VARGA RUDOLF

VILÁGVÉGI CSÁRDA

- ÚJ VERSEK -

 Varga Rudolf, 1998

Kiadja a Felsőmagyarország Kiadó

TARTALOM
VILÁGVÉGI  CSÁRDA
ESTI MESE
ESTI MESE
ESŐ ESIK
BUDA
PARLAMENTI    FELSZÓLALÁS
EZERKILENCSZÁZKILENCVENNYOLC LEGROSSZABB VICCÉNEK VÉGE
HOSSZÚ, MEGKÉSETT GYÁSZTÁVIRAT
FELEDNI ROSSZ ÁLMOT
FELEDNI ROSSZ ÁLMOT
AZ A MEGGYFA
A SZERELEM PIROS SAPKA
KI SZEMEMBE MONDJA
FANTOMFÁJÁS
VALAMI SAJGÁS
SERCINTÉSEK
SERCINTÉSEK
ÁLOMNAPLÓ
ÁLOMNAPLÓ
JAMPI A BÁLBAN
JAMPI A BÁLBAN
RESZTLI VERS
MINTHA VOLNA
KUNSZT
ÚJKORI TATÁRJÁRÁS
NINCS VIGASZ
FALKÁBAN JÁRTUNK
FALKÁBAN JÁRTUNK

VILÁGVÉGI  CSÁRDA 
Talán bőrén
a hajnali pára,
vagy szemének
mágneses sugara?
     Mi ez a mandarin
szerelem? 
               Zsigeres
haláltánc, talán a se vele, 
se nélküle
cirkuszi porondja?
     Válaszolj, világvégi 
csárda: Miskolckocsma!
     Fanyar füveid
örvényében, macskajajos
járdáid huzatában, 
megváltó szeszeiddel,
fattyaid tükrön
sikkantott, havas
zsilettpengéivel, káprázat
sztaniolropogásos,
hernyószaros füstszitálásában,
     ne hagyd bennem
a szót,
azt az egyet!
     Sajogj, csak
sajogj, szemem
elpattanásáig, tüdőm
beroppanásáig, fogcsikorgatásig, 
szivem meghasadásáig!
     Négy ország határán
lángragyúlt Antarktisz,
világvégi csárda:
Miskolckocsma, szukaszagú
vakablakaiddal, szerelmes
zsákutcáiddal, Miskolckocsma,
hol földalatti szervezkedés
a Szinva, és
minden kóbor kutya 
eltévedt, álarcos
terrorista.
     Ej, Miskolc, lelkem
gazdája, te kormosfalú
kocsma, hol tizenkét céltalan 
november tizenhatodika 
után, szökőéveim
nullanapján, tolvajok
órája táján, megperzselt
nagykabátom széle
ellebben egy salétromos
sarkon, s
hirtelen forgószél
kakasos kémények magasán
pörgeti elkoszlott,
mámoros kalapom.

ESTI MESE
ESTI MESE 
Tiszán innen, 
Dunán túl,
árpaföldek aranyán,
kölyökkorom Atlantiszán,
hanyattfekve gyűrött
tarlóágysiromra,
ráhangolom interaktiv
tévémet a Marsra, 
lapát fülem:
parabola, cserepes számon
fűszál az antenna,
képernyőm: telihold,
kezdődik A hét,
lesem, ki viszi el a 
balhét, bemondja pofámba
a komisszár:
kuss legyen! hisz’
épül a vodkagyár,
mint teli vödör 
moslék, rámömlik
a Hiradó, s végre
megtudom, mire
is kell az adó.
Tiszán innen,
Dunán túl, 
árpaföldek aranyán,
kölyökkorom Atlantiszán
hanyattfekszem gyűrött
tarlóágysiromra, 
nézem az égi
ábrát, s szembogaram
kinjában kimászik 
arcomra.
Jól hallom? Egy darab 
kattanás az ország?
Csontkezemmel földhözvágom
lakatlan koponyám,
ásom magam lefelé,
a föld gyógyitó, 
szive felé, idegeim
szakadt hálójába
beakadva, sompolygok
másnaposan saját
hátam mögé
lopózva, középkelet
katlanában, háborgásom
hurokjában, lélegzésem
párhuzamában, 
szivverésem lassuló
ritmusában, 
ásom magam 
lefelé, magam elől
előre halva, 
de szám mindig
ugyanazt a
kisértetmondatot
huhogja, 
millió
alakban, dadogva,
motyogva, hadarva, 
hazudva agyam
kárhozott képzetét, 
hogy 
még 
élünk.
Hol a kontinens 
vége? s hol
kezdődik
az óceán,
hol van édesviz, 
hol legelő, 
minden ősünk tudta,
a tudat első
villanásától
fogva, 
s most
vackolunk,
álmainknak
behódolva,
hová
elmúlásunk
pc nyelven
bekódolva,
gornyadunk
csapdánk csapszék
szegletén, isszuk a 
keserű áldomást,
halálkanyarunk
speeddel felgyorsitva,
agymosás, 
angyalpor,
agypúder,
agyhalál.
Sorsunk befejezetlen
könyv, vérünkkel
irva, 
s most
választunk halálnemet
ezeréves, recsegő
szarufák alatt,
sarokba szoritva.
Tiszán innen,
Dunán túl,
árpaföldek aranyán,
kölyökkorom Atlantiszán
hanyattfekszem gyűrött
tarlóágysiromra,
nézem az égi
ábrát,
Isten éltessen, 
hazám! mondanám,
miközben reszkető,
sorvadt kezem
az utolsó mondatot
a kocsma holtfehér
falára irja:
a
mesének
vége,
aludjatok
jól,
álmodjatok
szépeket,
jó
éjszakát
kedves
előfizetők,
előre
mindent
kifizetők,
kedves,
néma
nézőtársaim,
szerettelek
titeket.

