát, leült a takaróra, elgondolkozott. Gábor megvetően nézte.
A gödör mélyült, Veréb nem volt sehol.
- Valaki kiásta és ellopta - szólott Katalin.
- Elbújt - mondta Gábor, és tovább ásott.
A fiatalember nézte őket.
Gábor végül megunta egyedül, leült Katalin mellé.
- Nincs itt.
Hallgattak.
Gábor törte meg a csöndet:
- Biztosan elröpült.
- Dehogy röpült - mondta Katalin -, el volt törve a szárnya.
- De elröpült.
Katalin nem felelt, tűnődve nézte a gödröt.

A BÜNTETÉS
Hogy szabatos legyek: nulla óra hét perckor érkeztem meg. A menetrend szerint 7 ó. 13-ig nincs vonatom - sőt, egyáltalán semmilyen vonat nincs.
Félreeső vidéki városka volt, azt sem tudtam, van-e szállodája. Ha lett volna, se megyek be ebben a hidegben. Tehát itt éjszakázom.
Kicsi volt az állomásépület, kicsi és piszkos. De, csodák csodája, elsőosztályú váróteremmel. Persze az sem túl nagy és nem túl tiszta. Én lézengtem benne egyedül; az ajtóban nincs ott az őr - mint nagyobb helyeken -, ki csak tüzetes jegyvizsgálat után enged be az első osztályba. Leültem és olvastam. Rágyújtottam - itt azt is lehet -, s körülnéztem. A falakon néhány jelmondat, fénykép s egy eredeti fölírás:
PADRA VAGY PADLÓRA
FEKÜDNI TILOS
BÜNTETÉS 10 LEJ
Ez már valami. Kinéztem a peronra, sehol egy lélek. Csupán a forgalmi irodából szűrődött ki fény. Bementem.
- Kérem szépen, nem zavarok?
A forgalmi tiszt félretette az újságot; kopasz feje búbja megcsillant.
- Dehogyis, tessék helyet foglalni.
- Én ugyanis Bukarestbe tartok.
- Hét óra tizenhárom.
- Tudom. Látja ezt?
- Látom. Első osztályú jegy Bukarestig. Este tíz utánra odaér.
- Nem erről van szó.
A forgalmista szemmel láthatóan örült, hogy szóba elegyedhetik valakivel.
- Akkor hát miről van szó?
- Tudtommal őr szokott állani az első osztályú váróterem ajtajában. Ellenőrző és büntető közeg, tetszik tudni. De...
- De itt nincs. Azaz lenne, de hazament aludni. Úgysem tölti itt senki az éjjelt. Meg aztán... nyugdíjas már az öreg, egész életében utazott, most ő is szeretne megállapodni, otthon üldögélni, mint más rendes ember. Ez az állás afféle pót-nyugdíj. Nappal még csak be-benéz, az illendőség kedvéért, bár annak sincs sok értelme. De éjjel?
- Értem, kérem, szavam sincs ellene. Gyakorló humanista vagyok.
- Örvendek. Weinrich vagyok.
- De én aludni szeretnék. Mégpedig a padlón szeretnék aludni. Direkt a padlón.
Vállat vont.
- Na és? Feküdjék le és aludjék. Ha kívánja, hétkor felköltöm.
- Köszönöm. Csak az a bökkenő, hogy a felirat szerint tíz lej büntetést kell fizetnie annak, aki a padlóra fekszik.
- Csakugyan? Maga valóban humanista, mert naiv. Feküdjék le nyugodtan a padlóra, ha már ilyen hóbortos, én vállalom a felelősséget.
- Nem hóbort, kérem. Megszoktam, hogy vízszintesen feküdjem, párna nélkül. De ne haragudjék, nem óhajtom igénybe venni a felelősségét. Elfeledtem mondani, hogy lelkiismeretes is vagyok. A legegyszerűbb, ha kifizetem a tíz lejt és alszom nyugodtan.
- Hát ide akart kilyukadni. És kinek fizeti ki?
- Tőlem kérdi? Én jöttem azért, hogy megérdeklődjem.
- Egy árva lélek sincs ébren ilyenkor az állomáson.
- Hát fizetek magának.
- Nekem? Semmi közöm hozzá. Még rám sütik, lepénzelnek az utasok, hogy hamarább állítsam szabadra a szemafort.
- Hm. Erre nem gondoltam. És az öreg izé... az őr?
- Azt hiszem, borzasztóan meglepődnék, ha ilyesmivel állna elő. Hülyének nézné magát. De, egyébként is, mondtam már: hazament.
- Az állomásfőnökkel talán mégis lehetne beszélni.
- Nem ajánlom. Alszik. Nem éppen angyal, ha fölverik álmából.
- Mindegy. Ennek végére kell járni. Kérem, én egész életemben törvénytisztelő voltam, számomra erkölcsi kérdés, hogy a törvények is tiszteljék magukat.
- Á, erkölcsi kérdés. Sajnos, ez súlyos. Kénytelen leszek felkölteni a főnököt.
Tíz perc múlva vissza is tért vele. Az állomásfőnök télikabátot vett pizsamájára, és úgy pislogott, mint béka a kocsonyában.
- Na, mi baj?
- Kérem szépen. Le szeretnék feküdni az első osztályú terem padlójára. Első osztályú jegyem van, Bukarestig - megmutattam.
- Hét tizenhárom. Este tíz huszonötkor otthon van.
- Mondom, le szeretnék feküdni.
- Hát feküdjék le.
- De az van kiírva, hogy tíz lej büntetés jár érte. Én pedig gyakorló humanista vagyok, és...
- Moldován vagyok.
- Örvendek. Átveszi a tíz lejt?
A főnök nagyot fújt:
- Ezért vertek föl?
- Ezért.
- Tudja mit? Menjen az első osztályú fenébe.
- Kérem, nekem ki kell fizetnem a tíz lejt, nyugodtan akarok aludni.
- Hát fizesse ki, az istenit!
- Kinek? Kinek?
- Herkópáternek! Mihály arkangyalnak! Akinek tetszik!
- Ez így nem megy, kérem. Ez számomra erkölcsi kérdés.
- Süsse meg az erkölcseit! Ottó, van nálad tíz lej kölcsön?
- Tessék.
- Hát fogja. Ha valaki kéri, kifizeti. Engem pedig hagyjon békén! Jó éjszakát.

AZ SZÉPSÉGES ARZÉNA ÚRHÖLGYNEK ÉS
A KÉT LOVAGNAK KESERVES HISTÓRIÁJA
Élt valaha az kies Trottelburg várában egy igen szépséges úrhölgy, ki is az szent keresztségben, történetünk kezdetének előtte egynéhány esztendőkkel - melyeknek számát nem illő pennám hegyére vennem - az Arzéna nevet nyerte. Vala pedig ez nemes hölgy igen ékességes az ő termetében: orcái hasonlatosak az frissen metszett vaddisznósonkával mind ő színükben, mind üdeségükben: és az ő szemei ragyogtak volna, mint az krokogyélus állatnak pikkelyei az lemenő napnak sugaraiban. Vala azért emez gyönyörű hölgy kívánatos domborúságokkal ékes mind elölről, mind pedig hátulról nézvést, mivelhogy az ő keblei malváziai boroktól, terhes kecskebőr-tömlőkként duzzadtak és feszültek volna: és hátsó fele, melyet az köznép mindközönségesen farnak nevez, hasonlatos vala az vemhes kancának hasával. És az ő bőre drága, nehéz kenetektől vala fénylő: és hasának lejtőjén angyali gyermekek játszadozhattak volna mennyei fogócskát. Hajzata pedig amaz Ararátus hegyének erdeire emlékeztetett, melyekben különb- s különbféle nemes és nemtelen vadak találnak menedéket és táplálékot is bőven, miolta csak Noé oda telepítette volna őket.
Élt pedig az dicsőséges hölgy az ő szolgáló lányai és szolgái seregének közepette, az Úrnak és a Boldogságos Szűznek magasztalására, ki utóbbihoz is hasonlatos vala az ő nagy szüzességében, anélkül azonban, hogy ezt gyermekáldással is enyhítette volna az Teremtő, mint Máriának, Urunk Jézusi anyjának tette volt.
Történt pedig egy napon, hogy két fényességes öltözeti lovag állott meg az várnak kapuja előtt, fölemelt sisakrostéllyal esdvén az úrnő kegyeit és az várba való bébocsájtatást. Mely az úrnő jóságos és határozott parancsára megtörténvén, az messze útról jövőket válogatott enni és inni valókkal olyannyira ellátták, hogy azok, páncéljukat immár szűknek és fegyvereiket túl nehéznek találván - ami, bizony mondom, ritkán esett meg velük -, oly nagymértékben kívánnák az ágyban való pihenés nyugodt boldogságát, hogy emiatt az szokásos estvéli fohászkodást elhalaszták. Melyet is az vár káplánjának meggyónván, hogy üdvözlésük útjából emez rút akadályt félrehárítsák, penitenciául háromszáz Miatyánk- és Üdvözlégyre, valamint Marosi Péter atya összes kritikai cikkelyeinek fölolvasás általi meghallgatására ítéltettek, mivel ők maguk az olvasás hívságos tudományához nem értettek volna. Hogy pedig emez penitenciát ép egészségben túlélték volna, talán még az különb féle szenteknek csodatételeihez hozzá szokott olvasó előtt is különösnek, majdnem hihetetlennek tűnik föl, énnekem azonban mégis, mint történet egyedüli és szavahihető ez, melytől a szabály csak erősödik az ő érvényességében.
Az következő napnak reggelén az várnak fogadó termében az két nemes lovag Arzéna úrhölgy orcája elé járult, ki is lelkiatyjának és udvarnagyának társaságában, illő szűzi szemérmetességgel és tartózkodással fogadá az lovagok hódolatját. Monda pedig az egyik lovag, Geráld nevezetű, kinek elméje az szép szólás gyönyörűsége eránt fogékonyabb vala:
- Kegyes úrnőm, én és társam, az vitéz és messze földön híres Halabund lovag, sokaknak általa hallván szűzi voltodnak fölötte megnyerő és dicséretes állapotjáról, valamint szépséges termetednek gyönyörűséges ígéreteiről, ímé, elzarándokoltunk Tehozzád lovagi szolgálatainkat fölajánlandók és erényes híredet s nevedet megőrizendők akár életünk árán is, mind az időknek végezetéig.
Lesütött pillákkal hallgatá az úrnő az deli lovag szavait, mindazonáltal eszében vévén az két vendégnek ékes megjelenését, szemüknek hűséges tüzét, domború mellüket páncéljuk alatt, erővel teljes karjukat és egyéb rejtett, de korántsem mellékes részeiket, melyekre az láthatóbbakból inkább elmebeli úton következtetni tudott, semmint szeme vagy akár nem szeme által közvetlenül meggyőződni, illetőleg következtetéseinek helyességéről megigazolódni.
- Nemes lovagok - mondotta az udvarnagy, mivel az úrnő nem tartotta illendőnek, hogy saját maga válaszoljon az hódoló szavakra, sőt inkább még azon is egész éjjel töprenkedett vala, vajon megengedhető-e önnön személyében találkoznia az lovagokkal, melynek is esetleges bűne alól jóságos lelkiatyja előre föloldotta -, nemes lovagok, úrnőnk megtiszteltetésnek veendi, ha vendégül láthat benneteket, és álmában sem remélt ajándoknak értékes szolgálataitokat, melyeket azonban és remélhetőleg nem kívántok ingyen, hanemha valódi és nem hamis arany dukátokkal kiegyenlíteni szándékoztok a benneteket illető hús és bor neműeket mind az mai napig, mind pedig ezeknek utána.
Melyre is a hős lovagok igen nagy készséggel hajlandónak mutatták magukat, és egyben könyörögték a kegyet az úrnő ruhája szegélyének ajkaikkal való illethetése tekintetében. Ezt hallván az úrnő, orcapírral habozott, vajon ildomos-é ilyesmire ragadtatnia magát, mígnem lelkiatyja, füléhez hajolván, tudtára adá, hogy ez is benne foglaltatott a föloldásban. Így tehát a lovagok kezükbe vették a drága damaszt ruhának illatos szegélyét, megejtvén az actust. Azután lőn a lovagoknak távozása, mely alkalomból is Geráld lovag eszében vette, hogy társa, Halabund, jobb markát áhítattal és állhatatosan összeszorítva tartja, mintegy mennyei sugallatra cselekedvén azt. Mely dolog felől nem átallotta ily szókat szólani:
- Vitéz Halabund lovag - úgymond -, hű társam számtalan harcokban és életveszélyekben, mely ok késztet arra, hogy markod így összeszorítva tartsad, hanemha bizonyos mennyei sugallat?
- Több rendbéli okok, vitéz és hű társam, Geráld lovag - válaszolta Halabund.
- Kérlek tégedet, jó Halabund lovag, hősi felem küzdelmeimben, ezen okok közül valamelyeseknek megnevezésére.
Halabund lovag pedig, kiről elmondottuk volt, hogy nem vala híve a szavaknak, kinyitotta markát egy pillanatra, majd újra visszacsukta, hogy el ne veszítse kincsét, mert föltételezzük a markában tartott dolognak kincs voltát, ha volt valami a markában egyáltalán.
És Geráld lovag, egy pillantást vetve erre a föltételezett kincsre, fölötte erős módon elsápada, mivelhogy igen világossá vált az ő szeme előtt néminemű esemény. Vala pedig az olyképpen, hogy Geráld lovagnak egy élő és jó egészségtől rózsaként viruló tetű állatra esett szeme pillantása, melyről ugyancsak kispekulálá, hogy az sehonnan sem származhatik, hanemha Arzéna úrhölgy ruhájának szegélyéről. Mert Geráld lovag gyors vala az ő felfogásában, és annak kifejezésére mindenképpen készséges. Minek következéseképpen eszébe jutott vala az is, amit a szépséges Arzéna úrhölgyről hallott volna, hogy az édességes hölgy igen nagy követője lenne amaz Boldog Margitnak, kiről is írva vagyon, hogy nem átallotta egész életében távol tartani gyarló testétől a vizet és az ezzel járó hívságos földi tisztálkodást, leküzdve a húsnak kárhozatos és gyarló ösztöneit, melyeket fölvilágosultnak mondott XVI. századunkban egyesek oly ugyanvalóst sokra tartanak, miért is az pokol reájuk váró fölfoghatatlan kínjait fogják jutalmul nyerni.
És Geráld lovag ugyancsak nagy irigységet érzett volna az ő szívében nemes társa, Halabund lovag iránt, amiért Fortuna istenasszony amazt vette szekerének saraglyájába, melyet ő oktalanul és reménység nélkül szűkölködvén követ.
- Mit szándékozol tenni e fényességes állattal, melyet a sors ajándékul kezedbe származtatott, hős társam, Halabund lovag? - kérdezte Geráld.
- Aranyba foglalom és azonképpen nyakamon viselem az szent kereszt mellett, Isten segítségével, bátor Geráld lovag - válaszolá Halabund. És úgy tőn.
Lőn pedig, hogy a következő napnak estéjén, minekutána a várnak népe nyugovóra tért volna, Halabund lovag, elfeküdvén és álomba merülvén nyoszolyáján, úgy érezte volna, mikéntha néminemű hívságos állat a nyakát érintené, melynek is fölötte kellemetlen bizsergésére kinyitá az ő szemét.
És meglátta vala Geráld lovagot, akinek keze amaz aranyban foglalt állat környékén, tehát az ő lovagi nyakán nyugodott volna.
- Elnézésedet kérem, vitéz Halabund lovag, hogy én miattam történt az édességes és bizonyára pihentető álomból való fölébredésed - szólott Geráld.
- Bocsássa meg néked az végtelen irgalmú Úr, nemes Geráld lovag, mint ahogy én is megbocsájtom - monda Halabund, és az ő jobb kezét bizonyos sebességgel a Geráld lovag vitézi orra felé közelíté, minek következtében Geráld lovag több lábnyi távolságra került Halabund nyoszolyájától, és földet érvén, teste megnyugodott az ő nyakán és bal vállán, és az ő lábai inkább függőleges, semmint vízszintes elhelyezkedést mutattak. Ezáltal pedig az ő éjjeli öltözéke erkölcstelen módon fedetlenül hagyta testének nemesebb tagjait, melyeket is, ha történetesen meglátott volna az édességes Arzéna úrhölgy, megnyugvására szolgál vala, hogy fönt említett sejtései és következtetései korántsem valának alaptalanok. Eme testbéli helyzet velejárója lőn az is, hogy Geráld lovag feje és orcája elrejtetett az ő éjjeli öltözékének ráncaiban, melyeket az orrából nem kis mennyiségben kiszabaduló vér hasonlatossá tett a hajnalpírhoz vagy a naplemente alkonyati egéhez. Mindazonáltal, megigazítván szája előtt a kelmét, Geráld lovag szóla:
- Kerülni szerettem volna az fölösleges vérontást, nagyerejű Halabund lovag, kiváltképpen ha az én orromból történik. Nem adom föl eme reményemet, és szeretném, ha belátnád, hogy amaz talizmán csupán engem illet, hiszen én voltam az hölgy előtt szóló.
- Nemes Geráld lovag - monda Halabund -, az írás is azt mondja, hogy véld helyesnek megőrizni a talált kincset és szaporítani azt. - És Halabund lovag lenyúlt a földre, és fölragadá éjjeli papucsát, mely nemes damaszkuszi acélból vala kovácsolva, kivervén rajta az Iliász és Odüsszeia leggyönyörűségesebb jelenetei. És Halabund lovag suttogá: - Szűz Mária, segíts! - és Geráld lovag felé irányzá az papucs útját, kinek is eltalálván bizonyos testrészét, megnyomorítá őt férfiasságában.
És Geráld lovag, kezében vevén az papucsot - amelyet három évszázadok múlva eme vár romjai alól kiásván, az régiség tudósok ékes mívű ógörög éjjeli edénynek vélvén, múzeumba helyeztek -, mondom, Geráld lovag vette volna az papucsot, szólván:
- Kegyes Halabund lovag, bátorságos társam, az Írás azt mondja, hogy aki megdob téged kővel, dobd vissza kenyérrel. Melyet több egyházatyáink, mint ama Hieronymus doctor, valamint Augustinus doctor és mások olyképpen is magyaráznak, hogy aki megdob téged lábbelivel, dobd vissza papuccsal; és a papucs kétségtelenül lábbeli. - Mondá, és jobb karjában összpontosítván összes lovagi erejét, ugyanazt tevé a papuccsal, mint őelőtte Halabund lovag, éppen csak ellenkező irányban. És oly nagy erővel dobta volna, hogy Halabund lovag, eltaláltatván az ő száján az papucs által, aléltan hátra hanyatlott volna, és többszöri szólításra sem adott életjelt.
Megijedvén ennek okáért Geráld lovag, hogy akarata ellenére kárt tett volna az ő felebarátjának életében, fölkele és bort hoza a másik szobából, melyet is lovagi társa szájába öntvén, és Halabund lovag magához térvén, jobb kezét az előbb leírt módon használta olyannyira, hogy Geráld lovag ugyanazon az uton ugyanabba a helybe és helyzetbe került vissza, útközben még magával ragadván a papucs párját, mely az ágy előtt vala.
- Ne haragudj, jó Geráld lovag, csak a magam védésére és az általad adott bor miatti hirtelen részegségtől cselekedém ezt - szóla Halabund.
- Az Boldogságos Szűzre és fiára, a mi Krisztus Urunkra, megbocsájtok neked, vitézséges Halabund lovag - válaszolá Geráld, igazi keresztényi könnyekkel az ő szemében.
És vette vala a magával hozott papucsot, és minden erejét összegyűjté; hasonlóképpen Geráld lovag is; kezébe ragadván a nála lévő papucsot, minden erejét összegyűjté; és akkor Geráld lovag megszólalt vala:
- Látom, mire készülsz, jó Halabund lovag, és azonképpen láthatsz te is engem. Gondold meg azért, nem érkeztünk-é el utolsó állomásunkra emez siralomvölgyben, és nem tartanád-é illőnek elmennünk a páterhez, hogy fölvévén az utolsó kenetet, bejuthassunk az mennyeknek országába.
És Halabund lovag is azonképpen vélekedvén, elmenének azért, és a páter föladá az utolsó kenetet. És visszatérvén, újólag megragadák az papucsokat, és egymás irányába dobták volna. És az dobások oly erősek valának, hogy Geráldot fején, Halabundot pedig szívén találván, mindketten kilehelték volna lelküket, és megpihenének az Úrban, az utolsó ítéletnek idejéig.
És az ékességes Arzéna úrhölgy, látván emez két drága vitéznek vesztét, megszaggatá vala az ő ruháit, és imádkozék vala az ő lelküknek üdvösségéért, és mondá:
- Mert kemény az szerelem, mint a halál, és oly erős, mint nagy vizeknek sodra.

ARKHIMÉDÉSZ
Teleengedte a kádat, és beleült. A kád peremén kiloccsant a víz, éppen a papucsra. Csodálkozva nézte:
- Sajátságos - mormogott. - Ördög vigye, átázott a papucsom. - Vette a kézizuhanyt, hajára-szakállára permetezett. Gondolkodott. A fürdővíz többnyire megszünteti a gátlásokat, az ember olyat is megtesz, amit rendes körülmények között nevetségesnek talál. Például énekel. De Arkhimédész verset írt.
- Ez a loccsanás... hát ezzel talán kezdhetnénk valamit. Nosza, nosza. Lássuk csak... esetleg disztichonban:
Hogyha a kádba beülsz -
nem, ez nem jó, hogyha beülsz:
Víztele kádba ha ülsz, peremén kicsap, ime foly’dék - de ez a foly’dék marhaság. És különben sem így kell kezdeni: szigorúbban, tudományosan, elvonatkoztatva és általánosítva. Például:
Tested vízbe ha mártod -
vagy inkább még általánosabban: bármely testet, ugye; és ez a forma sem megfelelő, túl élénk, komolytalan. Az alkaioszi strófa ünnepélyesebb:
A vízbe hogyha testeket ültetel,
s szinültig állt a lé, mikor ezt tevéd: -
hm, most egy ötödfeles jambus:
kicsap, miként az Óceánnak
habja dagálykor a parthomokra.
Ámbár egy kissé zagyva. Kusza. Az Óceán túl dagályos, elborítja az eszmei mondanivalót. Egyszerűbben. Sallang nélkül. A blank-vers puritánabb. Lám csak:
Hahogy te bébujol s a kád telítve,
meglásd, kiloccsan és lefoly szelíd
patakban -
csak így ósdi. Modernebb hangvétel! Hát persze: szabad versben kell írni, annál modernebb aztán nincs.
Nap süt, kád vízben ülök és meg-
állapítom - ó, bolygók pora, gravitáció, te,
ellen-súlytalanság -, meg-
állapítom, észre is veszem: nem
marad keretei között a víz, e zöldillatú,
kékpettyes elem, ó, tisztaság,
papucsra loccsanó -
nono, sok a fecsegés. Mindent azért mégsem szabad. Megvan! népi hangvétel, feszes ritmus, nagy, végső letisztulás: ez az!
Minden test ha vízbe’ van -
még jobb:
Minden vízbe mártott test -
igen gördülékeny 4:3-as ritmus, ez megy. Még valami népi kiszólást ide, hogy aszongya: gyöngyöm, violám, tubicám - ez aztán a lírai báj:
Minden vízbe mártott test,
tubicám -
tubicám, tubicám, túl rövid szó, erőst zökken; egy négyszótagos ütem nem illeszkednék szervesebben? Őszirózsa, az éppen négy szótag, de udvariatlanság így becézni a szeretett lényt. Inkább pünkösdi rózsa. De az meg túl hosszú. Hopp:
Minden vízbe mártott test,
kisangyalom -
megy, mint a karikacsapás; tovább, amíg meleg:
Minden vízbe mártott test,
kisangyalom,
önsúlyából... önsúlyából...
mit keres itt az önsúlya? Ó, egek, ez már a szent révület, prózában is versben szólok, ó, én boldog... de mi az, hogy önsúlya?
önsúlyából annyit veszt,
kisangyalom -
test - veszt, kitűnő rím, még talán Jánosházynak is fog tetszeni. - Csakhogy mért veszítene önsúlyából? Veszít vagy nem veszít? Loccsanást kellett volna mondani. De ezt a jó rímet vétek kidobni - mindegy, ha már veszít, veszítsen. Annyit veszt, amennyit - mennyit? vegyük be ide a loccsanást?
amennyi víz kiloccsant,
kisangyalom -
és mi rímel arra, hogy kiloccsant? Roppant - csobbant - rossz hant - na, még csak a rossz hant hiányzik. Nem, nem, kedves mester, most jön a tudományos megfogalmazás:
amennyi az általa,
kisangyalom,
kiloccsantott víz súlya,
kisangyalom -
általa - kisangyalom, rossz, töröljük. Most már minden jó lenne, csak ez az átkozott loccsanás... nehézkes ez a loccsanás. Szabatosabb is úgy, hogy: kiönti, kipréseli - persze: kiszorítja. Tehát:
Minden vízbe mártott test,
kisangyalom,
önsúlyából annyit veszt,
kisangyalom,
amennyi az általa
kiszorított víz súlya,
kisangyalom.
Remek! egyszerű, üde, zenei úgyszólván fülbemászó, még a gyerek is érti - küldöm a Napsugárnak.
- Hej, Réka! - kiáltott ki a háztartási alkalmazottnak. - Dobja be a másik papucsomat, ez ronggyá ázott.

KUTYKURUTTY
Hatkor kelek. Éveken át kikísérleteztem: minden évszakban pontosan úgy állítom ágyamat az ablakhoz, hogy a vízben megtörő fénysugár hatkor süssön szembe. Óra? Isten őrizz ilyen zakatoló vacaktól.
Felköltöm Linát, az asszonyt, megmelegíti a hévízforráson a tegnapi hínárfőzelék maradékát. Eszem, lerakom a kopoltyút, két rúgással a víz fölszínén vagyok, két perc alatt a parton.
Negyed hét. Lerázom magamról a vizet. Május vége: a napnak már van ereje, míg az irodába érek - husz-huszonöt perc -, megszárad a könnyű viaszos vászon ruha. Télen csúnyább: gumiöltönyben kell följönni. Gyakran befagy a tó tükre - a meleg források vize nem jut idáig -: ilyenkor léket kell vágnom, természetesen alulról és a part közvetlen közelében, mert a vékony jég nem bírna meg.
No persze, a levegő. Eleinte mindig kifullaszt egy kissé. A kopoltyú sokkal kényelmesebb. Csak el kell takarni a helyét, észre ne vegyék valahogy. Hajam hosszúra növesztettem, s oda fésülöm. Csak azt nem tudom, mi lesz, ha egyszer valami hajnyírási kampányt indítanak: harcoljunk a jampec viselet ellen - vagy valami hasonló ürügyön.
Fülem is megfájdul. Hiába az évek, ezt a zajt lehetetlen megszokni. Madár rikácsol, motor berreg - úgy püföli a dobhártyát, megsüketülök. S hát az a csikorgó, fújtató artikuláció, melyet idefönn beszédnek neveznek! Ők persze nem érzékelik, ebben a zsivajban elcsenevészedik a hallás. Mi huszonnégy órában ha egyszer szívunk levegőt tüdőnkbe, beszédre elég. Minden elemista tudja, milyen jól vezeti a hangot a víz. Rekedtség, hurut - ilyen nincs; a mi hangszálaink nem mondják föl a szolgálatot, csak velünk együtt.
A portás, mint egy bombardó, rám reccsen:
- Szép jó reggelt kívánok!
Bólintok.
Elsőnek érkeztem, mint mindig. Kell is: akklimatizálódom minden reggel. Hétkor beállít a főnök. Pontos, mint karján az óra, mely - mellesleg - úgy lármázik, akár egy pergődob. Köszönök, bólint. Szerencsére kevés beszédű. Két hónappal ezelőtt, mikor Misit, házőrző csukámat fogtam a folyón, s rohantam vele haza, hogy még elevenen vízbe kerüljön, hát nem összeszaladok a főnökkel: hogy ő milyen szenvedélyes halász - mondja kibírhatatlanul nyájasan -, és hogy legalább a felét megvenné, felesége bolondul a csukáért. Ó, te pecázó kocahalász, fogjál te ilyet! Alig sikerült megmentenem szegény Misit.
- Valami furcsa szag van itt - szimatol a főnök.
- Ó, kérem - igyekszem nyugodtnak látszani, előhúzom a kölnisüveget (mindig nálam van), hintek az asztalra, padlóra, loppal a szájam is kiöblítem, hogy ne érződjék a hinárfőzelék illata (mert illata van, csak ezek nem, bírják).
No, de visszakapom a kölcsönt: tízkor a főnök eszik. Vajas kenyeret kolbásszal. Vaj: undok, nyálkás tejfölből készítik ezt az izzadságszagú zsiradékot. S a füstölt kolbászról jobb nem is beszélni. Éntőlem eheted, éntőlem cigarettázhatol, jövőre megyek nyugdíjba, az én házamban se tűz, se füst, se hamu; énnekem elég annyi meleg és világosság, amennyit a természet adott, én nem kontárkodom bele a munkájába.
Evés után megtörli faggyas száját, rágyújt, s megkérdi:
- Mi van Kaktuszék igénylésével?
- Úgy tudom, ma hozzák be a kiutalást. Talán a Bh 146855. számú harmadrendű csillagot kapják meg. Azonnal iktatni fogom.
Hát igen, Kaktuszékat iktatom. Kaktuszékat, akik be sem tehetnék lábukat egy valamirevaló tóba.

A nap már alant jár, öt óra is elmúlhatott, mire hazaérek. Misi messziről elébem úszik, hízeleg, farkát csóválja. Hamar le a könyökvédőt, föl a kopoltyút - végre.
- Hogyhogy ilyen későn? - aggodalmaskodik Lina. Ha öt percet késem, már benne a frász, hogy mi történhetett.
- Á, csak gyűléseztünk. Mászunk a csillagokra. Ne nyugtalankodj, fiacskám, semmi baj. Még prémiumra is van kilátás.
- Nagyszerű, apu! Csak vigyázz magadra - ezt elmondja minden áldott nap. - Nagy a föld, kicsi a tó - ezt is.
- Mit eszünk?
- Vagdalt csíkot, párolt békalencsét szúnyogmártással. Te hoztál valamit?
- Dunai heringet. Estére.
Ebéd közben beállít Brekkné, a szomszédasszony. Harapni való, bögyös-faros menyecske - igaz, már nem túlságosan menyecske, egy tónyi vizet átszűrt az ő kopoltyúja is. Az ura faképnél hagyta, kiköltözött a szárazra: ő szegény most itt özvegykedik férfiról férfira. Olykor én is megcsöcsörészem - mellesleg -, csak úgy szánalomból (magam iránt is).
Néha rájön a happáré: úgy veszem észre, most is. Ilyenkor szeret különösen kínos lélektani helyzetet teremteni, félszavakkal, mindenkitől értett - persze, be nem vallottan értett - célzásokkal; ki tudnám tenni a szárazra.
- Mert tudod, drágám - fuvolázza Linának -, én például hiába vigyáztam az uracskámra, mint a szemem fényére, igazán tenyeremen hordoztam, te tudod, de hát ilyen a férfi, úgy vezet az orrodnál fogva, nézni is öröm, egy percig nem nézel oda, kétszer csal meg...
- Na, de vannak olyan asszonyok is - vág vissza Lina -, hogy jobb lenne, ha nem volnának, ki tudnám kaparni a szemét némelyik szégyentelennek...
- Ó, én is, drágám - biztosítja Brekkné.
- Nem unjátok még? - szököm fel. - Érdekesebb témát nem találtok?
- Ó, ez nagyon érdekes - vigyorog a szomszédasszony. - Persze, ha mindenki magára érti... De mért is jöttem - hadarja egy szuszra. - Eldugult a hévíz-forrásom, ezt a kis iszapszörpöt szeretném megmelegíteni.
Lina csak nézi, mintha mondaná: “Dugult egy frászt, nem dugult be neked semmid, éppen az a bajod.” - Nem tudom, miért utálják az asszonyok a hopponmaradottakat, aggszüzeket, magtalanokat. Mindegy, Lina azért viszi melegíteni a szörpöt.
Brekkné marad. Hát ilyen szemérmetlen egy perszónát, még a látszat látszatára sem ad. És mögém áll, és vállamra ejti azt a tízkilós tőgyét, és suttog:
- Éjfél után várlak. Nehogy megtedd, hogy el ne gyere, te! Kiharapom a szemedet! Olyan botrányt csapok, hogy... - sebesen és halkan és sokat, szünet nélkül - hányszor vesz ez lélegzetet napjában? Meg fogom kérdeni tőle.
Most csak bólintok: hagyja már abba. Félkegyelmű. Hülye. Ha rájön a kancaság, nem ismer sem istent, sem embert.
- Angyalom, igazán köszönöm - Lina most jött be -, bocsánat a zavarásért. - De a tekintete: “Aj, te keshedt vízililiom, petyhüdt tavirózsa, te nyálas boldogmargit (ebben van valami), mehetnél te is Nárittyenbe jeget aszalni.”
- Nem tesz semmit, lelkecském - így Lina. Azaz: “Te nyavalyás szingyula, te cemendék cemendéje!”
Hát hogy ne esnék jól, ha így vetélkednek, vívnak az emberért. Párbaj! - ez az igazi: mikor két nő karmolássza egymást egy férfiért.

Lefekszem.
Harsány röhejre ébredek.
Szent ég, ez Samu bácsi az ergeháti tóból. Mi a fenét keres itt a vén zsugori? Nagy dolognak kellett történnie, hogy meglátogat. Én sosem mennék hozzá, azt mondaná, az örökségért teszem. Tikkadjon meg vele.
- Kelj föl, öcsém! Gátszakadás, vízindulás! Ide költözöm hozzátok.
- Hogyhogy, Samu bácsi! Hát mégis tetszik?!
- Tetszik a mennydörgős mennykőnek! Lecsapoltak bennünket, hát vízenfutó lettem. Nem a te szép pofádért jöttem ide.
- De Samu bácsi! Szíves-örömest!
- Mit szíves-örömest, kussolj. Kéne az örökség, he? Majd! Várd ki az ötven évet, hogy leéljem a nyakatokon aztán meglátjuk.
Szóval lecsapolták az Ergehátat. Mi lesz itt, te nagyjóisten?
- Ne búsulj, ecsém! Itt van öt liter valódi tengerszempárlat, az utolsó pillanatban mentettem meg. Poharat! Az a mienk, amit megeszünk, megiszunk. Utánunk az aszály!
Másfél óra múlva már kornyadozunk. Samu bácsi ilyenkor hol megdalmahodik, hol ellágyul. Hol a világ anyja istenit szidja, hol engem dicsér.
- Te ügyes vagy, kisapám. Neked megy szárazon is, vízen is. Azt a betyár jóreggelit ennek az életnek!
- Én, kérlek, Samu bátyám, én ésszel élek. Nem mindenki él ésszel, de én ésszel élek. Az én eszemen nem fog ki lecsapolás. Kapok fizetést, pénznek nincs szaga, néha prémiumot, eszem, iszom, alszom, élek, ahogy tetszik. Többet ésszel, mint erővel.
- Te... te szárazföldi patkány!
- De Samu bátyám, kikérem magamnak...
- Hücs-ki innen, ne is lássalak, te piszok. De eszed, az van. Hej, ha még egyszer fiatal lehetnék... No, szerbusz.
Samu bácsit átpasszoltam Brekknének. Vén kujon, még bírja az iramot. Ez jó. Megszabadultam ettől a faggyaslelkű tehéntől. De mi lesz, ha megzavarja az öreg eszét, s elvéteti magát? Fuccs örökség.

Meglátjuk. A nyugdíj - remélem - meglesz. Az is valami. S meglesz az örökség is! Samu bácsi nagy gyerek. Nem kell bőszíteni. Két dicsérő szó, s már a lábamnál van. Tisztel az öreg, hiába. Ad a szavamra... Egy kis hájjal megkenegetem, s pali lesz. Iszik, mint a gödény, a cirózis úgy elviszi, nyoma se marad.
És ha nem? Az ilyen vén, békebeli szerkezetek szívósak. S gondolkodni nem szeretnek, nem is tudnak - ez is előny. Lina sír a konyhában.
A dolgok gyorsabban zajlanak, mint gondolná az ember. Kínlódom a napokat, pedig már nincs értelme. Negyednapra meghalt Samu bácsi - Brekkné másodjára maradt özvegy. Lina hallgat és sír. Samu bácsi miatt? Vagy érettem? Ki tudja?
Hat óra, szemembe süt a nap, fölkelek, eszem, indulok dolgomra. Úgy hírlik, nemsokára bennünket is lecsapolnak, nincs mire várni. De hát várok - ki tudja...