ESŐ ESIK
Esik eső karikára,
pernye, lidérces hazámra,
bolhacirkuszunk porondjára,
eső esik karikára,
egyszemélyes zenekarom tust
húz, játszik, fújtat
tüdőm hasadásig,
bolond szívem fulladásig,
esik eső karikára,
fújom torkomszakadtáig,
álszentek álarcosbáljában,
fújom az érdekek bábszínházában,
esik eső karikára,
fújom atomrészegen a
világbúcsú úri zsúrjában,
magamfajta korcsok kocsmájában,
rossz dzsangától pállott
szájjal, ebben az
atombiztos libalegelő
országban, fújom
atomtemetőnk kriptájában,
atomvonatok pályaudvarának
huzatos aluljárójában,
fújom hátsó udvarok
kíntornás homályában,
cselédsorsunk cselédszobájában,
tetves éjszakai menhelyek
korgógyomrú konyhájában,
esik eső karikára,
fújom: ez már Amerika,
bár itt még csak
állig ér a kaka,
rázogatom csörgősipkám,
hajlongva gyűjtöm alamizsnám,
fújom orromat, 
azt a borvirágosat, a jólét
golyóálló üvegére nyomván,
az aktuális segget fényesre,
nyilván, 
esik eső karikára,
fújom csikóvérpiros
kabátban, fehéringes
hacukában, csámpás,
zöld cugos csukában,
fújom fosszínű gatyában,
rajtam a cucc tiszta
USA, bugylibicskámat
eladva nagyberuháztam
magamra, vettem
hosszú télre vásznam, az
Ezredvég Áruház
Nagy Szezonvégi Turkálójában,
esik eső karikára,
fújom, hogy bevéssem
computervírusos agyamba,
motyogom esti fohászomban:
na, jöjjön már az a 
bomba! fújom, 
hogy a szám bevérzik,
fújom, hogy ez már a
kánaán, hol
részvényért adják a
megváltást.
Eső esik, talán elállt,
eső esik, vagy talán más?
Fújom, s csak
ámulok: áru a 
lelkem, így vagyok prostituált,
riszálom hájas fenekem,
közben szabadon rebegem:
igen, igen, igen, igen.
Sorsomat kezembe kapva,
most már én mondom
meg: 
vagy 
vissza, 
vagy
sehova,
vagy, 
hogy
akkor,
és 
hogy
akkor
hova?

BUDA
Oda vezet,
minden utca
beleszomorodva
szóba, homályba,
belekeseredve
borba, kenyérbe,
beleundorodva ebbe
a ki tudjahogymibe,
csak az Isten
vesz tenyerébe.
Hazafúj a 
szél hajnalra,
koksszal, hóval, 
altatóval, Buda.
Végállomás:
Gellérthegy utca.

PARLAMENTI    FELSZÓLALÁS
TLETZSIT SÉLŰYGGÁZSRO,  KÖNLE
RÚ, RETZSINIM  SÉ   RÁKTITMALLÁ 
                                           KARU
                                           TLETZSIT 
                                           ŐLESIVPÉK,
                                           MIASRÁT
         MOTALKONÓZS, TEYLEM  TTI 
         KODNOMLE,  AVTIDROF  
         MES
         ZAGI,
         LEZZE
         MORÁZ
         ÓZSLEF
         ÁLAL
         TAMOS
         ZSITGEM                                                                                  
         ŐLET
         LEYGIF                                                                                   
         TEKÜM
         ÖKGEM                                                                            
         MÖNÖZS.
               S
          P    A
               T

EZERKILENCSZÁZKILENCVENNYOLC LEGROSSZABB VICCÉNEK VÉGE
És megértük:
a farok
csóválja
a kutyát.