LIÁNA
Opera is meg nem is, három fölvonásban, előjátékkal és több prológussal
A sikerben közreműködik:
VARANGYOSSY SZAKÁLL GÉBICS, herceg és családatya, alábbinak szüleje
LIÁNA, föntinek leánya
NYÖGÖDÉR MELÁK, lovag, hős és szerelmes és hadvezér
GENOVÉVA, Liána komornája
FRÁTER PIUS, PIA, udvari gyóntató és borkóstoló
A KLISTÉLYOSI FÜGGETLEN BIRODALOM kormányának követe
Mentőorvosok, szolgák, katonák, apródok, rablók és egyéb kétes egzisztenciák
Történik a sötét középkorban, a varangyosgölöncséri várkastélyban és környékén
(Megjegyzés: az opera bábszínpadra készült.)
PROLÓGUS
(A nézőtéren teljes sötétség, még a kijárati piros lámpák sem égnek. - A prológust hangszóróba mondják.)
- Nagyérdemű közönség, aki, itt
röhögni óhajtasz fölös lejeid
ellenében, megengeded, ugye,
hogy - régi szokás szerint - megtegye
a szerző is észrevételeit -
amint következik:
E történet nem tréfa, nem mese,
nem csilló, csalfa fény, a fénye se
éppoly valódi, oly tapintható,
mint a liliom vagy az ebadó.
        Az ember nézve lát és látva néz:
emitt is, ott is van egy pici rész.
mit összegereblyél, boglyába rak,
és lesz belőle egy ilyen darab.
        A kacagás csak lefoszló burok:
rejtegeti a mondanivalót,
mint férget a cseresznye.
                     Bontsa hát
részeire ki-ki a mosolyát,
és amit benne lel, őrizze meg:
talán olykor még hasznára lehet,
túl operán és túl nem-operán.
Tapsoljatok hát!
            - Tus! azaz: nyitány.
ELŐJÁTÉK
A varangyosgölöncséri kastély trónterme. Baloldalt baldachinos trónszék, benne ül Varangyossy Szakál Gébics herceg: madárarcú, hosszú szakállú agg, alkalmasint szenilis. Szakálla körülbelül kétszer olyan hosszú, mint ő maga; két ágra oszlik, melyek végét két szurtos, mezítlábas apród tartja. - A férfiszereplők mind szakállasak, kivéve kettőt, ezekről a maguk helyén. - A terem jobb oldalán zsinegen fehérnemű szárad, mögötte kemence; egyszóval, az előkelő trónszéket kivéve, egész patriarchális a környezet. - A herceg a karfára dőlve szunyókál.)
EGY SZOLGA (belép, meghajlik, köhint): Fenség, futár érkezett a szomszéd államból.
HERCEG (fölrezzen): Mi az, mi az?
SZOLGA (meghajlik): Futár érkezett, fenség.
HERCEG: Jöjjön bé.
SZOLGA (meghajol, kihátrál. - A herceg kiegyenesedik, igyekszik méltóságteljes lenni.)
KÖVET (belép. Nincs szakálla. Kezében papírtekercs): Alázatos hódolatom, fenség. (Meghajlik.)
HERCEG: Mi kéne, fiam?
KÖVET: Klistélyos Eduárd őrgróf őméltóságossága küldte ezt a cédulát (átadja a tekercset).
HERCEG (elveszi): Mit akar megint ez az őrdisznó? (Kibontja a lepedőnyi papirost, megszagolja.) Ennek háború-szaga van. (A követhez.) Légy szíves, olvasd föl, fiam, az én gyönge szemem már nem tudja kisilabizálni az ilyen nyelvemlékeket.
KÖVET: Parancsára, fenség. (Átveszi, olvas.)	
Mi, a Klistélyosi Független Birodalomnak Isten és a magunk kegyelméből teljhatalmú kormánya, őfenségének, varangyosgölöncséri Varangyossy Szakáll Gébics hercegnek, a Varangyosgölöncséri Abszolút Hercegség uralkodójának tudomására hozzuk a következőket:
PRO PRIMO: Tudomásunkra jutott, miszerint Hercegséged több rőfnyi szakálla Hercegséged délelőtti és délutáni sétája alkalmával több ízben behatolt Birodalmunk földi és légi terébe, átlépvén ezáltal a KFB tyúkketrece és a VAH istállója közötti semleges határsávot;
PRO SECUNDO: Valamint tudomásunkra jutott az is, miszerint fönt említett szakállból néminemű fürtök, többnyire légi utakon, több ízben behatoltak a Birodalmunk területén található húslevesekbe, agresszív módon megzavarván a KFB fönt nevezett teljhatalmú kormányának táplálkozását és ezáltal veszélyeztetvén birodalmunk közjólétét;
MINDEZEKET figyelembe vévén, a hasonló incidensek elkerülése végett alázatosan esedezünk fenségedhez a fönt nevezett szakáll azonnali hatállyal történő eltávolíttatása szempontjából;
ELLENKEZŐ esetben kényteleníttetve leendünk a nemleges válasz után számítandó 30 percen belül átlépni a KFB és VAH fönt nevezett semleges határsávját a fönnebb közölt fölszólítás teljesítésének foganatosítása érdekében.
KELT A KFB kormánypalotájában, a nyelvemlékek korában. Fenségednek alázatosan rajongó híve:
Klistélyos Eduárd
őrgróf, miniszterelnök, m.p.
Klistélyos Ubulka
államtitkár, m.p.
Klistélyos Incike
miniszteri tanácsosnő, m.p.
UTÓIRAT: Megdögölhetne már, vén agyalágyult.
Tisztelettel:
Klistélyos Eduárdné született
Parázs Jozefina, anyaőrgróf,
had- és bélügyminiszter, m.p.
HERCEG (fokozódó izgalommal hallgatja, végül fölpattan, rikácsolva rohangál, az apródok mindenütt nyomában, tartják a szakállát): Hallatlan! Őrületes! Mi ez? Ultimátum? Mi közük a szakállamhoz? Az én szakállam belügy! Nem tűröm, hogy beavatkozzanak a belügyeimbe!
KÖVET: Bátorkodom figyelmeztetni fönségedet, hogy a szakálla külügy, mert kívül viseli, valamint...
HERCEG: Mit? Még te pofázol?! (Az ajtóra mutat.) Mars ki! (Megrugdossa a távozó követ hátulját.) Hát legyen háború! Mondd meg annak a koszos gazdádnak! (Követ el.) Szolgák, hé! (Belép az előbbi szolga.) Küldjétek ide a hadvezéremet! Azonnal! (Szolga el.) Fölháborító pofátlanság!
MELÁK (pihegve jő, meghajlik): Parancsol, fenség?
HERCEG: Parancsolok! Mozgósítás! Riadó! Megtámadták a szakállamat! Induljon a hadsereg a klistélyosiak ellen!
MELÁK: Igenis, fenség. (Tenyeréből tölcsért formálva kikiált az ajtón.) Riadó, hé! Riadó! (Kürt riadót fúv. Becsörtet a hadsereg: egy alabárdos, egy fejszés, egy kardos meg egy vasvillás vitéz. A vasvillás egyik csizmáját kezében tartja, még nem volt ideje fölhúzni.) Ezred: sorakozó! Vi-gyázz! Hátra arc! Utánam in-dulj! Életünket és vérünket hazánkért és szakállunkért! (Indulózene.)
(Függöny)
ELSŐ FELVONÁS
Első szín
(Mező; háttérben a varangyosgölöncséri kastély. Diadalmenet jő: elöl a herceg kerekes falovon, a lovat két krokodilus húzza, hátul a két apród tartja a herceg szakállát. Győzelmi induló. A herceg mögött libasorban a győztes hadsereg: az első ember, az alabárdos három döglött tyúkot vonszol zsinegen, az utolsó, a vasvillás, most is kezében szorongatja csizmáját és sántít.)
HERCEG (a közönség felé fordulva dall):
Itt jő hahadam, a győztes,
kikészült már az ellen,
ki összeesküdött
tisztes szakállam ellen!
(Melákhoz fordul, prózában): Melák fiam, lássuk azt a díszszemlét.
MELÁK (vezényli a hadsereget): Vi-gyázz! Előre tisztelegj! (Az alabárdos fölkapja a tyúkokat, a vasvillás fölemeli csizmáját.)
HERCEG: Lépjenek elő a halottak és sebesültek!
ALABÁRDOS (előlép).
HERCEG: Te halott vagy, fiam, avagy sebesült?
ALABÁRDOS: Egyik sem, fenség. Itt vannak a hősi halottak, fenség (mutatja a tyúkokat). Letaposódtak a csata hevében, fenség.
HERCEG: Naccerű, meglesz az ebédünk. (Melákhoz.) Adj valami érdemrendet ennek az embernek.
MELÁK (meghajlik): Parancsára, fenség.
ALABÁRDOS (visszalép).
HERCEG: Sebesült van?
VASVILLÁS (előlép, kezében a csizma): Parancsára, fenség.
HERCEG: Ejnye, ejnye, mért nem vigyáztál, fiam? Mi történt?
VASVILLÁS: Lerúgtam a körmöt a nagy lábujjamról, fenség.
HERCEG: Jól van, fiam. Máskor húzd föl a csizmádat. (Melákhoz.) Léptesd elő ezt az embert.
MELÁK: Hova léptessem elő, hiszen már tábornok.
HERCEG: Hát legyen tábornagy.
MELÁK: Én is tábornagy vagyok, fenség.
HERCEG: Nem baj, te hadügyminiszter leszel, igazán megérdemled ezért a fényes győzelemért. (Szaval.)
Keblemre, ó Melák, te bős, te bátor!
  Számíts, fiam, örök hálámra mától.
     Fele szakállam, ím, legyen tiéd,
    s fogadd el mellé leányom kezét.
MELÁK (elájul az örömtől, aztán föltápászkodik és énekel):
Atyám! Apósom! Éltem! Mindenem!
Tiéd a babér, kegy és kegyelem!
                (Szavalva.)
Lányod még csak használható, uram,
de szakálladnak minő haszna van?
HERCEG: Hát nem tudod? Ez bűvös szakáll, akinek a birtokában van, halhatatlanságot nyer. (Szív egyet az orrán.) Halálom után reád száll a másik fele is.
MELÁK (újfönt elájul, föltápászkodik, és bőg a meghatottságtól).
LIÁNA (jő, mögötte Genovéva. Liána énekel):
Atyám, atyám, atyám, atyám, atyám!
HERCEG: Leányom, ó, te drága jó leány! Hát befejezted tanulmányaid a kolostorban?
LIÁNA: Igen, atyám. (Egymás karjába borulnak, csók, zokogás.)
HERCEG (szaval):
Lányom, Liána, figyeld hő szavam:
  a sors akarta, hogy boldogtalan,
    vén napjaimba te lopj örömöt.
Most, Isten és a hadsereg előtt
fölszólítlak, hogy válassz férjet: ím
itt van Melák, kinek érdemein
kívül az is maradandó erénye,
hogy vőm leszen. - Készülj az esküvőre!
LIÁNA (pukkedlit visz véghez.): Amint parancsolod, atyám.
HERCEG (bólint): Persze, persze. Hogyne parancsolnám.
MELÁK (meghajlik Liána előtt): Úrnőm, megengedi ma délután megpillantanom bájszemének pírtüzét?
LIÁNA (m.f.): Amint atyám parancsolja.
HERCEG: Mi az, mit akarsz megpillantani, fiam?
MELÁK (m.f.): Báj szemének pírtüzét.
HERCEG: Igen, persze, bájszemének. Hát hogyne parancsolnám. Pillantsd meg!
MELÁK (m.f.): Igenis, fenség.
LIÁNA (m.f.): Igenis, atyám.
(Függöny)
Második szín
(A kastély kertje. Fák. Háttérben a kastély, más látószögből, mint az előző színben. - Az ágakon almák és egyéb gyümölcsök csüngenek. Sőt az egyik fán egy akasztott ember is. Szakálla nincs. Alkonyat. - Zene: lírai hangulat, olyanszerű, mint amikor Majakovszkij Poloskájában Priszipkin ezt mondja Zojának szakításkor: “Úgy mentünk szét, mint hajók a tengeren.”)
LIÁNA (álmodozva jő, mögötte Genovéva, kevésbé álmodozva. Liána megpillantja az akasztott embert és fölsikolt, például végigsikoltja a C-dúr skálát): Mi ez, Maris?
GENOVÉVA: Semmi, csak egy eretnek.
LIÁNA: Ja, az más. - És mit követett el?
GENOVÉVA: Tegnapelőtt levágta a szakállát. Azt mondta, hogy a felesége kényszerítette rá. De meg is járta, mert megvágta magát, vérmérgezést kapott és belehalt.
LIÁNA: Akkor mért kellett fölakasztani?
GENOVÉVA: Mert így írja elő a törvény.
LIÁNA: Ja, az más. - Te Maris, nem láttad a délután azt a Melákot?
GENOVÉVA: Nem vagyok Maris, és nem láttam.
LIÁNA: Nem szeretem a Genovévát, mert a kolostorra emlékeztet.
GENOVÉVA (jelentőségteljesen): Ühüm.
LIÁNA (trillázik, mint ifjú szűz, kinek nemsokára esküvője leend. Az élet minden kis és nagy titka benne van ebben a koloratúrszopránban).
MELÁK (dallva jő):
Szívem körül érzések raja szálldos,
így jöhetett Romeo Júliához,
mint én tehozzád, szerelmem, Liánám,
örvendeznem a föld legszebb leányán.
                     (Letérdel.)
LIÁNA: Jó, hogy jön, lovag. Segítsen, föl akarok mászni a fára egy almáért. De forduljon el.
MELÁK (elfordul és segít, dalolván):
Teérted mindent, ó, szépség, gyönyör!
LIÁNA (leszáll az almával).
LIÁNA ÉS MELÁK (szerelmi kettős):
A szépség édenébe zárván
így éldegélünk ketten árván,
te a legény, én meg a lány,
mint három kismadár a fán.
LIÁNA: (szerelmi magán-ária)
(a közönség felé):
Ó, szeme tüze hogy pörzsöl, vakít!
(Melákhoz):
Tárd ki, szerelmem, tárd ki karjaid!
(Visszaretten.)
De mégse, nem
- ó, istenem -
keblemben érzések viharja dúl,
lökj el magadtól és szoríts vadul -
(A háttérben megjelenik fráter Pius Pia, megáll az akasztott eretnek előtt, dühösen megfenyegeti, aztán letérdel és imádkozik, bizonyára a páciens lelki üdvéért. - A fráter jóltáplált, vízilótestű férfiú, arculatának és tekintélyes méretű orrának színe akár a hajnalpíré, mivelhogy előnyben részesíti az alkoholneműeket a breviáriumneműekkel szemben. - Ruhája barna barátcsuha, lila cingulussal; a cingulusról kis feszület és nagy pincekulcs lóg.)
LIÁNA (ő áll szemben a fráterrel, észreveszi, félbeszakítja az áriát): Nini, a páter!
MELÁK (megfordul, a lelkiatya is föláll és közelebb jő): Jó, hogy jön, atyám, beszélni szeretnék önnel.
FRÁTER (kedélyesen): Fráter Piusszal vagy Fráter Piával?
MELÁK (érzéssel): Mindkettővel.
FRÁTER: Hogyhogy?
MELÁK: Egyrészt fráter Piusszal, gyónás szempontjából, a házassági szentség létrejötte előtt.
FRÁTER: Helyes, fiam. Ami biztos, biztos. Hiszen a házasságok az égben köttetnek. - No és másrészt?
MELÁK: Másrészt fráter Piával, a menyegzői borok ügyében.
FRÁTER: Jól van. Még találkozunk ma este. Most mennem kell.
(MELÁK letérdel, hogy megcsókolja a feszületet. A fráter véletlenül a pincekulcsot nyújtja. Melák a szent révületben nem látja, megcsókolja. - A fráter észreveszi a tévedést, legyint, mondván): Mindegy, no.
LIÁNA, GENOVÉVA, MELÁK: Laudetur Jesus Christus.
FRÁTER: Requiescat in pace. (El.)
MELÁK (szerelme tárgyához fordul, szaval):
Ó, tiszta szűz, vesd rám csillagszemednek
napsugarát, mely életem dele!
Lelkem örül és félve, fájva retteg,
mert szeretsz s mégsem egyezel bele
házasságunkba.
LIÁNA (keblében újra érzések viharja dúl, dall): Ó, kínom tengere elborítja az öröm szigetét! (Hirtelen.) Nem mehetek hozzád, Melák.
MELÁK: De mért, de mért, de mért, de mért, de mért?
LIÁNA: Nem mondhatom meg.
GENOVÉVA: Majd megmondom én.
MELÁK: Nem értek semmit.
GENOVÉVA: Úrnőm kolostori tanulmányainak az idejében fiúikreket szült az apátnak.
(Liána szégyenkezve elfordul.)
MELÁK (hirtelen fájdalma elborítja a Kaukázus szikláit, ő maga földre roskad és elszavalja Júlia monológját):
“Ó, kígyó lélek rózsás arc mögött!
Lakott-e szörnyűbb sárkány szebb lakot?
Szépséges zsarnok! Angyalarcú rém!
Galambszín holló! Farkasvérű bárány!
Pokolfajzat, ki égi fényt sugárzol!
Te kárhozott szent, szeplőtlen lator! -
Ó, természet, mi dolgod a pokolban,
ha ily sátáni lelket egy ilyen
szép test mulandó édenébe zársz?”
                                  (Mészöly Dezső fordítása)
GENOVÉVA: Nicsak, ez a Romeo és Júliát szavalja!
MELÁK: Ó, boldog apát! Ó, boldog apa!
Mint szeretnék helyedbe lenni én! (Dalol.)
Szerelmem virága porba hanyatlott - te jöjj, Halál! (Elájul, aztán térdre emelkedik és így szól Liánához): Köztünk mindennek vége - örökre! (Térden csúszik kifelé.)
LIÁNA (utánaszól): Na ja, még el se kezdődött.
(Függöny)
PROLÓGUS A MÁSODIK FELVONÁSHOZ
(A prológus alatt kellemes, de szörnyű dolgokat sejtető félhomály. És halk, de szívdöglesztően baljóslatú zene. A prológus utolsó három sorára fölmegy a függöny.)
Énistenem, ha arra gondolok,
hogy a szerelem minő nagy dolog,
s eszembe jut a két izmos gyerek,
aki szűz Liánától született -
bizony, sírnom kell. S velem sír Melák,
mert méla szívén bánat férge rág;
s az vesse az első követ reá,
ki ily esetben nem fájdítaná
a tűnt szerelmet, múló álmokat
- ó, minden álnokságnál álnokabb
búbánat! Hősünk tőled mit tehet?!
Nos, megitatott néhány egeret
és lefeküdt. - Az éj komor, sötét,
- mikre borítja csalárd köntösét?
Agyamba bús, borús ötlet ötöl,
s hősünk is, lám, retteg valamitől,
mert alvás közben horkan, felriad.
- ó, jószerencse, óvjad meg fiad!
MÁSODIK FELVONÁS
(Szín: Melák szobája. Melák ágyban. Azt cselekszi, amit a prológus vége mond, aztán dallamosan horkol tovább. - A falon fegyverek, páncélok, korondi cseréptányérok és bokályok. - Halkan belép három fekete álarcos rabló.)
RABLÓK (énekelnek, persze forte fortissimo): Csak csöndben, fiúk - alszik a gaz lator -, csak csöndben, gyerekek - a leszámolás órája ütött - rajta hát, üssünk mi is!
MELÁK (nyugodtan alszik tovább, a rablók kendőt kötnek a szájára. Melák lassan fölébred, fölül, föláll, nyújtózkodik és szemét dörzsöli, aztán leveszi a kendőt, és énekel): Hah, minő gaz árulás ez?! - Mit akartok, cudar orvgyilkosok?!
EGYIK RABLÓ: Ne ugrálj, lovag, mert kapsz egy frászt. (Megtörténik.)
MELÁK (meginog, leveszi a kendőt, énekel): Ó, balszerencse bús fia, én - minő, minő -
MÁSIK RABLÓ (szavába vág.) Még védekezni merészelsz? (Még egy frász.)
MELÁK (megtörten földre hull): Sorsom beteljesedett-jesedett! ... (Visszateszi a kendőt, föláll, leveszi a kendőt; tárgyilagosan.) Menjünk.
RABLÓK (összenéznek): Hova?
MELÁK (dühös): Mi az, még azt is én mondjam meg?
RABLÓK: Vagy úgy! (Megfogják, újra bekötik, elcipelik. A szín teljesen elsötétül. Aztán: esik, dörög, villámlik. A villámok fényében: erdő, benne a rablók viszik Melákot, Megérkeznek egy tisztásra, az eső hirtelen eláll. - A tisztáson világosság. Ott van fráter Pius Pia mint rablóvezér, rendes ruhájában, csak a cingulusba kard van tűzve feszület helyett a kulcs mellé. - Rablók megfelelő mennyiségben. - Középütt boroshordó, mellette a fráter, dobol a hordón a dal ütemére. - Az újonnan érkezettek megállanak a szín szélén egy fa mellett.)
RÉSZEGKÓRUS:
Bort ide, bort ide még,
tinalinatinalinatinn
isteni alkoholok
gőze forog, kavarog,
tinalinatinalinatinn
bort a kupába, pirost
(minden átmenet nélkül, az ismert nóta dallamára):
aki legény, igya ki,
ezt csak rabló teheti,
igazgatónk, Pia fráter fizeti!
(A részegek színpadi taglejtésekkel kísérik a dalt, éppen úgy, mint egy valódi operában.)
FRÁTER (csukladozva): Úgy van, kiscsibéim! (Hasára üt.) Állom a cekket! Forverc utánam! Wein, Weib und Gesang! (Észreveszi Melákot.) Hát megérkeztél, galambocskám? No, gyere csak ide! Mondtam, ugye, hogy találkozunk még ma! (Melák közelebb jön.) Vegyétek le róla a kendőt! (Leveszik.) Hát mondd csak, édes lelkem, mit akarsz te Liánával?
MELÁK: El akarom venni.
FRÁTER (hahotázik): Hallottátok? (Énekel.) El akarja venni! (Prózában.) Hát nem fogod elvenni.
MELÁK: Miért?
FRÁTER: Mert nem adom egy ilyen tekergő naplopóhoz.
MELÁK: Mi közöd neked hozzá?
FRÁTER (hahotázik): Hallottátok? Hogy mi közöm? Jó vicc. Elvégre az én leányom!
MELÁK (megtántorodik): Hazucc!
FRÁTER (szelíden fojtogatja egy kicsit): Te! Válogasd meg a szavaidat! (Elengedi.)
MELÁK (fulladozik): Bizonyítsd be!
FRÁTER (röhög): Mit kell ezen bizonyítani. Én vagyok a törvényes apja.
MELÁK: És a herceg?
FRÁTER: Azazhogy a herceg a törvényes apja, én vagyok a törvénytelen. De annál valódibb. (Sírva és csukladozva emlékezik.) Szegény jó megboldogult hercegné... minden útszéli koldussal lefeküdt.
MELÁK (remeg az indulattól): No, ha te vagy az apja, tudd meg, hogy drágalátos lányod fiúikreket szült a kolostorban!
FRÁTER (most ő tántorodik meg. Megismétlődik a föntebbi jelenet, ellenkező előjellel): Hazucc!
MELÁK (indulatba jő, fojtogatja a frátert): Válogasd meg a szavaidat!
FRÁTER: Hazucc!
MELÁK: Te hazucc! (Dulakodnak, Melák kirántja a fráter kardját és beleszúrja a hasába, odaszögzi a frátert a színpad széléhez. A rablók halálos csöndben, mozdulatlanul nézik a jelenetet.)
FRÁTER (hasában a kard, markolatára teszi a kezét, és énekel):
Ütött a búcsú órája, ó, élet,
az idők vasfoga hasamba rág,
hah, kínok kínja, életem keresztje,
mit kell megérnem!
Adjatok egy kupa bort, nagyon rossz érzés haldokolni. (Az egyik rabló bort ad neki. Melák fejéhez kap, és őrülten elrohan. Egy másik rabló fölkiált: Mentők! Mentők - és elrohan ő is, ellenkező irányban, mint Melák. Kis szünet. A fráter a fönti dalt ismételgeti. - Jönnek a mentők: egy kétkerekű kordé, tehén van eléje fogva. A tehén homlokán és oldalán, valamint a kordé oldalán vöröskereszt. Fehérköpenyes mentőorvos száll le, homlokán gégetükör.)
ORVOS: Ki a beteg?
FRÁTER: Én.
ORVOS: Mi a baja?
FRÁTER: Haldoklom.
ORVOS: Azt majd én mondom meg. (Hozzálép.) Mutassa a torkát! Mondja: áá...
FRÁTER (énekel): Áááá...
ORVOS: Érdekes! A mandulája egészséges. (Megnyomkodja a hasát jobboldalt.) Itt fáj?
FRÁTER (hörög): Mi az, hogy fáj?! (Tárgyilagosan.) Őrülten fáj.
ORVOS: Nagyszerű! Vakbélgyulladása van!
FRÁTER: Mi az, hogy nagyszerű?
ORVOS: Tudja maga, milyen szép műtét lesz ebből?
FRÁTER: De még mennyire! (Hörög.) Vigyen már, az istenért!
ORVOS: Mi az, hogy viszem?! De mennyire viszem! Orvostanhallgatók előtt fogjuk műteni! Mintaoperáció lesz! Appendicitis phryngiatus! (A frátert beteszik a kordéba, a kard a hasában marad. Az orvos megfordítja a tehenet farokkal előre. A tehén farka pörögni kezd, mint egy légcsavar, és az egész alkotmány fölszáll a levegőbe. Közönség röhög.)
(Függöny)
PROLÓGUS A HARMADIK FELVONÁSHOZ
(A függöny fölmegy. Félhomály. Szín: az első felvonás második képének színe, a kastélykert. Hátul, a kastély tetején egy kuvik; a prológus alatt kuvikkol egyet-egyet, tele tüdőből, érzéssel, hátborzongatón. - A prológus mély hangon és olyan lassan, tagoltan mondandó, hogy az már túlzás.)
Ó, barna gyász, halotti bús lepel!
Vad borzongás, kétely, ború lep el,
vér hull és őrült, rettentő homályba
borul dicső elméknek napvilága -
valami rág... valami sanda féreg,
hogy bőrömbe immár sehogy se férek,
- mi lészen itt... ki mondhatná meg ezt!...
Érett az élet, mint tökén gerezd,
s jön a szüret, csorran a drága must,
körülfolyja a legkisebb kutyust
is - élő innen ki nem úszik immár...
Valami jő... és szakállakat himbál...
nem érzitek rohasztó-rút szelét?
A vég... a vég... a vég... a vég... a vég...
HARMADIK FELVONÁS
(A szín lassan megvilágosodik a hajnalpír által. - Az akasztott ember most is ott lóg. - A kuvik ott marad fölvonás végéig a kastély tetején.)
GENOVÉVA (jön halról): Úrnőm! Úrnőm! Hol vagy?!
LIÁNA (lassan jön balról, énekel. Vigyázat: megőrült. Imbolyog mint Ofélia, és váratlanul átcsap pianissimóból fortissimóba mind énekben, mind beszédben):
Hajdan kismadár voltam,
fügefán daloltam,
lehullott a fügefalevél,
azt keresi mind, aki él.
(Leszakít két almát, leteszi, melléjük térdel, babusgatja őket és szaval.)
Puha fehér ágyam hullámos redőin
Mily szépen alusztok, én szép csecsemőim!
- Édes-é az álom? - Köszönöm, nem. Ugye, nem édes? Mondtam én... (Sír.)
GENOVÉVA (megrémül): Úrnőm! Mi van veled?
LIÁNA (ocsúdik): Ki az? Mi az? Vagy úgy?! Csak te vagy, Melák? (Közel megy hozzá, titokzatosan.) Elmondom, de ne felejtsd el! (Szaval.)
A krokodilus esküvőjén
az anyós átbukott a vőjén,
és a menyasszony inge alján
halkan sírni kezdett a halvány
kávépecsét...
GENOVÉVA (fejéhez kap): Szent Isten! Segítség! Segítség! (Elrohan.)
HERCEG (pihegve jő, nyomában Genovéva): Kislányom! Kislányom! Mi van veled?
LIÁNA: Te vagy az, apuskám? Elvesztettem a kapukulcsot... (Sír.) Jöjj csak ide... (A herceg remegve közeledik, Liána megfogja a szakálla végét, átveti egy vízszintesen kinyúló faágon.)
HERCEG: Kislányom, az istenért, mit csinálsz?
LIÁNA! Röpülj, apám! Hozz nekem egy csillagot! Tedd ide a szívembe, ni! (Húzni kezdi a herceg szakállát; a herceg a másik felén lassan emelkedik, nagyon épületes jelenet. Liána és a herceg egyszerre énekel.)
LIÁNA
Röpülünk, atyám!
a csillagokban nincsenek
halottak,
se élők,
se gyerekek,
se szakállasok -
röpülünk, atyám!	HERCEG
Ach, tisztes ősz hajam
s szakállam
mily balvégzet
mocskolja be!
Leányom által kell
elvesznem,
- ó, sors, mért vagy ilyen
kegyetlen?!	
(Genovéva fokozódó érdeklődéssel szemléli az eseményeket, több ízben Liánához rohan, Liána mindannyiszor ellöki magától. - A herceg fölér és elhallgat, Liána odaköti a szakállat a fatörzshöz.)
GENOVÉVA (sikít): Segítség! Segítség! (Újfönt elrohan, szünet.)
MELÁK (andalogva jön, ő is őrült):
Liána, szép szerelmem,
maradj velem örökkön!
LIÁNA: A kapukulcs! Hova tetted a kapukulcsot?
MELÁK: Ott van, ott fönn! (A kastély felé mutat.)
LIÁNA (toppant): Azonnal hozd ide!
MELÁK (meghajlik): Parancsodra, úrnőm. (Elrohan. A háttérben látszik, amint fölhág a kastély tetejére. Dalol, hangja távolról hallatszik.)
Veled maradok, gyönyörűm,
ajkad kútjában megfürdetem pajzsomat!
(Aztán gyönyörű ívben leugrik a mélységbe.)
GENOVÉVA (nézi és sikolt): Segítség! Segítség! (elrohan; szünet; Liána trillázik.)
FRÁTER (jön, hasában a kard, a kard alatt széles véres kötés. Genovévára támaszkodva tántorog): Megoperáltak a nyomorultak! (Énekel.)
Leányom, szép leányom,
melegítsd meg szemed tüzével
utolsó percem fazakát!
(Kirántja a kardot és meghal.)
GENOVÉVA (fölsikolt és holtan rogy a fráter mellé).
LIÁNA (kiveszi a fráter kezéből a kardot):
Virágos kertemben
illatozik a halottak szeme. (Szaval.)
Ó, adj, ó, adj nekem
hűs cseppet hű csehem!
(Fölrezzen, más hangon.) Megyek, no. (A közönség felé.) Viszontlátásra. Pá. (Leszúrja magát, aztán eloldja apja szakállát a fatörzstől, és fölakasztja magát reá. - A szín elsötétül. A kastély tetejéről leszáll a kuvik, kuvikol, leül a faágra, aztán élettelenül lezuhan.)
(A függöny szintén)

A SZOBOR
Mikor Bágyuj Elemér a térre ért, már éjfélre járt. Fáradt volt és álmos, de gyalog indult haza, hogy kiszellőztesse a fejét. Hangverseny után sörözgetett a kollégákkal.
Körülnézett a téren: kicsi volt, középen egy lovas szobor. Elemér lehuppant a talapzat márványlépcsőjére, hogy kipihenje magát. Alig ült pár percet, mikor olyan szörnyű csikorgást hallott, hogy belenyilallt bölcsességfogába. Fölkapta a fejét. Sehol senki. Aztán fölharsant egy rekedt basszus, fülsértően és udvariatlanul:
- Uramöcsém! Hé!
Elemér riadtan fölugrott. Sehol senki. - A fene egye meg - káromkodott -, két üveg sörtől csak nem készülök ki! - A rekedt basszus újra megszólalt:
- Na, na, nem kell betojni! Ide süssön, ide föl, magához beszélek!
Csakugyan föntről jött a hang. A szobor beszélt, a lóháton ülő férfi. Elemér rémülten nézte, amint a lovag lassan fölemeli jobbját és föltolja a sisakrostélyt. Minden mozdulatát pokoli csikorgás kísérte.
- Hallja, hogy berozsdásodtak az ízületeim? Alig bírok mozdulni.
- Szentséges Szűzanyám - dadogta Elemér -, üdvözlégy, Mária, malaszttal teljes...
- Áldott vagy te az asszonyok között... - mondta a lovag kenetesen. - Ez már döfi! Tizenöt év óta maga az első ember, akit imádkozni hallok. Mégsem romlott el a világ egészen. Hogy hívják, úröcsém?
- Imádkozzál érettünk...
- Most és halálunk órájában, ámen. Jól van, atyám, hagyja most abba, kérni szeretnék valamit.
- Nem vagyok az atyája. Nevem Bágyuj Elemér, oboás a filharmonikus zenekarban...
- Á, á, komédiás! Oboás! Nekem is volt egy oboásom, de karóba kellett húzatni, mert megcsókolta a lányom köntösének szegélyét. A disznó!
- Ez nem volt szép öntől - jegyezte meg Elemér. - Az oboás is ember.
- Épp ez az! Ha pincsikutya lett volna, holtig nyaldoshatja akár a kezét is a lányomnak.
Elemér kezdte visszanyerni a bátorságát.
- Egyszóval maga kizsákmányoló volt? Népnyúzó? Király, herceg, gróf, báró, mi? Ismerjük az ilyen alakokat, akik csak úgy karóba húzatják a dolgozó nép muzsikusait! De elmúltak azok az idők, uram!
- El hát, azt látom. Az én lányom még fürdéskor is több ruhát viselt, mint ezek a maiak, akik naphosszat az orrom előtt flangéroznak. Ámbár csak kétszer fürdött, először a bábaasszony, másodszor a halottmosók mosdatták.
- Mocskos kis bestia lehetett, a csillagát!
- Micsoda? Te rongyzsák, te nyálköpülő ebszülte templomszögleti komédiás! Hogy a pokolbéli fekete ördög akassza a szemfogát a horgasinadba! Kurafi, latrok fattya, te merészeled becsmérelni az én szemem fénye leányomat? Jaj, azt a magasságos... Tudnék csak lemászni innét, úgy megtanítanálak móresre... - iszonyú csikorgással megpróbálta kihúzni a kengyelből a jobb lábát. - Nem megy, nem megy! Színrozsda a térdem, a bokám, a könyököm, a vállam, a csuklóm. Tyű, de elfáradtam.
Elemér visszaült.
- Majd ha kikáromkodta magát, ébresszen föl.
- Aj, haj, lelkem uramöcsém, csak nem alszik el itt szégyenszemre! Mondani akarok valamit.
- Hallom.
- Nincs magánál egy kis olaj?
- Olaj? Micsoda olaj? Minek?
- Hát akármilyen olaj. Ha egy kicsit beolajoznám magam, mindjárt könnyebben mozognék.
- Könnyebben mozogna? Egy szobor ne mozogjon, egy szobor üljön csak nyugodtan a... lován.
- Ojjé, tekintetes öcsémuram, ha maga ülne ilyen meredten kétszázharminchat évig, esőben, verőben, szélben, hóban... Szobor vagyok, de fáj minden tagom, ahogy a költő mondja.
- Nocsak - kapta föl a fejét Elemér. - Maga ilyen művelt szobor? Ezt a javára írom.
- Ír, ír, na látja, egy kis ír kellene nékem! Csak hogy nyújtózzam egyet. Ugyan adjon már valamit...
Elemér elgondolkozott.
- Nem lehet, uram. Sajnálom, de nem lehet.
- A betyár krucifix angyalát, mit nem lehet? Miért nem lehet? Ha én egyszer azt mondom, kérem, parancsolom, követelem... óhhh, óhhh, aj, pssz, a mindenit a térdemnek! No, atyámfia, hallja kelmed, no!
- Nem lehet. Egy szobor ne mozogjon. Mi lenne, ha minden szobor elkezdene nyújtózkodni?
- Hát ez megint miféle tökkelütött agyalágyult baromi marhaság?! Csak nem hiszi, hogy minden szobor egyforma? Hogy mindegyik ugyanazt akarja? Hát talán az élő emberek olyanok? Kettő sincs, hogy egyetértene. Gondolja csak meg, milyen unalmas lenne a világ!
- Mond valamit. No de mégis...
- Ugyan, ugyan, lelkem uram, hogy lehet ilyen vaskalapos? Még ha én volnék, még csak-csak... Hát nem esik meg rajtam az az áldott vajpuha drágajó szíve? Uramöcsém, mondok egyet, kettő lesz belőle...
- Hm?
- Hát nézze... Ki tudja, milyen a világ sorja... no, én csak tudhatom, elég hosszú ideje ücsörgök itten, láttam már egymást... azt akarom mondani: segítsen rajtam, az Isten is megfizeti... gondolja meg: tekegyelmedből is lehet még szobor.
Elemérnek fölcsillant a szeme:
- Hát ami azt illeti... csakugyan, miért ne... Ha azt a három szimfóniát megírom... Hm. Megeshetik.
- Na látja. Akkor majd jól jön, ha kelmeden is megesik a szíve valakinek. Annál is inkább, mert magából már csak afféle gyalogszobor lesz, a lovak kimentek a divatból. No és lábon ácsingózni még fárasztóbb.
- Ez az! Épp emiatt én is lovas szobor akarok lenni!
- Lovas szobor? Egy sehonnai bitang balkézről való oboás?! Lovat alá? Egy bohócnak, egy csepűrágó söriszáknak? Nem oda, Buda! Hátrább az agarakkal! Kaparj, kurta, neked is lesz sohanapján, kiskedden!
- Uram, épp eleget sértegetett már. Na, isten áldja, boldoguljon, ahogy tud, én se vagyok fából.
- Én sem, úröcsém! Ne hagyjon már itt szégyenemre, no! Engedjen már meg, hallja-e! Isten neki, fakereszt, megkövetem kegyelmedet!
- Hát jó. Hozok olajat. Paraffinolajat a patikából.
- Hoz, ugyé?!
- Hozok. De kettőn áll a vásár.
- Nocsak?
- Hozok, ha kapom a lovat. Hoci - nesze.
- Miféle lovat?
- Ezt itt, la. Amin maga ül. Ez az utolsó szavam.
A szobor elkacagta magát, csak úgy csikorgott az állkapcsa.
- Most azt hiszi, hogy megfogott? De nem ám. Áll az alku. Olajat lóért! Rajta!
- Tessék?
- Áll az alku, mondom. Hoci az olajat, mehet a ló.
- Mi-mi-mi-hogy-hogy...?
- Ide süssön, fiam. Megmondom az őszintét: elegem van a lóból. Pedig prima jószág, arabs csődör, telivér. Jó vásárt csinnál, nem bánja meg.
- Bökje ki, mit forral.
- Elfáradtam. Meg aztán látom, hogy manapság az ilyen nagy emberek, mint én is voltam a magam idejében, nem lovon járnak díszszemlére.
- Hanem autón.
- Éppeg. Hát adom a lovat, és helyette idepászítok egy ilyen autót. Kényelmesebb ülés esik benne. Én is haladok a korral!
- Ehem, csakhogy nekem nincs ám autóm!
- Van itt a téren elég.
- De hát... ez lopás!
- Lopás, nem lopás, kutyafüle! Engem ugyan fölakaszthatnak, meg se kottyan. No, fusson olajért. Stimmt?
- Nem.
- Már mért?
- Tegyük föl, hogy szemet hunyok, bár erkölcsi érzékem folytán minden ízem tiltakozik...
- Hagyjuk az üres dumát. Kell a ló, vagy nem kell a ló?
- Hogyne kellene.
- Akkor?
- A maga érdekében szólok, tisztelt uram. Milyen autót fog megcsapni?
- Ezt itt né, a legközelebb.
- Hehehe, hogy oda ne rohanjak! Egy Trabantot! Elég, ha ráteszi a kezét, mindjárt szertetörik! Meg aztán... meg kell adni a módját, hallja-e! Ha tart valamit magáról, Mercedes-Benzen nem adhatja alább. Az pedig itt nincs.
- Jaj, uramöcsém, ne kínozzon már! Bánom is én, milyen, csak autó legyen! Segítsen rajtam! Mutassa meg, melyik bír el engem ezek közül!
Elemér szemügyre vette a téren veszteglő kocsikat.
- Hm, a Trabant nem megy. Renault-Gordini... kicsike. Fiat-600... tiszta röhej. Hopp, a GAZ terepjáró! Pompás. Ráadásul olyan katonás külsőt ad. Ezt ajánlhatom, uram.
Ezután úgy ment minden, mintha megolajozták volna. Mint ahogy meg is olajozták. A lovag fél kézzel a talapzatra emelte a terepjárót. Elemér pedig kantárszáron elvezette a paripát. Az ércló patáinak robaja lassan elhalt az éjszakában.
(1968)

VESZEKEDÉSI TÁRGYALÁS
Wassermann-reakció. Tüdőátvilágítás. Ideg- és elmegyógyászati vizsgálat! Ez legalább mulatságos volt. Egy öreg freudista pszichiátert fogtak ki, aki mindenáron ki akart sütni valamit Elemérről. Megkérdezte, nem él-e véletlenül egy unokatestvére a Húsvét-szigeten, szokta-e vakargatni a hónalját, evett-e már életében bálnazsírban pirított articsókát strucc-nyelvvel, és tudja-e, miben halt meg Napóleon udvari orvosának a dédunokája. Elemér nem tudta, mire az öreg ráírta egy papírra, hogy normális, alkalmas a házaséletre, mehetnek.
- Holnap lesz a tárgyalás - újságolta Elemér a menyasszonyának, Boros Olga kisasszonynak. - Délelőtt tízkor kerül sor reánk.
Mármint a veszekedési tárgyalásra. A fiatal házasulandókat ugyanis, egy igen célirányos reform értelmében, próbának vetették alá, mielőtt az anyakönyvvezetőhöz kerültek volna. A tárgyalás célja: bírósági segédlettel veszekedést kirobbantani a fiatalok között, hadd tapasztalják ki jó előre a házasság ilyesfajta élvezeteit. Ha a veszekedés ellenére is állhatatosnak bizonyulnak, egy hónap múlva mehetnek az anyakönyvvezető színe elé.
Elemérék már fél tízkor ott voltak a törvényszéken, vegyes érzelmekkel figyelték a teremből kibotorkáló párocskákat. Némelyik menyasszony bedagadt szemmel, hüppögve esett ki az ajtón; némelyik vőlegény a nyakkendőjét ráncigálta, és izzadt, mint egy ló; némelyek nem néztek egymásra, lehajtott fővel kullogtak el.
Elemérékre került a sor.
Az emelvényen egy bírónő ült és két esküdt.
- Bágyuj Elemér és Boros Olga, önök azok? Kérem az iratokat. - Átolvasta: aztán: - Kisasszony, ez a pasas a vőlegénye? Nem valami más egyén? Figyelmeztetem, hogy a hatóságok félrevezetése súlyos következményekkel jár. Tehát a vőlegénye, becsületszavára?
- Becsületszavamra - rebegte Olga.
- És ön, vőlegény elvtárs? Ugyancsak becsületszavát adja, hogy ez a... ez a perszóna itt a menyasszonya?
- Igenis.
- Semmi igenis. Adja a becsületszavát.
- Becsületszavamra.
- Na jó, ha már ilyen megátalkodottan ragaszkodnak hozzá. - Elhallgatott, és hosszú, kínos percekig nézte őket szúrós tekintettel. Aztán nyájasan kijelentette: - Nem mondom, jól bevásároltak. Mind a ketten.
- Tessék?
- Maga, fiatalember, hallgasson. Figyelmeztetem, hogy a tárgyalás folyamán csakis az állítólagos menyasszonyához szabad szólnia, a bírósági személyekhez pusztán akkor, ha kérdezik. Megértette? Megértették?
- Meg.
- Nem vagyunk libalegelőn! Tessék tisztességesen válaszolni: Megértettük, vagy: Nem értettük meg.
- Megértettük.
- Remélem, nem hazudnak. Nos, nézze csak, elvtársnő, mi nők egymás között legyünk őszinték: mondja: miért akar hozzámenni ehhez az alakhoz?
- Hát...
- Ugye, hogy nem tudja! Nem is csudálom. Nézzen rá, nyissa ki a szemét, kislány, ne rohanjon a vesztébe! Ez a csapott homlok, a kiugró szemöldökcsont, amellyel a vőlegénye ékeskedik, nem gyanús ez magának?
- Miért volna?
- Lapozza föl bármelyik kriminalisztikai kézikönyvet. Ez a koponyaberendezés, ez az arcszerkezet, a kiálló járomcsont, a mély, durva vonás a száj szögletben a legtisztább bűnöző-típusra emlékeztet! Basáskodó, goromba természet, ez a legkevesebb. Mutassa a kezét, vőlegény. Úgy. Nos, látja-e, kislány! Ez nem kéz, ez mancs, ez lapát! A kisujjon hosszú a köröm, ami arra utal, hogy a delikvens hajlamos a lopásra. Nem fordult-e elő, hogy nagyon keresett valamit, egyszer, mondjuk a fülbevalóját, manikűrkészletét, vagy talán a pénztárcája lappadt meg titokban... hm? Soha? Semmi?
- Nem tudok róla... azazhogy...
- Nos, nos?
- Egyszer... régen... egy könyv...
Elemér elbődült:
- De Olga!
- Csöndet kérek! Azt mondja, egy könyv. Milyen könyv? Ki írta, mi a címe?
- Az atomkor enciklopédiája... többen írták.
- Ismerem. Színes műmellékletekkel, két kötetben, százhuszonöt lej az ára. Csinos summa. Nos, mi lett a könyvvel? Elemelte ez az illető?
- Azt nem mondhatnám... Egyszer otthon keresett engem, vagyishogy meg volt beszélve, hogy eljön, de én... nekem... sürgős dolgom akadt, és...
- Igen. Behatolt a lakásba, elvitte a könyvet, ugye?
- Olga! Megbolondultál? Arról volt szó, hogy kölcsön fogod adni, hát ezért...
- Maga most ne mentegetőzzék - intette le a bírónő.
- Vegyük szemügyre a tényeket, a puszta tényeket. Maga behatolt egy idegen lakásba a tulajdonos távollétében. Ez legalábbis magánlaksértés. Ez aztán egy jellem! Férjjelölt! Pfuj, nem szégyelli magát? Kisasszony, kislány, hát hova tette a szemét?
- Én nem mondtam... - dadogta Olga. - Igaz, hogy kerestem a könyvet utána...
- Pontosan. A barátunk tehát - a bírónő Elemérre mutatott - behatol egy vadidegen lakásba, magához vesz egy igen értékes holmit... ez legalábbis lopás, de esetleg betöréses lopás, ha még a zárral is piszmogott, mert az ilyen hosszúkörmű... na, vőlegényektől - még hogy vőlegény! - bizony sok minden kitelik, mint láttuk.
- Olga, te nem vagy normális...
- Kislány, jegyezze meg, hogy a vőlegénye lehülyézi magát.
- Hogy állíthatod, hogy elloptam a könyvet?...
- A vőlegénye azt állítja, hogy hazudott. Furcsállom.
- Igenis hazudik! - kiáltotta Elemér. - Tisztelt bíróság, hazudott! Amin nem is csodálkozom, mert ismerem a családját! Pont az anyja, annak huszonnégy órában nincs három szava, amely fedné a valóságot! Úgy tud hazudni, úgy összekeveri a dolgokat, hogy már néha akarata ellenére igazat mond!
- Édesanyámat bántod? - visította Olga. - Édesanyámat, aki tömte beléd a szendvicset, amíg te méla nagy borjúszemmel, málészájúan ültél nálunk és hümmögtél, degeszre zabáltad magad és vedelted a ribizlibort, amelyet édesanyám csinált! Édesanyám, akit te most boszorkánynak nevezel! Disznó! És csak csámcsogtál, fújtad a füstöt, kérőztél, emésztettél, mint egy jóllakott ökör, és az istennek sem akartál nyilatkozni, pedig mind nyomogattam a lábadat...
- Mindenesetre leszögezhetjük - fordult most Elemérhez a bírónő -, hogy ez a maga bájos kis menyasszonya férjet akart fogni, ugyebár. Etette, itatta önt, nyomogatta a lábát, hálójába kerítette, rávette, hogy könyvet lopjon... Nem valami szép jellemvonások, ki tudja, mi lesz belőle asszony korában.
- Ez nekem is gyanús volt, tisztelt bíróság. Ki tudhatja, hány férfinak nyomogathatta még a lábát ez a kis tündér, ez a lesütött szemű tavililiom, aki semmit sem sajnál azért, hogy egy jóképű fiút megkaparintson, ki tudja, tán még...
- Hát ez mindennek a teteje! Mondd, hogy ringyó vagyok, ugye erre akarsz kilyukadni! Megállj, engem sem a gólya költött, én is hallottam, kedvesem, mert nem vagyok hülye, mint állítod, és süket sem vagyok, mint szeretnéd, igen, angyalom, én is hallottam rebesgetni egy bizonyos Málikáról, a vidám özvegyecskéről, akinek egy-egy holdvilágos éjszakán meg-megkocogtatja az ablakát a tejképű lovag, mármint Bágyuj Elemér, ez a szoknyavadász itt ni, hogy nem sül ki a szemed, te... te... te lator!
- Egy férfi, az más - jelentette ki Elemér. - Egy férfiútól nem lehet megkövetelni, hogy egész életében csak egy nőt ismerjen. Nevetséges. Ez, fiacskám, mindig is így volt és így lesz, ha a fene fenét eszik is, megértetted? Kikérem magamnak, hogy utánam leskelődj, kémkedjél, netán még a zsebeimben is turkálj, folytonosan gyanúsíts és megedd az életemet!
- Hogyne gyanúsítnálak! És joggal gyanakodom, most vallottad be! A férfinak joga van, mi, a férfi nem kell hogy hű legyen, neki szabad, ugye, neki szabad! Hát nekem is szabad, édes uracskám, ha te úgy, én is úgy, ne várd, hogy kiülök sóhajtozni a csillagos egek alá, és türelemmel várakozom, ameddig a ház ura mittudoménhol koslat, ameddig méltóztatik neki hazajönni, nem! Tudd meg...
- Helyes - szakította félbe a bírónő. - Tehát el ne feledjék: ön, vőlegény elvtárs, a menyasszonya szerint: tolvaj, részeges, szoknyabolond és zsarnok. Maga pedig, kislány, a vőlegénye szemében: hárpia, zsörtölődő, gyanakvó kis boszorkány és hm... kikapós menyecske. Ennyi elég egyelőre - elmosolyodott -, most pedig menjenek, gyermekeim, pihenjék ki magukat, mert mások is várnak még az ajtó előtt... És ne feledjék: egy hónap múlva találkozunk.
(1968)

A TEHÉN
Elemér hozatott egy féldeci konyakot; Mikulek Jani megmaradt a sörnél. Koccintottak.
- Szólni sem merek hozzá - panaszkodott Elemér. - Mindenbe beleakad.
- Így van ez - kontrázott Mikulek Jani, mert a cechet Elemér állta. - A bimbóból rózsa lesz, a rózsából meg tehén.
- Sokszor jön, hogy megpofozzam. De nem tehetem. Még úgy veszi, hogy megalázkodom.
- Micsoda?
- Egyszer már megpofoztam. Azazhogy kétszer... Vagyis egy alkalommal lekevertem neki két frászt.
- Jól tetted.
- Nem tettem jól.
- Már mért?
- Mert ha akkor nem pofozom föl, most verhetném nyugodtan, nem értené félre.
- Vakuljak meg, ha értem.
- Pedig egyszerű. Hároméves házasok voltunk. Könyörgött, hogy pofozzam meg. Hogy lássa: férfi vagyok. Hogy fölnézhessen rám. Mert csak így tud szeretni.
- És?...
- És. Elvesztettem a fejemet. Megalázkodtam előtte! Fittyet hánytam az elveimre, elvesztettem az önbecsülésemet! Engedtem neki.
- Hogyan?
- Mondom: lekevertem két frászt. És most már nem verhetem. Érted ezt?
- Értem - bólogatott Mikulek Jani, pedig nem értette. Elemérnek nincs ki mind a négy kereke.
- Fél öt - mondta Elemér. - Megyek haza. Ma még nem ettem. Na, szevasz. - Otthagyta Mikulek Janit három üveg kifizetett sörrel.
A házuk előtt eltöprengett: menjen-e föl egyenesen, vagy előbb igyék meg szemben még egy féldecit. A második eljárás mellett döntött: ki tudja, Olga milyen kedvében lesz. Mindegy, én fölvértezem magam belülről. Én egy szót sem fogok szólni.
De ebben harsányan tévedett.
Az előszobában letette táskáját, kabátját, és bekukkintott a konyhára. És ahogy mondani szokták: sóbálvánnyá meredt. Továbbá földbe gyökerezett a lába, égnek állt a haja, és kirázta a harmadnapos hideglelés.
A cementpadlón egyfelől a konyhaasztal s a gáztűzhely, másfelől a hűtőszekrény és pohárszék között egy tehén feküdt.
Az ajtónyílásra fölemelte a fejét, és - ha szabad ilyesmit mondani egy tehénről - farkasszemet nézett Elemérrel.
Elemér sokszor olvasta regényekben, hogy tökrészeg alakok valamilyen megrendítő helyzetben egy csapásra kijózanodtak. Eddig nem hitte, de most saját magán kellett tapasztalnia.
Első gondolata az volt, ez valami hülye vicc. Ilyesmi is csak Olgától telik ki. Megfeledkezett fogadalmáról, hogy ti. ki sem nyitja a száját, és kiabálva rontott be a szobába:
- Olga!
De Olga sehol. Végigjárta a szobákat, a fürdőt, az erkélyt, a kamrát, még az ágy alá is benézett. Aztán vissza a konyhára.
A tehén ott feküdt. És nézett.
Elemér sarkon fordult. Kiment a lépcsőházba, bezárta a lakás ajtaját, és leült a lépcsőre. A fene egye meg. Hogy kerül ide egy tehén? És hol van Olga? Nem jött még haza? De akkor ki engedte be a tehenet? És egyáltalán: hogy jut föl egy tehén a tizedik emeletre? A liftbe nem fér. Lépcsőn? Föl tud jönni egy tehén lépcsőn a tizedikre? De ha tud is: nem létezik, hogy a szomszédok észre ne vették volna. Egy tehén nem kutyakölyök, hogy kabát alatt fölcsempészhesse az ember. Idecsődült volna az egész ház. Kétszáznegyven lakás! Valóságos falu, egy csukorékban. Mindenki mindenkinek a hasába lát.
Elszánta magát: lement a liften a földszintre, és becsöngetett a lakóbizottság elnökéhez. A nyugdíjas öreg - kopasz, pocakos bácsi, olyan fejjel, mint Daumier körtéje, tehát azon a fejlődési fokon, amelyen még kétséges: hol végződik a körte és hol kezdődik a király - a délutáni szundítást kivéve naphosszat a ház előtt ácsorgott, tereferélt; neki látnia kellett a tehenet! De nem látott semmit.
- Nem tetszik tudni véletlenül, járt ma itthon a feleségem? - kérdezte óvatosan Elemér.
- A délben láttam, hogy hazajött. Nincs itthon? Biztosan elment, amíg aludtam.
- Igen, valószínű - motyogta Elemér. - És... meg szeretném kérdezni... egyedül jött a feleségem?
- Egyedül.
- Köszönöm szépen. Bocsánat a zavarásért... úgy látszik, elment valahova, és elfelejtett cédulát hagyni. - Elemérnek eszébe villant valami: - Nem tetszik emlékezni, liften ment föl a feleségem?
Az öreg elmosolyodott, azt hitte, Elemér tréfás kedvében van.
- Hát persze.
Puff neki. A tehénnek se híre, se hamva. Elemér átszaladt a talponállóba, és kért egy deci konyakot. A konyak jólesett, biztonságot adott. A tehén ott feküdt a konyhán. Képzelődtem volna? Delíriumom nem lehet mégsem, a kutyafáját! Összesen két üveg sört meg két deci konyakot ittam, ezzel együtt. És különben is, delíriumban nem tehenet lát az ember, hanem vadállatokat meg csúszómászókat, ilyesmit. De tehenet? Ráadásul ilyen szelíd tehenet, amely csak fekszik, fekszik és néz, néz? Vagy talán veszett tehén volna? Megkaphatja-e a tehén a veszettséget? Ezt nem tudta Elemér. Mindenesetre elhatározta, hogy képzelődés volt az egész. Ezzel nagy bátran hazament.
De a tehén nem vett tudomást Elemér elhatározásáról. Feküdt a cementen, és nézett. Sőt el is bődült, ilyenformán:
- Á-á-á!
Elemér érezni kezdte a konyakot.
- Hallgass, te szerencsétlen! Te marha! - Ez megfelelt a tényállásnak, mert csakugyan marhával állt szemben. Szarvasmarhával. - Ne bőgj nekem, idecsődíted a házat!
- Á-á-á! - ismételte a tehén. Szemmel láthatóan fittyet hányt a figyelmeztetésnek.
- Fogd be a pofád! Ne csinálj cirkuszt! Hogy kerültél ide?
- Á-á-á!
- Szentisten, veled nem lehet beszélni! Igazán fölvered a házat. - Elemér kihozta a paplant, és fölakasztotta a konyhaajtóra, hogy ne hallatsszék ki a bőgés. - Miféle tehén vagy te? Te nem vagy rendes tehén! Egy rendes tehén nem úgy bőg, hogy á-á-á, hanem úgy, hogy mú-mú-mú!
A tehén most föltartotta a pofáját az égnek, nyögött, könnyezett, és nagy kínlódva, idétlenül hörögte:
- Á-lá-már!
Percekbe tellett, amíg Elemér megértette, hogy a tehén a maga sajátságos hangképzésével őt szólítja. Az Álámár azt jelenti: Elemér.
- Á-lá-már! - mondta újra a tehén.
- Mi az, beszélni is tudsz? Engem is ismersz? Mondd csak, fiacskám, nem vagy te véletlenül veszett tehén? Nem fogsz megharapni? És ha már ilyen értelmesnek bizonyulsz, áruld el nekem, hogyan kerültél ide? Hm? Ki hozott föl a tizedik emeletre? Nem tudod, hogy a modern blokklakásban még az emberek is alig férnek el, nemhogy tehenek! Vagy összetévesztetted a ház számát a bikaistállóéval?
- Á-lá-már! - nyögte a tehén. Elemér kezdte megszokni a furcsa kiejtést, és egyre jobban értette a tehén szavait. - Elemér - mondta a tehén (a könnyebbség kedvéért mellőzöm a szavak fonetikus visszaadását) -, Elemér, hát nem ismersz meg? - és szendén lesütötte a szemét.
Elemér végigmérte:
- Ne haragudj, nem nagyon... Tudod, idestova húsz éve már, hogy én utoljára marhát őriztem. Bocsánat a marha szóért, nem akartalak megsérteni, de mégiscsak tehén vagy, ha beszélsz is.
- Elemér!
- Nem, édes lelkem, nem ismerlek. Egyetlenegy tehénre emlékszem, Flórinak hívták, és nagyon jól tejelt. Én legeltettem, én is fejtem. Azért emlékszem rá, mert csak egy szarva volt. Kislány korában nagyon csintalanul viselkedett, és egy verekedésben letörött a fél szarva. De neked megvan mind a kettő, ha jól látom. És Flóri szimentáli volt, téged meg inkább... vasderesnek nézlek.
- Vasderes, azt csak lóra mondják, Elemér - jegyezte meg a tehén.
- Légy szíves, ne szakíts félbe, ha azt akarod, hogy rád ismerjek - szólt rá Elemér. - Vagy talán épp a közbeszólásodból kell rád ismernem? - Elemérben szörnyű gyanú ébredt, de csak pillanatra, mert elnyomta egy másik, időszerűbb gondolat. Fölsóhajtott. - Megszomjaztam. Várj, hozok egy kis konyakot.
- Ne igyál annyit. Ma még nem is ettél.
- Mi a fene! Te tehén, te gyanús vagy nekem. Honnan tudsz te beszélni? Honnan kerülsz ide? Honnan tudod, hogy ittam? Honnan tudod a nevem? Hé?
- Onnan tudom, hogy éreztem a leheleteden a konyakot.
- Na és? Te tehén, te nem tetszel nekem. És mit fog szólni a házkezelőség, hogy egy tehén lakik nálam? - Elemérben újból fölébredt a szörnyű gyanú. - Te tehén, mondd csak... izé... tulajdonképpen... na mondd: mi a neved? Hogy hívnak?
- Olgának - suttogta a tehén, és ismét lesütötte a szemét.
- Te jószagú ég! - Elemér a fejéhez kapott. - Még hogy Olgának! Hogy lehet egy tehenet Olgának hívni? Egy tehén legyen Bimbó, vagy Virág, vagy Flóri, vagy Riska, vagy Mozsár...
- A Mozsár az ökörnév - vetette ellen a tehén.
- Ne szakíts félbe állandóan! Pont úgy csinálsz, mint a feleségem. Ajvé! A feleségem! Lássuk csak, te tehén. Azt mondod, hogy Olgának hívnak. Épp, mint a feleségemet. Azt mondod? Szóval Olga. Mindegy, hinnem kell, ha azt mondod, bár nem tudsz bizonyítani. De várj csak. Ha tudsz beszélni, akkor hazudni is tudsz. Nem hazudtál, te tehén? Mi a vezetékneved? Milyen Olgának hívnak?
- Boros Olgának.
- Sejtettem, hogy ezt fogod mondani. Valahol kiszimatoltad a feleségem nevét, és most meg akarsz téveszteni. De engem nem vezetsz félre! Ha most még azt merészeled mondani, hogy Bágyuj Elemérné született Boros Olgának hívnak, akkor nem tudom, mit csinálok!
A tehén szeme megtelt könnyel:
- Elemér... igazán nem ismersz meg?
- Tisztára lüke vagy. Meggárgyultál. Honnan a fenéből ismernélek? A jelek szerint oda akarsz kilyukadni, hogy te vagy a feleségem. Mi? Ezen az alapon kellene hogy megismerjelek? - Elemér szemügyre vette a tehenet. - Ha csakugyan te vagy Olga, hát... alaposan megváltoztál. Lássalak... Olga gesztenyebarna volt, te pedig... na, vasderes vagy...
- Mondtam már, hogy egy tehén nem lehet vasderes.
- Na tessék. Mit óhajtasz, milyen jelzőt parancsolsz? A fene látott még ilyen emancipált tehenet. Hagyjuk ezt... És Olga ötvenhárom kilós volt, te pedig... úgy nézem, megütöd a három mázsát. Na, mondd meg, ha olyan okos vagy, mennyit nyomsz?
- Ne kínozz, Elemér - sóhajtotta a tehén.
- Méghogy én kínozzalak! Én nem kínozlak! Hallottak már ilyet?! Egy tehén behatol a lakásomba, fölborítja a lelki egyensúlyomat, a feleségemnek nyoma vész, és a tehén azt állítja, hogy ő a feleségem, és még ő áll az erdő felől! Nem, ez nem megy, te tehén. Az én feleségemnek sok hibája volt ugyan, isten bocsássa meg neki, de hogy meztelenül feküdjék a konyha cementjére... nem, ilyet álmában sem tett. Ha te vagy a feleségem, akkor mért vagy tehén? És ha tehén vagy, hogyan lehetsz a feleségem? Van róla írásod? Honnan? Egy tehenet be sem engednek az anyakönyvvezetőhöz, nem is szólva arról, hogy akkor nekem, is ott kellett volna lennem! Nem, édes lelkem, itt valami nem stimmel. Te nem vagy a feleségem, nyugodj bele.
A tehén akkorát bődült, hogy beleremegett az ablak. Potyogtak a könnyei.
- Ne bőgj, tehén, ne zokogj. Nem bírom a sírást. Miért akarsz mindenáron a feleségem lenni? Tetszem neked? Olyan szép fiú vagyok? Nem lehet, te tehén. Sajnálom, de nem megy. Mit szólnak az emberek? Ezt megértheted tehén létedre is. Hiszen értelmes vagy.
Elemér eltűnődött:
- No igen. Beszélni tudsz. Mondd csak, írni tudsz-e? Mivel fogod a ceruzát? Ha tudnál írni, egykettőre kiderülne minden. A feleségemet hat éven át nem tudtam rávenni, hogy... de nem mondom meg előre, idesüss, te tehén: milyen ő-vel írják azt a szót, hogy sőt?
- Röviddel.
- Bumm! Pont, mint Olga!
- De hiszen Olga vagyok...
- Ezt most hagyjuk, jó? Majd én megmondom, hogy ki vagy. Te egy tehén vagy. Ez biztos. Lám csak! Egy beszélő tehén! Fölléphetnék veled a cirkuszban, mit szólsz hozzá? Itt a nagy attrakció, nem csalás, nem ámítás! Tessék, tessék befáradni! A világhírű Bágyuj Elemér bemutatja az idomítás csodáját! A század nagy szenzációja! Beszélő tehén! Püff neki! Sőt, vagy szerinted: sőt, az írástudó tehén! Csakugyan, ilyen még nem volt. Már látom az újságcikkeket: “Országunk marhaállományában fölszámoljuk az írástudatlanságot! A kezdeményezés dicsősége Bágyuj Elemérné Boros Olga okleveles tehenet illeti!” Lásd, milyen karrier vár rád? Többet mondok! Hallgasd meg ezt a címet: “A honolului egyetemen díszdoktorrá avatták B. Boros Olgát, aki megajándékozta a világ szarvasmarháit a kultúra áldásaival. A tiszteletreméltó kérődző kifejtette, hogy csak a vegetarianizmus mentheti meg az emberiséget az egyetemes pusztulástól!” Hm? Tetszik? Várj csak, lássuk tovább. Íme: Dr. h.c. - hallod, honoris causa! -, szóval dr. h.c. B. Boros Olga rádiószózata a spanyol bikákhoz! “Testvérek spanyol bikák! Ne dőljetek be a torreádoroknak!” “Világ ökrei! Egy emberként emeljétek szavatokat a kasztrálás ellen!” Sokra viheted még, te tehén. Nem is értelek, te tehén. Mindezt eldobnád magadtól, csak azért, hogy a feleségem légy? Hát van eszed? Nézz rám, ki vagyok én, mi vagyok én? Egy részeges értelmiségi. Ennyire vittem harminc év alatt. Nem adok egy esztendőt, és a világlapok a te nevedet fogják zengeni! Nyilatkozol a rádióban, a televízióban! Expedíciót szervezel a legsötétebb Afrikában, hogy megszelídítsd a kafferbivalyokat, és közöttük is elterjeszted a kultúra áldásait. Rászoktatod őket a dohányra, az alkoholra és a vallási képmutatásra. Még mindig, ragaszkodol hozzám?
A tehén keservesen zokogott.
- Elemér! Hát már nem szeretsz... amért egy kicsit megváltoztam...
- Nézd, te tehén. Öntsünk tiszta vizet a pohárba. Légy férfi, és én is férfi leszek. Nem, megmondom őszintén: nem szeretlek. Nem úgy kell mondani, hogy “már nem szeretlek”, mert ebben a megjelenési formában sosem is szerettelek. Pontosabban: nem voltam, nem vagyok és egyáltalán nem lehetek szerelmes beléd.
- Hát volna szíved eltaszítani, amért egy kicsit...
- Kérlek szépen, mondtam már, hogy légy férfi. Beláthatod, ha értelmiségi tehén vagy, hogy neked semmi esélyed. Jó, mondjuk, mindenáron feleség akarsz lenni. Még házasságlevelet is hamisíthatsz meg minden, hiszen írni tudsz. De akkor sincs esélyed! Elválok tőled! És szó nélkül elválasztanak! Tisztelt bíróság, esedezem, hogy elválasszanak a feleségemtől, aki egy tehén! Mire az ügyész azt mondja: Tisztelt bíróság, vádat emelek Bágyuj Elemér ellen becsületsértés miatt. Vagy rágalmazás miatt? Nem tudom, melyik paragrafushoz tartozik. Mindegy. Tisztelt bíróság, mondom én, szó sem lehet rágalmazásról. A feleségem csakugyan tehén. Vasderes, szarva van, és többet nyom, mint három mázsa, ezt ő is beismeri. Tisztelt bíróság, tessék megtekinteni az ablakon a mellékelt tehenet, odakötöttem a járdaszéli akáchoz. Na? Ehhez, mit szólsz? Hallgatsz, ugye?
- Elemér, te megkergültél...
- Méghogy megkergültem! Tisztelt bíróság, a konyhámat elözönlötte egy tehén, és egyre-másra sérteget. Kérdem én, tisztelt bíróság, köteles vagyok tűrni ezt? Megengedhető a mai társadalomban, a huszadik század közepén, a demokratikus polgárjogok értelmében, hogy a dolgozókat szarvasmarhák sértegessék úton-útfélen? Nem, tisztelt bíróság, ez nem engedhető meg. Az ám, de hogyan viszlek el téged a bíróságra? Hogyan jutunk le a tizedik emeletről? Mondd csak, le tudsz jönni a lépcsőn? Mert valahogy csak följöttél! És ahogy följöttél, úgy le is tudsz jönni.
- Én nem fogok elválni, Elemér.
- Könnyű azt mondani, babám. Nincs a világnak olyan bírósága, amely együttélésre kötelezhetne bennünket.
A tehén elbőgte magát:
- Álámár... hát eddig tartott a szerelmed...
- Ezt már letárgyaltuk. Nézz a tükörbe, fiam, és mondd meg te magad...
A tehén föltápászkodott.
- Mit csinálsz, az isten szerelmére! Kinyomod az ablakon a hűtőszekrényt? Börtönbe akarsz juttatni?
- Elemér... adj ennem valamit... A kamrában van egy káposzta, ma vettem.
- Látszik, hogy nőnemű vagy. A kamrában nem lehet káposzta, mert egy tehén nem tud káposztát vásárolni. Egy tehénnek nincs pénze.
- Nézd csak meg.
- Hm. Valóban itt a káposzta. Loptad, ugye? Na, nesze. De azt mégis fönntartom, hogy nem lehetsz a feleségem. Az én feleségem nem bírta a nyers káposztát. Mennyit veszekedtünk ezen! Én káposztát akartam sarvalni savanyúságnak, ő nem engedte. Nem bírta a gyomra. Órákig hányt tőle, és fájt a feje.
- Elemér... fejjél meg...
- Tessék?!
- Kérlek, fejjél meg... Azt mondtad, tudsz fejni... fáj a tőgyem, Elemér...
- Fejni tudok ugyan... de ha - állításod szerint - a feleségem vagy, emlékezhetsz rá, hogy utálom a tejet.
- Elemér, fejjél meg!
- Pszt, ne üvölts, te szerencsétlen! A nyakamra csődíted a szomszédságot! Mit szólnak az emberek...
- Ezelőtt nem törődtél vele. Fejjél meg!
- Jaj, halkabban! Ezelőtt, az más volt, beláthatod. Hogy képzeled ezt? Hogy én naponta reggel-este fejni foglak? Tisztelt bíróság...
- Elemér, ha nem fejsz meg azonnal, addig bőgök, amíg idecsődül az egész ház!
- Jellemző rád. Mindig ilyen voltál. Az én érzelmeim, az én életem... az neked smafu volt. Csak te számítottál...
- Tehát elismered, hogy a feleséged vagyok?
- Úristen, tisztára meghülyítettél! Már azt sem tudom, mit beszélek.
- Fejjél meg, mert baj lesz!
- Jó, jó, szívem, várj, na, vegyek elő egy fazekat. Egy kicsit kijöttem a gyakorlatból...
- Ne ráncigáld! Fáj!
- Egy tehén örüljön, ha megfejik. Még akkor is, ha igényt tart arra, hogy a feleségemnek nevezze magát. Neked sosem jó, amit csinálok, örökké kritizálsz.
- Elemér, ha még egyszer meghúzod, fültövön váglak a farkammal!
- Csak azt próbáld meg!
A tehén elbődült, és úgy megcsapta Elemért, hogy csillagokat látott. Elemér fölrúgta a fazekat.
- Ha te pofozkodol, akkor én nem fejek, tudd meg! Tisztelt bíróság, a feleségem megvágott a fültövével... megfarkolt, akarom mondani...
- Elemér, azonnal folytasd a fejést, mert üvöltök.
- Tetszik ezt hallani, tisztelt bíróság? Na, várj, szívecském, várj. Én sem vagyok fából. Én is ember vagyok. Azazhogy... miért én is? Én ember vagyok! Én vagyok ember... vagyok ember én... ember én vagyok... tátátititá... Üvölts, szívecském, ha jólesik... ameddig óhajtod, parancsolod, rajta! Mert én most ezzel a törülközővel bekötöm a pofádat... így... a pofácskádat, az ajakadat, trataram. És most megyek, és megmosom a kezem. Várj csak, amíg csöndben vagy, csinálok egy kereszthuzatot, hogy kiszellőzzék a konyha. Pá, pá, édes lelkem. Jön még kutyára dér! Aki másnak vermet ás, maga esik bele. Addig jár a korsó a kútra, amíg nyaka szakad. Ki a kicsit nem becsüli, az a nagyot sem érdemli. Szeresd felebarátodat, mint tenmagadat... Lalallala. Volt egyszer egy hadnagyocska...
Elemér bement a fürdőszobába kezet mosni. Épp nyúlt a törülközőért, amikor irtózatos csattanás hallatszott.
- A nagynyavalya. Becsapódott valamelyik ajtó. - Ezzel kirohant.
És földbe gyökerezett a lába, égnek meredt a haja, kiguvadt a szeme, és rájött a harmadnapos hideglelés. És ha már nem lett volna józan, kijózanodott volna, de ehelyett megkótyagosodott.
A konyha üres volt.
A tehén kiment.
Megszökött a bestia.
A huzat becsapta a lakás ajtaját.
Utána!
Elemér fölrántotta az ajtót.
És földbe gyökerezett a lába, égnek meredt a haja, kiguvadt a szeme, rájött a harmadnapos hideglelés, és egy csapásra kijózanodott és azt mondta:
- Ó, irgalom atyja, ne hagyj el! - Mert még a legválságosabb pillanatban is eszébe jutott egy odaillő idézet.
Az ajtó mellett, falnak támaszkodva ott állt Olga.
És zokogott.
Bele a törülközőbe.
Olga. Magas sarkú fehér cipőben, piros kockás nyári ruhában. És nem nyomott többet ötvenhárom kilónál.
Elemér ezt azonnal észrevette. Az éles szemére mindig büszke volt.
Mindazonáltal most csak hápogni tudott, és leroskadt a küszöbre.
- Há... há... hát te?
Olga zokogva roskadt mellé.
Így ültek egy darabig. Olga zokogott. Elemér kitartóan hápogott, mint egy öntudatos gácsér.
Hogy végre szóhoz jutott, Elemér megkérdezte:
- Mi volt ez?
Ami azt illeti, okosabbat is kérdezhetett volna.
- Olga... te vagy?
- Jaj istenem... - hüppögte Olga. - Elemér! Olyan borzasztó volt!
- Mi ez? Semmit sem értek. Az előbb itt volt egy tehén, és te nem voltál sehol. Most itt vagy te, és eltűnt a tehén. Meg tudod ezt magyarázni?
- Jaj, Elemér, ne kínozz... Olyan rettenetes volt... borzasztó...
- Édes szívem, mi történt?
- Nem tudom, nem tudok semmit!
- No, kicsikém, nyugodj meg... no... mondd el szépen...
- Nem tudom... Mikor nyitottam az ajtót, olyan volt... mintha valaki megszólalt volna.
- És mit mondott?
- Jaj, nem tudom, nem fogsz hinni nekem.
- Édes szívem, a történtek után próbálj olyasmit mondani, amit nem hiszek el.
- És... és a hang azt mondta: “A bimbóból rózsa lesz, a rózsából meg tehén.”
Elemér a fejéhez kapott.
- Úristen!... és azután?
- Azután... nem tudom. Azt hiszem, elájultam. És itt tértem magamhoz az ajtó mellett. És egy törülköző az arcomon... Hogy került ide?
- Nem tudom. Biztosan elvitted magaddal. No, nyugodj meg. Gyere be szépen, feküdj le.
- Jaj!
- Valami baj van?
- Jaj!... elkapott a hascsikarás...
- Persze, a káposztától.
- Milyen káposztától? Csakugyan vettem káposztát ebédre... De nem ettünk még...
- Ezzel most ne törődj, szívem. Gyere be szépen, feküdj le...
Olga riadtan fölállott:
- Nem, ne... nem merek bemenni... félek.
- Mitől félnél? Ne légy csacsi.
- Azt mondtad, hogy a történtek után... Elemér, mi történt?
- Mi történt volna, szívem? Nem történt semmi.
- Elemér, kérlek... most az egyszer... ne titkolj el semmit... Elemér!
- Jól van, szívem. Mindent el fogok mondani. De előbb menjünk be.
- Várj... igazán elmondod?
- Igazán. No, gyere.
- Mindjárt... Elemér... akarok kérdezni valamit.
- Tessék.
- Mondd... szeretsz?
- Hogyne szeretnélek. No...
- Nem hogyne, nem hogyne... komolyan kérdem.
Elemér ránézett:
- Szeretlek.
- Csókolj meg.
- Hopp, ez így nem jó, ha egyszer szeretlek, akkor kérés nélkül is megcsókollak. Kezdjük elölről.
Olga visszanézett rá:
- Nem... majd odabent.
És belépett az ajtón. És...
És nem történt semmi.
És máig is élnek, ha meg nem haltak.
Különösen Elemér.
(1969)

AZ ISTENI B.B.
Gusabányát annak idején valamelyik Habsburg főhercegnő nevéről keresztelték át Auguszta-bányára. Kár volt pedig, mert az eredeti név, ha nem is túl ízléses, de találó: az eldugott bányatelep ásványvizétől majdnem mindenkinek golyvája nőtt. A helyi tájszólás a golyvát mondja gusának; egyebekben pedig furcsa, idegenszerű kiejtéssel beszélnek: a hangsúlyos rövid magánhangzókat - mint némelyik szláv nyelvben - megnyújtják, az iker mássalhangzókat röviden ejtik, s a hanglejtés, a szavak egyénenkénti hangsúlyozása miatt, sajátosan éneklő. A környékbeliek ezzel a mondókával csúfolják a telep lakóinak beszédét: “Neem látátok kiicsi maalac? Péntek vetem, szombat szaalat, eegye feene kiicsi maalac!”
A falu eldugottan, a máramarosi hegyekben fekszik, s a szerpentinút, amelyen megközelíthető, olyan rozoga, hogy McAdam, szegény, megfordulna sírjában, ha tudná, hogy az ő nevét bitorolja. Szórakozási lehetőségek: az autóbusz érkezése (esténként), kocsma (szintén) és mozi (szombaton).
A bányatelep könyvelője, pénztárosa, jogtanácsosa (mármint az ügyes-bajos népeké, akiknek meg-megír egy kérvényt) és egyben az európai szellemiség letéteményese Bágyuj Elemér, aki egy vén, nyugdíjas bányásznál, Gazsi bánál lakik. Gazsi bá főfoglalkozása a pipázás; Elemér, az említetteken kívül, a következő dolgokkal ütötte agyon az időt: 1. turci pálinkát ivott, 2. szombatonként moziba ment, és 3. a Renault-művek ötszínnyomású prospektusát nézegette. Az autóbusz sofőrjétől cserélte egy sárgaréz öngyújtóért, amelyet még a nagyapjától örökölt. A nagyapa hadifogoly korában, Vlagyivosztokban űzte a mesterséget, ti. öngyújtót gyártott puskagolyóhüvelyből, és éjjelenkint eladogatta a kikötő kocsmáiban részeg matrózoknak.
A prospektus szintén nevezetes volt, mert megtaláltatott benne az isteni B.B. fényképe, egy ragyogó sötétkék Renault 1100-M kocsi társaságában. Az istennő, azzal az égőszőke hajával, vérvörös ajakával, bikininek nevezett úszóöltözékben. A tenyérnyi, fenyőzöld nadrágocskán rágógumireklám: gizehi piramis tövében egy fellah rág, rág és rág, és eltűnődik az idő múlásán vagy a szerencse forgandóságán. Elemér legalábbis ezt olvasta le az arcáról. Mert Elemér költői lélek volt. És nem vehetjük zokon, ha - bizony-bizony - nem egy éjszakán az isteni B.B. látogatta meg őt, álmában tudniillik, és Elemér ilyenkor szívdobogva riadt föl.
Ez a betegség csak súlyosbodott, miután megnézte az isteni B.B. egyik filmjét. Színes volt és olyan kopott példány, hogy állandóan esett rajta az eső, kivéve a szüneteket, amikor elszakadt, 15-20 percenként. B.B. ejtőernyővel ugrált ki egy repülőgépből, ormótlan pilótaruhában, és esett és esett, és olyan édesen sikoltozott közben, ahogy csak ő tud, és miután szerencsésen földet ért, minden egyes alkalommal levetkőzött, hol többé, hol kevésbé. Mit mondjak, meg kellett a szívnek hasadni.
Egy langyos alkonyatban gépkocsiberregés verte föl a csöndet és a port Elemér ablaka alatt, és az ajtón beesett Gazsi bá:
- Hele... Helemér - lihegte -, théged kheresnek!
- Ki a nyavalya - morogta Elemér, és aztán torkára fagyott a szó, megállott benne az ütő, keze megrendült, a turci pálinka ráfolyt a gizehi piramis csúcsára, s onnan a rágcsáló fellah szakállára csordogált.
És belépett B.B. Személyesen. Imádnivalóan gömbölyű térdecskéje kikandikált a miniszoknya alól, amint se szó, se beszéd, fölcsücsült Elemér ágyára, és barátságosan fölkecskézte a lábát, és Elemérnek rögtön eszébe jutott, hogy négy esztendeje nem cserélt szalmát a szalmazsákban.
- Ne is törődjék vele, monsieur Badiouye - csicseregte kedvesen. - Különben, bonsoir.
Elemérnek villámgyorsan fejébe szállott az európai szellemiség, a turci pálinka meg a döbbenet, és tájszólásban kezdett dadogni:
- Jaj, kisasszony... hóógyne... teeciktudni...
B.B. nem veszítette el a lélekjelenlétét:
- Kissé furcsa a francia kiejtése, kedves Elemér, de sebaj, lassan belejön, föl a fejjel. Most azon csodálkozik, hogyan találtam el a gondolatát, ugye? Sose bánja a szalmazsákot! Hallott valaha a telepátiáról? Most ez a divat. Kísérleteket végeznek, no, no, kérem, fújja csak ki magát, tüstént helyrejön, ezt hallgassa meg! Mi tagadás, meg kell barátkoznia a gondolattal, hogy itt vagyok. Ja, a kísérletek. Rém érdekesek! Egy betonnal bélelt gödröt megtöltenek higannyal, s leengednek belé egy ólomkamrát. A kamrában egy embert. Ez van, mondjuk, Bordeaux mellett valahol. Ugyanez a figura, mondjuk, Montrealban, amely, mint tudja, Kanadában terül el. Mármint ott is leengednek egy pasast az ólomkamrában. Erre aztán az egyik elkezd gondolkodni, gondolkodni, és a másik ugyanazt gondolja, ez benne a főleg! Utána cserélnek: a másik kezd gondolkodni, és az egyik gondolja ugyanazt. Nevetséges! Én is ki akartam próbálni, de túl drága, túl bonyodalmas az ólomkamrás eljárás, így hát csak maszek alapon, a formaságok mellőzésével intéztem. Az éjjel elkezdtem gondolkozni. Roppant furcsa érzés, ha tudná! Most tapasztaltam ilyet először. No, gondolkodok, gondolkodok, és akkor hallok egy hangot, hogy aszongya: - Ó, én édes Bébém! - A maga hangja volt, Elemér, ne is tagadja! Na és... na és, a többi gyerekjáték. Itt vagyok, Elemér, mert a hű szív elhallatszik mindenhová, nemre, fajra, vallásra és társadalmi rendszerre való tekintet nélkül! Szóljon már valamit, rubintos virágom!
- Istenkém - sóhajtott Elemér -, vannak még csodák! Köszönöm, köszönöm, drága, édes, kedves, nagyságos kisasszony, köszönöm ezt a megtiszteltetést! Gazsi bá - oppardon! bemutatom a lakásadómat, bátyámat, kisasszony...
- Bonsoir, monsieur Gajy. Igen-igen örvendek...
- Gazsi bá! - rikoltotta Elemér. - Legyen olyan jó, csípjen meg! Ébren vagyok, Gazsi bá? Köszönöm! Adna egy pofont is? Köszönöm! Még mindig nem hiszem... Talán az öklével, Gazsi bá...
- Bokszolni azt csak órabérben, fiam. Nem fogsz te engemet kihasználni.
- Mit isznak? - kíváncsiskodott B.B. - Elemér sietve kitöltött egy bögre turcit. - Ah, cet whisky... ez az itteni whisky, ugye? Magnifique!
Mondjam, ne mondjam. Elemér a hetedik mennyországban érezte magát; a telep fölfordult a hírre, és a tanító még aznap este fáklyásmenetet vezetett Elemér ablaka alá, hosszan szónokolt az európai szellemiségről, a szerelem általános, egyenlő, nyilvános szavazati jogáról, B.B. Elemér vállára borult, úgy hallgatta, és aztán... fátyol borul a történendőkre.
A fátyol alatt megkérdezte Elemér:
- Szívecském, mondd csak: meddig maradsz?
- Ameddig akarod, mon amour. Persze csak ha mást nem gondolok közben.
Másnap délután négykor Elemér lóhalálában rohant haza a munkából. B.B. ott ült a négyesztendős szalmazsákon és zokogott.
- Az istenért, mi történt!?
- Még kérded? Hát volt szíved itt hagyni engem, magamra, egyedül, egész áldott nap...
- De szívecském, még csak négy óra van...
- Ilyen átlátszó kifogásokkal nálam nem mégy semmire, ezt jegyezd meg! Hát ez az igazi szerelem! Amelynek a heve nem ismer országhatárokat és társadalmi rendszereket!
- Azt nem, szívecském, de a reggeli dudálást igen.
- Én azért jöttem, hogy megfürdőzzem az igazi, tőrülmetszett, egészséges, tősgyökeres népiségben...
- Szívecském, építtetek fürdőszobát, ha csak ez a baj...
- És akkor te itt hagysz engem magamra, egyedül, ezzel a vén golyvás Gajyval, aki csak úgy bűzlik a pipától meg a turci pálinkától...
- De szívecském, az este azt mondtad, hogy ez az itteni whisky... tősgyökeres, népi zamatú... És hogy Gazsi bá az aranyos proletár Krisztus...
- Ki tudja, miket beszéltem összevissza! Berúgattál a büdös pálinkáddal, pedig esküszöm, soha életemben nem ittam szeszes italt!
- Elhiszem, szívecském. No, kérlek, nyugodj meg. Nincs kedved egy kis sétára?
- Kocsikázzunk! - ujjongott B.B., és szaladt a sötétkék Renault-hoz.
És beült.
A hátsó ülésre.
- Jaj, szívecském... én... én... nem tudok vezetni!
- Nem tudsz! Nem tudsz! Egyszer kérek tőled valamit, és te nem tudsz! Goromba fráter! Legalább próbáld meg az én kedvemért!
- De szívecském, az nem úgy megy...
- Légy szíves, hagyd már abba ezt a szívecskémezést! Jaj, szívecském így, de szívecském úgy, neked még akkora sincs a szókincsed, mint az enyém, pedig én nem vagyok maximalista!
- De szívecském!...
- Szívecskéd a radai rosseb! Ez pedig Sexpirben van, ha tudod, ki az.
- Nem jártam Radán, szí...
- Pfuj! Elegem volt belőled! Phouie! phouie!
Elemérben fölszakadt a zsilip.
- A nyavalya essék belé, aki koszos ülepű hisztérika a világon van! Hát mi vagyok én, hogy tűrjem...
- Úgy! Gyönyörű! Remek! Bágyuj Elemér, most kimutattad a fogad fehérét, tudom már, ki vagy! És még ti beszéltek békés együttélésről!
- Beszélünk, igenis, de nem veled, ördögök keresztanyja!
- Merci, monsieur, nagyon lovagias vagy...
- Egy szentnek a türelme sem elég hozzád, szívecském, hogy a fene evett volna meg borjú korodban...
- Phouie! Shocking!
- Légy olyan kedves, és ne gagyogj itt nekem franciául!
- Shocking, az angolul van, tisztelt uram. És válogasd meg a szavaidat, tisztelt uram, mert kikaparom a szemedet, megértetted, és akkor megláthatod, milyen a nyugati életforma!
- Köszönöm, nem kérek belőle!
- Próbálj kérni! Különben is mit töltöm, én itt veled az időt? Holnap forgatunk a Riviérán. Adieu, te bitang fattyú, te tősgyökeres lator! Majd még sírva bánod, hogy disznó voltál és én gyöngy voltam!
- De szívecském, Bébém, madaram, bogaram, gyöngyvirágom, rezedám, violám, muskátlim, tubicám! Csak nem hagysz itt... Ezt a csúfságot nem élem túl... csak nem...
- Csak igen. Igen, Bágyuj Elemér, nézzél szembe a valóságos realitással! Bánd meg bűneidet, ó, ember, emlékeimben kedves leszel nekem! Adieu!
És elporzott a kocsiján, faképnél hagyva a zokogó Elemért.
(1969)

A CENZOR
XIII. Hümér, Stefánia királya a trónján ült, és éppen uralkodással foglalkozott. A foglalatosság abból állott, hogy föltette arany koronáját, és azon töprengett, hogyan lehet ily súlyos abroncs alatt gondolkodni. Közben meg is szomjazott (királyokkal is megtörténik), de vizet kérnie bonyolult lett volna: becsöngetni a szolgálattevő kamarást stb. stb. Jó volna valami gyümölcs is. Hopplá, itt az ölemben ez az alma. De nem jó. Ez az ország almája, ebbe beletörik a fogam, bármennyire király vagyok is.
Jött a kamarás.
- Fölséges uram, az udvarmesternél várakozik Szedlacsek cenzor. Fölséged audienciára kegyeskedett...
- Kihallgatásra - XIII. Hümér nyelvműveléssel is foglalkozott, ha nem kellett éppen uralkodnia. Most rosszkedvűen bólintott. A bólintástól leesett fejéről a korona. A szolgálattevő kamarás fölvette, és vissza akarta helyezni, de a király leintette:
- Most nem uralkodni fogok, hanem vitatkozni, valószínűleg.
A kamarás bebocsátotta a cenzort. Szedlacsek magas, sovány, szőke, alacsony, ösztövér, szöghajú, hájas személyiség volt. XIII. Hümér estelente, midőn a legkevésbé uralkodott - lefekvés előtt - kissé tartott tőle. Ám akkor is csak titokban.
Szedlacsek belépett és hajbókolt.
- Foglaljon helyet, kedves Szedlacsek. Remélem, nem azért jött, hogy alkalmat szolgáltasson legmagasabb bosszankodásomra.
- Sajnálom, felség...
- Fölség, Szedlacsek. Az e hang fonetikai megterhelése túlságosan nagy, ha nem vette volna észre, olvasó ember létére. Talán magát is jobb volna Szödlacsöknek nevezni.
- Fel... fölségednek kögyösködik jó hangulatban lönnie - bókolt a cenzor. - Römélöm...
- Üljön már le, Szedlacsek, és ne népieskedjék. Ki vele, hol van a kutya elásva, ki kivel árul egy húron és pendül egy gyékényen. Egyszóval: ki?
- Mizi Mázi...
- Már megint a kedvenc írómmal gyűlik meg a bajuk. Mondja, Szedlacsek, nem tudja, miért van cenzúra az országomban?
- Hagyomány, fel... fölséges uram. 1574 óta...
- Hagyjuk ezt. Mit írt Mizi Mázi?
- Egy... nem akarom előre befolyásolni fel... fölségedet...
- Tehát csak utólag.
- ... egy... karcolatot.
- Remélhetőleg felségsértőt, ugye?
- Kögyösködjék meghallgatni fel... fölséged.
- Rajta. Hegybe.
Szedlacsek megköszörülte a torkát:
- Cím: A kecskebéka.
- Rana esculenta - mondotta XIII. Hümér. - Ebben még nem látok semmi felségsértőt.
- “A kecskebéka - olvasta Szedlacsek -, neve ellenére, nem hasonlít a kecskéhez. Még csak nem is élősködik a kecskén. - A cenzor jelentőségteljes pillantást vetett a királyra. - A kecskebékának általában semmi köze a kecskéhez. Talán csak annyi, hogy időnként...”
- “Időnként!?” Így írta Mizi Mázi?
- Bocsánat: “időnkint mindkettőt megeszik. Különbség: a kecskének többnyire egész testét, kivéve szőrzetét, körmeit, szarvát, epéjét, beleit satöbbi; a kecskebékának pedig csupán hátsó lábát. Vannak, akik különösen a balt szeretik.”
- És?
- Ennyi.
- Komolyan beszél? Emiatt kért kihallgatást? Hogy tudomásomra hozza: Mizi Mázi időnkint gyönge dolgokat is ír? Mondjon nekem akárki nagy írót, aki nem írt gyönge dolgokat.
- Nem evégett jöttem, fel... fölség...
- Egyszóval nem valami miatt, hanem valami végett jött. Csak nem árulkodás végett?
- Bocsánat, fel... fölséges uram. Én nem szoktam árulkodni. Az én mesterségem...
- Jó, jó, hagyjuk ezt. Tehát maga mit lát benne?
- Kérem, fel... fölség, én a következőképp interpretálom...
- Mit művel, az istenért?
- Hát, mondjuk, magyarázom, értelmezem...
- Na látja, tud maga értelmesen is beszélni, ha akar. Folytassa.
- A kecskebéka - kezdte Szedlacsek - világos célzás fel... fölséged családi címerére.
- Maga pályát tévesztett, Szedlacsek, maga humoristának született. Az én családi címerem, ha emlékezetem nem csal, egy faltörő kost ábrázol.
- Épp erről van szó, fel... fölséges uram. Faltörő kos - kos - szarvas állat, akár a kecske - innen csak egy lépés a kecskebéka...
- Ezt nevezem én eszmetársításnak, Szedlacsek. Maga egyre sokoldalúbb. Miért nem ír szabad verseket? Talán amiatt, mert nem akadna rájuk cenzor?
- Fel... fölséged tréfálni kegyeskedik. Hadd folytatom: “A kecskebéka, neve ellenére, nem hasonlít a kecskéhez.”
- Tökéletesen igaz.
- Csakhogy, fel... fölséges uram, az író itt arra céloz, hogy fel... fölséged őse méltatlanul kapta nemesi címerét.
- Érdekes. Tovább.
- “Még csak nem is élősködik a kecskén.” Ez nyílt fel... fölségsértés.
- Csak nem?
- Most következik: expressis verbis...
- Maga már megint értelmetlenségeket mond, Szedlacsek.
Ám a cenzort elragadta a lírai hév:
- “A kecskebékának általában semmi köze a kecskéhez.” - Diadalmasan fölpillantott. - Ez már csak érthető beszéd?!?!?!
- Mégpedig?
- Mármint hogy fel... fölségednek semmi köze a nemesi levélhez.
- Érdekes.
- “Talán csak annyi, hogy időnként... időnkint megeszik.” Világos uszítás a társadalmi rend fölforgatására.
- Szentisten. Hát még ha sötét uszítás volna.
- Szabad folytatnom: “Különbség”... satöbbi, nem fontos. De: “a kecskebékának pedig csupán a hátsó lábát” eszik meg...
- Én is szeretem.
- “Vannak, akik különösen a balt szeretik.” Ez aztán mindennek a teteje!
- Minek a teteje a kecskebéka hátsó lába?
- Hát nem kegyeskedik érteni fel... fölséged? Először: a kecskebékát megeszik...
- Csak a lábát.
- De a balt!
- No és? Nem ugyanolyan, mint a jobb?
- Bocsánat: a kecskebékát megeszik. Ergo: a királyságot meg kell dönteni. Továbbá: a bal lábát eszik meg. Mi ez? Ha a becsületsértés súlyosabb lenne...
- Volna!
- ... volna a fel... a fölségsértésnél, akkor becsületsértésnek nevezném. Itt tudniillik arra céloz a szerző, hogy fel... fölséged bal kézről való házasságból született...
- De Szedlacsek! Mi köze az én törvénytelen származásomnak a Rena esculenta bal hátsó lábához?
- Egyik is végtag, másik is végtag, fel... fölséges uram. Ezt mindenki így értelmezi.
- Mindenki?
- Föltétlenül.
- Mondja, Szedlacsek: ki olvasta ezt a vacak izét önön kívül?
- Korbuly főszerkesztő.
- És ő hogyan értelmezte?
- Sehogyan. Ő csak esztétikailag nézi...
- Tisztelem az ízlését.
- ...a dolog politikai háttere rám tartozik.
- Igen? Hát figyeljen ide, Szedlacsek. Maga most, az elmúlt negyedórában, saját kútfejéből, mindenféle külső sugalmazás nélkül a következő sértéseket vágta a fejemhez: 1. kétségbe vonta nemesi származásomat; 2. fattyúnak nevezett, expressis verbis, amint maga mondja. Ez csak az én személyemre vonatkozik. Ráadásul lázító szándékot tulajdonít Mizi Mázi írónak és lázadó hajlamot szeretett népemnek. Ez nem érdekel. Én csak magánváddal élek. - Becsöngette a szolgálattevő kamarást. - Kamarás úr, telefonáljon a belügyminiszternek, hogy vádat emelek, mégpedig csupán magánvádat Szedlacsek cenzor ellen. Kérem, azonnal helyezzék vizsgálati fogságba.

MIÉRT
Szereplők: A Hadnagy, A Fiatal, Az Öreg
SZÍNHELY: csupasz szoba, látszik, hogy sebtében ürítették ki. A falakon képek nyoma, a padlón gyűrött papírok stb. Bútorzat: egy asztal és néhány szék.
A HADNAGY (az asztal mögött ül. Amerikai. Vadonatúj, de gyűrött egyenruha): Harminc órája, hogy talpon vagyok! (Hátrakiált valakinek.) Egy lelket se lássak, legalább egy óra hosszat! (Leborul az asztalra, máris alszik.)
A FIATAL (beóvakodik, magával húzza és csöndre inti Az Öreget. A Fiatal öltözéke igen vegyes: irdatlan kincstári bakancs, jäger alsónadrág - szintén kincstári -, altiszti posztózubbony, fülvédő): Hallgasson már, nem látja, hogy alszik?
AZ ÖREG (minden csontja kiáll. Csíkos zsávolyt visel s ugyanolyan sapkát. Didereg a hidegtől s az izgalomtól. Testén zúzódások, kék foltok. Szinte önkívületben beszél): Meg akarom tudni! Meg akarom tudni! (Most veszi elő háta mögül a kezét: benne egy vastag könyv.)
A FIATAL: Pssz! Alszik a tiszt úr.
AZ ÖREG (nem figyel rá. Leül egy székre s a könyvet lapozgatja, időnként félhangosan, máskor meg üvöltve olvas belőle).
A FIATAL (legyint; A Hadnagyot figyelgeti): Tiszt úr! (Hangosabban.) Őrnagy úr! Ezredes úr!
AZ ÖREG (kiáltva): Ha valaki az ő szolgájának szemét vagy szolgálójának szemét úgy üti meg, hogy megvakul, bocsássa azt szabadon az ő szeméért.
A FIATAL: Psszt! (Halkan.) Ezredes úr.
A HADNAGY (fölpattan, mintha nem is aludt volna): Ki az?
AZ ÖREG (A Hadnagy hirtelen mozdulatára önkéntelenül lekapja a sapkáját, üvölt): Mützen ab!
A FIATAL: Tábornok úr! Szegény foglyok vagyunk.
AZ ÖREG (kiáltva): Ha pedig valaki szolgájának fogát vagy szolgálójának fogát üti ki, bocsássa azt szabadon az ő fogáért.
A HADNAGY: Mi van itt? Bolondokháza?
AZ ÖREG (fölkiált): A Tóra! A Tóra! (Csöndesen olvas tovább.)
A HADNAGY (A Fiatalhoz): Megzavarodott az öreg?
A FIATAL: Igenis, ezredes úr. Nem, tábornok úr. Csak most egy kicsit elment az esze.
A HADNAGY: Harminc órája vagyok talpon. Hagyjanak aludni. (Visszaül.)
AZ ÖREG (kiáltva): Ha pedig valaki úgy üti meg a szolgáját vagy szolgálóját bottal, hogy az meghal a keze alatt, büntettessék meg.
A HADNAGY (ismét fölpattan): Mi ez már megint?
A FIATAL: Ezredes úr! Meg kell hogy magyarázzam! Nem bírok vele, tábornok úr...
A HADNAGY (ridegen): Hadnagy vagyok.
A FIATAL: ...nem hisz nekem, hadnagy úr. Azt mondja, te is zsidó vagy, mit tudhatod. Nem hiszi...
AZ ÖREG (igen halkan, de érthetően): Aki úgy megver valakit, hogy meghal, halállal lakoljon.
A FIATAL: Kérem szépen, hadnagy úr. A katonák ide hoztak a szemétre egy rakás könyvet a táborparancsnok lakásáról.
AZ ÖREG: Aki embert lop és eladja azt, vagy kezében kapják, halállal lakoljon.
A HADNAGY: Tovább, tovább!
AZ ÖREG (kiáltva): Ha pedig valaki szándékosan tör felebarátja ellen, hogy orvul megölje, oltáromtól is elvidd azt a halálra.
A HADNAGY: Hallgasson már, az istenért!!
AZ ÖREG (riadtan fölugrik, sapkát le, próbál a falhoz támaszkodni, hogy legalább a hátát védje).
A FIATAL (szintén megriad, haptákba áll): Ne tessék, tábornok úr...
A HADNAGY: Mi a fenét csinálnak itt? Üljenek le! (Gyorsan teljesítik a parancsot.) Nem vagyok vadállat! Harminc órája nem aludtam. Folytassa.
A FIATAL: Kérem, mi megnéztük... körülnéztünk....
A HADNAGY (nem érti): Micsodát néztek meg?
AZ ÖREG (szinte önkívületben): Aki szidalmazza az ő atyját vagy anyját, halállal lakoljon.
A FIATAL: Kérem... a szemetet.
A HADNAGY (még mindig nem érti): A szemetet? Megnézték? Minek? Ha egyszer mi adunk élelmet, adunk ruhát, adunk...
A FIATAL (makacsul): Megnéztük. Ezt így kell. (Kézmozdulattal próbálja magyarázni a magyarázhatatlant, közben zubbonya alól kiesik egy könyv.)
A HADNAGY: Maga is szerzett egy könyvet?
A FIATAL (el akarja tüntetni, de késő).
AZ ÖREG (kiáltva): De ha veszedelem történik, akkor életért életet adj.
A HADNAGY (a könyvet nézi): Hitler: Mein Kampf. Mi ez? (Kiált.) Maga náci?
A FIATAL (szinte sír): Hadnagy úr, ne tessék... talán még jó lesz valamire... (El akarja kapni a könyvet.)
A HADNAGY: Maga megőrült. Üljön le.
AZ ÖREG: Szemet szemért, fogat fogért, kezet kézért, lábat lábért!
A HADNAGY: Megbolondulok! Tehát könyveket szereztek. Úgy látom, a társa jobbat választott.
AZ ÖREG: Égetést égetésért, sebet sebért, kéket kékért!
A HADNAGY: Egy bibliát.
A FIATAL: Igenis, hadnagy úr, EGY NÉMET BIBLIÁT.
AZ ÖREG (motyog): A Tóra. A Tóra.
A HADNAGY: Na és?
A FIATAL: EGY NÉMET BIBLIÁT, HADNAGY ÚR!
A HADNAGY: Ezt már hallottam. Vallásos parancsnokuk lehetett.
A FIATAL: A felesége. (Csönd.)
A HADNAGY: Tovább, az istenért!
A FIATAL: És akkor ő (az öregre mutat) rájött, hogy benne van a Tóra.
AZ ÖREG: A Tóra! A Tóra!
A HADNAGY: Mi az a Tóra?
A FIATAL: Mózes öt könyve.
A HADNAGY: Persze hogy benne van. Mi ebben a különös?
A FIATAL (zavarban): Én... nem tudom. Az öreg ettől megzavarodott.
A HADNAGY: Miért? (Az Öreghez.) Mi van a Tórával, öreg?
AZ ÖREG (vadul rázza a könyvet): A Tóra! A Tóra! Ezt olvassák! Ezt olvassák végig!
A HADNAGY: Szokás dolga.
AZ ÖREG (hirtelen mintha megvilágosodna az elméje, tisztán, tagoltán kérdi): De ha a keresztények... a keresztények EZT OLVASSAK, tiszt úr, AKKOR MIÉRT VOLT EZ AZ EGÉSZ? MIÉRT VOLT?
(1970)

LÁTOGATÁS
(Half-fiction)
Hetvenkettő őszén hallottam Stockholmban, hogy Olivecrona él.
Valahol vidéken. Nyugdíjban.
Úristen, Olivecrona: képtelenség. De miért volna képtelenség, hogy orvos túléli betegét? “Az ember hal, az istenek élnek?” Ez így nem igaz. Próbáltam utánaszámolni: a “tanár úr” úgy húsz évvel volt fiatalabb páciensénél. Kisportolt, szőke anti-Odin.
Egy tóparti villában. Körös-körül fenyvek, nyírfák. A parthoz kikötve csónak. Nem motoros, vitorlás.
- Emlékszik a tanár úr arra a magyar íróra, akit tumorral operált? Humorista volt. Aztán tumoristának mondta magát. Rossz szójáték.
- Nem is rossz. - Kacag. Talán először és utoljára ebben az életben.
Gyönyörű ősz. Évtizedek óta nem volt ilyen gyönyörű ősz a félszigeten. Otthoni vénasszonyok nyara. Itt talán azóta sem volt ilyen. És egy kacagó svéd. Igaz, hogy láttam tökrészeg svédet is.
- Sok embert operáltam. Talán túl sokat.
- De nem írókat.
- Nem. Csak betegeket.
Szőke. Még mindig. A szőkék későn őszülnek. Vagy soha.
- Túl sokat? Miért?
- Van kedve velem tartani? Ilyenkor vitorlázom.
- Akár esik, akár süt?
Végigmér.
- Maga hová való?
Mondom.
- Mivel foglalkozik?
Mondom.
- Tehát emiatt érdekli az az író. Hogy hívták?
- Olyan biztos benne, hogy meghalt?
- Mikor történt a műtét?
- A tanár úr olyan idős lehetett, mint én most.
- Akkor biztos. - Még egyszer végigmér, ezúttal csupán úgy, mint az orvos, aki tudja már a diagnózist, csak utoljára akar még meggyőződni róla. - Akkor biztos. Egyébként pár évvel idősebb voltam.
- Ez biztos magyarázza azt is, hogy túl sokat?
- Szálljon be.
- Nem borulunk föl?
- Ilyet még nem kérdezett tőlem senki.
- Miért? Einstein is fölborult.
- Einstein. Mit értett a vitorlázáshoz?
- Megfigyelte a szélirányt, kiszámította a szélsebességet, mindent. Mégis fölborult, Bartókkal együtt.
- Az elmélet embere volt.
- Csakugyan nem emlékszik a tanár úr? Pedig még levelet is írt az özvegynek.
- Kennedy is saját kezűleg írt részvétlevelet minden szülőhöz, akinek fia elesett Vietnamban.
- Kis különbség. A tanár úr levelében az állott, hogy...
- ...Így szokott történni, Asszonyom. A beteg összeesik, és egy szempillantás múlva halott. Nem szenved.
- És azelőtt?
- Mi előtt?
- Műtét előtt. Műtét közben. Műtét után.
- Nem vagyok isten. Mennyi ideig élt utána?
- Ameddig megírta róla a könyvét. Biztosan megküldte a tanár úrnak is.
- Tehát nem veszítette el a látását.
- Azaz mégis emlékszik.
- Rémlik valami. A borítón a fényképe, fején a kötéssel, ez az?
- Ez. De azóta több kiadást is megért. A tanár urat jól ismerik...
- ...sokfelé. Ismertek.
- Rossz?
- Nem. - A szeme hideg. - Így kellett történnie.
- A tanár úr fatalista?
- A fatalista nem operál. Lehet, hogy kockáztat, de nem készül rá tudatosan. Nem edzi hozzá az agyát meg a kezét. Bár manapság talán már fatalista operatőrök is vannak.
- Hogyhogy?
- Sok a gép. Sok az ember. Egy bizonyos ember agyát és kezét helyettesítő gép és ember.
- Barnard?
- Kockáztatott. De újított is. Igaz, hogy minden újítás a levegőben lóg. Csak meg kell ragadni. Mint ahogy a szobrász kivési a márványtömbből a benne rejlő alakot. Közhely. Michelangelótól származik.
- Barnard fatalista?
- Nem. Semmi különbség köztünk. Csak az emberek változtak meg. A túltengő hírközlés elkényeztette őket. Végignézhetik a műtétet, szurkolhatnak, mint a labdarúgó-mérkőzésen. “Szemüveget az orvosnak!” Aljasság.
- Ön mindenesetre újított.
- Nyilván tudja, hogy Bostonban tanultam. Az enyém csak Európában számított újnak. Meg néhány eszköz, amelyhez én adtam az adatokat, a műszerész pedig a fémet.
- Errefelé gyakran ilyen zöld az ég?
Fölpillant.
- Tudniillik volt egy költőnk. Ő írta: A fehérlábú zöld egek, fecsegő csillagfellegek...
- Járt nálunk?
- Nem.
- Értem. A pszichiáterek mit szóltak?
- A pszichiáterek? Azok minden verssorra tudnak latin szót. Fontosabb, hogy Ő mit írt róluk.
- Mit? - Jóízűen ásít. (Csakugyan nem fogunk fölborulni.) Mit mondhat a költő az orvosról, ha csupán pszichiáterről is.
- Romlott kölkökre leltél pszichoanalízisben...
- Igen. - Fölpillant az égre. - Maguk felé gyakran kék?

VINCENT
- Ez legalább stílusos - mélázott Vincent, fáradtan a sok mászkálástól; szabadjára engedte gondolatait: bóklásszanak, amerre kedvük tartja.
- Legalább fél Nuenen krumplit eszik; legalább fél Nuenent lerajzoltam; így hát illünk egymáshoz: a krumpli meg én.
A konyha sarkában üldögélt; ölében tányér: kanalazgatta a krumplit, s közben aznapi rajzait nézegette. - Ez mehet a fenébe máris - és apró darabokra szaggatta egyik lapot.
A Család körülülte az asztalt: a Család is vacsorázott, vagy inkább: elköltötte vacsoráját. A maga vacsoráját a maga asztalán: külön-külön, kinek mi jár - mi és hogyan. A Család zsongott egy kicsit, már amennyire tisztességes, békés családhoz illik, és azon igyekezett, hogy véletlenül se pillantson a sarok felé, Vincentre. Béke mindenekfölött.
Vincent sem törte magát, hogy odafigyeljen: még meghall valami ostobaságot, nem tudja megállni: odamondogat, s kész a baj. Béke mindenekfölött.
Mint legtöbbször, most is Theo van Gogh tiszteletes támasztott vihart, pedig a legjobbat akarta - mint legtöbbször. Képtelen volt fölfogni (hiába, az ő hivatalának előfeltétele a kisebb-nagyobb mérvű butaság), hogy jó szándék is rossz vért szülhet, ha rossz helyen alkalmazzák. Ebben a tekintetben pedig Vincent koponyája a lehető legrosszabb helynek számított.
- Az a te Goethéd - így kezdte, s ettől Vincentnek tüstént fejébe szaladt a vér -, az a te Goethéd mégsem olyan erkölcstelen.
Vincent nem nézett az apjára. Türtőztette magát.
- Miért volna az én Goethém? Goethe mindenkié. Persze, azokra gondolok, akik tudnak olvasni.
- Nahát, én tudok olvasni - jelentette ki Theo van Gogh -, de ha szerinted egy ilyen Zola például vagy a többi fércmű mindenkié, tehát az enyém is, akkor köszönöm, nem kérek belőle. Lemondok a tulajdonjogról.
- De apám ki beszél itt Zoláról? Ha jól emlékszem, Goethéről volt szó. Meg az erkölcsösségéről.
- Vincent, nagyon kérlek - szólt közbe az anyja -, ne vitatkozz apáddal. Ő sem ad neked tanácsokat, mit fess, hogyan fess, neked sincs jogod tanácsokat adni, mit olvasson, mit ne.
- Még hogy nem ad tanácsokat! - Vincent érezte, hogy most már késő elkerülni a háborút; izgalmában dadogni kezdett. - De az istenért, mit érdekel engem, hogy apa mit olvas! Csak olyasmiről ne beszéljen, amihez nem ért.
- Vincent, ezt én mint szülőanyád kikérem magamnak és magunknak!
Vincent öccse és két húga ellenségesen hallgatott.
- Hagyd csak ezt rám, Anna Cornelia - mondotta ünnepélyesen Theo van Gogh. - Halljam csak, fiatalember: mi az, amihez nem értek?
- Mit olvastál Goethétől? - kérdezte vissza Vincent.
- Éppen azt mondanám, ha beszélni hagynál, hogy most fogok olvasni! A Faustot, ha érdekel.
- Hogyne érdekelne! Tehát a Faust nem erkölcstelen? Honnan tudhatod, ha nem olvastad?
- Onnan, hogy Kate tiszteletes fordította.
- Jaj, bocsáss meg - Vincent összegörnyedt a nevetéstől -, ez már olyan röhej, hogy nem is igaz.
- Vincent fiam!
- Hagyd csak, Anna Cornelia. Nem tudom, fiatalember, mit találsz ebben olyan mulatságosnak. Ha egy tisztességes ember lefordít egy művet, akkor az a mű is tisztességes, nem? Nincs kedvem tréfálni.
- Kinek van tréfálni kedve ebben a házban! Épp ez a baj.
- Értsünk szót, fiatalember. A te borinage-i bányászaid valószínűleg igen műveltek és mulatságosak voltak, ha egyszer úgy odavoltál értük, hogy majdnem belehaltál. És valószínűleg ilyenek a nueneni parasztok is, hiszen reggeltől estig a sarkukban vagy, és a mocskos facipőjüktől kezdve füstös viskóikig mindent lerajzolsz. Ezek az urak és hölgyek nyilván ismerik Goethét meg Zolát...
- Zolát nem ismerik, de Zola ismeri őket.
- ...csak akkor azt nem értem, miért...
- Honnan is értenéd! Azoknak az én bányászaimnak nem Goethe kell, hanem tisztességes munkabér, tisztességes munkaidő és tisztességes munkakörülmények. Mit Goethe! A legmagasságosabb, legfényesebb, legszentebb szentírás sem segít rajtuk, ha egyszer a részvénytársaság nem akar segíteni.
- A szentírást, fiam, hagyjuk ki a játékból, mert az nem játék. A szegényeket is Isten teremtette, és nem a mi dolgunk, hogy Isten művét elbíráljuk. Bizonyára megvolt vele a maga célja, amely véges emberi elmével föl nem fogható.
- De én föl akarom fogni! Véges emberi elmével! A véges emberi elmét is Isten teremtette, nem? A tudás vágyát is Isten teremtette, nem? A szegénységet is Isten teremtette! Én ott voltam közöttük és Isten igéjét hirdettem! De Isten igéjével nem lehet befoldozni egy lyukas kabátot, nem lehet megmelegíteni egy csésze kávét és nem lehet megakadályozni a bányaomlást s a tüdőbajt! Ha Isten akarata, hogy harmincéves korára vért köpjön az ember, akkor Isten nem jóságos Atya, hanem gyilkos! És ez az akarat... ez az akarat...
- Vincent fiam, ha te Istent káromlod, akkor csakugyan nem értem, mint ahogy az előbb is ezt akartam kérdezni, de nem hagytál, csakugyan nem értem: mit keresel ebben a hajlékban.
- Igazad van. Amint megérkezik a pénzem Theótól, elköltözöm a... parasztjaimhoz.
- Miféle pénzed, fiatalember? Az öcséd könyöradományt juttat neked, ezt nevezed pénzemnek?
- Én Theótól rendes fizetést kapok, és adom a képeimet.
- Adod! Hova adod? Kinek kellenek a képeid? Nézz végig magadon: harmincegy éves vagy, és nem tudod megkeresni a betevődet sem!
- Igazad van, apám. Harmincegy éves vagyok... csakugyan. Egy harmincegy éves senki. Lehet, hogy rosszul csinálom, de most már... mindegy. Az élet rámegy valamire így is, úgy is. Néha mégis azt hiszem: megéri.
(1973)

MONOLÓG UNOKÁÉRT
- ...hiszen tetszik tudni, szerkesztő úr, hogy nem szokok én késni sohase, most is csak azért, mert jött reggel a fiam, a festőművész, de az sem számított volna, de tudtam, hogy ma délelőtt úgysem tetszik elmenni sehova, mert azt, ugye, tetszik tudni, hogy a fiam, a festőművész, nem lakik már nálam, egyedül vagyok az egész házban vénségemre, na de ne panaszkodjak, hál’ isten, hogy van a ház, ő meg, mármint a fiam, a festőművész, kapott lakást is meg műtermet is, mikor hazajött Rómából, ahol kiállítása volt, mint tudni tetszik, na, én is tudom, kinek köszönheti, elárulhatom a szerkesztő úrnak is, nem titok, hát annak a vénségnek, mármint a feleségének, a menyemnek, hogy úgy mondjam, pedig inkább hozzám illene, azért mondom, hogy a menyem, mert ez a mostani nem menyem, ez csak amolyan rüfke, hiszen tetszik tudni, hogy megyen manapság, hogy csak úgy összeállnak, nem is azt nézem én, kérem, hogy gój, á, kérem, ezek idejétmúlt dolgok, meg én különben is sose voltam ortodox, hát szóval, kérem, megmondhatom az őszintét, hogy végig a menyem pártolta a fiamat, a festőművészt, merthogy tanárja volt neki, aztán megtetszett a fiú, és elvétette magát vele, szabad lesz a lábát, most itt kell megnyomkodni, jót tesz a vérérmésznek, nekem is van, és ha a hüvelykujjal meg a tenyérrel így megyek itt fölfelé, akkor meg van előzve a trombózis meg az embólia, de meg a vérnyomás is, aztán persze az istennek se akart elválni tőle, na, mint mondják, nem is csodálom, nem azért, merthogy a fiam, a festőművész, valami Ákilles volna, hanem hát mégiscsak ő csinált belőle embert, amikor még senki se volt, hiszen tetszik tudni, hogy nagymenő, Rómában is volt kiállítása, mit mondjak, nem mintha én értenék hozzá, de ott, azt mondja, apuka, aszongya, bejön egy úr, aszongya, megáll, körbenézi a termet, aszongya, megakad a szeme azon a képen, hogy Nátriumsugárzások harakterben vagy valami ilyesmi, na és azt mondja, hogy ez a kép, mondja olaszul, persze, a fiam, a festőművész nem tud olaszul, de hát, kérdem én, ki ne értené meg, ha ilyesmit kérdeznek bármilyen nyelven, na ja, hogy a fiam, a festőművész is megértette azonnal, erre mondja is, aszongya, ötszázezer líra, csinkvecsentó, valahogy így mondják, de dehogyis, nem így volt, már bocsánatot kérek, vén fejemmel mindent összezavarok, mert hát úgy volt, hogy aszongya az úr, tetszik nekem ez a kép, mellesleg, nem tudom, mi tetszhetett rajta, mert mindenféle körök meg nyilak voltak rajta meg egy, bocsánattal legyen mondva, egy meztelen női félsegg, úgy mondta a fiam, a festőművész, kárminban, ez volt a harakter vagy miafene, ahogy a fiam, a festőművész mondta, na és, hát hogy tetszik neki a kép, és hát a mester, aszongya, eljönne-e vacsorázni hozzá ma este, aszongya, szabad most a hasizmokat, mert az tesz jót a bélforgalomnak, tetszik tudni, ha nekem hasmenésem van, és mennek ki a dolgok, és mennek és mennek, és érzem, hogy még nem ment ki minden, hát akkor így, fölülről lefelé nyomkodom végig lapos tenyérrel, a rekecizomtól a, bocsánattal legyen mondva, a hólyag felé, és ez bélforgalmilag mindig használ, na este, mikor zár a kiállítás, el is jön az úr, egy drapp Mercin, azt mondja a fiam, a festőművész, na, hogy menjünk, de a kép alá tegye ki a cédulát, hogy el van adva, és kimentek a római tengerpartra egy villába, de az aztán olyan villa volt, azt mondja a fiam, a festőművész, aszongya, apuka, nézze meg Táti filmjét, a Nagybácsit, abba van ilyen villa színesbe, hát én, kérem, nem láttam azt a Tátit, nem is tudom, ki legyen az, de a fiam, a festőművész aszongya, olyan vacsorát, apuka, de olyan vacsorát, na és vacsora után jött a csinkvecsentó, ahogyan mondtam, de a fiam, a festőművész, azt mondja, apuka, aszongya, megkérdi, hogy a kép, ahogy mondtam, csinkvecsentó, erre csak veszi elő a csekkkönyvét, kitölt egy lapot, na, azt mondja a fiam, a festőművész, hát hogy láttam, hogy szó nélkül kitölti, aszongya, evett a fene, mért nem mondtam egymilliót, biztos azt is kitöltötte volna szemrebbenés nélkül, na de így is vett a fiam, a festőművész egy Fiátot, hát én nem értek hozzá, de olyan nagy száma volt neki, ezren fölül, és azzal jött haza, Velencén keresztül, hát így kapta a lakást meg a műtermet, de persze, a vénség az istennek sem akart elválni, na ja, mert ki akad még neki horogra ezután, kérem, szabad a kart is, mert itt a pulzust masszírozzuk, és az a szívre hat, és ha a csuklóban van ízület, annak is jót tesz, nekem is van sok izületem, mindig érzem tavasszal meg ősszel, aztán, persze, ha jön a nyár, azt is mindig előre megmondom meg a telet, hát, hogy szavamat ne felejtsem, azért késtem, mert jött reggel a fiam, a festőművész, hogy aszongya, apuka ez a nő, hát mit mondjak szerintem nem is rossz nő, már persze gój, na mit mondjak, a Jézus is gój lett, és azt mondja, apuci, mert ő apucinak szólít, nem, mint a fiam, a festőművész, apukának, apuci, aszongya, nem vinne el csónakázni, aszongya, mer az Egon, aszongya, mármint a fiam, a festőművész, már megint fest, éppen májusban jön rá a festészet, aszongya, mintha nem volna elég ideje máskor, mondjuk, télen, amikor nem lehet csónakázni, aszongya, vigyen el, apuci, holott hol vagyok én neki apuci, hiszen tetszik tudni, nem a felesége, na, jól van, mondom, van pénzed, mondom van, aszongya, na menjünk, és hát mentünk, tessék most hasra, mert a hátizmok segítik a csigolyákat, ez tudományosan be van bizonyítva, hát nem én fizettem a végén a vacak nyugdíjamból, mert aztán ez egy szervezés, már tessék megengedni, nekem volt fodrászatom öt segéddel, kérem, de hát ilyen szervezés, hogy az egyik lyukon elveszik a péndzt meg a garanciát, hát kérem, minek az a tíz lej garancia, mert ha kárt teszek a csónakban, úgyis én fizetem, na nem, és az úgyis több tíz lejnél, mert hát milyen kárt lehet tenni, istenem, egy ilyen városi tavon, hogy összetöröm, mondjuk, az evezőt valaki fején, hát a fej is sokba kerül, na mindegy, marhaság, mondom, és ott a másik kalitka, ahol a garanciát visszafizetik, mintha egy ember nem tudná, és azután a parton a másik, aki beírja, hogy hány órakor szálltunk be, na meg a többiek, akik eloldják a csónakokat, hát én néztem, hogy most jött vissza ez a nő Pestről, hadd lám, vett-e ott bugyit magának, mert a fiam, a festőművész, tetszik tudni, nem akart menni Pestre, engem, aszongya, nem érdekel a meccs, merthogy ilyen kirándulóvonattal mentek, különben is, aszongya, utálom a pestieket, na, mondom, hallgass, te vöröshajú Rosenstock, mondom, ne vágj föl, mondom, de aszongya, kikérem magamnak, én Rákóczy Egon vagyok, és nem is vörös a hajam, na persze, mert gesztenyére festi, hát akkor elküldte a fehérnépet, vagyis nem küldte, hanem az akart menni mindenáron, hogy ő még sose volt külföldön, hát mit mondjak, ha neki megéri háromnapi utazás a kétnapi ottlétet, na, de akkor úgy fordítottam a csónakot, hogy oda essen a napfény, hadd lássam, tetra-e vagy nem tetra, de akkor láttam, hogy selyem, égszínkék méghozzá, finom, hát beszéljünk, mind ember, nekem nem ízlésem, de hát a fiam, a festőművész dolga, hogy ha ő nem borzong a selyemtől, mert én aztán borzongok, hát mit mondjak, ha megboldogult feleségem selyembugyit viselt volna, akkor ma nem lenne a fiam, a festőművész, s aztán volt neki forintja, mert azt mondta, ne tessék most kifizetni, majd megyek én vagy a feleségem, már amilyen felesége neki, mert hát nagy kupleráj, már bocsánat, az a műterem is, főleg nyáron, amikor jönnek a külföldiek egyre-másra, na persze, vesznek, vesznek, hát persze azóta, hogy a fiam, a festőművész visszajött Rómából, mert azóta veszik, mint a cukrot, hát így ment a meccsre a kis fehérnép, de a fiam, a festőművész megmondta neki, hogy nézd, mehetel, itt a péndz meg minden, vagyis hogy ott van, és azt veszel, amit akarsz, de nekem hozd el lemezen a Kuncderfúgét, mert azt hallottam Rómában az Accademia Santa Cecilián, és az nekem kell lemezen, mert van neki piköpje is meg magnója, hát én ebbe nem szólok bele, minek a piköp meg a magnó, egyik is elég, na nem, de ő aszongya, mármint a fiam, a festőművész, aszongya, hogy apuka, ebbe ne szóljon bele, most ide tessék dugni a lábát a jó meleg vízbe, hadd puhuljon az a tyúkszem, hajaj, ahány tyúkszemet én kivágtam negyvenöt év alatt, de kérem, tessék elhinni, egy kuncsaft se akadt, aki csak szisszent volna közben, mert vigyázok én, kérem, olvastam szakkönyveket is, tudom, hogy ide járulnak ki a rokonszenves idegek, és az fáj a legjobban, ha belevágnak, és a kezét is beáztatjuk egyúttal a manikűr miatt, de most már tessék megmondani, beszéljünk, mind ember, hát praktikus ebben a nagy nyári bőségben a pizsamaviselet, mert olyat is hozott a fehérnép, mármint olyan pizsamát, amit nappal viselnek a nők, és a fiam, a festőművész azt mondja, mikor mondom neki, hallgass, te Rosenstock, azt mondja, hát nézze, apuka, a regáti bácsi fia is megváltoztatta a nevét, mert az én apámék nyolcan voltak testvérek, apám a legkisebb, és a legnagyobb a regáti bácsi, mert a Regátban telepedett le, de a fia, a Számi, kiment Párizsba, és megváltoztatta a nevét, és így lett nagy költő, már meg is halt szegény, de persze mink nem is ismertük, csak a fiam, a festőművész mindig, hogy így meg úgy, ilyen híres meg olyan gazdag, na, de mondom, fölveheted te a Munkácsy nevet, úgysem leszel Munkácsy, hogyhogy Munkácsy, azt mondja, az nem kezdődik R-rel, és különben is a Munkácsy ma már egy meghaladott álláspont, inkább leszek Rönoár, azt mondja, hogyhogy Rönoár, mondom, az nem egy magyar név, az egy spanyolzsidó név, egy askenáz, legyél te csak Rákóczy, habár megmondhatom az őszintét, szerkesztő úr, nem tetszik félreérteni, hát engemet is magyarnak nevelt az apám, és én is szavaltam lelkesen, hogy ha a föld Isten kalapja, aztán mégis föl kellett tenni a sárga csillagot, kérem, és a fodrászatom is mindjárt zsidós magántulajdon lett, ha a szerkesztő úr tetszik emlékezni, úgy mondták ezt akkor, és hát egyedül maradtam, mint az ujjam, mikor Birkenauban az egész családom ott maradt, a fiam, a festőművész, ez az Egon azután született, leugrottam a vonatról, nem is jó emlékezni, hogy vergődtem a hóban fapapuccsal, amíg jött egy amerikai, egy néger, hát azok az ottani zsidók, ugye, de én már egy háborús filmet meg se tudok nézni, pláne a lágerről, mert mindjárt valami görcs áll be itt baloldalt és zsibbadok és fulladok és fel kell álljak és ki kell jöjjek, nem is járok már moziba, szóval mindjárt láttam az arcán, mikor jött ma reggel a fiam, a festőművész, hogy valami baj van, biztos megint a vénség cirkuszol, mármint a menyem, mert időnként rájön a happáré, pedig aztán mégis sikerült elválni tőle, szerencsére gyerek nem volt, már azért szerencsére, hogy így könnyebb a válás, de bizony, megmondom mind ember, a megmaradt fél tüdőmet is odaadnám egy unokáért, hát tessék belegondolni, mér házasodtam én meg még egyszer a láger után, hát úgy voltam, mint az ujjam, és mind magam előtt láttam Rákhelt, ahogy ott el kelletett válni a rámpánál, mert ő a három kislánnyal meg az asszonyokkal ment a női lágerbe, de a kislányok egyenesen a gázba, mert még egészen kicsik voltak, kettő iker, a Ruth meg a Sára, harminckilencesek, mert későn is házasodtam, apám mindig azt mondta, szegény, fiam, előbb állj meg a magad lábán, a mai világban még így sem lehet tudni, hát kérem, ki olvasott akkor újságot, én nem, pedig már akkor, mikor megszülettek, egy éve megvolt az első zsidótörvény odaát, de ki hitte volna, még ha tudjuk is, hogy mink is beleesünk, és mikor negyvenben megszületett a harmadik, az Eszter, akkor már mindjárt jöttek is, édeserdélyittvagyunk, jaj uram, száz év telt el azóta, becsületistenemre, minek is beszélek róla, már ne tessék haragudni, apám szegény, ő még elment a panaszfalhoz, pedig a nagy sok sírnivalók csak azután jöttek, mellette voltam, mikor a lábától meg a szakállától emelték fel, úgy dobták a teherautóra Birkenauba, és amikor öt hónapig feküdtem München mellett, Grauingba, volt ott egy kórház, azelőtt SS-repülök üdülője volt, engem ott megoperáltak háromszor is, a fél tüdőm is ott maradt, de minden este kelletett csengessek, ott apácák voltak, tetszik tudni, hogy jöjjön a sveszter a klorállal, attól tudtam csak aludni, pedig az orvos megtiltotta, de mind magam előtt láttam, hogy szakadnak ki a fehér szőrcsomók és a vér végigfolyik a nyakán, egy író is feküdt mellettem, pesti volt, azt mondja a fiam, a festőművész, az is meghalt már, pedig fiatalabb volt nálamnál, hát aztán mégse lett nekem egy unokám, na de a fiam, a festőművész csak ül és ül és hallgat és hallgat, én meg mondom, hát mit akar megint az a vén csoroszlya, aszongya, hogyhogy miféle csoroszlya, mondom, mintha nem tudnád, jaj, apuka, aszongya, hagyjon, most nincs kedvem viccelni, mondja, dehogyis viccelek, mondom, hát akkor bögd ki, hol szorít, szabad a másik lábat most, na, itt nincs olyan nagy baj, úgy látom, a szerkesztő úrnak sem egyforma nagy a két lába, ezen nem lett tyúkszem, merthogy a cipők egyformák, az egyik nyom, a másik meg nem nyom, és innen lett a különbség tyúkszemileg, mire azt mondja a fiam, a festőművész, apuka, aszongya, én most itt maradok, hát maradj, mondom, de én kell menjek a szerkesztő úrhoz, ma van a napja, de te csak maradj, ha akarsz, mondom, de én nem úgy értettem, aszongya, én hazaköltözök, nafene, mondok, most kaptál lakást, és máris büdös, de aszongya, apuka, aszongya, ne kérdezzen semmit, csak annyit mondjon, maradhatok-e vagy nem, hát, mondom, felőlem maradhatsz akár ítéletnapig is, mondom, és az Elvirával hogy lesz, mert tetszik tudni, Elvirának hívják a nőjét neki, akivel együtt lakik az új lakásban, amit kapott, mikor hazajött Rómából, a nyolcadik emeleten, az Elviráról nem akarok hallani többet, aszongya, mert nem is ő a hülye, aszongya, habár hülye és bocsánattal legyen mondva, de így fejezte ki magát a fiam, a festőművész, egy seggfej, aszongya, hanem én vagyok a hülye, mert elfelejtettem, hogy minden nő hülye, hát ő se különb, és engemet sose értett meg és nem is fog megérteni soha, mondom, jól van, hány éves is vagy te, te Rosenstock Egon, mondom, Rákóczy vagyok, aszongya, és nagyon jól tudhatja, hány éves vagyok, mert maga csinált, ha még emlékszik, aszongya, emlékszek én, mondom, de azért csak mondd meg, na jó, aszongya, huszonöt, mondom, huszonöt és máris ilyen nagy bölcs vagy, mondom, egy bölcs Náthán, egy csodarabbi, mondom, ugyan, apuka, aszongya, igazán leszokhatna már erről a héber hadováról, a Kohnokról meg a Jaszikról meg az Icigekről, ez nevetséges, aszongya, igen, mondom, te ide jössz hozzám és szállást kérsz, mondom, nem mintha nem örültem volna neki, szerkesztő úr, beszéljünk, mind ember, hát a fiam mégiscsak a fiam, meg aztán annyit voltam én egyedül, szerkesztő úr, hajaj, Gott im Himmel, hogy így jöttem rá, hogy a diaszpóra azt is jelenti, hogy mindig egyedül vagy, és ez az Egon, a fiam, a festőművész kétéves se volt, mikor az anyja meghalt, a második feleségem, mert ő is megjárta Auschwitzot, és a doktor azt mondta, mert sokat jártam szegénnyel a doktorhoz, mert azótától mindig beteges volt, olyan női bajai voltak, aszonta, nyugodjék bele, Rosenstock úr, sose lehet gyereke, mármint ettől az asszonytól, de aztán mit nem ad Isten, mégis lett, de szegénykém, az asszony már nem húzta sokáig, és én maradtam az apró kölyökkel és etettem és pisiltettem és minden, és megmondom az őszintét, csak a gyerek végett léptem be a koperatívába a Hizsiénába, mert nem is bírtam volna azt az adót, meg aztán neki is a káderlapja, márminthogy a származása, vagyis az én foglalkozásom és helyezkedésem számított, mert csak így tudta elvégezni az iskolát, mármint az elején, hogy ne hazudjak, mert aztán később nem firtatták annyira, na és mondom, te ide jössz, hogy adjak szállást, nem mintha nem volna, de akkor minek pofázni, mondom, hogy a Náthánok meg az Icigek, hát azok is egy ember, mondom, mit fáj az neked, ha én így beszélek, de aszongya, apuka, ne haragudjon, már mondjon, amit akar, tőlem lehet maga egy zsidó is, de én tudom, hogy egyetemesnek kell lenni, na jó, hát legyél te egyetemes, mondom, engem meg hagyj békén, ha akarsz maradj itt, én megyek, na és mi bajod az Elvirával, mi lesz ott, hiszen együtt laktok és kié marad a lakás, ha már ennyire komoly, hogy a lakást is ott hagyja miatta, de még ha tudtam volna, miért, annál kevésbé hittem volna, szóval lesz egy nyírás is, ugye, úgy látom, egy kicsit nagy a haj itt hátul meg a pakumpart, hacsak nem tetszik pakumpartot hagyni, már én nem szólok bele, a vendég parancsol, vagyis a kuncsaft, de én nem ajánlanám szerkesztő úrnak a hosszú pakumpartot, ilyen sovány arcon nagyon feltűnő, de hát ahogy akarni tetszik, van, aki direkt a feltűnőségre megy, na és erre azt mondja, a lakás, apuka, az engem nem érdekel, aszongya, kapok én más lakást bármikor, vagyok egy olyan fiú, és addig meghúzódok itt, aszongya, apuka úgyis egyedül van az egész nagy házban, mert a ház az enyém, tetszik tudni, nahát, mondom, igazán szép, hogy eszedbe jutott, hogy egyedül vagyok, mondom, hát hiába mondják, hogy a mai fiatalok így meg úgy, tetszik tudni, vicceltem, mert jutott-e volna nekije eszébe, hogy egyedül vagyok, ha nincs ez a szőr, na persze, épp erről van szó, hogy mi a szőr, de hát ez nekem úgyse fogja elmondani, ismerem én a fiamat, a festőművészt, kifizet a süket dumával, hogy a nők ilyenek meg olyanok, satöbbi, az ő huszonöt éves fejivel, a taknyos, mit tud a nőkről, de azt már megszimatoltam, hogy itt valami büdös, na várj csak, maradj nyugodtan, lesz valami, mert úgy még sose volt, hogy valahogy ne lett volna, de én most el kell menjek a szerkesztő úrhoz, oszt ha megjöttem, majd beszélünk, mondom, na isten áldjon, azzal eljöttem, és mentem ki egyenest az új negyedbe, Elvira biztos otthon lesz, azt tudtam, mert az előbb veszekedtek és most kibőgi magát, addig nem megy sehova, hát persze, a lift juszt se járt, ez is olyan dolog, tetszik tudni, ezekkel a liftekkel, hát hogy az istennyilába nem lehet rendesen megcsinálni, hogy minden másodnap bedöglik, csak egy bosszúság, mert ha tudja az ember, hogy nincs lift, hát nincs, egye fene, megyünk gyalog, mer az segíti a szívet, már akinek, de így fölkészül az ember, és azután törheti a nyavalya, persze hogy otthon volt az Elvira és persze hogy bőgött, nem is titkolta, csak a nyakamba borult, mivel, megmondom őszintén, ha kettévágnak is, ragaszkodik hozzám a gyerek, na és ott is bőgött egy verset, de én tudtam, mivel tudom fölvidítani, mondom neki, mit csinált már megint ez a rohadt Rosenstock, mondom, hát persze, csak elmosolyodik, aszongya, apuci, aszongya, ha az Egon hallaná, hogy Rosenstock, aszongya, lenne itt nemulass, mondja, mire én is röhögök, persze, hogy emeljem a hangulatot, mondom, hát én csak mondhatom neki, az apja istenit, mondom, lehet felőlem akármilyen egyetemes Rákóczy, az nekem nem imponál, mondom, no hát beszéljünk mind ember, hát persze, hogy imponál, de csak nem fogom hagyni, hogy a fejemre tojjon, és különben is, most nem erről van szó, hát csak ki vele, mondom az Elvirának, jaj, apuci, aszongya, ne is beszéljünk róla, hagyja az egészet, nem érdekes, hogyhogy nem érdekes, mondom, ha már a fiam, a festőművész méltóztatik engemet is belekeverni az ügybe, mondom, legalább annyira, hogy odajön a nyakamra, akkor tudjam is, mitől döglik a légy, mondom, na és hát picsi-pácsi, hogy így semmi meg úgy semmi, elmúlik, aszongya, na de engemet se lehet olyan könnyen a falhoz állítani, na és hát csak kiböki, hogy nem is kelletett volna neki Pestre menni, mert avégett van a baj, mondom, de hát bele volt egyezve, mondom, fene a pofáját, akkor most minek cirkuszol, mondom, nem is ez a baj, aszongya, hanem a Kuncderfúge, mondom, hát elhoztad, nem, mondom, persze, hogy elhoztam, aszongya, bár ne hoztam volna, éppeg ez a baj, aszongya, nahát, ez nekem magas, mondom, vagy hogy tik meggárgyultatok, miféle cirkusz ez, mondom, na jó, apuci, aszongya, ha már ennyit tud, tudja meg az egészet, pedig egy frászt, nem is ez volt az egész, sokkal több volt, csakhogy én akkor még nem tudtam, hát aszongya, reggel az Egon fölteszi a lemezjátszóra a Kuncderfúgét, és hallgatja és hallgatja, és egyszer csak aszongya, te, elromlott ez a lemezjátszó, mármint a piköp, tetszik tudni, mert ők ilyen finoman beszélnek, dehogy romlott, tegnap még semmi baja se volt, mondja az Elvira, hát akkor ezek megőrültek, hogy ilyen lassú tempóba játsszák, kik ezek, aszongya, nézd meg, mondom, mármint mondja az Elvira, nézd meg, na megnézi, hát hogy ne hazudjak, én el is felejtettem, valami magyar kamarazenekar vagy hogy mondják eztet, hogy hát azok játsszák, tessék most hátrahajtani a fejet, így kérem, hadd pamacsoljam be, ez olyan fertőtlenítő borotvakrém, kérem, ezzel nincs szakállfertőzés, és azt mondja az Egon, a fiam, a festőművész, hát hogy hozhattál te nekem egy ilyen mocskot, hát te nem hallgattad meg ott a boltban, mondja, dehogynem, mondja az Elvira, én meghallgattam, meghallgattad, és mégis elhoztad, mondja a fiam, a festőművész, hát ez neked tetszik, miért ne, mondja Elvira, miért ne, én szeretem a Bakkot, már tetszik tudni, aki írta a Kuncderfúgét, szereted, nem szereted, aszongya a fiam, a festőművész, nem erről van szó, hogy lehetett ilyen gyalázatos előadásba megvenni, hát én egy ilyen nővel, akinek ez tetszik, egy ilyennel én egy percet se maradok együtt, na tessék, ilyet hallani, szerkesztő úr, ez már mégiscsak botrány, hogy a mai fiatalok egy ilyesmi végett, na jó, hát nincsenek megesküdve, de mégis együtt élnek, na nem, mert azt mondja a fiam, a festőművész, én hallottam Rómába a Szánta Csecsilia-zenekarral, aszongya, hát azok nem németek, mégis jobban tudják a Bakkot, mint ezek az őrültek, és hát slussz-pássz, agyő, aszongya, isten veled, édes rózsám, már ahogy ő szokott marháskodni, hát erre én mondom az Elvirának, mondom, ide süss, mondom, beszéljünk komolyan, nekem nincs most időm, hogy itt szarakodjak veletek, mert vár a szerkesztő úr, és halvány dunsztja sincs, mi lehet velem, mert tudja, hogy én sohase szokok késni, engemet nem úgy neveltek, én abba nőttem fel, hogy a kuncsaft szava szentírás, és amit megígérsz a kuncsaftnak, az is szentírás, naná, még segédkoromba is bekevert volna két frászt a mesterem, ha a fülibe jut, hogy ekkor és ekkor vár otthon a kuncsaft, és én akár öt percet is kések, mondom, nem is volt rám panasz soha, szerkesztő úrnak megmondhatom az őszintét, hát beszéljünk mind ember, volt-e panasza rám a szerkesztő úrnak, miótától idejárok, pedig annak idestova nyolc éve, vagyis ez már a kilencedik, hát evégett mondom az Elvirának, én régi iparos vagyok, figyelj ide, ne töltsük az időt hiába, énvelem még a Hizsiénába se volt baj soha, pedig az nagy szó, szerkesztő úr is tetszik tudni, milyenek mostanság a koperatívába, bejön a vendég, de egyik se mozgatná a füle botját se, se köszönés, se semmi, a vendég meg csak áll, mint a Bálám szamara, amíg méltóztatik észrevenni valaki, de persze, a borravalót elvárják, zsebre is dugják, mint a pinty, de ha, mondjuk, a vendég szeszt kér borotválás után, juszt is kölnivel büdösítik be, mert lusták elmenni a szaktársig, akinél esetleg van szesz, mert nem volt mindenkinél, hát, ne hazudjak, most már inkább van, de én, kérem, ott is, mintha a magaméban lennék, nem azt néztem, hogy mi hasznom belőle, énnekem a vendég meg a kuncsaft, az egy szent, úgy is dolgoztam, hogy mondta az elvtárs a szakszervezetbe, hogy Rosenstock úr, vagyis hát elvtárs, az egy példa, és meg is csináltak élmunkásnak, olyan kicsi piros zászló fityegett a tükör felett, és amikor megnyílt a belvárosba a Rapid, hát kit helyeztek oda elsőnek, ha nem az öreg Rosenstockot, onnét is mentem nyugdíjba, persze azért eldolgozgatok egy kicsit, mint most is, így a szerkesztő úrnál, de inkább csak passzióból, kérem, aki egész életében dolgozott, aztán egyszerre csak a nyugdíj, hát rászakad az a nagy üresség, hogy mit csináljon egész nap meg egész éjjel, mert már aludni se tud tőle, nem mintha éhen halnék a kicsi péndz nélkül, amit így megkeresek, hál’ istennek nem vagyok rászorulva, jó órában legyen mondva, meg aztán tudom én, hogy a fiam, a festőművész is segítene, ha arra kerülne sor, isten őrizz, mert őszintén szólva, jószívű a gyerek, meg aztán nem is, törődik az a pénddzel, vagy van, vagy nincs, hogy ne hazudjak, bizony könnyelmű is, nahát, szerkesztő úr, beszéljünk mind ember, ugye, nem tetszik megharagudni evégett, hát ugye, nem azt mondják, hogy mi zsidók mind egy szálig uzsorások vagyunk meg minden, na, ugye, itt a fiam, a festőművész, az élő példa, mert az aztán egyáltalán nem anyagias, annyira, hogy már sok is, hát nem mondom, a nyugdíjam nem olyan jajdesok, az bizony senkinek se sok, de ott a házam is, adhatok ki szobákat ebbe a nagy lakásínségbe, ha éppeg muszáj volnék, de ugye, mégiscsak jobb így, ha előadja magát egy ilyen eset, mind most is, hogy hazaállít a fiam, a festőművész, hogy aszongya, apuka, aszongya, visszaköltözök, ahogy már mondtam, ha szerkesztő úr tetszik emlékezni, hát tőlem költözzél, na, és épp, ahogy mondtam az Elvirának, tudom én, hogy a szerkesztő úr szeszt tetszik parancsolni, nem felejtem el, mindig hozok magammal, de most van egy meglepetésem is szerkesztő úrnak, ne tessék félni, nem számítok fel többet érte, mert vettem egy ilyen villanyos arcmasszírozót, kérem, én csak egy tudatlan iparosember vagyok, de hát haladni kell a korral, vagyis a szakmának a fejlődéséből kifolyólag, hogy így fejezzem ki magam, ez, kérem, úgy visszanyomja a szőröket az arcba, ne tessék megijedni, nem fáj egy cseppet se, magamon már kipróbáltam, nem teszek én zsákbamacskát szerkesztő úr arcára, ez, kérem már a szakmai becsület, ahogy mondják, mert apám, szegény, százszor meg ezerszer megmondta és a lelkemre kötötte, hogy fiam, azt mondja, egy iparos, az egy közember, vagyishogy olyan, mint egy politikus vagy egy színész, az a közben szerepel, az mindig a köz előtt van, mert érintkezik a közönségekkel, vagyis a kuncsaftokkal, annak példát kell mutatni, annak egy mákszem nem lehet a becsületén, mert akkor mit várjunk a többiektől, és ahogy mondom, visszanyomja a szőröket, és evégett nem kell olyan sűrűn borotválkozni, hát nem egy spórlás, és vannak az arcba azok a vérerek, tetszik tudni, ettől sokkal rugalmasabban megy a vér bennük, olyan üde lesz tőle a bőr, hogy direkt fiatalít, már nem azért mondom, hogy szerkesztő úr öreg volna, isten ments, hány éves is tetszik lenni, harminckilenc, isten éltesse még sok esztendőkig, velemmel együtt, hát mondom, ide süss, te Elvira, én megszerzem azt a Kuncderfúgét a Szánta Csecsiliával kapcsolatban, ne törődj vele, nekem vannak összeköttetéseim meg nekszusaim, nem a te gondod, te csak odaadod az Egonnak, a fiamnak, a festőművésznek, vagy lemez lesz vagy szalag lesz, mindegy, ahogy sikerül, én eztet elintézem, és akkor neki nem lehet egy szava sem, szépen kibékültök, persze, nem mondod meg, hogy én szereztem, azt mondod, te szerezted, ennyi eszed magadtól is lehetne, és akkor nincs mese, küldöm én őtet vissza gyorspostával, bízd csak rám, nem lesz itt semmi szőr, de most beszéljünk mind ember, már azt ne mondd nekem, hogy egy ilyen ócska Kuncderfúge végett volt az egész, ezt nekem ne is mondjad, mert mai fiatalok ide, mai fiatalok oda, de én se estem a fejem lágyára, hogy falhoz állítsatok ezzel a dumával, hát csak bökd ki, mi a differencia tulajdonképpen, na, aszongya, de igazán megszerzi az apuci, ahogy igérte, mondom, ezzel ne töltsük most az időt, mert engemet vár a szerkesztő úr, én még sose késtem kilenc év ótától, mondtam, hogy megszerzem, amit egy iparosember mond, az egy szentírás és akkor neki nem lehet egy szava se, mire azt mondja, apuci, állapotos vagyok, mondja, mire én egy paff lettem, hogyhogy, mondom, mit mondtál, aszongya, teherbe estem, aszongya, hát kérem, ha nem nézem neki az állapotát, bizony fölkaptam volna az ölembe, hogy körbe táncoljam a szobát, na de hát van vagy hatvan kiló, ki bírja azt az én koromban, így csak megpusziltam, egyszer-kétszer, háromszor, mondom, biztos, egész biztos, azt mondja, na de akkor nem értem, mi a fene van veletek, hát erre bevallja szegényke, hogy az Egon, a fiam, a festőművész, mikor ma reggel megmondta neki, hát azt mondta, vétesd el, amíg nem késő, hogyhogy vétessem el, tudod, hogy nem szabad, de az Egon, a fiam, a festőművész, hogy pénddzel mindent lehet, na ugye, kiütött belőle a zsidó vér, már csak a péndz az isten, de mi a fenének kell elvétetni, mondom én az Elvirának, ezt nem értem, vagy tán mert nem vagytok megesküdve, á, dehogy, azt mondja az Elvira, ez nem érdekli őtet, de nem akar gyereket, azt mondja, most a karrierjével kell törődjön, azt mondja, és úgy nem lehet dolgozni, hogy közbe ordít és bepisil meg bekakál és utyuri-mutyuri meg minden, nahát, mondom az Elvirának, ezt se hittem volna erről a ronda veres hajú Rosenstockról, mondom, az apja istenit, hát te csak szüld meg, és gyere vele az én házamba, nekem nem kell egy karrier, nekem egy unoka kell, pláné, ha még meg is esküdnétek, de bánom is én, oda hozod, már én éppeg csak szoptatni nem tudom, de a többire ne legyen gondod, ő meg csinálja azt a karriert, ha már az a mániája, értek én a gyerekhez, merthogy őtet is én pisiltettem meg etettem meg minden, de az unokámat nem hagyom az istennek se, na és mondja, hogy ezután lett aztán a Kuncderfúge meg a Szánta Csecsilia meg az egész cirkusz, evégett, hát ezért jött haza az én fiam, a festőművész, hogy most ő hazaköltözik, na de kiszúrok én vele, ha a szerkesztő úr is tetszik szíves segíteni, mert ezt akarom mondani, hogy hát akkor eljöttem az Elvirától, hogy siessek szerkesztő úrhoz, mert nem szeretek én késni, de mégis muszáj volt, hogy beüljek az Aurórába, a kávéházba, nem mintha én odajárnék, isten ments, egy iparosember ne járjon ilyen első osztályú helyre, mert véletlenül ott találhat valami jobb kuncsaftját, na és akkor annak derogál köszönni, de azt mégse lehet megtenni, hogy én ne köszönjek, de neki valahogy kényelmetlen, már, ha muszáj, valami rossz kocsmába kell leülni, nem mintha italos volnák, hiszen tetszik tudni, de néha kell, hogy az ember összeszedje a gondolatait, na, így az Auróra, és hát én gondoltam, hogy szerkesztő úr tetszik segíteni, nem kívánom ingyen, mert tudom, hogy szerkesztő úr tud angolul meg ilyen külföldi nyelveket, hát ugyebár, én gondoltam, hogy írok oda a vezérintendáncsnak, mert tudom, hogy az operaházakba intendáncs van, de az nem baj, ha vezérnek hívom, mert, ugye, a káplár is örül, ha őrmesternek szólíltják, vagy azt tetszik mondani, nem operaház a Szánta Csecsilia zeneakadémia, hát én ehhez nem értek, szerkesztő úr, jobban tetszik tudni, mert forgolódik a világban, de én mégis elmondom, mire gondoltam, hogy írok annak a vezérintendáncsnak egy levelet, és itt jön a szerkesztő úr, ha tetszik szíves lefordítani nekem, nem kívánom ingyen, hogy ha van nekik lemezük a Kuncderfúgéval, akkor küldjék el nekem, és ha nincsen, játszódják el szalagra, kérem, ahogy a fiam, a festőművész hallotta, és én fizetek a zenekarnak, kérem, dollárba, amennyi a tarifa, mert van nekem Palesztinában, vagyis Izraelbe, ahogy most mondják, egy unokatestvérem, és én avval elintézem a dollárt, tessék csak ide bízni, én nem beszélek a levegőbe, mert a Wechszler Pali, kérem, ez az unokatestvérem, hát ez egy félkarú, mert le kelletett neki vágni a jobb karját, mert üszkösödött, és már az SS-nek nem volt ideje agyonlőni őtet mert ott voltak az oroszok, mert az oroszok szabadították föl, ne is mondjam, ő is lágerbe volt, és aztán nálam lakott, mert én mégis összeszedtem magam és dolgoztam és megházasodtam másodszor, és szegény feleségem, a második, ápolta őtet is az elejin, amíg meg nem halt szegény, mert hát fél karja volt, evvel megúszta, nem volt nagyobb baja, de nem volt kedve élni, csak feküdt az ágyban négy évig, amíg itt volt nálam, aztán kiment, és most, szerkesztő úr tetszik tudni, vannak azok a kibbucok ottan, és ő annak a központjába jogtanácsos, mert ügyvéd volt azelőtt a Pali, és hát mégis négy évig én tartottam, nem azért mondom, hogy nem szívesen, isten ments, de most ő is megtehet ennyit, és akkor így a vezérintendáncs ki tudja fizetni ott a cigányokat vagy miket, és ha megkapom a szalagot vagy a lemezt, akkor az Egonnak, a fiamnak, a festőművésznek sem lehet egy szava se, mert az Elvira odaadja, és akkor béküljön ki, az apja istenit, és lesz nekem mégis egy unokám, hát evégett késtem, szerkesztő úr, ha nem tetszik haragudni...
(1975)

Kortársunk, Arany János
Nem életrajzot írok; van elég. Regényt meg éppen nem. Sem elég vakmerőséget, sem elég arcátlanságot nem érzek hozzá. Nem rajongok az olyan művekért, melyekben a szerző a lángelme szájába csócsálja saját sületlen szavait, megpróbálja beleélni magát hősének érzelem- s gondolatvilágába, holott átérző képessége annyi - s olyan is -, mint egy baktériumé. Ez csak a mű körülfecsegéséhez vezet, aminél barbárabb eljárás el sem képzelhető. A költő elmondotta a magáét verseiben: jobban, szebben, pontosabban nem lehet; rosszabbul, pontatlanabbul sem szabad.
*
1881. március 2-án, születésnapján írta:
Nyolcvan év
Ritka szép;
Hetven év
Jó, ha ép;
Hatvannégy esztendő
Untig elegendő.
Még másfél évet élt.
De, úgy tűnik, a születése óta eltelt százötven esztendő nem volt elegendő igaz valójának megismeréséhez. S tán épp amiatt, hogy klasszikussá vált. És ami rosszabb: még életében.
Mert súlyosan esik latba, hogy kik avatják klasszikussá - kik sajátítják ki a költőt. Ismerjük mint a Toldi-trilógia, a balladák, a Buda halála, no meg a Fülemile szerzőjét. Ez arcának egyik fele.
A teljes kép megfestésére nem vállalkozom: csupán az arc másik - a nagyközönség előtt mindmáig árnyékos - felének a fölvillantására.
Bukarest, 1967. március 2.

I
Csodagyereknek nincs gyermekkora. Arany János csodagyerek volt. Kétszeresen is. Másfél évszázaddal ezelőtt valóban csodaszámba ment, hogy egy ötesztendős parasztfiúcska betűt vet. (India lakossága 1964-ben 471 624 000 lélek; ennek 78%-a írástudatlan.) - De igazi csodagyerekhez illő számai is vannak: elmondja - s nem darálja - a miatyánkot deákul; névnapi, lakodalmi köszöntőket szaval, versikéket farag. A szalontai jobb körök kitűnően elszórakoznak vele; első honoráriuma egy-egy barack, egy-egy krajcár. Ne hajhásszuk máris a lángelme jeleit; ötéves korában mindenki tehetséges. Elégedjünk meg a valószínű eredménnyel: a gyermek megszokja a versbeszéd muzsikáját s azt, hogy a gondolat alapelemei: ritmusos sorok. A vers nem megkötöttség; a vers nemcsak gondolatközlés: gondolkodásmód. Persze, mindez később tudatosul; most még csak játék; később derül ki, hogy életforma is. A felnőtt örökli a játékot s megtanulja alakítani. Míg gyermek: vérébe ivódnak a játékszabályok; felnőtten megfogalmazza őket. Arany is - egy részüket mindmáig érvényesen.
Egyébként - a század első négy évtizedében egymást követik a csodagyerek-nemzedékek. Nem a szó szoros értelmében vett csodagyerekekre gondolunk (bár ilyen is akad, Liszt például), hanem e fiatalodó korszak fiataljaira, akik életüknek harmadik évtizedében már vitték valamire, s nem is kevésre. Van itt huszonnégy éves klasszikus költő: Vörösmarty. Szalay László, a történész (Arany elődje az Akadémia titkári hivatalában) huszonhárom évesen akadémiai levelező tag. Most indul Deák Ferenc, Toldy Ferenc; s megemlíthetjük az életkorban ugyan az Arany-Petőfi-nemzedékhez, de fölfogásban inkább a Deák Ferencéhez tartozó Kazinczy Gábort és Csengery Antalt. Tágítsuk a kört: soha annyi nagy ember, ahány most, húsz év alatt (1825-1845) négy országgyűlésen nem szerepelt - igazság kedvéért kerekítsük is ki a mondatot: soha ennyi nagy ember ily keveset nem tett; mindenesetre: kevesebbet a húsz esztendőben, mint 48-ban egyetlen napon az akkori húszévesek. Soha ennyi nagy ember; - micsoda pazarlás, gondolhatnók, eleve, gyanútlanul. Ma, másfél századdal vénebben s bölcsebben is talán: tudjuk, hogy nem volt ez pazarlás - ötven évet kellett várni az utánpótlásra.

De Szalonta - egyelőre - oly távol esik mindettől, mint Makó Jeruzsálemtől. Majd ez a hamuba írogató kisfiú fogja közelebb hozni.
Arany György ötvenöt, Megyeri Sára negyvenöt éves, mikor legkisebb gyermekük születik. Tíz közül csak az első - Sára - s az utolsó - János - maradt életben; a többiek hétéves koruk előtt haltak el: fogalmunk lehet az akkori gyermekhalandóságról. (Semmelweis 1818-ban született, Pasteur 1822-ben.) - Sára már férjnél, s öccsével egyidős az első gyermeke. Az öreg szülők természetesen kényeztetik a “vízhordót”. Féltik, babusgatják, széltül is óják. Igaz: gyöngécske, vézna, beteges; s mert minden lépését vigyázzák, az is marad. Spencer eszméi a testi nevelésről csak fél évszázad múlva kezdenek terjedni erre Kelet felé (egyik munkáját éppen két nagykőrösi tanár fordítja le magyarra); a szalontai pulyák különben, ha már életben maradtak, jól érzik magukat Spencer nélkül is a fák hegyében, a zsombékon, parti füzesben, s gyermeki kegyetlenséggel kinézik maguk közül az ügyefogyottat, félszeget; vagy éppen bolondot járatnak vele.
Ha néha, ritkán, közébük merészkedik. Mert - s ez a legrosszabb - jobbára felnőttek társaságában van. Kissé sántál, kissé rövidlátó, hova is menne. Testileg fejletlen, szellemileg koraérett: nem csoda, ha túl érzékeny. És, ismételhetem: az is marad.
Fűzfasípot, bodzapuskát barkácsol. Tökharangot készít. “Gyermekkoromban felköték A színben egy nagy tökharangot, Amely ugyan nem ada hangot, De másképp vígan működék... Így kongatom most untalan E verseket - bár hangtalan.” - Jó gyermek - úgy, ahogy a felnőttek értik: az nincs láb alatt. Apja ajkáról issza a meséket esténként: tündérek és szabad hajdúk, boszorkányok s nagyerejű Miklósok világában él. Abban a világban, amelybe mi már csak néprajzi intézetek magnó-fölvételeinek jóvoltából juthatunk hébe-hóba. S olvassa a Károlyi-bibliát, amelynek pompás nyelvezetébe akkor még nem kontárkodtak bele fanyelvű theologiae-doctorok. - Zárt világ ez, finom és ködös, az igaz; s a gyermek talán végleg oda is szoknék az ideák anyagtalan birodalmába, ha úri-csemete volna, kit elfüggönyözött szobában, duzzadó párnák közt, fülledt, orvosságszagú levegőben csucsujgatnak (e folyamatot kitűnően érzékelteti Sartre önéletírásának első kötetében, A szavakban); lenge lelkű irodalmárrá nőné ki magát: olyanná, aki inkább egy igazságot áldoz föl, mint egy tetszetős mondatot vagy csilingelő rímet: - de nem: aki a kályha elé szórt, elegyengetett hamuban tanul meg írni (mint a szalontai múzeumban is látható egy festményen, amely inkább a kegyelet, mint a művészet jegyében jött létre): nos, az sokkal jobban megbecsüli a - papírt. “Mindig marad - ha a fejére áll is - őnála valami vaskos, reális” - a sorok szállóigévé koptak, de mélységes igazságot fejeznek ki. Üres gyomorral nem lehet röpülni; kilencmillió üres gyomor pedig eléggé “vaskos, reális” dolog ahhoz, hogy meg ne feledkezzék róla a múzsafi, hacsak nem becstelen. - Az irodalom most tanul beszélni, a lehető legjobb nyelvmestertől: a néptől; röghöz kötött paraszttól tanulja a szókötést - ez a társadalmi gravitáció biztosítja a szavak helyzeti energiáját. És energia nélkül nincsen cselekvés - márpedig mit ér a szó, ha nem tett?

Háromszáz hajdút telepített Szalontára Bocskay 1606-ban. Nemességet adományozott nekik s mindkét nembeli ivadékiknak. A Kraszna megyei nagyfalusi Aranyok (I. Rákóczi Györgytől nyertek nemességet 1634-ben) a XVII. század közepe felé telepedhettek meg Szalontán. A hajdúvidék, Mária Terézia kegyelméből, 1745-ben Eszterházy Antal birtokába jutott. A szabad hajdúk jobbágysorba szoríttattak. Ekkor lett Szalonta a pörök városa. Mint afféle erdélyi végvárnak, hol a török, hol a német ellenében kellett tartania magát jó száz éven át. A szabadságra kényes hajdú-patríciusok mellé visszaszivárgott a földtúró lakosság, az alacsonyabb kaszt. (Arany Györgyné is ebbe tartozott.) - Az Eszterházy-birtokba vétel tehát azt jelentette, hogy nem ismerték el a hajdúk nemességét. Az Arany-ősök is előkeresték a kutyabőrt. Évtizedekre nyúló jogi hercehurca után végül is elvesztették pörüket, ún. taksás jobbágyok maradtak, azaz “úrbéri szolgálmányaik fejében csak egy mérsékelt taxát kellett fizetniök”.
Arany György tízköblös földön gazdálkodott (a földet aszerint mérték, hány köböl - vagy más szóval: mérő; egy pozsonyi mérő 62,5, egy pesti mérő 93,7 litert tett ki - gabona vethető bele); ez kb. 10 kisholdnak (=12 000 négyszögöl) felel meg. Nemesi birtoknak igencsak szerény. A kúria: vályogház. - Mint látható, a nemeslevél rövid takarónak bizonyult, erősen össze kellett kucorodni alatta. Anyagi haszonnal nemigen járt; szellemivel-erkölcsivel talán inkább. Úgy látszik, a szabadság akkor is hatalmas erő, ha emlék csupán. (S hát még ebben a korban! Szabadság-szemléletünk lényeges jegyei most alakulnak ki. - Igaza van Barta Jánosnak, aki a sajátos hajdú-viszonyokkal magyarázza költőnk szabadságfogalmát, amely - mint látni fogjuk - nem egy vonásában elüt a Petőfiétől.)

Debreczenben nyomtattatott Tóth Ferencz által, 1823-ban a könyv - címe: Deák tör’sökszók magyar jelentéseikkel együtt - az alsó oskolák számára -, mely az első “művet” őrzi: egy verses ex librist. Ha akarod tudni, Ez könyv kié légyen, Az Arany Jánosé, Ki sokáig éljen. Aláírás: Ioanes Arany. A költemény derűs kedéllyel teljes, s némileg ellentmond a képnek, amelyet a fájdalmas csodagyerekről festettünk az előbb. Árnyaljuk hát tovább; itt csupán egy megjegyzést: az írás, a kalligráfia meglepően kiforrott, biztos, egyéni.
Ifjú költőnk abból a dicső alkalomból kívánt magának hosszú életet, hogy végre-valahára iskolába került; törékeny alkata miatt egy évvel későbben a rendesnél. Türelmetlenül várta. Ekkor már hírnévnek örvendett Szalonta-szerte. Olvasott is, amihez csak hozzájutott: a biblián kívül Gvadányi lovasgenerálist, kalendáriumot, mindenféle mesét és rémmesét a ponyváról; rájött, hogy legnagyobb emberek a könyvcsinálók. Életének első harminc esztendejében 1100 külföldi beszély és román jelent meg magyar fordításban: a német s francia szentimentalizmus és romantika termékei. Zsiványtörténetek s különféle rejtelmek árasztották el a ponyvát, akárcsak a mozikat száz évvel később, sőt jórészt ugyanazokat a műveket vitte filmre a hálás utókor (Sue-t és társait).
Magyar irodalomban Szalontán Csokonaiig jutott el az olvasóközönség - vagy még addig sem. Az olvasóközönség megjelölés kissé fényűző; mintegy tucatnyi embert kell értenünk rajta. A modern szellemet a rektor (kántortanító) képviseli, a debreceni kollégium neveltje. Húsz év telt el Csokonai halála óta: épp csak annyi idő, hogy a civisváros is fölfedezze nagy fiát. Kár volt pedig. A sors kegyetlen tréfája, hogy életében agyonhallgatják vagy éppen kinevetik a költőt, holta után meg utánzók hada lakmározik a tetemén. Csokonaival is ez történt. - A debreceni poézis ez idő szerint a Kovács József professzor megszabta úton poroszkál. (A nagy tudományú férfiút, éppen Arany nyomán, rímkovács néven emlegeti az irodalomtörténet.) Az eredmény könnyen elképzelhető: a verstermés olyan, mintha egy tehetségtelen Csokonai tollából került volna ki. - A szalontai rektor is ebben a modorban alkotja alkalmi költeményeit. - Boldog idők! mikor a versírás titkait iskolában tanították - kiálthatunk föl, korcs utódok. Ámbár csak annyi haszna lett, hogy többen írtak verset, mint ahányan tudtak, s ez manapság is így van. (Mert a verstani szabályok csupán arra jók, hogy legyen mitől megkülönböztetni a - kivételeket. Petőfit is “szekundába pónálták” poézisből.) - Arany László közli édesapjának emlékezését, amely képet ad a szalontai alkalmakról s Kovács professzor receptjéről:
“A köszöntő-vers egy görög boltos lakadalmi ünnepére készült, föliratúl egy transparenthez. Kéregpapírból összeállítottak egy ládaféle alkotmányt, égő gyertyákat tettek bele, a kéregpapírba díszes koszorút metszettek, s a koszorú közepén átvilágító betűkkel ím’ ezen vers olvasható:
‘Hymen koszorúja virít itt,
Ámor diadalmi jutalma,
Cyprisst sértette hatalma,
Hymen neki ily koszorút vitt.’
‘Nagyon szép vers’ - jegyezte meg atyám, mikor elmondta” (életének utolsó Szilveszter-estéjén), “de akkor sem értettem s máig sem értem.”
A rektor első helyre ülteti fiatal kollégáját, ki már belekóstolt a szellemi élvezetekbe, megbódult tőlük s egy életre rabjuk maradt; hogyne örülne a gyerek: itt, az iskolában komolyan veszik szenvedélyét (vagy, ha úgy tetszik, bogarát); itt nem szégyen vagy felnőtt-mulattató bohóság az ő iparkodása, hanem munka, kötelesség; játszva végzi, de a játék hasznos, becsülete van. Új világ tárul: egyenlő jogú polgára, felnőtt és gyermek. Ki-ki olyan korú, amilyen értelmes.
Az értelem pedig olyan dolog, amiből sosem elég; olyan dolog, ami sohasem túl korai. Nagy szükség lesz rá az elkövetkezőkben, súlyos érzelmi megrázkódtatások idején, a korban, melyben költőnknek élnie adatott. Reformkor, forradalom, szabadságharc, önkényuralom, kiegyezés - csupa átmeneti korszak. S az átmeneti korszakok a gyönge idegzetűeket viselik meg leginkább. Ámbár az is igaz, hogy az emberi történelem: átmeneti korszakok sorozata. Úgy látszik, az emberiség mégsem gyönge idegzetű. Bízzunk benne.

“Valahára eljött a költészeti osztály s én halomra írtam verseimet.” Tizenöt éves korára már kenyérkereső: segédtanító a szalontai iskolában, benn is lakik. Szülei szegények, elöregedtek, nem segíthetik. Pedig tanulni kell mindenáron; nemcsak most, hogy tovább juthasson kollégiumba; nemcsak azért, hogy néhány év múlva beülhessen egy jól jövedelmező parókiába, esetleg ügyvédi irodába, s ne legyen többé gondja a betevőre; tanulni kell, mert ha egyszer belevágott, immár nem hagyja nyugton - Kármán szavaival - “szomjú kívánása az igaz bölcsességnek és a törekedés esméretünk kiterjesztésén”; tanulni, mert most már kényszerűség: a munka dandárja ezután következik; tennivalóinak elvégzésére mindenkit csatarendbe állít a kor: mindenkit, aki alkalmas; és mindenki alkalmas, aki eljutott a tennivalók fölismeréséig; alkalmas, tehát köteles, s megvan az útja-módja annak is, hogy - ha úgy adódik - akár saját akarata ellen, de rákényszerüljön; senki sem nélkülözhető. A kor Arany esetében is módot talál majd arra, hogy, kapálódzás ide, kapálódzás oda, kényszerítse elvégezni, amire hivatott.
Addig is: körmöli a verseket. Rosszakat persze. A tandíj keserves. De megéri.
Az irodalomtörténet mindent föllajstromoz, a költő csonka verssorától kávésfindzsájáig; minden apróságot megmagyaráz, vagy fordítva: minden magyarázatra bizonyítékot ráncigál elő; néha úgy tetszik, mintha a középkori anagogé szellemének kései letéteményese volna. Mindig az a legnagyobb író, akivel éppel foglalkozik, akinek minden szava arany vagy legalábbis fénylik; s keserves könnyeket hullat minden elkallódott betűért. Sajnos, nem tudjuk példáját követni: nehezebben sírunk, de meg nem akarunk, törik-szakad, hajuknál előráncigált tanulságokat fölsorakoztatni: ezzel inkább ártunk, mint használunk az ügynek. Tíz ál-tanulságnál többet ér egy valódi: maradjunk annál, s próbáljuk meg árnyaltabbá, gazdagabbá s főként elevenebbé varázsolni.
“Halomra írtam verseimet.” - Minden indulás izgalmas: ha alaposan tanulmányozzuk, okulhatunk, mai, holnapi, mindenkori útkeresők. Hátulütője csak az, hogy a későbbi fejlemények ismeretében óhatatlanul visszavetítünk olyasmit is, aminek kevés a köze az akkori meztelen igazsághoz. Márpedig nemcsak utat keresünk, hanem igazságot is.
Fiatalon majd mindenki ír verset, s nagyjából egyforma sikerrel; hanem aki aztán csakugyan költővé növi ki magát, arról kiderítjük utólag, hogy előre látható volt. Ha éppen ragaszkodunk a kezdeti - többnyire nagyon is bőséges - termés ismeretéhez, anyag híján is fogalmat alkothatunk róla, megtudhatjuk a legfontosabbat a túl merész következtetések veszélye nélkül. - Ehhez egy kis kitérőt:
A múlt század második felében föllendült a természettudomány, s divatba jött a törvényeinek merev alkalmazása humán tárgyakra. Ez időben hódít teret a mechanikus materializmus, főként német szerzők népszerűsítő munkáinak nyomán. - Ez a csatározás az irodalom rossz közérzetének tünete: - Egyik tábor tüzesen követeli az ósdi humaniórák száműzését: akadt képviselő, aki a görög nyelv tanítása ellen szólalt föl a Házban. Az Üstökös című élclap (Jókai lapja) epigrammával üdvözli a javaslatot; erre válaszol Arany:
Zengi epigrammád a fényt, melyet a görög ellen
    Olcsón puffogató szónok a honra derít;
Forgatom én nappal görög íróm’ s forgatom éjjel:
    Vénségemre be nagy lelki homályba esém!
(Ennek a lelki homálynak köszönhetjük a magyar Arisztophanészt.) - A másik tábor megkondítja a lélekharangot a humaniórák fölött (kongatja azóta is); Fábián Gábor például, a matuzsálemi korú, de csekély tehetségű költő s latinok, görögök, germánok, perzsák termékeny fordítója így kesereg: “A magának más irányt vett közszellem..., épp a civilisatio előbb vitelére irányzott buzgó törekvéseinek közepette, annak eredeti tényezőit, az úgynevezett humaniórákat leszorította a térről (,) s mintha azok nélkül a kitűzött nemes célnál mi már ellehetnénk, vele az újabb nemzedék többé foglalkozni sem kiván, sőt mint kiavult ódonságokkal bíbelődni szinte átall.”
A természettudományok divatja - mert divat, nem több - végső soron menekülés, féltehetségek kapkodása fűhöz-fához (a kifejezés eredeti értelmében!). Lucretius óta nemigen dicsekedhetik maradandó alkotással. - Az irodalomnak-művészetnek saját területén, saját eszközeivel kell utolérnie önmagát; nem helyettesíthető be mással, megvan a szerepe, haszna kisajátíthatatlan helye az életben s a fejlődésben. - Persze, ez az út kissé nehezebb. De csupán attól, hogy a reáliákba belekontárkodik, senki sem lesz jó vagy jobb író. Tanulni viszont lehet és kell is. Gondolkodást például. A nagy tudományos fölfedezések roppantul hasonlatosak a nagy művészi teljesítményekkel: meghökkentő egyszerűségükben. Egy Newton, egy Bolyai János, egy Einstein új utakat szab az emberi gondolkodásnak. Egy Arany, egy Petőfi is.
Tárgyunkra térve tehát, megkockáztathatjuk a hasonlatot Haeckel biogenetikai alaptörvényével: a költő fejlődése is vázlatos ismétlése az irodalomtörténeti törzsfejlődésnek. Ki hosszabb, ki rövidebb idő alatt átvergődik a formák s a költői magatartás fejlődésének szakaszain, s ha igaz tehetség végül eljut önmagához, saját korához. Előbbre nem, legfönnebb - Illyés Gyula szerint - a kor marad el mögötte.
A preceptori javadalmazás szerény, alig biztosítja a megélhetést. S ez nem elég: a jövőre is gondolni kell, tovább tanulni a debreceni kollégiumban, az pedig pénzbe kerül. Annyit sikerül összekaparnia - “művészi” munkával: búcsúztatókkal, névnapi s egyéb ünnepi versikékkel -, amennyi a beöltözéshez elég. A kollégium még kaszárnya, szoros renddel, ranglétrával és - egyenruhával is.
A segédtanítók négyen kucorognak egy szűk szobában. Ők a nagyok. Viselkedniük is nagyosan illik hát. Úgy, ahogyan adomákból, borsos tréfákból a kollégiumi életet ismerik. S ahogyan mi is ismerjük Jókaiból. Hogy ennek mennyi köze volt a valósághoz, azt költőnk keservesen tapasztalhatta később saját bőrén. (És gyomrán.) - Egyelőre borozgatnak, füstölgetnek; zsíros beszélgetések esnek; “mindazonáltal engem jó szellemem nagyobb kihágástól megőrzött”: amikor csak teheti, olvas. Ismerkedik a “modern” magyar lírával, az almanachok sejtelmes, finom, emelkedett zöngeményeivel, melyekből csak úgy árad az úri hölgyszalonok otkolonyja. Száz évvel később írja meg Kosztolányi, mennyire meghatódott, amikor egy ilyen szalonban, kecses asztalkán remek kivitelű Horatius-kötetet pillantott meg. Amelyről kiderült, hogy cukorkásdoboz. Ilyenszerű volt az almanachlíra is. A szépelgő dalárok, kiknek klapanciáiban “nemcsak a véghangok, hanem az érzelem sorai is rímzenek” (Szemere Pali bácsinak, a Felelet a Mondolatra társszerzőjének találó jellemzése): mintha más bolygóról jöttek volna. Hogyne irtóztatná költőnket ez a “bájteli föllengző hév”: hiszen olyan anyanyelvi környezetben nőtt fel, olyan vidéken, amelynek legtöbbet köszönhet a mai magyar köznyelv, de az irodalmi is - nem utolsósorban Arany János révén. (Román szavakat is el-elkapkodhatott, már gyermekkorában, de jegyzősködésekor föltétlenül, s latin tudásával és ragyogó nyelvérzékével összefüggő szöveget is megfejtett, aminthogy írásos bizonyíték van rá akadémiai titkárságának idejéből. Egy-két kifejezést verseiből is tallózhatunk; íme pl. - saját zárójeles megjegyzéseivel -: Oh rút Hurut! Az ember addig huru’t (ige) Míg egyszer megmurút (román szó).
Korán kezdődött hát a robot a megélhetésért. És sokáig tartott. Életének nagyobbik része lelketlen munkában telt el. Lelketlen minden munka, amely elvon a hivatástól. Voltaképpen csodálkozhatunk: mikor jutott ideje egyáltalán ennyit írni?
Saját bevallása szerint éjjelente. Preceptorsága után öt évvel, midőn négyhavi vándorszínész-életből tékozló fiúként tért meg a szülői házhoz, újra csak a tanügynél köt ki; ezután következik a jegyzői hivatal, majd kilenc évi tanárkodás Nagykőrösön, lapszerkesztés Pesten, akadémiai titkárság, később főtitkárság; igazgatói munka a Kisfaludy Társaságban. Életének utolsó hat esztendejében szabad: öregen, betegen, alig-látó szemmel írogatja a Kapcsos Könyvbe az Őszikék darabjait - előhangjául a rá harminc évre bontakozó Nyugat-lírának.
De addig?
Tanárembernek ma is kevés a szabad ideje: minél lelkiismeretesebb, annál inkább. Arany lelkiismeretes tanár volt, s ehhez vegyük hozzá, hogy a Bach-korszak tanárainak önellátásra kellett berendezkedniük. Oktatási kellékek híján a diák sorsa végképpen a tanár tudásától, képességeitől függött. Nagykőrösről írja Arany egyik barátjának: “A magyar nyelv tanításban sokhelyt én is csak tapogatva járok. Hát még milyenek a tapasztalatok másutt.” S alább: “Kiáltó szükség még egy magyar olvasókönyv... Nekem volt szerződésem Heckenasttal..., de belefáradtam, abbahagytam.” A szerződés szövege nemrég került elő; mutatóba ennyit:
“Szerződés,
Melly egy részrül Arany János és Szilágyi Sándor tanár urak, és más részről Heckenast Gusztáv pesti könyvkiadó úr között köttetett, mint következik:
I. Arany János és Szilágyi Sándor tanár urak az általuk közösen készített e czímű munkára nézve: ‘Magyar olvasókönyv. Protestáns felgymnasiumok számára. Szerkeszték Arany János és Szilágyi Sándor. I. és II. kötet, az 5., 6., 7. és 8 osztály számára’ - átadják Heckenast Gusztáv úrnak a kiadói tulajdonjogot” stb.
Keltezés: “Pest. Jan. 5-kén 1355.”
Számítsuk ehhez még a vizsgaidőszakok zsúfoltságát, a költő egyre jobban kínzó betegségét (“1853 óta koronkint megújuló fej- és fülzúgásban szenvedett s egy, még fiatalsága éveiben kapott tüdőhurutja a hajlott korral mind terhesebbé vált” - írja Gyulai): nem csodálkozhatunk, ha fönnebb idézett levelében ezt olvassuk: “Azt gondolnád, ... hogy aki Pest tövében lakik, mint én, az élte felét Pesten tölti el. Több mint egy éve nem voltam fenn.”
A tanító-életről bővebben Gárdonyi tudósít először; s ha Arany Az elveszett alkotmányban “Kanászoknál szigorúabb sorsu tanítókat” említ: nem költői túlzás, szó szerint kell értenünk.
A jegyzői irodában naponta tíz órákat körmöl. Tyúkpörök iratait, marhapasszust. “Ns Semlyén István elad egy tavalyi szőke ökör tinót, melynek farán SI bélyeg látható.” - Javíthatatlanul lelkiismeretes ebben is: hivatalos iratait mintaként köröztetik megyeszerte. - Éjjel Byront fordít.
S Pesten? - A szerkesztői állás ma valóságos paradicsom az akkorihoz képest. “Verset... nagyon ritkán írok. A szerkesztés, kivált az ilyen, mint az enyém, hogy folytonos kézirathiánnyal kell küzdenem, nem enged valami jóravalót hoznom létre. Hol egyik rovat nincs, hol a másik, majd főcikket, majd kritikát kell írnom, majd külföldi irodalmat teremteni elő, majd novellát fordítani” (így jelenik meg első ízben Gogol magyarul: A köpenyeg; németből fordította Arany), “aztán a heti pletykát összeszedni, a lapot korrigálni, beküldött rossz verseket olvasni...” Korának legigényesebb lapjait szerkeszti. Bele is bukik.
S a Kisfaludy Társaság? - “...Igazgatok társaságot, melynek nincs kedve igazodni...” De kiadatja Az ember tragédiáját, és Shakespeare- és Moliere-sorzatot indít.

Az első kollégiumi év - azaz csupán félév - balul ütött ki.
Maga a híres város is eléggé nyomorultul festett. Íme, egy kis ízelítő a kálvinista Rómáról, egy kortárs keresetlen szavaival:
“...nádfedeleket láthatunk eleget, emeletes házat egy-kettőt. Ez utóbbiak a városban... igen ritkán vannak elszórva; a házak majd mind földszintiek... Alig haladunk még 200 lépésnyire a város felé, s utunk máris vagy hat csapszék mellett vitt el, melyek a napnak minden órájában hallatják a szomszédok épülésére a klarinétnak ki-kinyikorgó s a brúgónak tompán morgó hangjait...”
A Tót-ház, a helyőrség tanyája “előtt kezdődik a palló. A palló... Debrecenben az volna, mi másutt a járda... Áll... három-három egymás mellé illesztett keskeny és vastag deszkából, melyek a földben keresztben fekvő hasábokhoz vannak... szegezve... A világ bevett illedelmi szabályai azt tanítják, hogy két összetalálkozó ember közül mindenik félig térjen ki az útból. S ez az, ami a pallón lehetetlen... Az egyik embernek tehát gorombának kell lennie és a pallón maradnia, ... a másiknak... a másik oldalon botjára támaszkodva egyik lábával a sárban keresnie feneket, a másikkal a pallót őriznie. Ezen gorombaság, a sok gyakorlat után, könnyen vérré válik az emberben, s így van a palló befolyással az ember jellemére...
...a dzsidás tisztek, sőt közlegények is... a pallón táncoltatják lovaikat. Az ily találkozás azután rettenetes...
...a kutyák száma Debrecenben roppant nagy... csak az kell, hogy némi idegen szag járjon az utcán s azonnal kiront néhány komondor, melyek példáját azután az egész szomszédság követi...
...egy tágasabb tér... egyik szögletében új artézi kút ásatik, közepén a kéttornyú ref. nagy templom áll, s az egyik oldalát az éppen oly nagy, mint monstrum (= behemót) collegium foglalja el. E téren hetivásár napjain szűrszabó-készítmények s nyers bundabőrök szoktak árultatni... Dísztelenebb s kényelmetlenebb épületet nem egyhamar láthat az ember, mint e collegium, diák műnyelven kínlódium; kívülről granárium (= hombár), belülről sötét, barátságtalan, szerencsétlen elosztású kamarák, minden legkisebb csín és ízlés nélkül... E nagy épülettel összeköttetésben áll s csak udvar által választatik el a régi collegiumnak még fennmaradt, roskadozó része, melynek penészes, szurtos szobáiban nagy számú ifjúság lakik, s melynek ápoló bölcsőjében már nem egy lángelme ringattatott, részint felébresztetett, részint örökre elaltattatott...”
Képzeljük el e környezetbe a fiút, kit otthon, szegénység ide, szegénység oda, de kényeztettek; Szalontán “híres embernek” számított, itt meg: egy arc a másfélezer közt. Otthon, ha csak burgonya, bab is, de kikerült a napi meleg étel, a kollégiumban: egy negyed cipó, a többit magának kell állnia.
Ha van miből. De nincs. A fő nem üres; a zseb igen. Talán eddig is tapasztalhatta, hogy tele zseb többnyire üres fővel jár együtt; s ha igen: most aztán lelkére is veszi, mert nem tartozik azok közé, akiket életrevalónak neveznek. Néhány római klasszikust már ismer, maga is verselgetett latinul, olvasni szeretne, nagyon sokat; de az időből alig futja: rengeteg olyan dologgal kell foglalkoznia, ami nem érdekli. Vagy ha tán érdekelné: itt is, ebben is elrettenti a lehetetlen idióma. A nyelvújítás túlkapásai a természettudományos szakszókincsben tartották magukat legtovább (Bugát Pál valósággal tobzódott a magyarításban-facsarításban) - nem egy esetben mind a mai napig. A kollégiumban is tanulni kellett az élenyről, a hőanyról, a légtünettani ismékről meg a többiről. Kár haszonnal jár - pompás gúnyverset köszönhetünk ennek is (az Úr 1881. esztendejéből), a tudományos versészet címére:
Szőke világát már az egén terjeszti előre
   A Nap s jelzi, mikép fordulok arrafelé.
   ..........................................................
És, mint nagy gömböt, veti a horizonra csalárdúl
   A levegő-réteg vérpirosan hüvelyét.
   ..........................................................
Mily szép most minden, kezdik kilehelni a fák is
   Élenyöket, - s széngázt színi be lombjaikon.
   ..........................................................
Képződnek szaporán s gyülekeznek vízi parányok
   S összeverődve, legitt földre csapódnak alá.
Testem is a hőanyt likacsin már veszteni kezdi,
   Adieu, természet! Vissza lakomba megyek.
Olvasni pedig mikor lehetne, hacsak éjjel nem? Márpedig itt hajnali sötéttel kelnek. És enni is kellene, tizenhét éves korában örökké éhes az ember.
Kialvatlanul, korgó gyomorral, ráadásul dorgatóriummal súlyosbítva - zsákutcába jutott. Vissza kell fordulni. A preceptorsághoz.
Kudarc ez, ha meggondoljuk, hiszen csak messzebb került az áhított - vagy nem is oly nagyon áhított? - céltól, amely a kollégium elvégzése után várná. De a kor említettem, talál eszközt arra, hogy kikövetelje a magáét a kiszemeltektől. Az első eszköz: a kisújszállási rektor. Hadd írjuk ide a nevét.
Török Pál. Negyvennyolc év múlva, 1882. október 24-én ő temeti s búcsúztatja szép beszédben hajdani segédtanítóját.
Kilenc esztendővel volt idősebb Aranynál; selmeci, majd debreceni diákként verselt latinul, fordított angolból; rektorsága után lelkész Kisújszálláson, aztán Pesten; lapot szerkeszt, a magyar tudományos irodalom útját egyengeti; csatlakozik a forradalom s a szabadságharc ügyéhez; 1860-tól haláláig (1883. október 7.) dunamelléki püspök.

A rektor könyvtára pompás. Maga Török művelt, törekvő, szelíd férfi, barátság szövődik közöttük. Költőnk igyekszik, hogy behozza a késést: most már időt szentelhet a kor irodalmának megismerésére; tanul németet, franciát, fordít Vergiliusból, s persze versel. Csokonaisan, Béka-egérharc-modorban. Nem minden hátsó gondolat nélkül a falusi kupaktanács gyűlésének a leírását iktatom ide: a bíró szónokol:
“Az érdemes közönséget
    Össze azért gyűjtöttük,
Mivel, hogy pedig evégett
    Most a gyűlést hirdettük,
Ámbár egy szerencsés fátom
Fenyeget minket, mert látom,
    Mely is annál fogva ez:
“Miska; a határnak csősze,
    Ma házamba ügetett,
Lihegni is alig tudott,
    Szegény úgy megsietett.”
Ekkor félbe szakasztották
Néhányan, kik kiáltották:
“Nem hagyjuk mindhalálig!”
“Halljuk! Halljuk!...”
.......................................
Ha százezer kan ördögnek
    Ordít kénköves szája,
Búgnak, huhognak, röhögnek,
    Kinek mi a nótája,
Ha millió cigány gyermek
Verekszik s a farkasvermek
    Alján száz farkas üvölt:
Mindezek szúnyogdongások,
    Beteg légy áriája,
A lármához, melyet a sok
    Okosnak ordít szája.
Jó kedélye, láthatjuk, visszatért. Nyugodt: tanulhat kedvére. Abban a korban van, amidőn mindenből tanul az ember: a rosszból azt: mit s hogyan nem szabad, a jóból: mit s hogyan kell. Az a bökkenő, hogy hajlandó érdemükön fölül foglalkozni silányságokkal is, hiszen úgy érzi: ideje korlátlan; de aki elég erős vagy eléggé belátó s megfogadja az okos tanácsot, hamarosan túljut a bökkenőn, fontosabb lesz számára a hogyan kell. Isten őrizzen azoktól, akik ez előtt megrekednek: belőlük toborzódik a mindent-tagadók tábora, azoké akik szívük szerint leginkább gáncsolnak, s belezöldülnek, ha nincs mit. Innen már csak egy rövid lépés - előre? hátra? ne firtassuk - a sznobság. Ami épp ebben a korban kezd járványos betegséggé fajulni Európában - pazar kórrajzot ad róla Thackeray a Sznobok könyvében.
Testben-lélekben fölfrissülve, megerősödve tér vissza Arany a kollégiumba. Tarisznyájában hozza a kisújszállási illetékesek hízelgő sorait működéséről. Ezt már a debreceni illetékesek sem hagyhatják figyelmen kívül. Nemcsak barátságosabbak; arról sem feledkeznek meg, hogy ennie is illik néha. Magafajta diák örök istápja - tudjuk, micsoda. Egyik professzorának a kislányát tanítja.
Tehát minden jóra fordul, élni szép, az emberek kedvesek, a világ gyönyörű. S ekkor megint beüt a mennykő.
Vagy hogy nem is az. Jódolgában bolondul meg az ember, mondják, akik szeretnek fölületesen ítélni (illetőleg csak nem tudnak másként). - “1836 februárban önként, minden anyagi vagy erkölcsi kényszerítés nélkül, odahagytam a kollégiumot...” - Színésznek megy.
Feltűnő, hogy ez idő tájt a tizenhárom éves Petrovics Sándor is, pesti diákként, iskola helyett az utcán csavarog, este meg a “színház körül ólálkodik”. - Nyugodtan eltekinthetünk a korkülönbségtől e kivételes esetben. Mint ahogy később eltekintett maga az idősebbik fél, s a fiatalabbat sem feszélyezte. Mi az hogy! Lesz még Aranyból “öcsém, Jankó” is.

Jódolgában bolondul meg az ember, mondják, akik bűnnek tartják, ha valaki többre vágyik, tehát elégedetlen azzal, ami van.
Megesik, hogy zsákutcába téved - még nem ismeri magát eléggé.
Arany körülményeiről, lelki indítékairól a leghitelesebb forrásból: a Bolond Istók második énekéből szerezhetünk tudomást.
“Hogy semmit nem tud, annyit jól tudott” - nagy eredmény, mert aki úgy érzi: nincs több tanulnivalója, világéletében félművelt marad. Ez a legveszedelmesebb emberfajta. Korlátoltság, rosszindulat, gőg egytestvérek; az igazán nagyok alázatosak. (Igen, igen, igen, hallom az ellenvetést. S válaszolok is. Tessék elolvasni, mit ír a gőgös Petőfi Aranynak 1847. március 31-én: “Hanem édes-kedves ecsém(!), azokkal a dicséretekkel hagyj föl, mert mikor olvasom, olyanokat pirulok, mint valami meggyúlt város, s ha ilyenkor a tükörbe találnék pillantani, azt gondolnám, hogy Nagy Ignác orrát látom. Aztán meg azon pirulok, hogy pirultam. Én nem vagyok túlszerény ember, ezt legdühösebb ellenségem sem foghatja rám; ...de ha szembe dicsérnek, tudj’ az ördög, olyan furcsán érzem magamat, mintha rühös volnék s nem volna szabad vakaróznom.” - Arany viszont túl szerény volt világéletében. Még a legmagasabb polcon is. - “Barátom! - sóhajt föl egyik levelében, 1852-ben - én nem tudom, mit adnék annyi önhittségért, mint ezen emberkék - a “borzas hajú költészek”-re érti - némelyikében van. Ha én arról meg tudnék győződni, hogy amit írok, az mind jó, szép, felséges: nálam termékenyebb író nem lenne a föld kerekségén.” - Századunkban, mint olyan sok más dolog, ez a magatartás is hitelét vesztette. - Mire szerény ön? - kérdezte Osvát Ernő egy ifjú titántól. Hajaj, a gőgös szerénység még ordítóbb. Fene bonyolultak lettünk.)
Semmit sem tud tehát hősünk, de mindent tudni akar, gyorsan, azonnal. Csakhogy: annyit már megtanult - vagy legalább sejti -, hogyan kell tanulni. Nem úgy, mint a tudós professzorok követelik. (“Ne jussak a paradicsomba, Ha el nem lopták ifjúságom!” - mondá kedvesen a Sorbonne tudorairól Marot, akit mi inkább zsoltárfordításairól ismerünk, Szenczi Molnár Albert révén, de aki káprázatos költő is volt.) - Lássuk csak a módszert: “Történelemből ha micskét tanult is, Meg elfelejté a vizsgálatig; Mert a fonál, ha oly hosszúra nyúlt is, Nem az volt, mi szellemnek mondatik: De a föld minden évszáma s királya Meg a tanító körmönfont irálya.”
S egyébben is így. S mert türelmetlen és sokat akar: kapkodni kezd. Itt már nem kerüli el a buktatót, mint Kisújszálláson: tücsköt-bogarat összeolvas, “Mintha, mit a világ nyomdái nyomnak, Fejébe kéne férni mind, a lomnak.” - Ez sem elég. Szobrászkodni próbál. Festeget. Muzsikál. Nem ismeri magát. Érzi, hogy lesz belőle valami, csak nem tudja, mi. (Hogy mi nem lesz, azzal már tisztában van: “...a ‘lenni vagy nem lenni’ célt Nem így foga föl: ‘enni vagy nem enni...’ ”
Tizenkilenc éves; rettenetesen hiszi, hogy “Míg az ember boldog nem volt, Addig meg nem halhat” (Petőfi). Még csak tizenkilenc éves, a boldogságon tehát dicsőséget ért. Meg is szerzi, semmi kétség, a színpadon.
Már tizenkilenc éves és rettenthetetlenül hisz benne: a professzorok csodálkoznak ugyan, de komolyan veszik. (Mégsem lehettek oly nyárspolgárok.)

A társulatban nem sokra viszi, sikere a Petőfiéhez hasonlatos. De ez nem jelenti azt, hogy ripacs lett volna egyikük is. Tompa írja, hogy Petőfi szépen s hatásosan szavalt. Nem lehetetlen, hogy inkább a hivatásosak jó része ripacskodott. Merthogy: “Kegyelmes herceg!” - oktatja Bolond Istókot a régisseur -, “Ott hangsúlyozza: gyel, a közepét. ‘Ke-gyel-mes’, érti hát már?... nem ‘ke-gyelmes’.” Később a Kisfaludy Társaság fölolvasásain megfigyelhette a közönség, hogy Arany magyarul, első szótagon hangsúlyozza a jambust. Hogyne számított volna ez bűnnek ott, Thália boldog - mert lelki szegény - papjainál, s akkor, amikor Thália kedvenc fiacskája egy Kotzebue volt. Hiszen manapság is így éneklik az operában, hogy aszongya: “a bolygó - szünet - hollandi” - akiben nem nehéz fölismernünk a Hollndert.- Hősünk bizonyára nem tudta, sírjon-e, nevessen-e, ha eszébe jutott Sárváry professzor kedves biztatása: “Csak Sekszpirt! Sekszpirt, domine!” - Pedig még nem is ismerte Shakespeare-t.
De ez még semmi. A társulat egy szép napon: volt - nincs; seprejéből vándortrupp alakult, megint csak olyasféle, mint amilyenben Petőfi is “hősleg működék”: “színészi együttesnél inkább képzelhető mozgó-bordélyháznak vagy kolduló szövetkezetnek” (Illyés).
Az útirány: Nagykároly (“Hol a színészetnek nemes baráti Bőven tenyésznek, a csizmadiák”) - Szatmár-Máramarossziget.
Azt kell mondanunk, nem ártott ez az iskola. Kalandjairól maga Arany kétféleképpen emlékezik meg: Gyulaihoz írt önéletrajzi levelében (1855) s a Bolond Istók második énekében (1873). A levél az elkényeztetett papa-mama-kedvencét festi: szenved a rajta esett szörnyűségektől: padon hál, kabáttal takaródzik, s lelkifurdalás gyötri, mert füstbe megy szüleinek minden terve.
Istók barátunk már inkább viselkedik tizenkilenc éves, életerős fiatalemberhez illőn: padon hál ugyan és kabáttal takaródzik, de elalvás előtt Horatiust olvas; díszletet fest, függönyt toldoz, színlapot ír s hord, “nagy harcban a kutyákkal” s a sárral, s a Deus ex machinában ő a machina rugója. És valósággal hiányolnók, ha nem szeretne bele Klárcsi kisasszonyba, ki a deszkákon “folytatja csak” régi foglalkozását “mint soubrette (cseléd)”. Hát persze hogy beleszeret, muszáj beleszeretnie valakibe, egyelőre örökre - már csak amiatt is, mert muszáj verset írnia valakihez: ebben az életkorban a szerelem elsősorban esztétikai élmény (nyilván csak az Istók-fajtájúak számára!). A világirodalomnak minden szerelmes sora az ő vallomása, és a vallomásos-vágyakozó állapot többet ér a beteljesülésnél, amelyről különben is halvány, ködös, éteri fogalmai vannak. Istókunk, hazakísérvén este Klárcsikát, álmodozva szavalja a Kisfaludy Károly Irénéjéből, hogy “...szorítsd Melledhez a jelenvalót” -: álmodozva, tehát komolyabban, semhogy szó szerint értené. Mert mikor Klárcsi kisasszony incselkedve beinvitálja, hirtelen földre estében csak annyit tud kinyögni, hogy: - Késő van, instálom -; ami teljességgel megfelel a valóságnak, Klárcsi kisasszony mégis fölhúzza az orrát. (Magára haragszik szegényke, hogy szóba állt ilyen balekkel.)
A csőd teljes. Színészi babérokra hiába áhítozik; szülei semmit sem tudnak róla s ő sem róluk; “az olcsó kegyet” pedig “Megutálá - mint borban a legyet”. Gázsi is többször nincs, mint van. Sziget szép, hegyes vidék, az oldalakon málna s medve s üde levegő; itt dönt: hazamegy.
Gyalog, csakis.
“Ma fizetés-nap; húsz forintra jut húsz krajcár ‘proporció’: Harminc gyalog mérföldre abból Kifutja... egy vándor cipó.”
Egy hétig tart az út, van ideje bőven, mindent meghányhat-vethet, s valószínűleg arra az eredményre jut, hogy - ennél rosszabb nincs. Innen csak fölfelé van út.

II
Csodagyereknek nincs gyermekkora - ezzel kezdtem volt eszmefuttatásomat, bár tudom, a megfogalmazás túlságosan tetszetős, semhogy gyanússá ne válnék. Különösen íróember esetében. Hiszen a gyermekkori élmények a legmaradandóbbak. - A kor muzsikus csodagyerekeit országok során cipelték végig a kedves szülők. Földgolyónkról annyi ismeretet szerezhettek, mint a világjáró sportolók manapság: közlekedési eszközök, szálló, “munkahely”: hangversenyterem, illetőleg sportpálya. Azaz semmi, mert mindhárom dolog világszerte egyforma.
Költőnknek legnagyobb, örök élménye minden bizonnyal a nyelv volt, a pompás, a káprázatos. S legbecsesebb kincse - számunkra is - az a csodálatos arányérzék, amellyel (bocsánat a kelmei hasonlatért) mindmáig járható utat talált a vad neológia Szküllája s a vad ortológia Kharübdisze között.
Az ám, de híres ember is volt. S közhely, hogy a hírnév az emberhez fűződő félreértések összessége. Szorgos irodalombúvárok elkészítették a szőrszálhasogatásig részletező lajstromot róla is. Még életében kezdték, a kor divatja: a pozitivizmus szerint. (Karinthy mondta: a tudósok a múlt században szétszedték a világot, ideje volna összerakni.) - Költő műve közvagyon; pozitivista fogalmazásban: Csáky szalmája. A tővel-heggyel összehányt adathalmazból ki-ki azt húzgálja elő, amire éppen szüksége van valamely - egyoldalú! - tétel bizonyítására.
Az Akadémia vezető esztétái - mintha csak szívügyük lett volna még egy ecsetvonással erősíteni az akadémizmus sötét árnyalatát - kiizzadtak egy Arany-esztétikát, amelynek szent nevében letörtek minden új irodalmi törekvést, s mellesleg saját vérszegény művészetüket (?) szentesítették. Gondosan kicentizték a költő árnyékát, épp csak akkorára, hogy maguk aláférjenek. - Nyelvi tudását csodálták. Joggal. Most, írás közben átböngésztem egy leíró nyelvtant (egyetemi kurzus): példaanyagát úgy háromnegyed-formán Aranyból meríti. Stilisztikai példatárnak is kiváló.
Csak a költő sikkad el.
Nem védelmezem - még azt a látszatot keltené, hogy védelemre szorul.
Egy úgynevezett irodalmártól hallattam a sommás ítéletet, hogy: Arany tulajdonképpen nem is volt költő. Emögött az az ósdi szemlélet áll, amely szembeállítja a lírikust az epikussal - mintha bizony egy suba alatt nem férne meg a kettő. Tessék csak figyelmesen elolvasni elbeszélő költeményeit, s akkor még az az állítás is megdől, hogy nem írt szerelmes verseket. Szerelmes? - majdnem érzéki: csak egy példa, ellenőrizhető: miért megy férjhez Rozgonyi Piroska Tar Lőrinchez. Vagy a Népdal című verse, 1877-ből.
Különben hát - csakugyan: nem is volt költő Arany. Nem volt bohém, mint Petőfi. Nem volt őstehetség, mint Petőfi. Nem volt összeférhetetlen, mint Petőfi.
Színigaz. S az is, hogy Petőfi sosem volt bohém. Petőfit senki sem látta ittasan. Petőfi nem volt őstehetség - udvariasan így fejezik ki azt, hogy tanulatlan -: olyan ember még nem létezett, aki ösztöneinek a segítségével fordított volna Shakespeare-t vagy akár Bérenger-t, az angol, illetőleg francia nyelvtan elemi szabályainak ismerete nélkül. - Az összeférhetetlenségről szóljon maga Petőfi: “...azzal vádolnak némelyek, hogy én el vagyok fogulva a költők ellen... Az igaz, hogy a tehetség nélkül vagy fél-tehetséggel előretolakodó embereket nem szeretem, nem szenvedhetem, elgázolom, ha lehet, de a valódi tehetség előtt leborulok és imádom!” - És Illyés: Petőfi “kortársai közt Arany az egyetlen, akitől dicsőségét félthetné, s ő támogatja azt a legjobban, nemcsak irodalmi téren, a magánügyeiben is.”

Miből ismerszik meg a nagy költő? - Túléli azt is, hogy kötelező olvasmány.
Arany is túlélte.
A Toldit már 1856-ban olvasták az iskolában, 1879-től szerepelt az állami gimnáziumok tantervében. 1877-ben jelent meg az első részletesebb magyarázat a balladákról (Greguss Ágost tollából), 1882-ben Lehr Albert nyelvi magyarázatai a Toldihoz.
Ez csak néhány adat a kezdetekből. Nem lekicsinylő szándék idéztette; Lehr magyarázatai például kitűnőek. A maguk nemében.
A kommentárok aztán sokasodnak. Minden korszakban más- és másként látjuk - mert láthatjuk - a művet.
Hátulütője, hogy sok bába közt elvész a gyerek. Mindenki tudja, miről szól A walesi bárdok. De nem mindenki olvasta.
S valahol itt a veszély.
A magyarázatok tömkelegében ha nem sikkad is el, de átlényegül a mű; észrevétlen az átmenet elmélkedés és elmélet, következtetés és dogma, fölismerés és szabály között. Arany János nagy költő volt; de ha ebből arra következtetünk, hogy mindenkinek úgy kell írnia, mint ő írt: megcsúfoljuk, sőt meg is öljük a költészetet. Ha a mű - bölcs Vojtina szerint - a valóságnak égi: a merev dogma a műnek földhözragadt mása, a mű halála, merénylet a művészet ellen. S még szerencse, ha csupán ártatlan ostobaság, de százszor jaj, ha korlátolt rosszindulat, sunyi önzés, hatalmi őrület sugallja. Így vált a bibliai szeretet igéje vallásháborúk csatakiáltásává; a krisztusi szegénység, csodálatos módon, püspöki birtokokban öltött testet; a testvériség deresen hirdettetett, s a pünkösdi tüzes nyelvek Giordano Bruno máglyáját lobbantották lángra. Így vált a Petőfi Társaság (nagyon kevés kivétellel) nyomoronc Petőfi-utánzók, majd a reakciós irodalom fellegvárává (elnöke 1904-től Herczeg Ferenc, 1920-tól Pekár Gyula, s tagja volt pl. Beniczkyné Bajza Lenke, a művészi igénytelenség klasszikusa - Gyulai körömszakadtáig harcolt, nehogy fölvegyék a Kisfaludy Társaságba).
Ámbár megkérdőjelezhetnők az irodalom szót: Max Frisch figyelmeztet, hogy az igazi művészet mindig haladó volt.
Messzire kanyarodtunk? - Legtanulságosabbak a legtávolabbi összefüggések. Az Arany halála óta eltelt kilencedfél évtized mennyire megváltoztatta a világ arculatát! Természettudományos és társadalmi forradalmak új értelemmel telítettek seregnyi régi fogalmat. Világháborúk pusztítottak, történelem-előttivé alázván az embert. Legyőzetett a gravitáció, szűk lakásunkká vált a Föld, s még csak e szűk lakást sem tudtuk berendezni a higiénia elemi követelményei szerint. De már ismerjük a módját.

A csodagyerekség inkább kárral jár, mint haszonnal. Mindenért meg kell dolgozni; jó, ha korán megszokja az ember. Ingyen siker elkényeztet, ellustít.
Költőnk csodagyerek-múltja bizonyára közrejátszott kollégiumi kudarcában; miután hazatér a színészkedésből, elhatározza, hogy fölhagy a művészettel és “rendes ember” lesz, “mint más”.
A kétség gyakran elővette később, ismert és elismert költő korában is. A túlzott szerénység azonban akaratlanul is a befeléfordulás, az önzés látszatát kelti, mihelyt elnyomja a felelősségtudatot. (A társadalom iránt. A társadalom itt elsősorban mint olvasóközönség jön számításba.) - Az Arany-alkatúaknak ezzel is meg kell küzdeniük. Egymagukban. Közbelépés ha segít: csakis a váratlan, goromba, lehengerlő. A szenvedés veszélyes: szenvedéllyé fajulhat, s ezer okot s ürügyet talál maga igazolására. Jó lélektani érzéke - vagy csak természete? - sugallatára okosan járt el Gyulai Pál barátságuk éveiben: jött szelesen, fölkavarta a házat, pletykált, élcelődött, követelődzött, erőszakoskodott. - Toldy Ferenc majd mindenik levelében fölhasználja az alkalmat, hogy szelíd-udvariasan ösztökélje tekintetes barátját: “Sóváran nézek Toldi második része befejeztének elibe. Ne legyen kegyed, édes barátom, mostoha e gyönyörű gyermeke iránt.” - Félannyi sikere sem volt, mint Gyulainak a csipkelődő, szordinótlan szavakkal, baráti zsarolással vagy lekenyerezéssel - hogy, teszem azt, kihegedülje az Őszikék egy-egy darabját a Kapcsos Könyvből. (A Kapcsos Könyvet Gyulai ajándékozta volt 1856-ban: kulcsra lehetett zárni, ami ekkor külön is értékessé tette. S a szép tiszta lapok néha valósággal ingerelnek az írásra.) - Arany kiköti: nem fogad el honoráriumot, mire Gyulai szőnyeget vásárol a pénzen, s becsempészi a házba, mondván, hogy “a Tölgyek alatt 10 frt, a Pesti ligetben 20 frt, Hídavatás 20 frt, ez tesz 50 forintot, a szőnyeg 70 frt s így csak 20 frt ledolgozandó, amiért egy hosszabb vagy két rövidebb költeményt” kér. Célját, hogy az immár végleg félrevonult költőt (1878-at írunk) fölrázza, s akár egy kis bosszúság árán, de szóra (= közlésre) bírja, eléri végül. A költő morgolódik: ez is eredmény: “Tessék a luxoriosus szőnyeget becsomagolni s elvitetni.” - Gyulai: “Ami a becsomagolást illeti, én ahhoz nem értek, visszahozatni pedig semmi esetre sem fogom...” A “fényűző” szőnyeg - így mondja Arany László - a szalontai múzeumba került; ha az, amelyet ott láttam, igencsak érdemtelenül kapta e jelzőt. Olcsó jutaszőnyeg.

A fűzfapoéta kifejezést Ceglédi István prédikátor használta legelőször, 1669-ben. Életrevalónak bizonyult a szó is, a fogalom is. A Magyar nyelv értelmező szótára szerint: fűzfapoéta: “kezdetlegesen verselgető, rossz, silány költő; versfaragó”.
Én mindig is csodáltam a szótárak szerkesztőit, főleg bátorságukért. Mert hát igaznak igaz ez a meghatározás, de közel sem a teljes igazság. Arról pedig, hogy leegyszerűsítés és igazság között mélységes - majdnem azt mondtam: tragikus - különbség van, hosszan elcseveghetnénk, ha most az volna a dolgunk; de nem. (Ha az olvasót fárasztja a sok kitérő, nyugodtan leteheti a könyvet: én ugyanis úgy döntöttem, hogy Arany ürügyén mindent leírok, ami eszembe jut; bízván abban, hogy az jut eszembe, amit akarok.) - Kockázatos vállalkozás egy mondatban határozni meg fogalmakat. Mert ha kezdetleges verselgetőről hallok, nem tudom, mire értsem: Bájligethy Armand zöngeményeire-e vagy Petőfi hanyag rímeire, Szabó Lőrinc csonttörő jambusaira?
Rossz költő még lehet jó ember. (Hova is jutna a világ, ha csak a jó költők volnának jó emberek! - Móra aforizmája: “A stílus az ember? ugyan! annyi rossz ember volna?”) - A fűzfapoéta sem mindig tetszeleg sértett zseni pózában, ismered, olvasó, az örömöt, amely eltölt a szépség láttán, s a reflexet: tudtul adni, kikiáltani, megosztani másokkal? Az öröm az emberség kiteljesedése; s van-e ékesebb bizonyítéka ún. közösségérzetünknek, mint éppen ez a reflex?
Szilágyi István, a kor második számú eszköze Arany térítgetésében, 1842-től 44-ig szalontai rektor, jó verselő, de fűzfapoéta volt. S ő is csodagyerek: huszonegy éves korában Árpádról szóló költeménnyel nyer díjat a Kisfaludy Társaság pályázatán. (A mai csodagyerekek már a tizenévesek - mi lesz itt a jövő században!)
Szilágyi a fűzfapoéták rokonszenves fajtájából való; bizonyára ez tévesztette meg Petőfit is: “Szilágyi Pistával levelezel, ugye? - kérdi Aranytól. - Írd meg neki, hogy eddig is szerettem, de most még jobban szeretem, azt tudva, hogy ő is ösztönzött téged az írásra.” S Petőfi ritkán tévedett; túl rövid ideig élt ahhoz, hogy megengedhesse magának.
A fiatal rektor összebarátkozik a kisnótáriussal, ki legjobb úton van a “rendes” élet felé. Családot alapított, s köti az ebet a karóhoz, hogy könyvet kézbe nem vesz, írni meg éppen nem fog. No azért mégiscsak olvas; írni is fog: kénytelen lesz vele.
Volt Petőfinek egy elmélete, amely rá is, a korra - a forradalom előestéjére - is jellemző: hogy ti. igazi tehetség nem kallódik el. “Te - mármint Arany - új példa vagy azon régi állításomra, hogy a világon semmiféle tehetség el nem vesz. Nem olyan bolond a természet, hogy hiába teremtsen erőket.”
Igaza van: neki és ekkor. Hiszen ha valaki: hát ő igazán a maga kiapadhatatlan erejéből vált azzá, ami volt és ami ma is. Mert nem számít nyomor, katonáskodás, betegség, koplalás, ha az ember tudja célját. Nem számít semmi és senki: csak egy valaki, akit olyan tekintélynek tart, hogy szavának, ítéletének eleve és föltétlenül aláveti magát. Amikor úgy érzi, hogy itt a döntő lépés pillanata. A Mestertől függ élet vagy halál, attól, hogy érdemesnek, méltónak, tehetségesnek tartja-e a kis nevenincs senkit. - Magától értetődik, hogy gonddal - de még milyennel! szerelmese iránt lehet megbocsájtó a fiatalember, de hogy kezdő költő a befutottnak makulányi hibáját is elnézte volna, erre nem tudok példát -, gonddal választja ki bíráját. Szívszorító, amint a siheder, a vadóc, a nyegle, a pökhendi, az önérzetes Petőfi “gyenge munkácskáit” beküldvén az Athenaeumnak, elhaló hangon ajánlja “csekély erejét” a szerkesztő jóindulatába. Ezer szerencse, hogy a kortársak között akadt egy Vörösmarty; mert nem hiszem, hogy bárki mást elfogadott volna bírájául. Szerencse? Ördög tudja. Hiszen Vörösmarty sem véletlenül vált azzá, aki volt s aki, s ezen a szálon visszajutnánk az Ómagyar Mária-siralom ismeretlen költőjéig. (Nem sajtóhiba.) Arra még bőven ráérünk - ha más bajunk nem lesz -, hogy a megtörtént dolgokat összevessük a mögöttük lapuló, meg nem valósult lehetőségekkel. Egyelőre örülhetünk, ha igaz valójában megismerjük azt, ami volt, ami létezett.
S nem véletlen, hogy Arany indulásánál - még ha nem teljes szívvel is - szintén Vörösmarty bábáskodott.
A Petőfiével szemben: Aranynak is megvolt a maga, ugyancsak igaz elképzelése a tehetséges parasztgyerekről, aki a sors viszontagságai - a kedvezőtlen társadalmi viszonyok - közepette nem fejlődhetik ki. Világos után próbálta megrajzolni a töredékben maradt A falu bolondjában Kósza Bandit, aztán Bolond Istókot - nagy kár, hogy ez is befejezetlen.
És ne feledkezzünk meg a két költő közötti alkati különbségről se. Igaz, ennek sem szabad túl nagy fontosságot tulajdonítanunk: Arany, a merengő, a beteges, a túl szerény, két év alatt, 47-48-ban olyan ragyogó s terjedelemben is tekintélyes munkát végzett, mint soha ezután ily rövid időben.
A Kósza Bandi, a Bolond Istók csonkasága önmagában is Arany tételének az igazolása.
Petőfi idézett sorai 1847-ben keltek, a forradalom felé sodródó események hangulatában. Kortársai közül - kivéve Bemet, s életkor szerinti társai közül Vasvárit és Blcescut - egyedül ő volt, aki idejében, minden vonatkozásban és mindvégig tudta a tennivalókat. (S ezt sem Kossuthról, sem Szemere Bertalanról nem állíthatjuk.) - Meg is kapta a megrovást a többi kortárstól. - A történetírás eleddig személynevekhez fűződött, az erők azonban névtelenek tömegéhez. S hogy a történetírás nemcsak stílushibában marasztalható el, dicstelelenül bizonyítja Petőfi és Arany negyvennyolcas választási kudarca és a forradalmi (?) kormány osztály- és nemzetiségi politikájának csődje: sem az elnyomott osztályokkal, sem az elnyomott nemzetiségekkel nem tudta fölismertetni érdekeiket.
Józef Bem volt az, aki - fütyülve az első magyar felelős minisztérium lassú eszére - idejekorán megígérte a teljes egyenlőséget Erdélyben: a jobbágyság eltörlését, a nemzetiségi kiváltságok megszüntetését. (Csakis így tudott csodákat művelni.) Amivel Petőfi egyetértett, amit követelt, s amire a magyar kormány csak az utolsó utáni pillanatban szánta el magát. Vagy csak akkor jött rá - s ez nagy szegénységi bizonyítvány.
Bem, ez az arisztokrata zseni a maga hazájában előbbre helyezte a nemzeti - egyszóval nemesi - szabadságot a népinél, a jobbágyinál. Emiatt akarták meggyilkolni a lengyel emigránsok Pesten 1848-ban.
Deák Ferenc, a hazának akkor még legifjabb bölcse, fölháborodva nyilatkoztatta ki az országgyűlésen, 1832-ben, hogy mégsem lehet elnézni tétlenül, amint Európa szívében legyilkolnak egy nemzetet. A lengyelt tudniillik, az 1831-i fölkelés megtorlásaként. - Kiderült, hogy de bizony el lehet nézni. Mint ahogy Világos után is el lehetett. (Mindkettőért Paszkevics herceget illeti a kétes dicsőség.)
A Bolond Istók első éneke Világos után pár hónappal született. Vaskos, nyomasztó realizmusa figyelmeztet: a riasztó környezet, a megdöbbentő hűséggel rajzolt figurák világából ember legyen, aki kitör. - Az év első felében Haynau, a másodikban Bach belügyminiszter végzi a hóhérmunkát.
A csodagyermekek kora: nagy ellentétek kora is. Mi már csak a tündöklő nevek bűvöletében látjuk, nemigen van fogalmunk a mélységekről, amelyekből a csúcsok kiemelkedtek. Elképesztő volt a dilettantizmusnak az az áradata, amelyben még a jobbak is harmadrangú írók voltak (Obernyik, Kerényi, Lisznyay, Degré, Barna Ignác). Elképzelhetetlen az a klapanciaözön, amellyel a finom divatlapok traktálták (egyébként jobb sorsra nem érdemes) közönségüket, “Az érzemény világa Egy szép tündérliget” (Barna), “A tiszta szív és hű kebel Szellemrokont mindenha lel” (Kunoss), “Hogy illatos virággal Legyen a kert tele: Szükség, fölássa földét A kertész eleve; Hogy érzelemvirágot Teremjen a kebel: Szükség, hogy azt a bánat Átjárja tőrivel” (Vachot Sándor), “Aztán én mek(!) hozzád, És hintemontom(!) rád A mennyei mannát, A szerelem csókját” (Lisznyay), “S mikor borultan a nap már lenyugvék: Óhajtva várom a hajnalt, miként ha Üdvöm kapuját ő nyitja meg újra” (Császár Ferenc).
A kölyök Petőfi is így kezdi: “Válj lángszavakká, titkos érezet, Te, szívem pokla, szívem édene”, s a kamasz Arany: “Gyakorta feltűnt a partok viránya, Volt a küzdő hajósnak céliránya.” - Csak abból lehet kiindulni, ami van - erről nem tehet a költő. De igen arról, hova érkezik.
(Szilágyi István ekkor híresség-számba ment. Szalontáról elkerülve, megfordult Bécsben, Pesten, Végül Máramarosszigetre került: tanár, majd pap volt ott haláláig. Irodalomtörténetben búvárkodott, szerkesztette a helyi lapot, szakfolyóiratokban közölt egy-egy cikket; hosszú élete során - 1819-1897 - jelentőset, eredetit, maradandót nem alkotott.
Az ellentétek korára jellemző az is, hogy az eddig belterjes irodalomban most nyílik kapu a nagyvilágra. (Pedig az osztrák hatóságok tüzetesen megnézték, kit engednek külföldre. A többi meg a cenzúrára tartozott, s hogy ez milyen balkezes volt, rögtön meglátjuk.) Bölöni Farkas Sándor észak-amerikai útirajzát szétkapkodják (a cenzúra oly szerencsésen találja letiltani ti. a könyv második kiadását, hogy okvetlenül fölfigyel rá az is, aki esetleg nem tudott róla); s ebben az időszakban számol be nyugat-európai élményeiről Irinyi József (talán ő éri el a legnagyobb sikert) és Szemere Bertalan, a leendő belügyminiszter, aztán, Batthyány után, miniszterelnök.
A magyar életről már nehezebb szólni. Az 1832-36-i országgyűlés idején Helmeczynek csak kivonatos ismertetéseket szabad közölnie a munkálatokról - az angol alsóházi szónoklatokat viszont teljes szövegükben adhatja lapjában, a Jelenkorban.
Közhely, hogy a magyar irodalom mindenese a líra; a próza jócskán elmarad mögötte, szavahihetőségben is, témaválasztásban is. A paraszti élet súlyosan-realista képét a Bolond Istók első énekéből ismerjük; de még A helység kalapácsa is hívebben festi, mint, mondjuk, Jókai.

A kollégiumban tanulhatott azért, aki beleszokott a kaszárnyai rendbe (ami a közlegényeket, azaz baglyokat - mai szóval a kollégium gólyáit) és rendetlenségbe (ami a sarzsikat: a felsősöket) illette; a szintén katonás koplalásba; no meg az, aki a hatalmas előadóteremben, százharminc vásott lurkó társaságában meghallott valamit a professzor magyarázatából - és ha ellátott a tábláig.
Költőnk azonban később: jegyzősége, Szilágyival való barátsága idején tett szert alapos tudásra, mely valóban méltóvá tette az akadémiai polcra (amit a tudós testület működésének kezdeti éveiben nem minden tagról lehetett állítani nyugodt lélekkel).
Most tanulmányozza lelkiismeretesen a görög s latin irodalmat. (Most tanul magyarul Arisztophanész.) Szilágyi tukmál rá egy angol nyelvtant; Aranynak megtetszik a furcsa idióma, a maga lehetetlen - s tán épp emiatt vonzó - kiejtési szabályaival, azaz inkább szabálytalanságaival. Kitűnő mesterektől tanulhatott: nemcsak nyelvet s nemcsak versírást, hanem költészetet. Burns, Byron s főként: Shakespeare. Hamlet mindmáig aranyjánosul beszél. Homérosz, Dante, Goethe bizalmas ismerőssé válik. Szalontán is megszerezhető a világirodalmi tájékozottság, de ami a legelemibb s a legtöbb is: a világirodalmi igény. (Lisznyay Kálmán - aki pedig egy időben csodálatosan, ma már érthetetlenül népszerű volt s állítólag a kezdő Petőfinek is példaképe - kimondhatatlanul provinciális Pesten, de az lett volna akár Londonban vagy Párizsban is.)
Szilágyi különben, a mindennapos találkozás, kosztolás, a kollégiumi ismeretség ellenére, évekig csak: Kedves Barátom Uram. (Petőfi mindjárt második levelében bejelenti: “elhagyom az önözést. Én olyan ember vagyok, hogy amely házba bemegyek, szeretem magamat hanyatt vágni a ládán.”)
A barátomuramság a rektor irodalmi ízlésében is kísért. Mert az mégiscsak túl pórias, hogy “Tiszta nyál csordult ki Toldi szája végén” (Toldi, IV), s nem is hagyja említetlen; de Arany visszaírja: “aligha meg nem hagyom; népies költeményben ne legyünk oly nagyon szaloniasak.” - Igaz, ekkor már megkapta volt a szentesítést Petőfitől: “Mikor Toldi alszik s szájából a nyál foly, ezért sokan le fognak téged köpni, de én megcsókollak.”
A kisnótárius túlnőtt ösztönző barátjaurán; tudja, mit akar: “Szilágyi volt nálam vagy két hétig” (1847 nyarán) “s ... veszekedtünk egy kicsit. Szeretné népies költeményeimből a népies kifejezéseket kihagyatni.” (Zárójelben: akkor még nem volt hitele a népies szónak - azóta már lejáratták; ma inkább népit mondunk.)

Arany sem volt próféta Szalontán. (Csak miután elkerült a városból.) Hiába nyert pályadíjat Az elveszett alkotmány: a helybeli “értelmiség” kajánul olvasta a szerző fejére: nem legjobb volt, hanem legkevésbé rossz.
A jobb megértés végett néhány szót elöljáróban.
“Se szeri, se száma azoknak a diákoknak, tanároknak, tudori értekezőknek, ünnepi szónokoknak és vezércikkíróknak, akik szinte már száz éve futtatnak párhuzamokat Petőfi és Arany közt; Aranyról szóló emlékbeszédében még Gyulai Pál is erre a terméketlen elmejátékra fecsérelte talentumát.” (Nézzük el neki: elsőként méltatta Petőfi korszakalkotó irodalomtörténeti jelentőségét.) - Továbbá: “Csak az egyetlen Vajda Jánosnak sikerült a két költő összehasonlításában arra a mindkettőjükre jellemző meghatározásra találnia, hogy Petőfi a teremtő, aki a semmiből teremtett anyagot, ellenben Arany az alkotó, aki a kész anyagból formál idomot és alakot” - írja Hatvany Lajos.
Csakugyan: nincs meddőbb, reménytelenebb foglalatosság, mint két költő összehasonlítgatása. Homlokegyenest ellentétben a tudományos ekvivalencia fogalmával (melyet mindközönségesen azzal szoktak példázni, hogy nem lehet összeadni két almát s három körtét): két költőt, két költői világot, tehát egész, teljes, zárt világot összemérni nem lehet, legalábbis nem szabad. (Másod-harmadrangú költőket meg lehet, de nem érdemes.) Ostoba kérdés, hogy melyik jobb vers: az Egy gondolat bánt engemet vagy a Tetemrehívás. Attól fogva, hogy mindkettő vers: nincs más értékmérő; mindkettő csak önmagában, saját világának összefüggéseiben határozható meg. Badar és reménytelen azon töprengeni például, hogy Petőfi-e nagyobb költő vagy Arany. Az irodalom nem lóversenypálya, hogy az első, második, harmadik helyezetteket tartsuk számon; akiben megvan a képesség a rajthoz, az már nyertesnek is számít ebben a háládatlan holtversenyben.
Háládatlan? Nem nyelvbotlás. Az irodalom a társadalom lelkiismerete, s a lelkiismeret szavait jobb szereti elhallgattatni az ember. S emiatt néha különösen nehéz dolga akad a lelkiismeretnek. E korban, a XIX. század első felében is: Európa-szerte kivirágzik a romantikus nacionalizmus; a múlt század racionalista általános-ember-típusa meghalt, éledezik a nemzeti öntudat, s első fiatalságában kizárólagos helyet akar elfoglalni: más nemzetek, más tulajdonságok, de még a történelmi igazság rovására is. Berzsenyi (ma már megmosolyogtató) nyelvészeti tanulmányban bizonygatja, hogy a magyar a világ első, legősibb nyelve, belőle származik az összes többi (a latin is, persze); ugyanezt találjuk a Horvát István-féle romantikus történettudományban. Irodalomban is a régi dicsőség a módi: Berzsenyi, Kisfaludy Károly, Vörösmarty zengi ügybuzgón s igen népszerűen. Nem csoda, ha e mámoros korban szentségtörésnek hat egy Széchenyi szava, aki ugyancsak kemény jelzőkkel illeti édes nemzetének elmaradottságát, szellemi tunyaságát, gazdasági ügyefogyottságát. Kellemetlen ember: amilyen a Feddő énekét író Apáti Ferenc volt a XVI. század elején, vagy Zrínyi, száz évre rá, Magyarországon; s Erdélyben a XVII. század végén Bethlen Miklós, korának s hazájának legműveltebb koponyája, aki még véletlenül, fehér asztal melletti derűs társalgás közben sem hallgatta el, ami a szívén volt; kellemetlen ember, mint Kármán, mint Csokonai. És Arany János is.
Vörösmarty, a régi dicsőséget (nemzeti dicsőséget) zengő Vörösmarty egyengeti Petőfi útját az irodalomba. Azét a Petőfiét, aki a nemesi dicsőséget az inszurgensek 1809-i “győri vitézségé”-vel példázza (“Mikor emeltek már emlékszobrot A sok hős lábnak, mely ott úgy futott?”), s nemzeti gőg helyett a világszabadságot énekli. - És Horvát István óráit olyan leendő forradalmi-demokrata történész-jelölt hallgatja, mint Vasvári Pál.
Arany János is kellemetlen ember. Kellemetlenkedéssel is kezdi pályáját: Az elveszett alkotmány keserű szatírájával; kellemetlenkedik a Nagyidai cigányokban, gyász és vigalom, valódi vértanúk hörgései és ál-vértanúk szélhámoskodása közepette rajzolja, magának is fájón, az elmúlt dicsőséges harcoknak azokat a dicstelen alakjait, akik szomorú végre vitték az ügyet; kellemetlenkedik a kiegyezés utáni jóllakottan kérődző úri világnak, midőn nem az elkészült új híd szépségét, kecses arányait, hanem a hídavató öngyilkosok seregét festi lidérces látomásban. (Innen indul, Ady Ős Kajánján ível át a sor Juhász Ferenc Fehér Bárányáig.)
Ezt, a költői magatartásnak ezt a fejlődés-vonalát volna érdemes fölvázolni, Rogerius mester kesergésétől József Attila Hazám-szonettjeiig, a nagy költői művek patikamérlegen való latolgatása helyett. Petőfi És Arany? Elfecseghetünk, ha kedvünk tartja, rímtechnikájukról, kortársaikra - voltakra és élőkre - gyakorolt hatásukról, hajuk színéről s arról, hogy én, te, ő - melyiküket szeretjük jobban. Ehhez jogunk van, s ami az utolsó kérdést illeti, úgy hiszem, kötelességünk is. De azt vitatni, hogy a Föld igazibb bolygó-e vagy a Mars?
Társadalmi magatartásukat azonban összehasonlíthatjuk. A Petőfiéről már volt szó: tudjuk: forradalmár. Vérbeli, következetes.
Arany nem forradalmár, mégcsak hevesen-politizáló alkat sem, mégis a politikai események szegetik meg vele fogadalmát, hogy írni pedig nem fog. - Az események s a lelkiismerete.
Vázoltam már a szalontai hajdúk s az Arany család nemességkereső kálváriáját. Ennek utolsó stációja a nótárius hivatalos útja Bécsbe, 1843 nyarán. (Eredménytelen.) A hajdú-hagyományok megszabta szabadság-szemléletről Arany így vall: “Ha én valaha népies eposz írására vetném fejemet: ... festeném a népet szabadnak, nemesnek, fegyverforgatónak, ... a fejedelmet atyának, patriarchának, elsőnek az egyenlők között..., megtanítanám a népet, miképp szeresse a hont, melyért előde vére folyt. Mert bizony nem a mai nemesség vére volt az..., az a vér részint csatatéren folyt el, részint a magvetők igénytelen gubája alatt rejlik. Az a vér szolgavérré sohasem fajulhatott...”
De “szolgává kényszeríttetett”. Amint oly ékesen bizonyította a bihari, szatmári zűrzavar (e két megyében volt a leghírhedtebb). Zűrzavaron értendő: hatósági erőszak, jogi hercehurca, ál-haladók és valódi maradiak szó- és fütyköspárbajai, egyszóval a rossznak a harca a rosszabbal - lásd Az elveszett alkotmányt. (A szatmári ribilliónak szemtanúja Petőfi 1846 őszén; egy sistergő strófával nyugtázza: “Isten, küldd e helóta népre Földed legszörnyűbb zsarnokát, Hadd kapjon érdeme díjába’ Kezére bilincset, nyakába Jármot, hátára kancsukát!”)
Arany: “A megyei élet kicsapongásai, melyek 1845 nyarán szemem előtt folytak, némi szatirikus hangulatot gerjesztének bennem, s megkezdém... írni Az elveszett alkotmányt.”
A rossz s a rosszabb küzdelmét említettem: mert a szatíra lúgja az egész nemesi társadalmat marja. Nyilván ez is oka volt Vörösmarty fanyalgásának.
Előbb azonban számoljunk le egyszer s mindenkorra Arany nemességének oly sokat bolygatott kérdésével. Azaz számoljon le maga a költő Arkádia-féle c. versében:
Én is Arkádiában... szt!
Magas hangból kezdettem -
Engem sem a gólya költött!
Nagy dolgokra születtem:
Jártam egykor, mint akárki
Négykézláb,
S vagyok mostan, mint sokan nem
Ép-kézláb.
Hagyott volna édesapám
Gazdaságot kényeként,
megmutatnám... de hiába!
Ág is húzza a szegényt:
Életében annyifelé
Protestál,
Hogy ha meghal, csak megáld, de
Nem testál.

Kutyabőröm nem hiányzott,

De hibás volt dátuma,

Bennem a téns vármegyének
Elveszett egy vótuma:

Ki tudja, ha e szavazat
El nem vész...?
Eh! feledjük, ostobaság
Az egész.
Volna a sors édesanyám,
Nem lennék én heverő;
Kebelemen, érzem, érzem,
Mint buzog a tetterő;

Nyílna csak tér, - kész bennem az
Akarat -
Nyílna csak... hogy futtatnám az
Agarat! Szenvedéllyel kezdenék nagy
Gazdaságot tartani;
Szőrin lábán... utoljára
Maradna is valami;
Megszámlálnám, ami bejő
S meg’ kimegy;
Ez aztán a mulatságos
Egyszeregy.
Elpipáznék téli este
Kávéházban, névnapon:
Kopasztanám a madarat,
Ha már meg nem foghatom;
Fosztanám a tollat, tudni-
Illik a...
De amiről sem po...
Litika

Közdologban, ahogy illik,
Vezetném az ügyeket;
Nem esnék oly összejövés,
Hogy ne vinnék szerepet;
Nem esnék - azt minden ember
Hiheti -
Olyan vásár, sem országos,
Sem heti.

Pártolnám az irodalmat
Minden új év kezdetén;
Egyszer, igaz: hanem elég
Egy sütésből egy lepény.
Kis áldozat a hazaér’
Meg nem árt:
Megszörözném minden évre
A naptárt.
Szóval, oly sokat tehetnék,
Annyi pálya nyitva áll;
Élnék s halnék függetlenül...
Amennyiben rajtam áll.
És nem volnék, ami vagyok,
Verselő,
Magyarosan: kapa-kasza-
Kerülő.	

A vers 1853-ban íródott.

Kényeként, szíve szerint - ha teheti.

Arany György 1814-től protestált, azaz pöröltette nemességét.
A költő későbbi megjegyzése szerint: Tévesen magyarázták a második versszakot, mint ha szegény atyám elpörölte volna öröklött vagyonát. Amit öröklött, azt jóformán mind reám is hagyta és nénémre, most is megvan... ‘Ág is húzza a szegényt’ s ami utána következik, csak általánosságban mondottam.”
- Valójában nem is volt öröklött és testálható vagyona Arany Györgynek.
Ma is látható a szalontai múzeumban Arany János és Ferenc nemeslevele, 1634-es kelettel, csakhogy: a császári kancellária ítéletének értelmében ki kellett volna mutatni a leszármazást a nemességszerző ősöktől, ami “az ország oly vidékén, melyet folyvást dúlt a török-tatár, s ahol anyakönyvnek akkor híre sem volt: egy lett volna a lehetetlenséggel”. Arany László.
A szavazati jog nemességhez köttetett. 1845-ben a Bihar megyei tisztújításon szó volt arról, hogy a “tisztesb rendűek” (Arany műszava a nem nemes értelmiségiekre, ún. honoráciorokra) is megkapják; követelte az ellenzéki nemesség, míg aztán, egyik fél is, másik is engedvén, az ügyet közakarattal az országgyűlés döntésére bízták, azaz - olvassuk Az elveszett alkotmányban -: “Állani fog honoratiorink szavazatja, kivévén A szavazás idejét!”

Szíves figyelembe a volna és lenne használatára!

A nemesi tudniillik; vö.: “Férfiat énekelek, ki sokat s nagy-messze rikoltott, Sőt tett is valamit (kártyára kivált)” stb. - így kezdődik Az elveszett alkotmány.
Nyílna, magától. Nem ok nélkül húzta alá.

Szőrin birka, lábán barom, már ami el nem kótyavetyélődött szőrén-szálán.

E strófa utolsó négy sorának célzását s művészetét még oly képzett esztéta sem értette meg és el, mint Erdélyi János. (Az effajta játék - enjambement, szólamtörés - túlzott alkalmazása ellen Arany emelt szót legelőször, de, amint látjuk, maga is élt vele, s nem is ritkán. Petőfi is, a népköltészet is: az antik verselés pedig egyenesen megköveteli. - Ma már sűrűn használt, igen kifejező, nélkülözhetetlen eszköze a költői mondattannak.) - Erdélyinek írja Arany levélben: “Könnyű észrevenni - ismétlem: a vers 1853-ban íródott -, miféle madár, miféle tollfosztás (a leghálátlanabb dolog) van szóban. Most következik, hogy kimondjam a szót, de nem merem, nem tanácsos, mégis valahogy ki akarom nyögni, s így fordítom:
  De amiről szólni sem po... 
  Litika.
A nagy többség ezt úgy érti, hogy nem sült a vers, azért szakasztottam meg a szót (tehát kényszerűségből, művészi muszájból, amit, érthetetlenül, költői szabadságnak, licenciának hívunk) -: holott én magát az állapotot festem az előadás által.” (Azaz: a formai botlás a tartalom hívebb kifejezését, hangulati aláfestését szolgálja, egyszóval nem botlás, hanem remeklés.) - S végül: “Csekélység, elismerem (dehogy az!), de azt hittem, hogy némelyek megértenek, s hol művészileg gondoltam alkotni, nem ütnek a körmömre mint tanulatlan fickónak.” - Lesz még szó arról, hogy az ilyen magas fokú tudatosság - példa rá e levél - nem zárja ki a művészi ösztönösséget, természetességet, a művészi hitelt - példa rá e vers.
Vigyázat!

Már Jósika Miklós próbálja vázolni - 1836-ban - a hatni akaró művész kétféle eljárását; “...az erkölcsi hatás... vagy egyenes (direct) vagy fordított (indirect).
Ha a rény (= erény) eleven, igéző színekkel festetik, s annak megkedveltetése által az olvasó követésre buzdíttatik: akkor az erkölcsi hatás egyenes.
Ha egy gonosztevőt állítunk elő, s ennek élet- s világszerű, találó rajzát adhatjuk, s ezáltal a gonosz ellen undorodást idézhetünk elő: akkor a hatás fordított.” - A dolog persze bonyolultabb, s Jósika fogalmazása ellentmondásos, hiszen az “élet- s világszerű”, azaz a belülről való ábrázolás csak igen távoli s finom áttételekkel idézhet elő “undorodást” művészi hitelvesztés nélkül. - Azért idézem itt, mert irodalomelméletünkben talán ő az első, aki figyelmeztet, hogy ne azonosítsuk a művészt a hősével, ami, sajnos, gyakran megtörtént és számos félreértéssel, nemegyszer súlyos következményekkel járt. - “...a műveletlen vagy fölületes” olvasó számára, “ki csak a történet (= cselekmény) folyamával foglalatoskodik, s annak irányával, célzásával, psychológiájával keveset vagy semmit gondol: ...kétségen kívül a második, azaz fordított erkölcsi hatás hamarább s hihetőbben van elveszve, mint az első, azaz egyenes hatás...”
A vers január 1-én íródott!

Szólamtörés itt is, épp a befejezésben, valamelyes befejezetlenség érzést keltendő: hogy egy kicsit megmozgassa agyunkat, a lustát. - Ha jól emlékszem, Rodin mondta: szobrot nem lehet befejezni, csak abbahagyni.
	
Végül pedig, azok számára, akik a nemesség-kérdésben a Toldi szerelmének a végén található utalást tartják perdöntőnek, hadd álljon itt Hatvany Lajos véleménye:
“...annak a Petrovics Istvánnak fia, akinek keze közt elkallódott a kutyabőre, s azé az Arany Györgyé, aki az életét tette rá, hogy a maga nemesi címerét visszaszerezze, ... a két apának fiai, akik mindketten megőriztek valamit az apáik természetéből, előbb a népköltészet s aztán a totális forradalom és a népuralom káprázatában összetalálkoztak. S miután útjaik egyetlen áldott pillanatra keresztezték egymást, Petőfi a halálba vitte magával programját, Arany ellenben a maga származásával járó igaztalanságának problémáiba zökkent vissza. Ezért ment bele ötödször is Toldinak hol elvesztett, hol megnyert udvarképessége körül szövődő bonyodalmakba, mígnem végül, mikor már agg lett, s haja is fehérült, a zseni jogán állíthatta ki magának a ‘Zárt sisakon s pajzson kézbe kivont kardú, - Nagyfalusi Arany, szalontai hajdú’ nemesi címerét.” (Kiemelés tőlem, Sz.D.)
“A szalontai kritikától félek. Ahol János vitézre elmondják: ‘az is bolond, aki az ilyet kinyomtatja’, ott Toldi nem várhat kedvező fogadtatást. Akarnám, hogy mindenütt olvassák, csak itt ne.”
S hát még Az elveszett alkotmányt.
Amely különben nem remekmű.
A Kisfaludy Társaság 1836-ban alakult, Kisfaludy Károly műveinek kiadására, a költő emlékének ápolására. Mi kell egy ilyen társaság alapításához? Lelkes emberek és pénz. Lelkes emberek mindig akadnak, csak pénzük nincs. Honnan szereznek: 600 000 személy jöhet számításba, ennyi ekkortájt a nemesek száma, kik viszont hússzor annyi pórtól kapják pénzüket. A hatszázezerből hatvanról - egytized részről - tehető föl, hogy olvasta vagy hallomásból ismeri a költőt; harmincról, hogy talán meg is veszi könyveit, s mondjuk hatról, hogy hajlandó pénzt kidobni az ablakon társaságosdira. - A társaság, csodálatos módon, mégis megalakult és életrevalónak bizonyult. Még arra is tellett, hogy pályázatokkal serkentse az irodalmat. Legcsodálatosabb, hogy pályázatra remekmű érkezett (a Toldi, 46-ban).
1845-ben komikai eposzra hirdettetett “szépműtani feladás”. Az egyik pályamű: “Az elveszett alkotmány, azaz Maradvári és Ingadófalvi Ingadi Rák Bendegúznak földön, vízen s föld alatt véghezvitt, álmélkodásra méltó vitézi cselekedetei, nemkülönben életében és halála után rajta megesett rendkívül való történetei, melyeket az effélékben gyönyörködőknek kedvekért először ugyan versekben szerzett néhai Nemes és Vitézlő Vadonffy Bertalan úr.” - Hőskölteményről lévén szó, ékes hexameterekben.
Hárman bírálták a pályaműveket: Erdélyi János, Stettner György és Vörösmarty. Költőnk számára, természetesen, Vörösmarty szava a fontos. (A másik két vélemény dicsérő, majdhogynem lelkendező.)
A fiatal Vörösmartyt, egy esztendővel a Zalán írása előtt, arra kéri Kisfaludy Károly (mint almanach-szerkesztő), hogy lehetőleg kerülje az oly parlagi kifejezéseket, mint juhász meg bojtár. Képzelhetjük a szépirodalom akkori “társadalmi megrendelőinek” ízlését. E tengervészes éj-fürtű és márványkeblű hölgyek - mert javarészt ők tartották el az almanachokat, honleányi színezetet adván unaloműzésüknek - legjobb úton voltak a Molière-ből ismert kényeskedés (présziőzködés) felé. Kazinczy mester, ha rajta áll, ilyesmivé sikerítette volna a nyelvújítást, csak németes változatban; józanabb hívei idejekorán megneszelték s elfordultak tőle (Kölcsey). Élete végére a nagy öreg majdnem teljesen magára maradt.
Az ám, de a hölgyek “honszerelmes leheletének drága kéjlege” hovatovább erőtlennek bizonyult ahhoz, hogy elnyomja a bundaszagot.
Fokozatosan persze. Előbb párducbőr-kacagányok harcias illata szoktatja a fitos orrocskákat. Hogy ne idegenkedjenek, egy-egy csöpp kloroformul honszerelem és régi dicsőség adagoltatik.
A huszonötödik évét taposó Vörösmarty egy csapásra országos hírre kap a Zalán futásával. (Az is igaz ugyan, hogy a kinyomtatásra még száz előfizető sem gyűlt. Kéziratban is lehetett olvasni, ha éppen akarta az ember. S főleg ingyen.) - S íme, szűk két évtized múltán egy még fiatalabb, huszonegy éves suttyó költő lefejti az eposzról a tisztes veretet, rákovácsolja paraszti hőseire, s a veretről kiderül, hogy horpadt bádog. Vörösmarty nem titkolta, hogy A helység kalapácsáért csöppet sem rajong. Egy évvel ezután, 1845 végén hivatalos bírálóként olvassa párductalan Rák Bende viszontagságait.
“A beküldött komikai költeményben több a szatíra és didaxis, mint a komikum, s a nyelv és a verselés olynemű, mintha már irodalmunk vaskorában élnénk... eszmékben gazdagabb s nem költőietlen a Rák Bende című, melyet, mint a többi között legtűrhetőbbet, jutalomra ajánlok.”
A vaskorszakot illetően nem volt igaza - hiszen az Arany-kor (s a Petőfi!) ezután következik. Nincs mit csodálkoznunk rajta. A nevetségesség öl, s e halálból nincs föltámadás. A helység kalapácsa és Az elveszett alkotmány után többé nem lehet Zalánt írni.
Az elveszett alkotmányban fölvonul a kor társadalmi-szellemi-politikai élete. A választási módszerek szomorú hagyománya e poéma keletkezése után még száz esztendeig tartotta magát. (Az 1869-i választásokra írott sorokból csap meg az a roppant keserűség, amelyben Az elveszett alkotmány is fogant: “Mély ideálként leng vala Ifjú lelkem elébe; Majd vértanúként meghala: A szent hazának képe: Ti vagytok-é, kik most szavaztok, Szatócsok és részeg parasztok S megvesztek általa!?!”) Nemesek és gubások, nemadózók és csakazértsemadózók, honi-ipar-pártoló és nem pártoló grófok álcsatáiban suhognak valódi furkósbotok. - Egyébként úgy gondolom, a poéma pompás, ötletes nyelvezete máig sem kapta meg az elismerést, amelyet megszolgált, mégpedig alaposan. A gyanútlan olvasó ugyanis gyanútlanul lép tova a furcsa szófacsaratokon, vagy pedig hajlandó - mint Vörösmarty - a vaskor rovására írni. Pedig nem hiszem, hogy ne volna tudatos mindez. Kezdve azon, hogy a sötétség itt is barna (mint a Toldiban - vagy mint Homérosznál; a barna tájnyelven fiatal bikát is jelentett) a szintén tudatos és közel sem öncélú nyelvújításkori csinálmányokig. Található: színvegy és fénytár (= mécses), bájkecsű hölgy és kéjteli csók, csillvány és légár; de olyan erőteljes, ízes, szemléletes kifejezések is, mint nyakbötyök (= ádámcsutka, nyilván tájszó), az esetlenül mulatságos testtöremény (= fáradság) vagy a haragos morgalmú gyomor s a bordaropogvány.
Mármost: nem győzöm ismételni, hogy költőnk a lehető legjobb anyanyelvi nevelést kapta, s egészséges ösztöne, arányérzéke sohasem hagyta cserben. A nyervágy-féle szörnyszülöttek tetszhettek a germános lelkületű legeslegújítóbbaknak, de a sok ezer új szó még idegenül csengett a közbeszédben, s hogy melyik lelt otthonra s melyik vettetett szemétre, azt az idő döntötte el, no meg az a ködös, meghatározhatatlan és következetlen valami, amit jobb híján nyelvszokásnak mondunk. Megesett, hogy a leghajmeresztőbb, legvadabb képzésű szavak polgárjogot nyertek, s a legártatlanabb, szabályos alkotások nem.
Arany, aki egy rövid év múlva már a Toldival lép elő olyan költői nyelvezettel, amelyet mindmáig ért, élvez és csodál az irodalom legszigorúbb ítélőbírája: az egyszerű olvasó - ez az Arany nem hiszem, hogy ne tudatosan játszadozott volna e vaskori képződményekkel.
Azt se feledjük, hogy költőnemzedékeknek - s főként a most tárgyalt korban, amelyben hatalmas társadalmi és nyelvi változások esnek aránylag rövid idő alatt -, költőnemzedékeknek a szókincse is külön világ, más- és másként érzékelik a szavak hangulatát, árnyalatait. Aki fiatalon benne élt az újítók bátor, sőt hősi lobogásában, öregen is, a láng csillapodtán is őriz meghatottságot, sóvárgást fiatalsága iránt, tehát minden iránt, amivel fiatalsága egybekapcsolódott. A következő nemzedék más harcokban nő fel, más emlékeket ápol, szükségszerűen érzéketlen (többé vagy kevésbé) elődeinek meghitt dolgaival. (A táj is megváltozik e korszakban - figyelmeztet Illyés -: a lovagvárak helyén “aranykalásszal ékes rónaság” tündököl.)
Az elveszett alkotmányt illetően: más kérdés, s nem filológiai, hogy Arany csak fél sikert ért el vele. Riedl úgy látja, “mintha Az elveszett alkotmány utolsó maradéka volna Arany oly életkorának, melyben mindenekelőtt Vörösmartyt utánozta, míg végre (hogy megszabaduljon ettől az iránytól) Az elveszett alkotmánnyal szatirikusan legyőzi. - Ez a kettősség a buktató: a gyakorlatlan kezdőnél seregnyi felemásságra vezet.
Egyébként kiábrándult, keserű, vigasztalan alkotás. Nem olyan rossz, amilyenné az akadémikus ítészet agyonhallgatta; se nem olyan jó, amilyenné Móricz Zsigmond kiáltotta ki. Móricz ugyanis, a kritikai realista elődök keresésében (Tolnai!), rábukkant Az elveszett alkotmányra is, és örömmel fedezte föl s joggal dicsérte benne a bátor politikai szókimondást, a korabeli élet görbe tükrét, csípős bírálatát. Mint Arany egyetlen politikai költeményét (ez sem igaz ugyan), egyszersmind legjobb költeményének tartotta.

Egy ifjú titán, egy esztendővel ezek után, hírét hallja, hogy valami “népies költői beszély” megnyerte a Kisfaludy Társaság pályadíját, sőt a jutalmat megkétszerezték.
Ennek az ifjú titánnak jó barátja egy sincs, jó embere is csak egy-kettő, mert mindenkit elmar magától kétségbeesett igyekezetében, hogy méltó társakra leljen. Tudja, hogy nagy költő (s ennek ellenére csakugyan az). Ő maga sohasem vett részt pályázaton, és eleve visszautasított mindenféle társasági tagságot. Gőgből? Láttuk, hogy pirulni tudott, mint egy hajadon, ha szembedicsérték. Önbizalma, az volt - enélkül hogyan is vihette volna véghez, amit véghezvitt. S önbizalma kényes volt a finom árnyalatokra: olyanokra például, hogy egyhangúlag választják-e meg vagy nem.
A “népies költői beszély” az ő szakmája: magától értetődik, hogy azonnal elkéri a kéziratot. Elkapja a féltékenység, de csak egy pillanatra: az ismeretlen szerző hatodfél évvel idősebb - nincs baj.
Petőfi kemény bíró volt; ha nem csalódom, csak három ember iránt esett az elfogultság bocsánatos vétkébe (mert a Szilágyi Istvánhoz érzett rokonszenve még nem elfogultság). Kerényi, Szendrey Júlia és Arany. S az emberek iránti elfogultsága műveikre is kiterjedt (vagy fordítva). Kerényi esetében érthetetlenül; Júliáéban - mert ő is írt, s milyen hercigül! - nagyon is érthetően; Aranyéban okkal és joggal.
“Üdvezlem Önt! Ma olvastam TOLDIT, ma írtam e verset, s még ma el is küldöm... Ha a nép uralkodni fog a költészetben, közel áll ahhoz, hogy a politikában is uralkodjék, s ez a század föladata... Írjon magáról, akármit, mindent, hány éves, nőtlen-e vagy házas, magos-e vagy alacsony...”
“Lelkem Aranyom! ... Arany, Petőfi, Tompa, isten-krisztus úgyse szép triumvirátus... S az érdemdíj? egy falusi papság, egy falusi jegyzőség és egy nagy városi... izé... semmi. - ... Csak királyt ne végy hősödnek, még Mátyást se. Ez is király volt, s egyik kutya, másik eb.”
“Te aranyok Aranya! - ... Ami igaz, az természetes, ami természetes, az jó és szerintem szép is. Ez az én esztétikám.”
Aranynak későbbi megjegyzése e levélhez: “A levelezésben itt szünet áll be, mert Petőfi, Szatmárból jövén meglátogatott Szalontán, először, s június 1-10. napjait nálam töltötte. Írt ott néhány verset, engem lerajzolt (rosszul) és a csonka tornyot, melyet meg is verselt... Akkor írta Laci fiamnak a verset” (irodalmunk legelső s mindmáig legjobb gyermekversét!), “ki akkor három éves volt, s akit igen szeretett, nagyokat ütvén fenekére, az ő módja szerint...”
Május 27-én kelt levelében így csábítja Arany látogatásra újdonsült (s egyedüli) “pajtását”: “...nőm ... azzal dicsekszik, hogy ha egyszer véletlenül betoppannál, arcképed után megismerne.” - Bátor vállalkozásnak számított ez akkoriban: az “arcképírók” olyan szépfiúvá pingáltak mindenkit, hogy az ember csak győzze ámulattal: csupa dalia élt a múlt század közepén. - A képírók eszményi ábrázolataiból ma már le tudjuk vonni a levonandókat: Petőfinek fönnmaradt hiteles - sajnos egyetlen - “ősfényképe”: daguerrotypje nyomán (s Ferenczy Béni szép Petőfi-szobra is mily közel hozta ezt a törékeny alkatú - daliát: mert ez az ellentmondásos egység a hiteles kép); aki csak Barabás Miklós vagy Orlay Petrich Soma munkáit ismeri, méltán megbotránkozik, ha ezt olvassa egy Petőfi-kortárs tollából a költőről, hogy “kicsi, fekete, ragyás és kiéhezett alak”. (A rosszmájúságtól eltekintve valós a kép.)
A csábító levelet Petőfi még meg sem kaphatta: három nap múlva betoppant.
“...Arany nem volt otthon, neje mondá, hogy a fáskertbe kiment, mindjárt hazahívatja. - Petőfi nyugtalan, tüzes természeténél fogva nem bírta a hazajövetelt bevárni, ... s a cseléddel kiment a fáskertbe, hol Arany Jánost egy kis diófa ültetésénél találta.
- Mit mívelsz, kedves barátom, valahára csak láthatlak - mondá Petőfi.
- Diófát ültetek, kihez van szerencsém? - kérdé Arany.” Szinte látom, amint fölegyenesedik s rövidlátón hunyorog.
Petőfi “megjelenése... nagy riadalmat keltett a városban. Természetes, hogy a város értelmesebb emberei közül többen is szerettek volna megismerkedni a népszerű költővel. Így Rozvány György ügyvéd is ellátogatott” (Aranyokhoz), “hogy... Petőfivel... beszélgethessen. Aranyt és Petőfit együtt találta, de mikor a házigazda bemutatta őket egymásnak, Petőfi hideg főhajtással a másik szobába menekült. Hasonlóképpen járt vele Ozsváth Ferenc, a sarkadi ref. pap, aki igen nagy tisztelője volt a költőnek... Aranynak kedves, jó ismerőse lévén, bekopogtatott nála és Petőfi után tudakozódott. Arany megint rossz végét sejtvén a dolognak, megmondta ugyan, hogy Petőfi a kis kertben sétál, de maga nem ment ki vendégével a nagy jelenetre. Petőfi... gondolkozva járt fel-alá a kertben. Ozsváth meghajtva magát, elmondta, hogy kicsoda. Petőfi ránézett és kurtán viszonozta az üdvözlést s tovább sétálgatott, otthagyta az álmélkodó papot.
...Arany úgy iparkodott barátját mentegetni, hogy pennája után élő ember, sokat dolgozik s nemigen ér rá barátkozni... Mindezt a szalontaiak kevélységnek, illetlenségnek mondogatták s kárörömmel szólták meg érte...
...Balogh János városi szenátor is nagyon szeretett volna Petőfivel megismerkedni. Arany kereken megmondta neki, hogy a dolognak sok hibája van, s alig lehet belőle valami. Ez éppenséggel nem vette el a tanácsos úr kedvét. Elindult Petőfi látására. Petőfi szokása szerint kurtán végzett s el akart menekülni előle. De Balogh János uram sem hagyta magát.
- Eljutok én, uram, a másik szobába is. Nem affajta ember vagyok, akit könnyűszerrel lerázhat a nyakáról.
- De tulajdonképpen mit is akar tőlem? - fakadt ki Petőfi...
- Semmi egyebet, csak egy pár szót váltani. Ha megtetszünk egymásnak, eltöltjük együtt az időt, ha nem kellenénk egymásnak, abba sem halunk bele.
- Értse meg kend, hogy semmi kedvem a beszélgetésre - rivallt rá Petőfi.
- Hiszen, ha én kend, kend is kend - folytatta Balogh rendületlenül. - Tudok én ezen a nyelven is.
- Miféle ember ez, János? - fordult Aranyhoz Petőfi nagy méltatlankodással.
- Ez bizony Balogh János szenátor - világosítá fel... Arany. - Különben, ha összeakasztottátok a szekeret, végezzétek el egymás közt. Én köztetek bíró nem leszek!
- No hát akkor értse meg kend, hogy sok földet bejártam, de ilyen szemenszedett (ekkor még = jeles, kiváló) szenátorra, mint kend, sehol sem akadtam, azért hát az Isten éltesse!
Ettől kezdve szívesen maradt társaságában... Együtt hárman... gyertyavilágnál ostoba versek rögtönzésében vetélkedtek. Arany is elővette kedves adomáit s nagyon jó kedvvel mesélte el...”
S Petőfi mit mond? -: “Életem legszebb napjai közé sorozom e hetet, melyet itt töltöttem, új barátom családi körében. Egyfelől a komoly vidámságú családapa, másfelől a vidám komolyságú családanya, s előttünk a két fecsegő, virgonc gyermek, egy szőke leányka s egy barna kisfiú... ilyen koszorú övezi szívemet, és boldog vagyok; csak az fáj, hogy a napokban már elhagyom, el kell hagynom őket, kiket annyira szeretek, mintha ikertestvéreim volnának.”
Ez volt legelső és leggondtalanabb, legvidámabb találkozásuk - s talán még a Petőfi-házaspár első látogatása Aranyéknál ez év (47) októberében. A következő együttlét 48 májusára esik - Arany ruccan föl Pestre. De ekkor már a forradalmi idők örömeivel-bánataival terhes a világ. - Keveset látják egymást: Pesten még egyszer, aztán Debrecenben (Balogh János szenátor is ott van, s ismét borközi vidám verselgetés esik.) Szendrey Júlia fiastul, majd a gyermek maga kap menedéket Szalontán a vihar elől. Arany is bekerül a forgatagba, nemzetőrként megjárja Aradot, Debrecenben minisztériumi hivatalnok; Petőfi Bem segédtisztje Erdélyben - Világos előtt esik el.

III
Csodagyereknek mindent szabad, könnyű dolga van. Annál hálátlanabb szerep a prófétai. Kényelmetlen is. Szegény Jónás - szegény Babits - hogy rühellé a prófétaságot. De nincs menekvés. Ilyesmire nem szerződik, hanem szerződtetik az ember, ha alkalmas; és kötelessége vállalni. Kutyakötelessége.

Igazság csak az árnyalatokban van - mondja Gide, és okosan mondja.
A világirodalom a közlekedő-eszmék bonyolult rendszere, ha hihetünk a tudós meghatározásnak: olyan irodalmi termékek összessége, amelyeknek az egyetemes emberi műveltség szempontjából jelentős szerepük és értékük van.
De ez a meghatározás csak szappanbuborék.
Jobbára így jár az ember: arkhimédészi pontot keres és akhilleuszira talál.
Mert jó, higgyük el, hogy van egyetemes emberi műveltség, de hol az egyetemes ember? A világember?
A világirodalom fogalmát Goethének köszönhetjük. Goethe német volt, tehát létezett egy nyelv, amelyet minden más nyelvnél jobban ismert; azaz: egy nyelv, amelyet minden más nyelvnél jobban szeretett (különben nem írt volna rajta), néha meg minden más nyelvnél jobban gyűlölt (mert rajta írt). (E két érzés egyébként nagyon közeli; ha szabad ez átkozottul-szemléletes kifejezéssel élnem: egy bordában szövődött.) - Goethe hát német volt és nagy műveltségű, bánom is én: egyetemes műveltségű ember; de egyetemes lelkéhez legalább oly közel állott (hitem szerint még közelebb) egy alpesi pásztor káromkodása (ez a legősibb lírai műfaj) ízes bajor ejtéssel, mint Catullus híres, mégis jó verse (ez is káromkodás) arról, hogy “szegény Catullus, itt a perc, nyugodj már meg...”
Egyszóval: a “világirodalmár” sem tud véglegesen kitörni az anyanyelv, a nemzet bűvös köréből.
A valóban létező nemzeti irodalmak viszont megint csak nem léteznek - hogy a rosszmájúság határát súroló tárgyilagossággal fogalmazzunk. S nem, mert a szentté avatott, de csakugyan szent követelmény: az eredetiség tekintetében vajmi gyöngén állják a sarat. Nem véletlen, hogy Babits a kérdésre: melyik a legszebb magyar vers - így válaszolt: az Óda a nyugati szélhez Tóth Árpád fordításában. Nem véletlen, hogy a magyar költészet versfordítással - s milyen remekkel, az Ómagyar Mária-siralommal - kezdődik. - De az összefüggések nem csupán nyelvi jellegűek. Vergiliusról beszélvén, második szavunkban Homéroszt említjük. Petőfit nemcsak hangvételi, műfaji hasonlóságok kötik Heinéhez, nemcsak életútjának íve Botevhez: egy testvérek a szabadságért való küzdelemben, amelynek költői megfogalmazását Hegel adta, a valóságosat Marx. Tudjuk, mennyit köszönhet Arany Byronnak vagy a skót népballadáknak, a román Demetriade a francia Rimbaud-nak és így tovább.
Ezzel hát bennebb kuszálódtunk a szövevénybe: úgy tetszik, hogy eredetiség és nemzeti irodalom kizárja egymást; világirodalom meg éppen nincs.
De hagyjuk a tréfát. - Az az esztétika, amely a műélvezetet is figyelembe veszi, alig kétszáz éves, tehát elég fiatal. Nos: a műélvező számára a mennyiség egy ponton minőségre vált át. Itt kell kutakodnunk: itt kezdődik az egység, itt nyílik a látóhatár, amely már-már világirodalminak mondható; innen érzékelhetők a közös jegyek, amelyek közös sorsunkra ébresztenek, s itt lopják szívünkbe magukat a sajátos jegyek, amelyek legnagyobb gyöngénkkel, tehát legerősebben - érzelmeinkkel kötnek a közöshöz.

A nem-fordítható Arany tizenhét nyelven jelent meg, kétezer fordítással (1965-ös adat). Kötete németül még életében.
Az adat önmagában csak adat, semmit nem mond (s ez a pozitivizmus csődje). A szám valóban szép, de ha következtetni akarnánk belőle költőnk világirodalmi rangjára, hatására: zsákutcába jutunk. “Esztendőkkel ezelőtt - még az »én időmben« - megjelent franciául egy magyar versgyűjtemény” - írja Illyés Gyula. - “...Költészetünk minden mesterdarabja benne volt, Balassától Adyig. A Temps terjedelmes és jóakaratú tanulmányban számolt be róla... A bíráló sorra vette Petőfi, Ady, Babits, Kosztolányi alkotásait. De különösen egy verset emelt ki s mutatott fel mintegy összecsípett ujjai között a francia értőknek. Minden oldalról megcsillogtatta, mint egy ékszerész a frissiben érkezett drágakövet; nem győzte elemezni és dicsérni a vers tömörségét, pompás szerkezetét, hibátlan csiszoltságát, kifejező erejét... A valóban erőteljes és drámai tömörségű vers Gyulai Pál »Hadnagy uram, hadnagy uram« kezdetű költeménye volt.”
Nemcsak a hírnév - a valóságos érték sem mindig ad belépőt a világirodalmi halhatatlanságba. “Benda jól indult a humanizmus utcájából; betérhetett volna Babits scholájába. García Lorca nagy lírikus költő, csaknem válláig ér József Attilának” - teszi hozzá Illyés. - Az értékrend helyreállítására, el kell ismernünk, sok minden történt az utóbbi negyed században. De azért érdemes volna legalább feleannyit foglalkoznunk az irodalom jövőjével, amelytől - többek között - a teljes értékrend helyreállítását, illetőleg megvalósítását várjuk. (Jobbára, sajnos, ölbe tett kézzel.)

47-ben vagyunk. Január 23-án - Kisfaludy Károly születésének napján - nyer pályadíjat a Toldi. Ugyanekkor több mint nyolcvanezer éhezőt tartanak számon Arany megyéjében, Biharban. (Az ENSZ élelmezésügyi és mezőgazdasági szervezetének - Food and Agricultural Organization of the United Nations - 1966 októberi jelentése szerint évente harmincöt millió ember hal éhen a világon - naponta százezer.) - Március 15-én megjelennek “Petőfi Sándor összes költeményei - egy kötetben - a költő acélba metszett képével. - Pest. Emich Gusztáv sajátja, 1847.” Ajánlása Vörösmartynak szól; a kötet utolsó darabja: “Egy gondolat bánt engemet...” - Az állami közoktatási költségvetés másfélszer kisebb a király civillistájánál. V. Ferdinánd, a jámbor, meleglelkű uralkodó (hívei szerint), a gyöngeelméjű császár és király (a történelmi igazság szerint), évi hatodfél millió forintjába kerül szeretett népeinek. - Görgey Artúr, a nádorhuszárok kiugrott főhadnagya vegyészetet tanul a prágai egyetemen; tanára, Redtenbacher tehetségesnek tartja. - Vörösmarty Mihály, a költőfejedelem évi civillistája 500 forint - ennyit kap az Akadémiától. “Egy ingben találtuk, pezsgőt készítve... Elolvasta egy szép versezetét az országházról. Közlé valami munkája tervét... Nekem” - Kemény Zsigmondtól idézünk - “igen tetszék a terv, s ösztönzém kivitelére. De ő válaszolta: bizony tán elhagyom; mert fél évig kell rajta dolgozzam, - s hogy fizetik! Majd adnának érte 100 forintot. Azt se tudom, megegyem-é, megigyam-é? Potomság!” - Negyvenhétben aszály s dögvész pusztít. “Maga nagyapám is jól emlékezett erre az évre” - írja Darvas József -, “szinte szám szerint tudta, hogy mennyi jószáguk vészelt el, - de az életrekelt szabadságról” (ti. 48-ról) “csak későbbi keletű általánosságokat tudott mondani.” (Való igaz: ma már aligha kell bizonygatni, hogy a pórnép, a tudatlan, nem sokat értett az uraktól jött szabadságból, mely nemigen könnyített terhein; de arra is van adat, hogy az 1831-i koleralázadás idején tudatlan jobbágyok olvasták Széchenyi Hitelét.) - Január 4-16-a között Liszt Bukarestben hangversenyezik. Elkísérte a vad gróf, Teleki Sándor is, aki most, huszonöt éves korában már tekintélyes európai kalandor-múlttal s olyan mágnásfaló cimborával dicsekedhetik, mint Petőfi; amin nem is csodálkozhatunk, hiszen olyan grófi nevelő pallérozta az elméjét, mint Táncsics.

Ez az aszályos év Arany egyik legtermékenyebb esztendeje. Kisebb költeményeinek mai kiadásai a Petőfihez írott verses válasszal kezdődnek. A lírikus csak későbben búvik - pontosabban: kényszeríttetik - elő (az ötvenes évek közepétől: “hajlamom, irányom, munkaösztönöm” ellenére); figyelemre méltó az az egy-két ballada-próbálkozás (Varró leányok, Szőke Panni), amelynek majd nagyszerű folytatása lesz.
Fontosabb az, hogy formáját voltaképpen most éli ki. A Toldi után - megvan már a ragyogó költői fegyverzet, s meg a nyilvános elismerés, ha úgy tetszik, dicsőség is - elkészül egy harmatos verses mese: Rózsa és Ibolya (Arany a Toldinál is jobban szerette); belefog a Toldi estéjébe (48 tavaszára be is fejezi), és még egy hosszabb lélegzetű - sőt, túl hosszú lélegzetű - költemény keletkezik ebben az évben: a Murány ostroma.
A dicsőséget említettem, vagy hogy az akkor divatos szóval és fogalommal éljek, a dicsvágyat, mely a romantika irodalomtörténet-írásában végső érv (ok, ürügy) volt s egyedüli szentesített válasz a kérdésre, hogy mi készteti közlésre a költőt (s a művészt általában). Azt hiszem, a divatos magyarázat hatására maguk a költők is nagyobb fontosságot tulajdonítottak ennek az elrévült, anyagtalan dicsvágynak, mint amekkorát érdemel. (Vajda János!) - Persze, van is fontossága. Főleg húszéves korban. (Ma is.) Harmincban már nemigen. Ekkorra rájön az ember, hogy a csillogás viszonylagos - talmi csillagok rontják a valódiak fényét. A pelyhedző állú diákot - Aranyt - nyilván a dicsvágy vitte a színészpályára. A harmincéves férfi megélt egy-két csalódást; egyébként sem az a dicsvágyó fajta, igazán és őszintén nem az. Kissé ezzel is kirí a korból - s öregségére majd sok mással is, amiről külön könyvet lehetne írni, Arany János tragédiája címűt. - Julien Green 1957-ben így vall az írásról: “Valami késztet rá, ami bizonyosan nem a hírnév - és dicsvágy. Mindenáron meg kell nyilatkoznom, ez az egész.” - Ez is, toldhatjuk hozzá. Mindenesetre ez az alapvető. Green talán, ma és Franciaországban, megengedheti magának, hogy ennyivel intézze el a kérdést. (Tudom, ilyen odavetett naplójegyzettől ne kívánjunk teljességet, nem akarok méltánytalan lenni. Meg aztán az értő és értetlen közönség annyit firtatta, magyarázta, fordította színéről-visszájára a dolgot, hogy csak hallatára is viszolyog az író.) - De Közép- és Kelet-Európa művészei sohasem engedhették meg maguknak az effajta fényűzést. Nagy művész volt Baudelaire és nagy művész volt Dosztojevszkij, de amíg Baudelaire kedvére hentereghetett a Pimodanban, Dosztojevszkij kötéllel a nyakában várta a szégyenletes komédia befejezését.
S épp erről van szó: a felelősségérzetről.
A huszadik század elején az izmusok mindegyike teljesség-igénnyel lépett föl. Ami már eleve ellentmondás, hiszen egy-egy részjelenség kidomborításán alapultak. - Nos, a teljességet nem érték, nem érhették el; annyi hasznuk volt - s van -, hogy gazdagították a formakincset. Természetesen a művelt - azaz gazdaságilag-társadalmilag fejlettebb - Nyugat vezetett ebben is. Élvezetes lehetett e játszadozás, nem mondom; a művészet: játék is; és embereink, legalább egy ideig, játszottak kedvükre. Míg föl nem nőttek és be nem jöttek a mi utcánkba. (Aragon, Éluard.) Vagy a másik utcába. (Mert érdemes elgondolkozni azon például, hogy mi lett a futurizmusból amott és emitt: Marinettinél a fasizmushoz, Majakovszkijnál a kommunizmushoz vezetett.) - Az embernek valósággal sírhatnékja támad, mikor ezt olvassa Gide-től: “Társadalmi kérdés! ... Ha pályám elején kerül elém ez a nagy botlató, soha semmi érdemlegeset nem írtam volna.”
De vegyük csak szemügyre a másik oldalt. Az izmusok virágzásának - vagy burjánzásának - idején a nyugati kartársak literszám izzadtak, hogy meglegyen minden napnak az ő ficama. Más szóval: e korszakban az elsődlegesen formai ihletés uralkodott. (Szeretném, ha a - remélhetőleg nyájas - olvasó nem értene félre: nem általánosítok - az általánosítás kezdetben az értelem eszköze volt, lett aztán a butaságé -, megadom a kellő és igazán megérdemelt tiszteletet a kivételeknek.) - Nos, tudjuk például (Gellért Oszkár említi), hogy Tóth Árpád előbb a rímeket írta le, azután töltötte ki a sorokat. Azt is tudjuk Aranytól magától, hogy nem egy remekművét zenei (tehát ritmus-ihletés) sugallotta. Ebből az az első tanulság, hogy az alkotás módszerét, folyamatát szabványozni nem lehet, s a figyelmeztetés: hogy nem szabad. Ilyen kísérletek mindig szerencsétlenségre vezettek. - Másodszor: az avantgardisták jó része amiatt hajhászott formai újdonságokat, mert nem volt mit mondania; Aranyt, Tóth Árpádot - folytathatnók a sort - viszont azért izgatták a forma kérdései, azért kutatták holtig minden csínját-bínját, mert nagyon is megvolt a mondandójuk, csak a kellő külsőt kellett megtalálni, az egyedülit, az elérhetetlent, a mindig-újat, a megbonthatatlant, amelynek éppen a benne rejlő lehetőségek kölcsönöznek szilárdságot. Amely tehát a fejlődés záloga. De ez már - hogy igazságosak legyünk - tehetség kérdése is. A nagy költőnek nincs szüksége mindennapi egészségügyi sétára, hogy fölszedegesse a témákat az utcáról; a téma beröpül az ablakon, akár a tizedik emeletre. Ez pedig másrészt azt jelenti, hogy igaz költőnek nincs szüksége írószövetségi biztatásra, hogy “menjen ki az életbe”. Megy magától, ha szükségét érzi.

A dicsőség tehát nem cél, de eszköz mindenesetre. Nos, a negyvenhetes esztendő meghozta a dicsőséget Aranynak. Petőfi barátságát, ami egymagában is elég. - Ma már könnyű ezt mondanunk; a kortársak közül alig egy-kettő merte volna megkockáztatni. Annál inkább tiszteljük ezt az egy-két embert.
Eötvös József lehet, hogy túl óvatos - vagy éppen gyáva - politikus, de jó művész, műértő és őszinte ember volt; az egyetlen, aki Petőfi fönn említett kötetéről maradéktalan elismeréssel vallott (az Életképekbe írt bírálatából: “...kevés olyan költői mű” létezik, amelynek “több valódi élvezetet köszönök, mint éppen Petőfi dalainak”). - S hihetünk neki, ha a Toldiról azt mondja, hogy szívesen odaadna érte mindent, “amit életemben írtam és írni fogok”; s ha már itt tartunk, hadd iktassam még ide rövid levelét 1854-ből: a Toldi estéjének megjelenése után írta: “Tisztelt barátom! Miután Kegyed TOLDI ESTÉJÉ-nek végszavában azon aggodalmát fejezi ki, hogy azok, kik e művet az első TOLDI-val összehasonlítják, itt azon gyermeteg (= egyszerű, népies) eléadást stb. találni nem fogják, mely amabban elismertetett, talán nem veszi rossz néven, ha ezen aggodalom ellenében óvással lépek fel, s részemről kinyilatkoztatom, hogy én semmiképpen ezek közé számíttatni nem akarok. Ha valaha művet láttam, mely minden követeléseimnek megfelelt: TOLDI ESTÉJE az, s bármit mondjon a kritika jelenleg, a jövő bizonyosan osztani fogja véleményemet, mely szerént e költemény még azoknál is magasabban áll, melyekkel Ön gazdagítá meg irodalmunkat” stb. - Nemcsak az önzetlen őszinteséget (mert önző is van!) kell nyugtáznunk mély megbecsüléssel, hanem Eötvös emberismerő művészetét is: jóleshettek e sorok az elfoglalt, fáradt, betegeskedő költőnek, aki önbizalom híján vergődött ezekben az esztendőkben.
Érdemes volt, úgy hiszem, ennyi teret szentelnünk ennek a valóban nemes cselekedetnek, merthát az irodalomtörténet - no s az irodalmi élet - nemigen tobzódik hasonló példákban.
A céh is befogadja az ifjú mestert. A lapok “kéziratot kérnek”, a kiadókkal alkudozni kell; jól fog az ilyesmiben járatos barát segítsége. “Mit kellett olvasnom a Pesti Divatlapban!... te kizárólagos dolgozótársa lettél. Szerencsétlen!” -. feddi Petőfi s hosszú és dühös levélben meséli el a Tízek összetűzését Vahot Imrével. Petőfi viszi a cenzorhoz Arany munkáit (“Az öreg Resetával... csak én tudok beszélni” - be is adja neki, hogy az ilyen bugris nótárius dehogy tesz politikai célzásokat: mit tud ő ahhoz ott az isten háta mögött!); Petőfi tárgyal Emichhel, Petőfi veszi föl a pénzt (mennyit? - istenem! -: ne feledjük: alig egy-két évtizede a szerzők még a nyomdaköltséget is együtt postázták a kézirattal); Petőfi küldi el a tiszteletpéldányokat, sőt az arcképekre is neki van gondja; a szalontai jegyzőnek csak az a dolga, hogy alkosson, ha ideje van, no meg, hogy megeresszen egy-egy levelet a lelkem fattyamnak.

Pénz sem árt a dicsőség mellett. - Itt-ott az is csurran-csöppen.
Petőfi sem volt bohém, mint a híre; szabadúszó létére - képzelhetjük, mit jelentett ez százhúsz évvel ezelőtt! - két családot tartott el; Arany meg éppen megnézett minden garast.
Az olvasót - mi tagadás - nyilván érdekli, miből élhetett egy költő a múlt század közepén. Riedl, szemérmesen, könyvének jegyzetanyagában ejt erről néhány szót, pedig - ő maga vallja - a vagyoni állapot, “mint ki-ki a gyakorlati életből tudja, nagyon fontos a szellemi fejlődésre is: a szegénység robotmunkára kényszerít, a vagyon függetlenít”. (A versírás sosem volt kifizetődő a beleadott munkához képest. Ma sem. Ezért ajánlja egy szellemes cikkében Dürrenmatt, hogy adják lírikusoknak a Nobel-díjat - a drámaírók úgyis keresnek eleget.) - Továbbá: “Arany szülei szegény földmívelők voltak. Mint fiatalember szerény hivatalának jövedelméből élt. Feleségének volt kis hozománya.” (Ügyvéd árvája volt Ercsey Julianna. “Ifjú voltál, ifjú voltam, Árva voltál, én szegény: Nem volt messze olyan össze-Illő pár a föld-tekén” - emlékezik a költő harmincadik házassági évfordulójukon.) - “Körültekintéssel és szorgalommal gyarapítja, amit megtakarított. 1849 megfosztja őt takarékossága gyümölcseinek jó részétől.” (A Kossuth-bankókat elkobozták Világos után.) - “Kis vagyona az ötvenes években lassacskán meg-megnő. Midőn meghal, kb. 105 000 forintra tehető vagyona. Magyar költőnél ez sok.” (Persze hogy; egy Byronnál például kevés.)
Riedl még megjegyzi, hogy “Arany túlzott aggodalommal néz minden veszedelmet, mely kis vagyonát fenyegeti”. - Paraszti óvatossággal.
Végső soron a “létminimuma” mindig megvolt. Nyárspolgári szemmel nézve fiatalon nősült, huszonhárom éves korában (ugyanekkor lett szalontai aljegyző), s egy év múlva született Juliska lánya, 44-ben pedig fia, László. 49 őszén egy hétig ő is bujdosik, de év végén már a szolgabíró írnoka. 51 őszétől tanít Nagykőrösön. (Közben még Geszten, a Tisza családnál volt házitanító: a valóban tehetségesnek ígérkező, fiatalon elhunyt Tisza Domokosnak adott leckéket; a família többi föl- és lemenői elég szomorú szerepet játszottak a politikában: Tisza Lajos - Domokos apja - mint főispáni helytartó az 1845-i tisztújításon, s legutoljára Tisza István - ismeri mindenki, aki Adyt olvasott.) - Később, 1860-tól Pesten a Kisfaludy Társaság igazgatója és szerkesztő. Igaz, mindkét állás inkább lélekölő, mint jövedelmező. 1865-től az Akadémia titkára, hivatali lakással (némi huzavona után: “A Tudománynak háza vagyon: Ennek örüljek hát ma nagyon? Kell gyalogolni a lelkem agyon Nyári melegben, téli fagyon”, két éven át, mert a “titkári lakásnak épült lakrészt az én megválasztásom után idegennek adták bérbe, nekem pusztán lakbér és bérlak közt engedtetvén szégyenítő választás”),- 1870-től főtitkár.
Közben a Hídavatásnak és a bontakozó kapitalizmus hasonló idilljeinek majdani énekese maga is kipróbálja a tőkés pénzbefektetés módját; 1858 márciusában levelet kap Deák Ferenctől: “Kedves barátom! Kovács Lajos” (bizonyára arról a Szatmár megyei Kovács Lajosról van szó, aki előbb Széchenyi titkárja, majd osztályfőnök volt Széchenyi minisztériumában, a közlekedésügyiben) “az Avas-Mojzes-falusi vasgyár részvényeiből négy darabot Ön gyermekeinek engedményezett” - a haza bölcse bölcsen gondját viselte az irodalmi Deák-párt tagjainak. (Most olvasom Dobossy László cikkét, melyben figyelmeztet, hogy Karlsbadban - Karlovy Vary - dr. phil. Karl Marx londoni magánzó három nyáron át három háznyira lakott Arany szállásától. Csábító lehetőség a képzelet számára; sajnos azonban, valószínűleg semmit vagy majdnem semmit sem tudtak egymásról.)
Gyermekeit kellő gonddal nevelte. László - akárcsak Hűbele Balázsa - beutazta Nyugat-Európát, járt Angliában, megismerkedett a kor nyugati művészetének új áramlataival (s jó szemmel észrevette a rokonságot közöttük és az Őszikék modern lírája között); s bár az irodalmat az anyatejjel szívta magába és hároméves korában Petőfivel hancúrozott, a jogot azért elvégezte. - (Azt hiszem, a magyar irodalom felét jogészemberek írták. Különben Arany indulásának idején jogászok és literátorok célja ugyanaz volt, s például Kölcsey jogi remekléseivel az irodalom, irodalmi remekléseivel a jogtudomány nyert. Országgyűlési beszédeivel tudniillik.)

Ha jól nézem, kétfőnyi hadsereget sikerült toboroznia Petőfinek az irodalmi csatára. Arany Jánost és Petőfi Sándort. (Jókaival összerúgta a patkót 1848 augusztusában a Laborfalvy Rózával kötött házasság miatt, s mint szerkesztőtársak is összekülönböztek. Jókai útja ettől kezdve a békepárt felé vezet.)
Aranynak Petőfihez írott válaszverse így végződik:
Most, mintha üstökös csapna szűk lakomba,
   Éget és világit lelkemben leveled.
Oh, mondd meg nevemmel, ha felkeres Tompa.
   Mily igen szeretlek TÉGED s őt is veled.
De az “isten-krisztus-ugyse szép triumviratus”-ból nem lett semmi.
Hatvany Lajos pompás könyvében (Így élt Petőfi; egyetlen gyöngéje: a szerző nem tudja megbocsátani Petőfi kortársainak - talán az egy Arany kivitelével -, hogy nem voltak Petőfik, vagy hogy nem voltak Hatvany Lajosok, akik kellően megértették és imádták volna a lángelmét) találóan kihagyós ihletű költőnek titulálja Tompát. Találóan s kissé kegyetlenül, mert Tompának rovásán van az is, hogy elégette Petőfi leveleit; hogyne kapna ideggörcsöt szegény Petőfi-kutató.
Tompa félárva gyermek volt; anyját nem ismerhette, apja - a kétes hírű - nem is nagyon tudni, micsoda: műkedvelő cipész? ponyvai árus? - alig törődött vele. Nem csoda, ha a kora gyermekségétől fogva elszenvedett megaláztatások után (“...a te jó barátod” - írja később Aranynak, szegénydiák, inas-diák korára emlékezve - “valaha a kályhalyukban tanulgatta meg leckéit”) egy életre sebzett lelkű maradt. S az sem, hogy Petőfivel - aki nem állhatta, ha nála kisebbek ellentmondanak neki - összeakasztotta a tengelyt. Arannyal nem; Arannyal nem lehetett összeveszni. Szívszorongva olvassuk levelezésüket: Tompa, ez az idegbeteg (többek közt talán üldözési mániás; de meg kell adni: üldözték is eleget) ember egy enyhe humoros célzásra is fölfortyant. Rettenetesen megszenvedett mindenért. - Hatvany fölrója neki, hogy “a forradalmat és szabadságharcot úgy élte át, hogy azoknak a versesköteteiben nem maradt nyoma”. Már ez sem egészen igaz, és Világos utáni költői és emberi helytállása, gerincessége el nem vitatható.
Arany, megható igyekezettel, azon van, hogy mégis-mégis összetartsa a triumvirátust. Veszett fejsze nyele. S hát még ilyen kicsi, háziszőttes irodalmi életben: ha Petőfi elkurjantja magát a Pilvaxban, elhallszik a bejei paplakig (Tompa tiszteleteshez). Tompa felhördül, ez meg Szalontáig hallható. Szalontán a béke embere rosszul fog dolgának: Petőfihez továbbítja a bejei hördülést, mire lánglelkű barátja rövidesen letorkolja: “Öcsém Jankó! Megvallom, nagyon kár volt azzal fárasztanod magad, hogy más ember levelét lemásold s azt nekem elküldd. Ha azt gondolod, hogy én a pletykákban gyönyörködöm, titánilag csalatkozol.” ... “Tompát pedig héjjába mentegeted, mert ha én magam ki nem tudom őt menteni, bizony senki más nem lesz rá képes.”

A szalontai dolgozószoba: egy kamrácska, “melynek hossza öt, széle pedig két lépés” - legalábbis így lépte ki Petőfi.
1847. július 4-én Petőfi és Tompa kirándul Murány várához.
A Kisfaludy Társaság ez évi pályázata Murány ostromát megéneklő elbeszélő költeményre szól.
A híres - vagy hírhedett - ostrom 1644-ben történt. Gyöngyösi István csak később lett “jó öreg Gyöngyösi”, ekkor még tizenöt éves; Murányi Vénuszának első kiadása 1664-ben (Zrínyi halálának éve) jelenik meg, s az életükben-halhatatlanított hősök leróják az adót a dalnoknak: Wesselényi a kancellárjává teszi.
A Társaság 1846-i pályázatán, mint tudjuk, remekmű bukkant föl: a Toldi. 47-ben a kiírásra hárman is megverselik az ostromot, s nem akárkik. Arany, Petőfi, Tompa. És nem pályázik egyik sem.
Maga az ostrom nem volt éppen hőskölteménybe illő. Egy főrangú úr s egy főrangú hölgy politikai házasságot köt: a kecske is jóllakik, a káposzta is megmarad. Rejtély, hogy a Társaság milyen okból választotta ezt a tárgyat. Gyöngyösi Vénusza példátlan sikert aratott, új s új kiadásokban jelent meg, tíz-húsz évenkint, a XVII-XVIII. században; nemzedékek nőttek föl kotyogó négyes rímein s nyilván még a XIX. század első felében is élt s hatott; s talán valamelyik törzsökös társasági tag érezte szívügyének, hogy még egyszer megverseltesse az elcsépelt és megújult (vagyis a romantikus ízlés szerint meghamisított) históriát. S hogy valóban élt és hatott - legékesebb bizonyítéka, hogy hárman is ráharaptak, s nem akárkik.
Wesselényi Ferenc, a Habsburg-párti generális ostrom alá veszi a kurucok fellegvárát, melyet a szépséges katonaasszony, Széchi Mária tart. Murány bevehetetlennek bizonyul, Mária már kevésbé. (Petőfi - s ez sem érdektelen - csak Szécsinek írja, mert a forradalmat a helyesírásra, jelesül az ősi-úri y eltörlésére is kiterjeszti már ekkor, s majd 48. március 15-e után Jókaival együtt szerkesztett lapjában hivatalosan is bejelenti az újítást. Még Kossuthot is le-Kosútozza.) - Arany hosszú és unalmas politikai szónoklatokat ad hőseinek szájába; végül sem egymást, sem az olvasót nem tudja meggyőzni igazáról egyik fél sem. - Az ország egyik fele osztrák, másik fele török iga alatt nyög. A keresztény Habsburg-király - ez idő szerint III. Ferdinánd, majd I. Lipót - pogány módon bevasalja az adókat, de uralmát szellemi elnyomással is súlyosbítja. (Szellemi elnyomáson vallási elnyomást kell értenünk e korban, amidőn vallási eszmék hordoznak társadalmi tartalmat, s a vallási küzdelmek társadalmiakat álcáznak. Az éledő ellenreformáció ideje ez.) - A török ugyancsak bevasalja pogányul az adót, de mert pogány, tehát pogányoknak tartja azokat, akik őt pogánynak tartják: nem szól bele vallási - szellemi - dolgaikba. Erdélyben, amely a töröknek adófizetője, a protestantizmus uralkodik. A protestantizmusnak meg - mint hivatalos vallásnak! - a reformáció addigi másfél századában bőven volt ideje megcsontosodnia s megtagadnia mindazt, aminek indult. (A nyugati, világi, tehát polgári fejlődésért küzdő Apáczaira, a presbiteriánusra - ez az irány a világiakat juttatta szóhoz az egyházi vezetésben - így förmed rá II. Rákóczi György 1655. szeptember 24-én Gyulafehérvárott: “De Isten engem úgy segéljen, Apátzai uram, a ... presbitériumot, amíg én élek, ide bé nem hozza ked. Mást ne tanítson, mert Isten engem úgy segéljen, valaki mást tanít, a Marosba vettetem, vagy a toronyból hányatom le!”)
Nos hát: az ország egyik fele osztrák segítséggel akarja kiűzni a törököt, a másik meg török segítséggel az osztrákot. Ekkor a királypárt van fölül, maga Zrínyi is ide számítható, ámbár a király nem számítható a Zrínyi-párthoz. Zrínyi hirtelen halála előtt három hónappal köttetik meg a vasvári béke - s a királypárt azon mód kiábrándul a királypártiságból. Hősünknek, Wesselényinek az összeesküvése után a fiatal Thököly Imre áll a bujdosó kurucok élére (1678), s nemsokára a szultán hadaival harcol a német ellen (a tragikum az, hogy sem ő, sem az erdélyiek nem veszik észre a török erejének végzetes hanyatlását), hogy legvégül II. Rákóczi Ferenc vegye át a zászlót: török támogatástól függetlenül immár, s a francia segítség hiú reményében.

Ez a történelmi háttér. A költemények meséje viszont a romantika minden kellékével ékeskedik. Itt látható az álruhás lovag - Ferenc gróf küldönc képében jelenik meg Mária előtt, s elhatározza, hogy “meglátni és megszeretni egy pillanat műve”. Ezt bizonyítandó, nála van az előre megírott szerelmes levél is. Gyönyörködhetünk aztán viharos éjben, van kötélhágcsó, kelepce, vérpad és bakó és könnyfacsaró nagyjelenet (amelynek, sajnos, semmi köze a történeti igazsághoz: Riedl Frigyes figyelmeztet, hogy későbbi koholmány; de a korszellem hatása alól még a legnagyobbak sem vonhatják ki magukat: mindhárman föltálalják); - igen: a jelenet során az amazon kemény szíve meglágyul, kételyeit sutba vágja (mert az előre gyártott szerelmes levél neki is szemet szúrt volt), s a hős karjába omlik, urára és parancsolójára bízván a politikai és katonai ügyeket, igazolásául a mottónak, melyet Arany a költemény elé biggyesztett: “Ó hölgy! az Isten gyönyörűl Teremte tégedet!” (Vörösmarty).
Ugyanez az alapeszméje Petőfi Szécsi Máriájának. Csodálkozhatunk az egyenlőség bajnokán, hogy ily sommásan ítélkezik a nőkérdésben. Az egyenjogúsági mozgalom ugyan csak a század utolsó évtizedeiben kap lábra, s akkor is előbb Angliában (Shaw hű képét adja), de a kérdés már fölvetődött, mégpedig oly közel, hogy költőinknek tudniuk kellett róla. (Karacs Teréz a kortársuk volt.)
Azért bolházom a Murány-ügyet, mert a triumvirátus csődjének talán a Széchy Mária körüli vita volt végső oka. Arany epikus dühvel veti magét a tárgyra. Amint befejezte a történetet, egy szó hozzáfűznivalója sincs (s epikustól nem is vennők jó néven, ha volna): ez volt, ennyi volt. A költemény nyelvezetében célkitűzésének második szakaszát igyekszik valóra váltani: azt, hogy ne csak népiesen, hanem egyetemesebben szóljon: azaz úgy kell fölfogni a közérthetőséget, hogy a költő ne alacsonyodjék le egyszerűsített - azaz hamis - nyelvi-gondolati síkra, hanem maga magasságába emelje az alsó szintet. S ez nagyon szép és ma is megszívlelendő törekvés, de - a Murány ostromának esetében - még akkor sem érte meg a fáradságot, ha netán célját érintette volna.
Petőfi műve a legjobb. Először is, mert legrövidebb. Másodszor, mert a lírikus szemével néz: nem részletez, nem bonyolódik kétes kimenetelű politikai szóharcokba - egy-egy lírai akkorddal cselezi ki a “rázós” részeket. Nem is tehet másként, ha már egyszer belefogott: belefogott egy főúri álszerelem megéneklésébe, ő, aki óvja Aranyt, hogy királyt ne vegyen hőséül, még Mátyást se, mert egyik kutya, a másik eb; ő, aki lehordja Aranyt: ne ajánlja költeményét Wesselényi Miklósnak - inkább Wesselényi inasának. - S végül: Petőfi, aki egy érzékeny strófával zárja poémáját (amely strófán, bocsánat a szentségtörésért, de érződik, hogy csak úgy mellékesen rázta ki a kisujjából) - nos: sokkal közvetlenebbnek bizonyul (s pedig költői magatartásában éppen közvetlensége a forradalmi-új) Úti leveleiben, a murányi kirándulás leírásában, megjegyezvén, hogy “csak itt volt csend, halálcsend... kivévén, hogy Tompa Mihály hortyogott. Hrr, hrr!...” - Amiért Tompa, mondanunk sem kell, fölhúzta az orrát.
A bomladozó triumvirátus vezére ismét csak bocsánatos elfogultságáról tesz tanúságot, midőn így lelkendezik Aranynak szóló levelében a Murány ostromáról: mindhárman (ti. ő, Júlia és Jókai) “elragadtatódtunk általa”. Tompa művéről meg ajkbiggyesztve: nem is Szécsi Mária az, hanem Panyó Panni. Igazat kell adnunk neki, egy kis fönntartással: mert - mai szemmel tekintve - Tompa alapeszméje a legegészségesebb (ugyanakkor a poémája a leggyöngébb). Tompának ugyanis megfordult a fejében, hogy komolyan vegye Mária katonai buzgalmát; nem hitte eleve, hogy alkalmatlan rá.
Nos, ezen rágódtak költőink. De Arany minden békéltető buzgalma csődöt mondott: Petőfi nem volt kapható, Tompa betegeskedett, és Európában a forradalom szelei süvöltöttek már.
S e kavargásban a Murány ostroma észrevétlen maradt, olyannyira, hogy “Emich, ma, midőn ezt írom sem számolt meg, sem egy fillért nem adott. Ezt pro memória 1848 jan. 2.”

1848. március 15-e szerdai napra esett.
Egy éve halt meg József nádor: az ő huszárezredének kiugrott főhadnagya, Görgey Artúr egy bécsi szálló áporodott szobájában gyöngélkedő Mari tántiját ápolgatja e nagy napon. (Később megvádolják a történészek, hogy híres felvidéki hadjáratának indítéka a Mari tánti előtt való dicsekvés.) - Görgey most harmincéves. Nemrégen nősült. Anyagi gondokkal küzd. Agrokémiai módszereket akar bevezetni Mari tánti birtokán, de szemébe nevetnek. Fényes pálya vár reá, maga sem sejti, milyen fényes. Rövid másfél év alatt honvédtábornok, hadügyminiszter, majd teljhatalmú diktátor lesz - 1849. augusztus 11-én, esti kilenc órától. Egy napra. Ez a világtörténelemben a legrövidebb diktatúra - maga a volt diktátor 98 éves korában halt meg, 1916-ban. Katonai pompával temették. - 48 szeptemberében Csepelen agyonlöveti a hazaáruló Zichy Ödön grófot. 1849. augusztus 12-én, diktatúrájának első és utolsó napján három hadtesttel leteszi a fegyvert Világosnál Rüdiger orosz tábornok előtt. Görgeyt a fővezér, Paszkevics varsói herceg hadiszállására, Nagyváradra viszik. A hirtelen haragú kis öregúr, Európa rendőrfőkapitánya ráförmed: hogyne dühöngene, hiszen Görgey heteken át (július 12-től augusztus 9-ig) úgy szaladt előle, Komáromtól Aradig, hogy serege egy karcolás nélkül megúszta volna, ha egyik tábornoka oktalanul csetepatéba nem keveredik az oroszokkal Debrecen alatt. No de a herceg haragja gyorsan elpárolgott, s nemes ellenfelét többször is kisegítette apróbb-nagyobb kölcsönökkel. (Ezt még a legelfogultabb Görgey-életrajzírók sem tagadják, s azt sem, hogy saját szakállára levelezgetett az oroszokkal a fegyverletétel előtt.)
De térjünk csak vissza ama szerdai napra.
Kora reggel, Pesten. A márciusi ifjak már sürögnek. Sükei Károly az első, aki az utcán kiragasztja a kézírásos Tizenkét pontot; kirojtosodott nadrágban, hóna alá csapott kalappal, enyhén dadogva magyarázza a szabadságot a kerekedő tömegnek (vásár napja volt). - Vasvári Pál az egyetemi ifjúságot tüzeli; tehetséges szónoknak mondják a kortársak, népszerű is. 1849. július 6-án esik el Erdélyben, egy szabadcsapat vezéreként, őrnagyi rangban. - Jókai a Tizenkét pontot olvassa föl e napon több ízben; Petőfi Nemzeti dala és a Tizenkét pont a szabad sajtó első két terméke, a cenzúrának pontosan 274 esztendős fönnállása után. - Jókai forradalmi szereplése ezzel nagyjában véget is ér. - Oroszhegyi Józsa (Szabó József) ugyancsak a nap hősei között sürög, mint Vajda János megjegyzi, elmaradhatatlanul; ő is őrnagyságig viszi; 1856-ban szabadulván, Törökországba menekül, katonaorvosként működik. - Nyáry Albert s Bulyovszky Gyula is Pilvax-törzstag, s most az eseményeknek tevékeny részese; Nyáry a bukás után külföldön keres menedéket, s csak a kiegyezéskor tér haza; Bulyovszky fürge tollú újságíró még huszonöt éven át. A Tízek legöregebbje Obernyik Károly (harmincnégy esztendős; a legfiatalabb a húszéves Nyáry), legjobb irodalmi alkotása: két sántikáló hexameter a Tízek nevével: “Bérczy Obernyikkal, Degrével, Pálffy, Petőfi, / Lisznyai Jókaival és Pákhkal Tompa, Kerényi.” (A műfajt Arany fejleszti tovább 1856-ban, a nagykőrösi tanári kar disztichonos névsorával: “Lengyel, Arany, Kiss, Nagy, Weiss, Pajzán, Mentovich, Ádám, / Varga, Szilágyi, Szabó, Szarka, Losonczi, Deák.”) Seregnyi rossz drámája közül leghíresebb az utolsó, a Brankovics György című, melyben a kor nagy színésze, Egressy Gábor bebizonyította - nem először, és csak az ő számára utoljára -, hogy csapnivalóan rossz darabban is lehet kitűnően játszani. A Brankovicsban halt színészhalált, nyílt színen. - Bérczy Károly jóval később mint az Anyegin első fordítója szerez jó csengésű nevet, Ács Károly román és szerb versek tolmácsolója. - Degré Alajos eléggé hiteles emlékirataiban számol be öreg korában negyvennyolcról; Pákh Albert, Petőfi jó embere Kaján Ábel néven kedvelt humorista (tőle idéztük Debrecen leírását). - Lisznyay Kálmán a modorosság rabja mind életben, mind irodalomban, s a Bach-korszak Petőfi-epigonjainak hírhedett vezére. - Pálffy Albert a forradalom újságját szerkesztendi; a század végén Mikszáth nyilatkozik hízelgően regényíró művészetéről - hogy miért, azt ma már nehéz volna kitalálni.

Forradalomban történik meg valóságosan is, ami egyébként csak a színpadon szokott: órák alatt bontakoznak, fejlődnek ki a jellemek.
A mai tudományos terminológia szerint polgári-demokratikus - Széchenyi tudománytalan, de jellemző szavával paraplé-revolúció volt a negyvennyolcadiki. Esernyős forradalom (esett az eső március 15-én), cilinderes forradalom, vértelen forradalom.
S hogy milyen is lehetett valójában? - Nincs talán a történelemnek még egy fordulata, amelyről oly ellentmondó és hamis képet kapnánk, mint a kortársak zömének emlékirataiból. Egyik oka ennek, hogy az emlékezések a 67-es kiegyezés után íródtak. Ritka ember volt, aki a hivatalos hozsannázás, politikai-irodalompolitikai nyomás ellenére szembe tudott és mert nézni fiatalkori önmagával. Közéjük tartozott Vajda János, aki az Egy honvéd naplójával nagy segítséget adott az igazságkereső irodalomtörténetnek; s Madarász József, a negyvennyolcas “flamingó” (így hívták a szélsőbaliakat piros tollas fövegükről), aki, valami tehetetlenségi törvény hatására, még századunk elején is a képviselőházban próbált beleszólni - hasztalanul - az ország kormányzásába, konok anakronizmusként, negyvennyolcas elveihez híven. (Az agg harcos 1915-ben halt meg százegy évesen.)
Nem mindenki színezte át emlékeit hiúságból vagy érdekből; akadtak, akik a romantika nevű betegségben egyszerűen fittyet hánytak a való világnak a képzelt világ kedvéért. Jókai például. (Azt hiszem, Mikszáth azért írta meg kitűnő Jókai-életrajzát, hogy végre leszámoljon fiatalkori bálványával és, ahogy erejéből tellett, a romantikával. Legalábbis ez érezhető már könyvének első lapján, ahol oly kirívóan romantika-ellenes módszerrel elmélkedik a Jókai-családfáról, hogy óhatatlanul gyanússá válik, s erősebb szállal kötődik a romantikához, mint sejtené vagy akarná.)
Az akadémikus-reakciós korszak, a tehetségtelenek paradicsoma a Nyugat indulásáig tartott. Adyék forradalma nemcsak irodalmi, hanem irodalomtörténeti is. Nekik kell fölfedezni Petőfi, Arany igazi arcát, s nekik kell megtenniük az első lépéseket is 1848 és 1867 valóságának földerítésében. A parasztság s a munkásság zöme vajmi kevés buzgalommal viseltetett 48 ügye iránt: Táncsicsnak vásáron, ingyen kellett osztogatnia a Munkások Újságát, s a parasztoknak szánt lap, a Nép barátja, melynek egyik - névleges - szerkesztője Arany volt, kormánytámogatással tartotta fönn magát. Így esett, hogy Petőfit kibuktathatták a képviselőválasztáson, de ki Aranyt is. Az ő kudarca nem vert föl olyan nagy port, ma sem sokat tudnak róla; halljuk hát őt magát:
“...a szalontai választókerületnek... Toperczer Ödön, ismeretes név, akasztatott a nyakába” (ti. fölülről, hivatalosan). “...Én ekkor már úgy álltam, hogy elválasztatásomról senki sem kételkedett. Mihelyt a nép... választási jogát megértette, minden rábeszélés, utasítás nélkül, maga fejétől engem jelelt ki, s ez szájról szájra menvén, oly erős közvélemény lett Szalontán mellettem, minő aránylag Kossuth mellett sem volt az országban.” (Rossz nyelvek mondják, hogy Batthyány Lajos miniszterelnök saját vagyonából 200 000 forintot áldozott Kossuth megválasztatására.) “...Szóval én a korteskedést az isteni gondviselésre és a jó lelkiismeretre bíztam, de biz ezek, látom, igen rossz kortesek mai világban. A környéken nagyot vetett latba a főispáni ajánlás, a jegyzők szégyenlték, hogy csak magok szőrű ember legyen követ... valami Hrabovszky nevű kiszolgált pecsovics is idevetődött, s felkeresvén az árnyékok és büdös zugok embereit, néhány nemest, a pecsovics hajlamúakból, tőlem el- s maga részére hódított, figyelmeztetvén a csapásra, mi nemesi privilégiumukon esnék, ha engem, paraszt embert választanának követül... Mindazonáltal alig látta meg a szalontai nép... a zászlóval, tömegben valahára beérkezett vidékieket... azonnal haragra lobbanva teljes erővel mind egy szálig mellém nyilatkozott... a küldöttség... törvény hiányában az ábécét vette zsinórmértékül, s így a falusiak, kiknek faluja szerencsés volt A-R névkezdetű betűvel bírni, elsőkül bocsáttattak szavazásra. Szalontára csak délután 1 órakor került sor, de minthogy asztalterítésre is éppen akkor került, az utóbbi elsővé tétetett... A tömeg eloszlott, de legnagyobb része többé vissza sem ment, elegendő áldozatnak tartván a fél napot, melyet a legnagyobb munkaidőben hasztalanul el kellett töltenie.”
Ez idő tájban vetette papírra Jókai - a valóság észrevételének egyik ritka pillanatában -, hogy “mi magunkat hosszú ideig csaltuk. Azt hittük, hogy népünk van. Pedig nincs... A földművelő nagy tömeg előtt ismeretlen volt a szó: haza. Még most is az... Értünk fegyvert nem fog, szavainkban nem bízik, terveinkben nem segít.”
E szomorú kijelentésből le kell vonnunk a borús hangulat okozta kizárólagosságot, hiszen ha hitelt adunk e végletes fogalmazásnak, mire véljük a szabadságharc katonai sikereit? Kossuth szavára mégiscsak hadsereg támadt “a semmiből”; ami nem nagy szó, mert tündöklő beszédeket kivágni: adottság kérdése, a fennkölten-érzelmes hang föllelkesíti a tömeget; a nehezebbje akkor következik, amikor a szónoki varázs szétfoszlott. A máról holnapra fölkelt sereget élelmezni kell, fegyvert adni a kezébe, lőszerrel ellátni - amit szónoklatokkal aligha lehet. De Kossuthtól ez utóbbira is tellett.

Mi is történt hát ebben a felemás, esernyős forradalomban?
Civilekből tábornokok lesznek, s jobbak, mint a hivatásosak. Mint például Perczel Mór, akinek gyermekségében Vörösmarty volt a házitanítója. Ellenpélda Dembinszki, a lengyel import-tábornok, akinek tehetetlensége vagy tehetségtelensége ellen föllázadt az alárendelt tisztikar. S ez a tisztikar sem volt forradalmi, de a nyilvánvaló katonai baklövések láttán nem hunyhatott szemet. - Sírni való mozzanata e forradalomnak, hogy Batthyány Lajos, az első magyar felelős minisztériumnak (melyet Petőfi, fölocsúdván a márciusi kábulatból, annyira sem becsült, hogy a kutyáját rábízza - ami annál súlyosabban esik a latba, mivel nem is volt kutyája) a feje május 17-én tízezres nemzetőrség toborzását rendeli el - a hadügyminiszter: Mészáros Lázár (élemedett korára is csak ezredességig vitte az osztrák ármádiában) helyett. S Mészárosnak még sejtelme sincs hadügyminiszteri kinevezéséről - olasz földön tartózkodik, Radecky apó vezénylete alatt.
A Tízek nem ijedtek meg a puskaporszagtól. Ezt a hivatásos tisztekre sem mondhatjuk; - nekik csak elvi kételyeik voltak. S rettegtek a holnaptól. Mint a törvény tisztelői - és védői is, ha kell -, keresték a törvényes alapot a forradalomban, mely - természete szerint - éppen a törvényes alapot rúgja föl. Tisztjeink tucatjával szökdöstek meg a rebellisektől a trónfosztás után - királyukhoz kötötte őket az eskü. A gyöngeelméjű Ferdinándhoz tudniillik. S mert az uralkodót is kötötte szava, nosza ki kellett cserélni az akkor tizennyolc éves Ferenc Józseffel, akit semmilyen adott szó, ál-becsület nem gátolt. Ezt ékesen be is bizonyítá.
Forradalomban nemcsak a jellemek, hanem a jellemtelenek is sürgősen kifejlődnek. A legsötétebb alakok lázítanak véres szájjal, hogy majd a bukás után újra alapállásba kerüljenek. (Bach belügyminiszter is ilyen dicső pályát futott be.) - Zerffy Gusztáv, a Honderű kiérdemesült tollnoka, a Tízek ádáz ellensége, uk-muk-fukk, fölfedezi magában a haladás apostolát. Még arra is jogot érez, hogy megcsipkedje a márciusi ifjakat: ha szájuk jár, miért nem állanak be a hadseregbe.
Pedig beálltak, biztatás nélkül.
Arany is fölcsapott nemzetőrnek. “Tenni kevés - de halni volt esély.” - Arad piacán hasalnak, farkasszemet néznek a várral. Aztán hazamennek.
A nemzetőrség, ez a legendás alakulat magán viselte a forradalom ellentmondásainak minden jegyét. Tisztjei, persze, nagyrészt nemesekből vagy éppen főurakból verbuválódtak. A Komáromi Lapok, a körülzárt vár forradalmi újságja teszi szóvá 1849. július 20-án: “A ‘Brüner Courir’ egyik számában azt írja: hogy míg Eszterházy Pál a rebellisek pártján Komárom várában egy hadtestet vezényel, addig attya Tatai palotájában gazdag ajándékokkal ösztönzi az osztrák katonákat Komárom ostromára. Hm! Hm!” (Pál gróf 1854-ben tért vissza a száműzetésből. Császári kegyelemmel.)
A köznemes Furkó Tamás, Arany költeményében, a nemzetőrseregben “Legottan századosnak emelteté magát, Mely rangra főfő érdem volt egy posztókabát”.
S a közkatonák? - Táncsics lapjában így panaszkodik egy nemzetőr-levelező: “...ha tiszteink általában lelkes emberek volnának, ... szívünk igaz kívánsága szerint csatába mehettünk volna.” - Községének nemzetőr-hadnagyáról (az uradalom ispánja!) ezt mondja: “Ha kérdezné kend, milyen ember, azt mondanám, hogy ha akarom vemhes, ha akarom nem vemhes... még most is azt hiszi, hogy amit ő mond, az mind szentírás, Kossuthot s kormányzóinkat gyalázza, azokat pedig, kik az ilyen beszédet szeretik, dicséri... Mi... köznemzetőrök, ha kell halni is minden órában kedves hazánkért, s csak legyen vezetőnk, készen vagyunk.”

IV
Augusztus első napjaiban vonulnak át Szalontán Görgey csapatai. Egy hét múlva mindennek vége - mindenki menekül. Kossuth török földre. Írók, politikusok, volt képviselők járják az ország rejtett zugait, félreeső tanyákat; a Szalonta melletti zsombék, nádas, ahol háromszáz éve Győry Jakab hajdúi szedték rá a portyázó törököt, most Aranynak nyújt védelmet: itt bujkál egy hétig.
Rettenetes haláltánc kezdődik.
Halál is, tánc is.
Besze János negyvennyolcas képviselőnek egy csípős szavú kortárs szerint “minden ereje és tehetsége ‘érc hangjában’ állott”, s minden erejét és tehetségét sorompóba állította a heveskedő fiatalok csillapítására; tagja volt egyébként annak a hármas bizottságnak, amelynek ki kellett volna vizsgálnia - de mondanom sem kell, nem vizsgálta ki - a törvénytelen eljárást Petőfi választásának meghiúsításában. - Besze így emlékszik meg a bujdosás heteiről:
“Az önvédelmi harc” (finom, kiegyezés utáni fogalmazás!) “fegyverének letétele után Madaras mellett, a  F e k e t e  Sámuel nyugalmazott gazdatiszt által haszonbérben bírt tomaji pusztán, hol engemet, mint már bujdosót a legszívesebben látott, éber figyelemmel rejtegetett az öreg  F e k e t e  bácsi: egy sötét este, augusztus utolsó hetében, a kutyák ugatása érkező vendégeket jelentének. (!) Én azonnal rejtek kis szobácskámba vonultam... Egy kis idő múlva... bejött hozzám kedves jó gazdám... és kérdezett, hogy kívánnék-e velök megismerkedni? - Megismertem én őket, mihelyt hangjaikat hallám - felelém neki -, mert mindkettő ifjúkoromtól barátom... Valóban meg van tisztelve vendégszerető háza, mert a lélek és testben fáradtan e tanyára, lehet hogy üldöztetve, de minden bizonnyal búslakodva vergődöttek:  V ö r ö s m a r t y  és  B a j z a.”
Az est eseményeinek leírása után: “Beszélgetésünk közben szóba jött az általános lehangoltság... s azt mondá az öreg háziasszony, hogy méltán meg is verné az isten azon anyát, ki leányát ezentúl farsangoltatná.
Erre  V ö r ö s m a r t y  elkomolyodik, s egy irónt vesz ki zsebéből, és írogatni kezd, és ezen estét megörökítendő írta meg azon verset, mely így kezdődik: ‘Táncoljatok csak, leányok, táncoljatok’ és így végződik: ‘Akasztófákká válnak erdeink tölgyei, csak táncoljatok, hazánk hölgyei.’
Különös lélektani tüneményt észleltem Mihályban, míg ezen verset írta, mi egy órányi időnél alig vett többet igénybe; ugyanis mindannyiszor, valahányszor gondolkozott a munkába vett költeményen, mindig ezt a kedves nótát danolgatta: ‘Kerek az én kis kalapom, de drága’, és midőn esze lánga (!) egy tárgyat olvasztgatott a versezet szabályaiba (!), ugyanakkor ajka is mindig mást danolgatott, s valahányszor ismét írni kezdett volna, jobbra s balra poharat koccintgatott, mondván: ‘Lágyítsuk a plajbászt.’”
A kerek kis történetnek egyetlen szépséghibája van, hogy a verset Sárosi Gyula írta; de a kor hangulatáról valóban az akasztófa-tölgyek s a táncoló hölgyek pokoli ellentéte ad képet. Világvége, egyszer élünk, dáridók: mulatott, aki tehette, akár a középkorban, pestisjárvány idején a városok rémült polgárai.
“Az önkényuralom korát - írja Sritér István - általában a nemzeti bánat korszakának szokták tekinteni, holott a mindinkább elharapódzó léhaság, a kozmopolita nyegleség, a nemzetietlen szokások, Bécs ízlésének, divatjának szolgai utánzása ugyancsak ellentmondott mindannak, amit a szabadságharc jelentett a közelmúltban.”
S most egy ellentmondó kép - hiszen a valóság is ellentmondásos -: ugyanebben a korszakban történt az is, hogy egy nagy költő halála után országos gyűjtés indult - és tekintélyes összeg gyűlt be - az özvegy s az árvák fölsegélyezésére. Épp Vörösmarty családjáról van szó.
S még egy kép a geszti uradalomból.
Arany 1851 nyarán adott leckéket Tisza Domokosnak. Szállása egy kis remetelak volt a kastély parkjában. Itt aztán ő is szemtanúja lehetett a honfibús vigalomnak; a vershez (Hajnali kürt), azt hiszem, fölösleges a további magyarázat:
A szőke reg, a barna éj
Kétes csatában küszködött:
Kétségesen borongtam én
Az ébrenlét s álom között.
Imetten-e? álomban-e?
Hallék üvöltő hangokat:
Honnét e hang? kürtszó rivall,
Nyí a vadászeb és ugat.
Csodálatos, mélyenható,
Édes-fájós e kürtzene,
Keresztül búg csonton, velőn,
Mikéntha sírból zengene.
Rá az eb is, az oktalan,
Ösztönileg vonít, csahol:
S e hangzavar egynémi vad
Harmóniába összefoly.
Ez élesen, fennen kacag,
De hosszú jajban végezi;
Az tompa böffenésivel
Az alsó hangot képezi;
Közbűl a többi nyí, vakog,
Üvölt, huhol, búg a szava;
Közé a visszhang kerepel
És a vadásznép nyers zaja.
Vidám vadászok, menjetek!
Az ébredő pacsirta hí;
Tiétek a nap bimbaja,
Erdő- s mezőnek illati.
A szűzi lég, harmatkönyű,
Higgadt folyam, friss lengeteg;
A rózsakedv, acélerő...
Vidám vadászok, menjetek.
Én majd a reggelnek bizony
Csak már a tallóját szedem:
Nyűgözve tart egy bal szokás:
Vagy álnévvel természetem.
Jó szándokon nem múlna, de...
De mikor az ágy nem bocsát! -
Vidám vadászok, menjetek:
Jó mulatást... jó éjszakát.
És ebben a korszakban keletkezett ez az életkép is:
Utcahosszat bőg a szegény marha,
Nincsen kedve menni vágópadra,
Kínosan küzd öt-hat szelindekkel:
Életiért még öklelni is mer!
Gyepü megől vicsori szomszédok
Gyönyörködve nézik a játékot...
A mészáros ebeit kapatja,
Ráadásul magát is mulatja.
Mielőtt rátérnénk a sötétebb színek felrakására - s mivel, úgy tetszik, nem lehet ellenállni a magyar próza ős átkának, az anekdotának -, hadd idézzünk egy derűs leírást a geszti időzésről, Arany László tollából:
“Atyám ott-tartózkodása idején, rajta kívül, még három ‘litterátus’ ember élt az udvarnál, s ezek voltak a kerti lak leggyakoribb vendégei: Kovács János, a Tisza-fiúk nevelője, most debreceni tanár; Szabó József, a geszti kálvinista pap; és az angol nyelvmester... Az angol-mester... mintája, sőt csaknem karikatúrája a kontinensre vetődött s itt különcködni szerető angolnak. Mikor elhozták Angliából, csináltatott magának négy vagy öt öltöző ruhát, mind egyszínűt és egy szabásút, csak a szövet vastagságában volt különbség. Így aztán télen-nyáron egy ruhában járt, temérdek zsebű zsákkabátokban, nagy gyönyörűségére a vidék ifjúságának. Ha nagy volt a hideg, hármat is fölvett egymás tetejére. Azt hiszem, őróla van a NAGYIDAI CIGÁNYOK egyik harci hősére ez a hasonlat:
Környöskörül immár meg van rakva sebbel,
Mint az ángolember kaputrokja zsebbel.
Nagyon szeretett minden szeszes italt. Egyszer atyám valahonnan kitűnő ó szilvóriumot kapott. Az angol ekkor azzal az ajánlattal lepte meg, hogy ő szeretne magyarul tanulni; vegyenek leckéket cserébe; ő az angol kiejtésre tanítja atyámat, atyám viszont tanítsa őt magyarul. Atyám kapott a jó alkalmon. Meg is kezdték a leckéket. Eközben a szilvórium az asztalon állt, s az angol derekasan hozzálátott. De se a magyarul tanulásban nem tanúsított sok buzgalmat, se az angol nyelv titkait nemigen igyekezett atyám előtt föltárni. Mikor pedig a szilvórium elfogyott, szólt nagy nyugalommal: ‘Tudja, mit, Mr. Arany! Én meggondoltam. Ez a cserelecke nem igazságos. Mert én itt minden kocsistól tanulhatok magyarul, ön pedig nem tanulhat senkitől, csak tőlem. Én hát abbahagyom!’”

Jobb egy jó ember, mint egy jó törvény által igazgattatni, tartották - s milyen bölcsen - a régiek.
Világos után a törvényt, majd egy éven át, úgy hívták, hogy Jakob Julius Haynau. Egy német fejedelmecske bal kézről való fia mit is tehetne jobbat, mint hogy katonai pályára lép. (Vilmos hesseni választófejedelemnek hetvenegy törvénytelen gyermeke volt, egész kis hadsereg. S mint Haynau példája mutatja, kitűnő anyag hadi célokra.)
“Haynau 1848 elején mint nyugalmazott tábornok Temesvár parancsnoka volt, s felajánlotta szolgálatát a magyar minisztériumnak, amely ezt nem fogadván el, úgy lépett vissza osztrák aktív szolgálatba, mondván, hogy ő érzi, miként neki a magyar forradalomban egy vagy más úton nagy szerep van szánva.”
Volt is. “Más úton.” De azelőtt még az olasz fölkelés leverésével bizonyította be rátermettségét; ekkor érdemelte ki a bresciai hiéna nevet; nem sokkal utána, 1849 áprilisában kineveztetett a magyarországi osztrák hadak fővezérévé. - Görgey az oroszok előtt tette le a fegyvert; ő maga indokolja azzal, hogy az osztrákok saját erejükből nem bírtak volna elbánni a rebellisekkel. Schwarzenberg miniszterelnök is erre hivatkozik, amikor Paszkevicshez írott levelében sürgeti az orosz beavatkozást. - Haynaunak, a fővezérnek, szegénynek, hogyne fájt volna ez a szemtelen, lealázó mellőzés.
1850 júliusáig tombolt. Valószínű, hogy “patologikus jelenség volt vér- és bosszúszomjában”, mint egy történész megállapítja; az pedig hogy kedvére kidühönghette magát, az osztrák kormányra jellemző. Az angol miniszterelnök, Palmerston lord kinyilatkoztatta, hogy: “Az osztrákok valóban a legnagyobb vadállatok azok közt, akik valaha a civilizált emberek meg nem érdemelt nevére igényt tartottak.” Megjegyzendő, hogy a lord számára csak Európa közepén volt shocking a vadállati módszerek alkalmazása, Anglia gyarmatain nem volt ilyen finnyás. S a British Empire gyarmatügyi minisztériuma 1966. augusztus elsején szűnt meg.)
“Én Haynauval csak egyszer álltam szemközt” - írja a fönnebb idézett kortárs, Pálffy János, a negyvennyolcas országgyűlés alelnöke. - Haynau, bukásának napján, kegyelmet gyakorolt: “Fölmentett társaim, kívülem még Tóth Lőrincet és Simonyi János képviselőket kivéve, elmentek másnap Haynaunak megköszönni fölmentésüket... én nem akartam olyan embernek köszönni valamit, akinek kegyetlenségét és kegyelmezését egyiránt törvénytelennek kell tekintenem. Azonban többen reám estek, hogy mint egyik volt elnöknek meg nem jelenése nagyon feltűnt, s hogy ez káros hatással lehet a még el nem ítéltekre nézve... Én engedtem fogoly barátaim megnyugtatására... egy délelőtt elmentünk Haynauhoz...
...Simonyihoz fordult s azt kérdezte tőle:
- ‘Wir alt sind Sie?’ (Hány éves ön?)
- ‘Fünf und sechzig.’ (Hatvanöt.)
- ‘Fünf und sechzig und doch ein Rebell! Schöne Geschichte!’ (Hatvanöt éves létére lázadó! Szép kis história!)
S ezzel elfordult tőle. Ekkor Tóth Lőrinc azt mondja néki:
- Ich bedanke mich für meine Begndigung in Namen meines kleinen Kindes.’ (Kis gyermekem nevében köszönöm a megkegyelmeztetést.)
Alig mondja el ezt Tóth, hogy Haynau hozzámegyen, két kezét fölteszi a Tóth vállára s könnyei egymásra kezdettek hullani irtózatos bajuszára, de egy szót sem szólt. Pár percig bámulva néztem a jelenetet, ekkor intést adva Simonyinak, kimentünk a szobából, anélkül, hogy Haynau reánk figyelt volna. A lépcső alján megvártuk Tóthot, s kérdezve, hogy mit csináltak azután együtt: ‘Semmit, felelte ő. Két kezét hosszasan ott tartotta a vállamon, szüntelenül könnyezett, de egyet sem szólt, míg végre levéve kezeit, lesütött fővel egy oldalszobába ment, én pedig kijöttem.’ ...
Haynau majd egy öles nagyon szikár ember volt, kétfelől mellére lecsüggő, bizonyosan egy láb hosszú bajusszal.” (1 láb = 32,5 cm; 1 öl = 6 láb.)
De nem állhatom meg, hogy ide ne iktassak még e képet a levitézlett Haynauról (ugyancsak Pálffy tollából):
“Nyugdíjaztatás után nemsokára utazni ment. De útja nem kéjutazás volt, hanem vesszőfutás az európai közvélemény sújtolása alatt - még Berlinben is. Legemberebbül elbántak véle Londonban, főleg a gyármunkások, kik képe után ráismerve, nekiestek, bajuszát kegyetlenül megcibálták s egy részit ki is tépték. Haynau szaladásnak indult, utána a gyármunkások, az utcagyermekek s a nők, seprővel ütve és űzve, míg egy házba beszaladhatott.”
Radeck tábornagy mondotta volt róla: “Haynau olyan, mint a borotva: használat után jól el kell tenni.” - Radecknek e szavai különben saját fejére hullottak vissza: nemsokára ő maga is kegyvesztett lett, mert ő is kegyelmet gyakorolt az olasz lázadóknál; még egyszer, utoljára fölsütött Haynau napja: kinevezték Radeck helyébe. Olyan história ez, mint a szokványos költői igazságszolgáltatás: az új kegyenc nagy mulatást csapott, agyvérzést kapott, meghalt.
Felix Ludwig Johann Friedrich Schwarzenberg 1848 októberében lett osztrák miniszterelnök. Állítólag szadista volt, s csupa élvezetből járt a bécsi klinikára hullákat boncolni.
Alexander Bach belügyminiszter, kiről a szomorú korszak nevét nyerte, Európa legdrágább közigazgatásával dicsekedhetett. Tizenhat ezrednyi osztrák csendőrrel próbált rendet tartani Magyarországon; milyen sikerrel? - elárulja a tény, hogy a betyárvilág ekkor élte másodvirágzását. (Magát Deák Ferencet is kifosztották a zsiványok egyszer, midőn sógora birtokán nyaralt.) - Az osztrák bürokráciának a pellengérre állításában semmi képzelőerőre, semmi túlzásra nem volt szüksége Haeknek - a száraz adatok is fölülmúlnak minden képzeletet. A Bach-korszakban évente 238 (!) jelentést kellett küldeniük a megyei hatóságoknak a helyi viszonyokról, a lakosság hangulatáról. Ezt a hagyományt folytatta a monarchia közigazgatása az első világháború alatt.
Az egyenes és közvetett adók
1848-ban	9 280 000	
1850-ben	28 000 000	
1857-ben	107 000 000	
forintra rúgtak. Népiskolába a tanköteleseknek mintegy 50%-a járt. Az állami költségvetésből l,9%-ot fordítottak közoktatásra - a legkevesebbet Európában, kivéve az Ibériai-félszigetet, amely manapság sem állhat jobban e téren. (Összehasonlításul: hazánkban 1965-ben az állami költségvetésnek kb. 9%-a volt a tudományos, kulturális és oktatásügyi ráfordítások összege.) - A költségvetési deficit 1845-ben 8 230 000-et, 1859-ben 238 milliót tett ki. - Nem titok, hogy a szabadságharc idején maga a kormányzat bujtogatott a rebellis magyarok ellen; - nos, a Bach-korszakban a felbujtottak ugyanazt kapták jutalmul, amit megtorlásul a lázadók: erre a politikára a legenyhébb kifejezés az, hogy ostoba.
Bach belügyminiszter barikád-prókátorként kezdte fényes pályáját a bécsi forradalomban. Egy találó hasonlat szerint “úgyszólván hetek alatt fejlődött forradalmár bábból a reakció lepkéjévé”. Már kor-, sőt honfitársai is Európa legjellemtelenebb politikusának tartották. (Azóta, sajnos, akadtak, akik megdöntötték ezt a csúcsot.)

“Délelőtt érkeztem Szalontára s lakása után kérdezősködém. Egy alacsony kis házhoz vezettek. Mindjárt eszembe jutott, hogy erről írhatta:
Se nem csapszék, se nem bolt,
Csizmadia műhely volt.
De a fehérre meszelt fal, csinos udvar, barátságos szoba, hol mindenütt gondos női kezek nyoma látszott, a nyugodt házigazda, derült háziasszony, vidám gyerekek sejteték, hogy a vén fa, mely a lak fölé védelmezőn terjeszkedik, több kincset rejt, mint sok palota büszke boltívei.
Szívesen fogadott s maga vágván számomra dohányt, pipával kínált meg. Ő egyszerű és csöndes falusi ember, milyennek képzeltem. E nyugalmas homlok, e mély, de csöndes tüzű szem tudtodra adják, hogy nem szenvedélyes és ragyogó lyrikus áll előtted, de komoly epikus... És a családi köréből ráismerhetsz azon magyar életre, ép, egészséges alakokra, melyeket műveiben annyi eredetiséggel rajzolt.
Sok mindenről beszéltünk. Elmondá, hogy már nem jegyző, gazdálkodik és írogat, panaszkodott, hogy bútorai- és könyveinek nagy része a forradalom alatt elveszett. Én könyvesasztalához léptem s néhány angol könyvet nyitottam föl. Nagy előszeretettel s reám nézve igen tanulságosan beszélt az angol költőkről, aztán, mintha restellné, hogy tudóskodik, s én oly figyelemmel hallgatom, más tárgyra tért.
Később Petőfi jövén szóba, tudakolá, mit tudok róla...
...Petőfi művei nemsokára új kiadásban jelennek meg.” (Jóval ezek előtt, 1850. augusztus harmadikán írta Lévay József Aranynak: “Petőfi verseit lassan nyomják. Nem lesz az készen még ez évben sem. Szörnyen megherélve látand világot. Némely dalból több strófa, némelyből több sor hagyatott ki. A forradalmiak pedig mind.”) - “Szükség, hogy egy avatott kéz írja meg életét, s egy szenvedély nélküli ítész mutassa be. Ő érdekes és sok tekintetben félreismert jellem, ő nagy költő, ki korszakot alkotott, s a szellemkincs, mit hátrahagyott, méltó, hogy becsüljék.”
A Toldi estéjének kiadására fordul a szó:
“...ha a könyvkiadó társulat meg nem veszi, a könyvárusok mellőzni fogják, mert, mint ő maga mondá, Murány ostroma a forradalom előtt néhány nappal jelenvén meg, nem nagy keletnek örülhete, s így talán bizalmok csökkent. Különben leginkább szeretné, ha a ponyván kaphatna hírre, akkor nagy és állandó közönsége lenne, s mi legtöbb, maga a nép.
Fájt, hogy már alkonyban búcsúznom kelle, de hijába távoztam el, az úton még mindig előttem állott az alacsony kis ház, még mindig beszélgetett velem szíves gazdája. S különös, velök társalkodva, nem azt éreztem, mit éreznem kellett volna, méltó bosszankodást, hogy egy olyan jeles magyar költő ily kedvetlen anyagi viszonyok közt él, hanem azon méla eszme ringatózott kedélyemen: vajon a francia és angol írók, kiket egész világ olvas, palotákban laknak, fény és bőség közt élnek, látva e boldog családot, e nyugodt férfiút, e vidám gyermekeket, nem irigyelnék-e sorsát, egy magyar költő sorsát, ki kunyhóban lakik, egypár száz embernek ír és szükséget lát.” (Ami azt illeti, a francia és angol írók nem adták jelét, hogy irigyelték volna.)
1851 májusában látogatta meg Aranyt Gyulai Pál, aki ekkor huszonöt éves volt. Leírása igen tanulságos. Benne már ekkor élt a meggyőződés, s a köztudatban mindmáig él, hogy Arany “nem szenvedélyes és ragyogó lyrikus..., de komoly epikus, ki fönséges nyugalmában Jupiterként uralkodik az. Olympon”. - S az eddigiek alapján élhetett is, hiszen a java termést eladdig az elbeszélő költemények tették ki, de Gyulai később a kevesek közé tartozott, akik beletekinthettek a kulcsra zárt Kapcsos Könyvbe, s akinek esze, műveltsége, jó érzéke révén, módjában állott volna kibővíteni Arany-esztétikáját, s tekintélye révén kinyilatkoztatnia, hogy Arany, igenis, “szenvedélyes és ragyogó lyrikus”, méghozzá modern lírikus - akárcsak azok, akik Gyulai életének utolsó esztendeiben törtek be a magyar irodalomba. (Gyulai 1909-ben halt meg.)
Babits megrázó vallomásának, a Jónás könyvének hatvan évvel előbb megkaphattuk volna Arany János-i ősét, ha... Ha a lehetetlent lehetett volna letetni. - 1877-ből maradt e két sor:
Monda pedig az Úr választott hivének:
Menj, hirdess végromlást a nagy Ninivének. -
                                                        (Próféta-lomb)
Amire még érdemes fölfigyelnünk e kis rajzban: Gyulai már ekkor látta, hogy legfőbb ideje az irodalomtörténetnek is birtokba vennie Petőfi művét, amely új korszakot nyitott - immár véglegeset, mint az új-birtokosok hinni szerették volna, csakhogy rosszul sáfárkodtak a birtokon. Ez azonban még messze van; Gyulai nevezetes Petőfi-tanulmánya 1854-ben íródik.
És itt látható a népköltő, aki a nép költője is akar lenni, s dédelgetett álmáról, hogy a ponyván - tehát nagy példányszámban és olcsón - árusítsák költeményeit, még nem mondott le. A forradalomban, azt hitte volt (Petőfi is!), elérkezett az alkalom: 1849. június 16-án folyamodott Szemere Bertalan miniszterelnökhöz:
“Tisztelt Miniszter úr!
Nem, mintha mások kecsegtető példáján nyerészkedési vágyból indulnék, de mert megmaradásunk egyik főfeltételének s a népköltészet leghálásb feladatának tartom a népre és a hadseregre lehető legnagyobb kiterjedésben hatni, bátorkodom egy igénytelen ajánlatot tenni miniszter úrnak:
Én még Debrecenben megkezdettem a vásári nagy közönség számára verseket félívenkint, az ide mellékelt alakban kiadni.” (A melléklet: A szabadság zengő hárfája. A magyar fiatalságnak Arany János. Debreczenben, Telegdy Lajosnál 1849; tartalma: Haj, ne hátra, haj előre és Rózsa Sándor.)
“Ilyesek terjesztését továbbra is folytatni szándékom, s a már részint azóta megjelentekből, részint a közelebb világot látandókból egy párt szinte bemutatok.
Ára egy fél ívnek 2 pengő krajcárra van szabva.
Ha tisztelt miniszter úr ezeket a nép lelkesedésben tartására célszerűeknek találandja, semmi kétségem, hogy terjesztésöket egy részben álladalmi költségen is elé fogja mozdítani.
Ki tisztelettel maradtam
                                                             alázatos szolgája
Arany János mk.”
A tisztelt miniszter úr azonban hallgatott, épp elég gondban főtt a feje. S Aranynak száz esztendőt kellett várnia.

A Bach-korszak irodalmi életében is afféle orgia dúl, mint az úri szalonokban. Az Akadémia s a Kisfaludy Társaság működése szünetel. Kérészéletű lapok látnak napvilágot, a szerkesztők körülbelül félévenkint váltják egymást. S persze, olvasót lámpással kell keresniük, mert amit az osztrák cenzúra átenged, elolvasni aligha érdemes; de meg akit a hatóság méltónak ítél a szerkesztői tisztségre, aligha népszerű ember.
Dilettánsok, epigonok paradicsoma ez. És ősforrása seregnyi tévhitnek s téveszmének művészetről s művészekről; eloszlatásukra száz év munkája sem volt elég. Főként ha e munkát csak az ellenzéki művészek bátor s becsületes csoportja végezhette (nem is a Petőfi Társaság tagjai, volt eszükben!), - kiknek igazságuk ugyan fölösen, de eszközük (könyvkiadás, időszaki sajtó, rádió, film) már kevésbé volt háromnegyed évszázadon át.
Lisznyay Kálmán éli most virágkorát. Jelszava talán ez lehetett volna: Petőfi est mort - vive Petőfi!
Elég néhány szót ejtenünk róla, hogy fogalmat alkothassunk az irodalmi zsibvásárról. Kálmán ugyanis cifra szűrbe vágta magát, fokost ragadott, árvalányhajas kalap a fejében, így járta az országot híveivel és szesztestvéreivel, nagy “dalidókat” csapván (a szó is az ő alkotása); s természetes, hogy úri közönsége - amely egy életet leélt azzal a természettudományos meggyőződéssel, hogy a pacsirta fán csücsül nyári estén -, közönsége körülimádta és úgy tett, mintha értené palóc tájszólásban írott dalait, mélységesen átérezné a ferentő magas szépségét (sajnos, nincs kéznél tájszótár, hogy megmondhassam, mit jelent), és a hölgyek bizonyára elolvadtak, ha ajkukat nemes egyszerűséggel csókpörgettyünek keresztelte át. - Sőtér megjegyzi, hogy verseiből “minden nehézség nélkül rekonstruálható... egy korabeli pesti vendéglő italkészlete” - ami kétes irodalomtörténeti érdem, s csak annyi haszna volt, hogy beleoltotta a köztudatba a hitet, hogy minden valamirevaló költő alkoholista.
Mit szól ehhez Arany János? A magánember, a költő, a tudós professzor?
A magánember, levélben, ezt: “...rosszul tesszük mi, hogy míg azok ott mindent elkövetnek a közönség félrevezetésére, mi semmit se cselekszünk. Dorong nekik és polemia! különben ez a becsületes magyar publicum, mely annak hisz, azt találja gondolni, hogy nekik van igazuk. Lisznyay nem aljas a szotyogó szottyal: én aljas vagyok a lágy majoránnával.”
A lágy majoránna ti. “A nagyidai cigányok első kiadásában (II. ének 39. stropha) mint Virgil egyik sorának (Aeneis, I, 695) ‘mollis amaracus’ kifejezését parodizáló comicum volt alkalmazva; e versszakot azonban a szerző a későbbi kiadásokból kihagyta” (Arany László).
A szotyogó szotty pedig Lisznyaynak erre a versére utal:
Megért már az aranyalma
Domborodó melles halma,
Haj potyogó potty.
Ne falj annyi mézes kását,
Bi’on nem tod a szokását,
Haj rotyogó rotty.
Kedvem szottyant iddogálni,
Oszt a szeretőmmel hálni,
Haj szotyogó szotty.
S mit szól Arany János, a költő?
Ezt: Kálmán művészetéről, velősen:
Oly hüle,
Oly tarka,
Se füle,
Se farka!
És ezt:
Előre, lantok...! vagy, mi a guta:
Lant nemigen van... tollsíp és duda,
Előre, tökszár, csimpolya, doromb,
Madárkelepce és repedt kolomp!
Aztán:
Jár számkiüzötten az árva kölök,
Dalt zengedez és dala úgy nyöszörög...
Mert:
Ő az, kitől (bizony már jó minap)
Egy hirdetést hoz valamennyi lap:
Hogy ő az apja lelkinek se vár
(Nem oly bolond ő, mint Shakespeár)
Elismerésre, költői babérra,
Halál után egy fokhagymát sem ér a;
Patkó se kell, ha már nem él, a lónak
S jobb egy veréb ma, mint egy túzok holnap:
Ismerje meg hát a világ jelenben
És bálványozza lángeszét, különben...
De, komolyra fogván a szót:
Írjak? ne írjak?... Egy istencsapás:
Szólnom kisebbség, bűn a hallgatás. ... (Babits!)
Mert kinek arca van és háta ép,
Ily had közé bizony átallva lép.
Kivált ha nincs is méltó fegyvere
(mit ér a szó, hol ostor kellene!)
S ez a nagy tragédia: a fegyvernemek különbsége. Ki-ki ellen csak olyan fegyverrel lehet harcolni, amelyet bőrén megérez: Jézus sem szép szavakkal csalogatta ki a kufárokat a templomból. Aljasság ellen törékeny fegyver a szeretet, s erőszakot eleddig csak erőszakkal lehetett legyőzni.

És mit szól Arany János, a tudós professzor?
“Lettem éneklőből - énektanár”: Vojtina Ars poetikája esztétikai remeklés: versben, tehát a lehető legszabatosabb fogalmazásban. - Nincs mit magyarázgatnunk, tessék elolvasni. Aztán még egyszer.
Az ötvenes évekből, a nagykőrösi tanárkodás idejéből két tanulmány taglalja a magyar verstan kérdéseit: A magyar nemzeti versidomról és Valami az asszonáncról - a harcba tehát bevettetnek a nehézfegyverek is.
A lét megelőzi a tudatot, gyakorlat az elméletet. Ami, sajnos, azt is jelenti, hogy a tudat elmarad a lét, az elmélet a gyakorlat mögött. A gyakorlatban már megvalósultak azok a verstani elvek, amelyeket Arany itt írásba foglalt. Nem egy esetben túl is haladt rajtuk a poézis - az Aranyé is például. De a törvény rögzítésére égető szükség volt: hogy végre meg lehessen zabolázni a költészet útonállóit.
A törvényalkotás érdeme Aranyé; hogy visszaéltek vele, nem ő tehet róla: aljas emberek a legjobb szándékú műveket is kiaknázhatják aljas célokra, mint ahogy a Petőfi-centenáriumon a keresztény kurzus is magáénak vallotta Petőfit. - Arany verstani törvényeit is kisajátította az Akadémia. Mert ami Aranyt illeti: mint költő tökéletesen tudta, hogy újat nem lehet alkotni régi szabályok szerint; hogy a verstan törvényei a fűzfapoéták ellen íródnak - az igazi tehetséget csak abban segítik, hogy fölismerhesse a kivételt, az újat, s hogy tovább haladhasson az úton - elvégre ez a cél. Az Arany János-féle, utóbb szentté avatott törvények ellen maga Arany János lázadt föl legelőször költeményeiben.
A törvények merev alkalmazása megannyi tévedéshez, meddő vitához, balítélethez vezetett verselméletben, kritikai gyakorlatban, irodalomtörténeti fölismerésben. Balítélethez? - még bűnhöz is. Emiatt nyilván nem Arany a hibás. Nem az úttörő vétke, ha az utódok gyatrán sáfárkodnak az örökölt kinccsel. Az úttörőé csak az érdem; a bűn, egyelőre még, a mienk is. Enyém, tied, övé. Mindenkié, aki egy kicsit is szereti az irodalmat és egy kicsit szeret gondolkodni.
Ezért hát nem maguk a törvények érdekelnek bennünket: hanem az út, amelyet kicövekelnek. Ez az érdemük, ez az értelmük.
Szabadjon itt, előre is, megkülönböztetnem leíró és funkcionális verstant. A leíró verstan meghatározza és rendszerezi a verstani alapfogalmakat. A funkcionális pedig - nos, az egyelőre még mindig inkább nincs, mint van. De azonnal rátérünk.
Egy példa. Meg kell határozni: mi az asszonánc. Rendszerezni a hangokat, amelyekből fölépül (azonos vagy szomszédos helyen képzett zöngés-zöngétlen mássalhangzópárok stb.). - Nem szabad azonban megfeledkeznünk arról, hogy asszonánc csak versben fordul elő, más szóval: a versnek egyik alkatrésze; meghatározott szerepe, föladata, funkciója van a versben - és végső soron csakis ebben a tekintetben szabad és kell megítélnünk.
Eddigi verstanaink (zömmel) ezeregy fontos vagy érdektelen jelenséggel foglalkoztak-bíbelődtek, csupán azzal nem, hogy: mi a vers? Pontosabban: mi a jó vers? Még pontosabban: mitől jó a vers?
A vers formaelemeinek vizsgálatában egyetlen sarkalatos pont az lehet, hogy milyen mértékben segítik a művészi mondanivaló kifejezését (értelmileg) és hitelességét (esztétikailag) - tehát megszerettetését (érzelmileg). Egy asszonánc pl., amelyet a leíró verstan, pusztán formai meggondolásból (hangtanilag) rosszként bélyegez meg, de a vers mondandóját tartalmilag-hangulatilag híven adja, tehát nemcsak szükségesnek, hanem elkerülhetetlennek is bizonyul: funkcionális szempontból - s ismétlem: ez lehet az egyetlen szempont - csak jó lehet. Mert, ugye, elképzelhető olyan vers is, amely nem akar “idegnyugtató felhőjáték” lenni, s amelyben igencsak jó szolgálatot tehet egy disszonáns rím. - Természetesen a föntiek vonatkoznak az összes többi verstani kategóriára is; az előzőkben alkalmunk volt látni Arany “botlását”, meg-nem értett enjambement-ját az Arkádia-féle című versben.

Tudós költők? - Az “énektanár”-ról beszéltünk az imént. Mi rejlik emögött?
Tudós költő? - Minden költő tudós. Ha másban nem, a költészetben. Tehát az életben. Tehát mindenben, ami az élethez tartozik. És mi ne tartoznék az élethez? Még a halál is.
De ne játsszunk a szavakkal. (De csak játsszunk!) - Tudós költőnek, poeta doctusnak szokták nevezni azt, aki bevágja, mondjuk, háromszáz növény latin nevét. Ám mindez fabatkát sem ér, ha a költészetben nem tudós és a tudományban nem költő.
Mi ebből a tanulság?
Az, hogy verset pontosan 1239-féleképpen lehet írni. Csak jó legyen.

V
A huszadik század voltaképpen 1867-ben kezdődött. Ebben az áldott esztendőben vezette rá a véletlen a híres svéd vegyészt arra, hogy ha kovaföldet nitroglicerinnel (szabatosan: glicerin-trinitráttal) itat át, könnyen kezelhető, hatásos robbanóanyaghoz jut. Ez a dinamit. Mindenki jól járt: a haditechnika, mert új szerrel gyarapodott, Nobel, mert vagyont gyűjtött, s a világbéke, mert azóta is élvezi az ötvenmilliós vagyon kamatait - ámbár két világ- s tucatnyi kisebbecske háborút így sem sikerült elhárítani.
Száz év telt el ennek az ellentmondásnak a jegyében; kapott Nobel-díjat békeapostol is, de az az államférfi is, aki az első atombomba ledobásáért felelős. Most, hogy e sorokat írom, 1967 tavaszán, éjjel háromnegyed kettőkor, a legmélyebb s legmagasabb huszadik században: csönd áramlik be a nyitott ablakon, s napalm-bombák lobbannak valahol Délkelet-Ázsiában.

Az öreg költő egyedüli vigasza a Kapcsos Könyv. Nyaranta, margitszigeti magányos sétáin le-letelepedik egy padra; az “irón” óvatosan araszolgat, szinte naponként kerül ki alóla vers; négysoros sóhaj vagy káprázatos ballada, pajzán életkép vagy csöndes idill.
Szép a független nyugalom,
Megérleli egy-egy dalom;
Nem mintha nem volnék beteg,
De nyugtat az, hogy - lehetek.
Független nyugalomban sohasem volt része. Most hát van. Megszolgálta. Derekasan. S szeretné is megőrizni arra a rövid időre, ami még maradt. Ennyi a nyugdíjas vasúti bakternek is kijár.
De ki-e a költőnek? Hiszen számára a “független nyugalom” azt jelenti, hogy - dolgozhatik kedvére.
S ez jó is volna így. Ha nem háborgatná Gyulai Pál, ha nem zsarolná oly szívósan, hogy közreadjon két-három darabot. Minek? Magának firkál, s úgy érzi: pongyolán, mert kedvére - holott kisujjában van a versírás minden fortélya, s ösztönös tudatosságában (alább majd megmagyarázom, mi ez) még ha akarna, sem tudna saját színvonala alá süllyedni. Sőt, épp most emelkedik oly magasba, hogy a különben jószemű Gyulai sem tudja - vagy csak nem meri - követni.
Gyulai követelőzik. A költő hangjában - talán ez az első eset - némi ingerültség érződik. Míg aztán győz - nem az erény, hanem az erőszak. Baráti, kedves, itt-ott szellemes, de mégiscsak erőszak. Arany a Toldi szerelmét sem akarta kiadni: úgy gondolta, nyomat belőle ötszáz példányt barátok, rokonok, ismerősök, de nem a nagyközönség számára.
Mi ez? Beteges elzárkózás? Harag? Hiú szeszély: kéreti magát, mint az ünnepelt, nyafka színésznő? Csömör? Utálat? Elefántcsonttorony?
Egyik sem. Nyugalmához ragaszkodik, kétségbeesetten, mert a helyzete amúgy is kétségbeejtő.
Nem túlzok.
A prófétai szerep háládatlan, de kismiska az irodalmi pápa szerepéhez képest. Mert Arany Jánost irodalmi pápává szentelték.
Ettől pedig rövid lépés a népszerűtlenség vagy éppen a közutálat. Meg is érdemelte volna, ha maga buzgólkodik, hogy bekerüljön a szentélybe. Csakhogy ilyesmit soha életében nem tett. Csupán: dolgozott. Hogy túl jól - az más lapra tartozik. Kényelmesek vagyunk: könnyebb a közszájon forgó véleményt szajkózni - s hát még ha ifjonti hevünket szítja -, mint önálló ítéletet alkotni, saját szemünkkel meggyőződni, s ami épp elérhetetlen: elfogulatlannak lenni. Az Akadémia idejekorán kisajátította Arany Jánost: olyanok emelték vállra, akik bokájáig sem értek - magasra hát nem is emelhették.
A tehetségtelenség kiváltsága, hogy gyatra szólamokkal a legjobb ügyet is el tudja rontani. A Tetemrehívás pompás ballada, mégsem kell sok ahhoz, hegy az embernek elmenjen a kedve az elolvasásától. Rövid idővel megjelenése után, 1878-ban egy irodalomtörténeti folyóiratban (Abafi Lajos Figyelőjében) jelent meg róla cikk; íme egy részlete:
“Bárci (!) Benő lelke mámoros odaadással szereti vala Kund Abigélt (,) titkos aráját, a ki azonban szerelmét nem viszonozza ama bájteli föllengző hévvel, a melylyel az rajta csüng (!) s minőt benne édelgő buzdulással ébreszteni törekedik. Az érzelmek e remegő vágyakodása Abigélben csak hiú öntetszelgést, szerelmi elbizakodást, könnyelmű önhittséget táplál, a mely hízeleg neki, elkábítja őt s szíve büszkeségét annyira fölingerli, hogy eltántorul s gerjedelmei nemességének elnémításával egyedül önimádásba merül. Kéjeleg kedvese hódoló, szent nyilatkozataiban, a melyek behatolnak ugyan keblébe, de hasonló hangokban föl nem melegűlnek (!), Bárci vallomást áhítoz s Abigél hallgat, gyönyört szíva kedvese szavaiból, kínos ömlengéséből, fukar élvezetet sajtolva kölcsön(ös), de rejtőző érzelmeiből. Benő, Abigél szeretik egymást, míg azonban Benő, üdvét a szerelem áradozó, fesztelen nyíltságában keresi, addig Abigél a szerelmet magába fogadja és viszonozza is, de ajkai szorosan lecsukvák s szerelemről nem szólanak. Karjai ölelik ugyan Benőt, szíve azonban nem vallja meg, nem árulja el (,) mi dobogtatja. Teljesen átengedi magét Benő gerjedelmei rohamosságának (!), szívök csapkodó hullámai egymásba ömlenek, csakhogy Abigél nem nyújt szóló bizonyítékot belseje igaz állapotáról (!)” - S így tovább.
Az irodalmi pápa népszerűtlen. Mert a költők szeretnek tanulni (ha jó költők), illetőleg nem szeretnek (ha rossz költők), de abban egyek, hogy nem tűrik a kioktatást. S ha Arany János szent nevében oktatják ki őket, megharagszanak Arany Jánosra. Az Akadémia tízannyi kárt okozott Aranynak, mint amennyi hasznot hajtott az Akadémiának Arany.
Költeményeinek 1867-es - nekem mindmáig szép - kiadásából ismertem meg Arany Jánost gyermekkoromban. Megismertem? Megismerkedtem vele. Költőt nem lehet megismerni - jó költő holtunkig tanít. Megszeretni azonban megszerettem.
Következett aztán az Ady-varázs, s megütött egy utalás az “olcsó Arany-féle rímek”-re (mint utóbb láttam, épp olyan Ady-versben, amely nagyon sokat köszönhet Arany Jánosnak). - Ady baráti unszolásra olvasta el a Buda halálát, s megváltoztatta eleve-elfogult ítéletét Aranyról. Hogyne idegenkedett volna egy Akadémiai Szent Jánostól, akit egy Szabolcska Mihály, egy Vargha Gyula vallott őséül. - Fiatalok és öregek harca talán éppen a Nyugatosok fölléptekor volt a legelkeseredettebb az egész magyar irodalomban. Nem csoda - a szakadék is ekkor volt legtátongóbb. Még Mikszáth is azzal intézte el a nemzedék-kérdést, hogy akiben mozog valami: nem biztos, hogy tehetség, giliszta is lehet.
Móricz Zsigmond így emlékezik meg e korszakról:
“Mikor 1900 szeptemberében Pestre jöttem az egyetemre, első dolgom volt, hogy... elmenjek a Kisfaludy Társaság ülésére... Az Akadémia kistermében áhítattal ültem. Az elnöki asztalnál három aggastyán ült... Beszéltek Arany Jánosról, Petőfiről s Kisfaludy Károlyról. Beszéltek a népköltészetről, a hazáról. De a három öregúr közül egyik sem beszélt arról, hogy ő mit alkotott...
Azóta eltelt három évtized... Engem is beválasztottak a Társaságba, s mikor elmentem az első ülésre, azt mondja a három szent aggastyán közül az egyik:
- Hány éves, úröcsém?
Megmondtam.
- Én is annyi voltam, mikor beválasztottak.
- Mikor volt az?
- 1869.
Rémülten néztem rá. Tíz évvel régebben, mint én megszülettem. Az öregúr akkor még azt mondta:
- Az a maguk Adyja, az ügyes fickó, feltalálta a vers nélküli verset.
Jóízűen felnevetett.”
S más helyütt, ugyancsak a század elejének hivatalos irányzatáról:
“...Négyesy László, már akkor is” (Móricz e cikket 1931-ben írta) “mint rugalmasságát vesztett, nem éppen ifjú ember, egy egész írógenerációt ostorozott, mint szerény katonája egy irtóhadjáratnak, amit az akkori Akadémia és Kisfaludy Társaság indított.
Istenem, milyen egyszerű dolgokról volt szó. A tanár urak, mint a nemzeti szellem hivatalos őrei, biztosan tudnak mindent ex professo. Előttük nincsen kétely, ellenben van biblia. A bibliájuk fő fejezete Arany János. Alfejezet Petőfi Sándor. Vannak aztán Énekek éneke s más fejezetek, Berzsenyi, Virág Benedek, Dugonics András, jó öreg Gvadányi s így visszafelé. Szépen tisztán ki van dolgozva, hogy mit mondott Széchenyi s mit mondott Gyulai Pál. Pontosan meg van állapítva, hogy mit kell érteni nemzetiesség alatt, s a tanár úrnak semmit sem kellett tennie és fáradnia, csak elővenni a régi fegyvereket, és eldörögni a Kárpátoktól az Adriáig annyit dörgött frázisokat.”
De hát mindez Arany halála után harminc évvel történt. Elképzelhetjük, milyen lehetett a hangulat a költő életének utolsó esztendeiben. Az akkori fiatalok legnagyobb része ugyan nem élte túl saját halálát; minden tehetségük, érdemük, kiváltságuk az Arany-gyűlölet volt - valóságos divat abban az időben. Fegyverben nem voltak válogatósak: ízléstelen gúnyverstől szárnyatlan paródiáig mindennel megpróbálkoztak.
A pápa ellen. Mert, ugye, az irodalom papjai a pápa nevében követték el gaztetteiket: ezért van szükség irodalmi pápára, mi másért is volna. (Egyébként Tolnai Lajosnál ki-ki elolvashatja a részleteket.)
Ilyen heccnek volt áldozata Arany János.
A hecc német eredetű szó, amit jelöl, nem valami épületes dolog.
Hecceket még a múlt század első felében is rendeztek. Állott pedig ez abból, hogy vad - vagy megvadított állatra rászabadítottak tízszeres túlerejű ember- vagy kutyafalkát, s ezzel az öklendeztető állatkínzással szórakozott a közönség.
Fölháborító az összehasonlítás Arany János helyzetével?
Tessék csak nyugodtan fölháborodni - a valóság csöppet sem volt rózsásabb.
Egyfelől kijátszották a fiatalok ellen: a versírás receptjét egyszer s mindenkorra megadta Arany János.
Másfelől a fiatalokra - mint mondották: Titán Lacikra - árulkodtak nála a tisztes akadémikusok, akár a hátulgombolós gyermekek. Jellemző például Kiss József esete: ő ugyanis vette azt a bátorságot, hogy balladákat mert írni; rögtön be is vádolták Arany Jánosnál, abban a reményben, hogy a balladák utolérhetetlen mestere rápirít a tejfölösszájú pályatársra, tehát az Akadémia nyugodt lélekkel átkozhatja ki.
Csakhogy Arany azt mondta: De hiszen ez nagyon szép!
És így maradt két szék közt a pad alatt.
Így ebrudalták ki Arany Jánost.
“Ments meg, Uram, a barátaimtól; ellenségeimmel elbánok magam is.”

No de sebaj, majd az utókor! - az irodalom papjai ezzel a túlvilági élettel kecsegtetik a költőket. Nekik szólt oda Ady, hogy “frászt az utókornak” - mert “íme, bizonyság Isten előtt”, hogy mennyire elronthatják a kortársak a költő ügyét az utókor szemében is. A hiszékeny utókortársak nagy része tudniillik látatlanból veszi át az örökséget, s valami felemás kegyeletből elnevez egy cukrászdát Vörösmartyról, egy úszódarut Ady Endréről, egy temetkezési vállalatot József Attiláról. (S ez nem tréfa, példákkal tudom igazolni.)

VI
Az epikai hitel fogalmát Aranynak köszönheti az irodalomtudomány. Emlékezzünk vissza Vajda János megállapítására: hogy ti. Arany meglévő anyagból formál. Ez nemcsak alkati tulajdonság, nemcsak lelkiismeretesség, nemcsak tudós érdeklődés a világ mindennemű dolgai iránt. Figyeljük meg: ha valaki nagy költő unos-untalan a valóság iránti hűségre hivatkozik: mérget vehetünk rá, hogy baj van a kor irodalmának szavahihetőségével. Aminthogy baj is volt.

Tudatos költő? - Arany valóban az. Mit értünk ezen?
Legegyszerűbben úgy határozhatjuk meg, hogy a költői tudatosság: tudatos költőiség. Ez így jól hangzik, de nem oszlatja el a félreértést, amely nem innen, hanem a kifejezés ellentétes párjától származik.
Ösztönös költőn ugyanis tudatlan költőt értenek. Úgynevezett őstehetséget. Nem költőként tudatlan szegény feje, mert a versíráshoz ösztönösen ért; ami eléggé furcsa, ha meggondoljuk, hogy senki sem születik írástudónak, tehát bajos az írás ösztönéről beszélnünk - hát még a versírásról. (Ámbár ez utóbbi - a fönti elgondolás vagy inkább elgondolatlanság szerint - az írásnak könnyebbik és felelőtlenebbik válfaja.) - Őstehetségünk ösztönösen ért a versíráshoz, de már a kisegyszeregyet nem tudja, és a vendéglőben mindig becsapják. (Úgy kell neki, miért jár vendéglőbe.)
Ez az alak is a múlt század ötvenes éveiben született, Lisznyayék áldásos működése folytán, s tulajdonságait a szellemi tehetetlenség hatására a köztudat ráruházta elődökre és utódokra egyaránt.
Így lettek a költők a társadalom hülyegyerekei.
Mint minden fogalmat, a tudatosságot is kétfelől fenyegeti veszély: a leegyszerűsítésé és a túlbonyolításé. A leegyszerűsített változat csupán az értelmi tényezőknek tulajdonít szerepet az alkotásban - csakhogy ez a módszer csináltságra, a művészi hitel elveszítésére vezet; a művi úton létrehozott “mű” épp azt nem teszi, ami a célja volna: nem hat.
A másik véglet csak az érzelmi, lelki, ösztönös tényezőket ismeri el. A versírást valami réveteg, mámoros, önkívületi állapottá ködösíti, az értelem teljes kikapcsolásával, s a költő, mámorából ocsúdván, meglepetéssel, gyönyörködve olvassa, milyen kiválót alkotott.
Ami igaz, igaz: akadtak s akadnak, akik mindkét pózt megjátsszák - s persze, ha a megjátszás sikerül, fércmű születik. Előfordul, hogy valaki éppen saját póza ellenére alkot jót - ha több benne a tehetség, mint a ripacs-hajlam.
Az anyanyelv, a nagy gyermekkori élmény az élet során gazdagodik, öregbedik, tartalma is bővül: a régi, ösztönössé vált mozzanatokat a filológus - és, persze, sokféle egyéb - képzettség tudatosítja, az emlékek viszont a tudós ismereteket oldják természetessé, elraktározzák az agy zugaiban, mintegy bármikor s főleg: könnyen, erőlködés nélkül előszedhető tartalékként. - A tudatos mozzanatoknak ezt a természetessé, maguktól értetődővé: reflexszé válását nevezzük költői tudatosságnak. Az ösztönösség tehát (a mesterkéltség ellentéte) nagyon is tudatos elemekből épül föl. S ha már idáig jutottunk, a többi csak gyakorlat kérdése. “Csak?” a recept közismert: végy egy lat tehetséget, adj hozzá tíz lat szorgalmat, rázd össze istenesen (mert: “Aki dudás akar lenni, Pokolra kell annak menni”) - és kész a költő.
A tudatosság: reflexszé mélyült tudás. A költő is tanul, csak másképp, s főleg: másképp hasznosítja a tanultakat.

Ez a tudatos költő tudósnak sem utolsó. Nyelvésznek, irodalomtörténésznek. Európa keleti tájain a múlt század második felében kezdenek számos tudományágat mai értelemben vett - vagy vehető - tudományossággal művelni. Toldy Ferencet mondjuk a magyar irodalomtörténetírás atyjának: a budai német postamester fia tizenkét évvel idősebb Aranynál. A nyelvészkedés is most kezd tudománnyá komolyodni a századelő délibábos kontárkodása után. (Ez a diszciplína is meghódít egy német koponyát: Budenz Józsefet.)
Most látnak napvilágot a régi magyar irodalom első alapos, áttekinthető szövegkiadásai. Arany mind a régiségnek, mind a népiségnek tudós ismerője. Seregnyi régi és népi kifejezést, stílusfordulatot ment át (például a közölést). Nem átall szójegyzéket csatolni egyes munkáihoz. (Csokonai sem átallotta.) S ez igen jól fog, amikor a tudományok, ifjonti önbizalommal, még hajlamosak a végletekre. A század eleji romantikus túlkapásokra pozitivista túlkapások ütnek vissza, a nyelvújító buzgalmat vad ellenhatás követi. Arany mindkét szélsőségből lecsippenti a lecsippenteni valót, hol saját lapjaiban, hol a Nyelvőrnek küldözgetett rövid, szellemes megjegyzésekben. Elképesztő germanizmusok módija még elképesztőbb anti-germanizmusok divatjával váltakozik - Arany így festi a jövő stílusát, a János vitéz meséjével: “Élt egyszer juhászbojtár. Ő mindennap hajtotta ki nyáját a faluvégre... Fiatal szívét erősen gyújtá fel aszerelemltűz; mert nem messze pillanta meg apatakban egy leányt ruhákat mosni. Ő tüstént mene közelebb és nem nyugvék, mielőtt szépen csalogatta őt avízből ki. Ő Iluskának neveztetett, ő pedig Kukorica Jancsinak hivatott...” - Az idő megszerzette ezt a jóslatot - egy mai novellából idézünk: “- Dobj ide egy blázt! - Irtó tré a szitu, egy árva csikkünk sincs” - és így tovább.
A verselésben is dúlnak a csaták, elméletek születnek, kérész életűek többnyire, - az elméletek száma mindenesetre nagyobb, mint a jó verseké. Kovács professzor kísértete még egyszer megjelenik, hogy aztán eltűnjön örökre:
És van ott több régi csínus
Tordán termett leonínus,
     Alkáji rend, distikhon!
Ez egyszer az ízes konyha!
Ilyet nem főztök bizony, ha
     Meggebedtek is tik hon.
A műfordítás ügyét fölkarolják, a fordítás-irodalom valósággal elburjánzik. A termés legnagyobb része ma már csak ereklye-értékű. - E téren is az elvek s módszerek harca folyik; a “klasszikusok körmönfont fordítása, igaz jó magyarsággal”, mint költőnk mondja, mosolyogni való elmeszüleményeket hoz létre:
Múzsa, nekem énekeld el
   Az Akhilles haragját,
Mely nagyon megtizedelte
   A görögök kobakját -
így pattognak az Iliász első sorai Arany gúnyversében, s bár gúnyvers, csöppet sem túloz: Baksay Sándor a magyar alföldre költözteti a görög hősöket, Szász Károly meg rímes alexandrinusokban beszélteti Homéroszt. - Persze, az általános eredmény nem ilyen leverő. Magának Aranynak a műfordításai mindmáig élnek. Bérczy Károly Anyeginje, Csiki Gergely dráma-átültetései, Szász Károly Nibelung-éneke elég hosszú ideig megállta helyét, s ez a műfordítás-irodalomban nagy szó.
Ihlet és tudomány nem zárja ki egymást - s legszerencsésebb, ha a kettő együtt jár: ez a tudós költészet, Arany egész művészete a nagy kincs. - József Attila (akit a magyar irodalomtörténetírás zabigyereke, Pintér Jenő akart elbuktatni érettségin) egycsapásra megérzi egy Csokonai-vers ritmusát, amin ihletetten tudorok évtizedekig elvitatkozgattak. (A vers: A hatalmas szerelemnek Megemésztő tüze bánt stb., ritmusa:   – – /   – – // –   – / – –  –, szigorú zenei kötöttség, de oly elemi könnyedséggel, aminőhöz csak a Szeptember végén vagy a Szondi két apródja fogható.)
Arany költészete a mai költészet dédelgetett gyermekkori emlékei közé tartozik.
Vágytam, Juliskám, lakni hozzád,
Számlálgatám az évek hosszát -
- sóhajára hetedfél évtized távolából csöndül vissza fájdalmasan Radnóti hangja:
...Mindent, amit remélek
Fölmértem, mégis eltalálok hozzád,
Megjártam én a lélek hosszát
S országok útjait...
A versírás: életforma. Költői képet ugyan művi úton is lehet létrehozni - csakhogy a költőt mindig rajtafogják. Hiszen puszta nyelvi mutatványként nevezheti a költő, mondjuk, lilának az alkonyatot - de csak úgy van hitele a képnek, ha olyannak is látja. Ez pedig a versből kiviláglik.
A kezdő, induló költő lassacskán fedezi föl a birodalmat, amelybe lépett. Időbe telik, amíg tájékozódni tud. Birtokba veszi kincseit. Mint muzsikus a hangszerét, úgy próbálgatja ő is költői eszközeit, meg kell ismernie minden fogást, hogy úrrá lehessen rajtuk.
S hogy aztán - lemondhasson róluk. A költő fejlődése ebben a tekintetben: az eszközöknek egyre finomabb, gondosabb megválogatása, sőt megrostálása. A kezdő versei, a fölfedezés lázában, csak úgy tobzódnak képben, jelzőben, miegymásban - az érett költő arra törekszik, hogy minél kevesebb, hogy a legkisebb ráfordítással a legtöbbet érje el: az eszközökkel fukaron, a tartalommal pazarul bánik.
Csak legyen tartalom.
Azaz: ne csak gyakorolja - élje a költészetet.
Ilyenkor a legegyszerűbb fogalmazás a legtöményebb művészetet közvetíti - olvassuk csak el a nagy költők utolsó éveinek termését: alig-alig bukkanunk szokatlan szókapcsolatokra, képre, válogatott stílusfordulatokra - a szó nem fénylik, de arany. Egyszerű mondatainak a költő élete ad művészi hitelt.
József Attila, élete végén, mikor már “nagyon fáj”, így búcsúzik:
Szép a tavasz és szép a nyár is,
De szebb az ősz s legszebb a tél
Annak, ki tűzhelyet, családot
Már végképp másoknak remél.
S - figyeled, kedves olvasó? -: valamirevaló polgári költő azt hiszi (írja mindenesetre!), hogy összedől a mindenség, ha neki vesznie kell - Attila még mindig, s mindig is másoknak remél.
Mert az optimizmus, ha fájó is: mégiscsak az egyedüli becsületes eljárás a költészetben.
S mert az életnek igaz szóigája a szépség.
De legyek, ha veszni sorsa,
   Húnyó nép közt Osszián,
Inkább, hogysem  d a l o k  k o r c s a
   Közönyös harmóniám!

(Ezt a könyvet ketten írtuk: én és az, akit - Karinthy szavával - énkének nevezhetnék. A hibák súlya kettőnk vállára nehezül, de én a könnyebbik részt vállalom.
Mert én komolyan vettem a dolgomat, mint illik. Elhatároztam, hogy elolvasok két tucat könyvet és írok belőlük egy huszonötödiket. Meddő érdeklődés, mondta ő. Én mégis elolvastam; ő kifújta a fejemből. Én elhatároztam, hogy szorosan a tárgynál maradok; ő azt mondta: minden a tárgyhoz tartozik. Ne játsszunk a szavakkal, mondtam én. De csak játsszunk, érvelt ő: a játék belső rendje az élet kristály-törvényeit követi, gyermekek játéka néha döbbenetes - mert kegyetlenül-őszinte - igazságokkal hökkent meg bennünket. Ez jól hangzik - állapítottam meg én -, s ha jól hangzik, több az esélye, hogy igaz is legyen, hiszen - de ezt már olvastam valahol - az igazság nemcsak az eszmék s a valóság, hanem az eszmék egymás közötti egyezése is, kétféle harmónia.
Így hát megbékéltünk.
Béke veled is, olvasó.)

Az alábbiakban néhány hozzáférhetőbb Arany-kiadást, illetőleg Aranyra és korára vonatkozó tanulmányt, elemzést, emlékezést sorolunk föl:
- Arany János összes költeményei, I-III, Szépirodalmi Kiadó, Bp., 1955. (Ugyanennek a kiadásnak a szövege hazánkban is megjelent.)
- Arany János összes művei, I-VIII, Ráth Mór kiadása. Bp., 1883.
- Arany János Hátrahagyott iratai és levelezése, I-IV. Ráth M., Bp., 1899.
- Barta János, Arany János, Bp., 1953.
- Riedl Frigyes, Arany János, Gondolat, Bp., 1957.
- Szilágyi Ferenc, Mint ha pásztortűz ég... (regény), Móra Ferenc könyvkiadó, Bp., 1964.
- Pálffy János emlékezései. Sajtó alá rendezte, az előszót és jegyzeteket írta Szabó T. Attila. Erdélyi Szépmíves Céh, 1938.
- Hatvany Lajos, Így élt Petőfi, I-IV, Akadémiai Kiadó, Bp., 1957.
- Voinovich Géza, Arany János életrajza (1929-35)
- Kemény Zsigmond naplója. Bevezette és a jegyzeteket írta Benkő Samu. Irodalmi Könyvkiadó, Bukarest, 1965.