HOSSZÚ, MEGKÉSETT GYÁSZTÁVIRAT
(sürgős, éjjel is kikézbesítendő!) 
                               HORPÁCSI SÁNDOR EMLÉKÉNEK
Sándor!
pirkad!
ébredj!
hahó!
mindjárt
becsengetnek,
lóra,
lúdtalpas
tanitó!
vége 
az
éjnek,
a 
pofára
ejtett
napnak,
a 
cech
kifizetve,
megint
jól
becsaptak,
húzzunk
innen
Sándor!
hiába,
itt 
se
szeretnek,
bezárt
a
földi
csehó,
kertek
alatt
kolbászoljunk,
gyűrött
jakónk
ne 
lássa
a 
sok
úri
tahó,
ugrás,
Sándor!
te 
diósgyőr-vasgyári
Jean-Luc Godard,
hernyózzunk
öklendve
a 
szellem
hajnali
cigánysorán,
csak
hablatyoljon
a 
sok
kamu
barát,
szerkesztő,
szesztéta,
iró,
túró,
Sándor,
a
törvény
koszos
káoszából
ködlik
már
valami
jó
kis
essey?
nem?
de
azért
tudni
szeretném:
kérdezte
valaha,
valaki
tőled,
hogy 
vagy
komám?
utoljára
mikor
ettél?
na,
jó,
ébredj,
Sándor!
löttyintsd
be
a 
findzsa
alját, 
töröld
meg
a 
szádat,
mindjárt
bezár
a 
XX.
század,
a 
redőny
lehúzva,
a 
forradalom
lefújva,
fogd
be
a 
pofád,
látod,
nem
akar
tanulni
a
szép,
új
világ,
csak
én 
ugatom
neked,
a
terem-
tés
üres
padsorai
közt
ittfelejtett,
balfasz
tök-
hetes,
az
égi
katedrán,
tanár 
úr,
jelentem:
az
osztály
a
pótvizsgán
is
bukásra
áll!
pattanj,
Sándor!
húzzál
a 
gályára,
félretaposott
sarkú
cipőben,
félretaposott
sorsú
időben,
figyelj!
te
izgága
proli,
a
lehányt,
országnyi
ulti-
mátum
kártyaasztalon
nulla
a 
tét,
s
rövid,
kinos
röhej
a 
lét,
látom
leirva:
éltél
ötvennyolcat,
éltél
percből
talán
hatot,
nyolcat?
hát
fogd
az 
intőt,
öreg
haver,
magatartás
elégtelen,
jól
figyelj,
Sándor!
itten
minden
változatlan,
teszem,
ahogy 
mondtad,
sirodra 
nem
viszek
virágot,
hisz’
úgyis
összefutunk
a
mennyei
klotyóban,
s
pössentés,
fingás
közt
megváltjuk
a 
világot.

FELEDNI ROSSZ ÁLMOT
FELEDNI ROSSZ ÁLMOT
Ködzuhogásból, 
szivzsibbadás örvényéből
hányadik halálos
ébredést hozza
ez a démonos hajnal? 
Álmomon
mik
szállnak át?
Véres vadlibák,
bukdácsoló kölyökkor,
farkaskutyaangyalkák?
Előző életeim
valamelyikében,
bénult egyidejűségben,
jégcsappal szúrja
át torkomat,
magához fagyaszt,
hidegit
a belenyugvás,
a
Zodiák
született
szűzével
fekszünk jégkorszakunk
havas Szibériájában,
ketten, együtt, egyedül,
se
bűnös,
se
ártatlan,
csak előző életeink
valamelyikében...
se 
ártatlan,
se
bűnös...
Napjaink délutáni
ólombányájában, 
tenyerem ráncait
viseli  zúzmarás
fegyencarcom,
lehunyt  szemem
Északi-sarkából
elfutna egy
életfogytos
könnycsepp, kényszeres
szökevény, 
elfogom,
letartóztatom,
megbilincselem,
letaglózom,
megtaposom, 
nyakon szúrom,
agyonütöm,
felnégyelem,
kicsontozom,
felkoncolom,
szűzkurvám 
hangját
nyelvemből 
kitépem.
Vértől iszamos
januárban 
birkózva
fuldoklunk, 
mielőtt 
rossz
álmomat
feledem, 
feladom,
mielőtt
ebből 
a  
történetből
mindketten
sikoltva,
némán
kihullunk.

AZ A MEGGYFA 
Volt a domboldalon
egy meggyfa.
Kérgébe késsel
vésve egy 
név monogramja.
Szerettem egy asszonyt,
mint anyját a   
csipás kölyökkutya. 
Világok titkának
határán, frontvonalán
szökve, kúszva, átaraszolva,
Naprendszerem ragyogó
bolygóján, csillagporzásban,
létem vasárnapdélutánján
ünnepi kalapom
felpántlikázva lestem őt,
a zsákmányt, vártam,
mint pók a 
csak neki született
bogarat várja.
Volt a domboldalon 
egy meggyfa.
              Ő volt az 
a meggyfa, ő, ki ott
volt az ősember
első szavában, 
ott volt számon az 
első jajdulásban,  s ott
lesz az utolsó, 
sápadt rándulásban,
levelei susogása örvénylő
kvazárok egeken
túli rádiógramja.
Volt a domboldalon
egy meggyfa.
              Az idők
varasodó sebe felkaparva. 
Előző életeim 
valamelyikében, talán
egy szerdán, az
alkonyi mezőről
hazafelé tartván,
hajlékony ágát  karomba fonta,
azóta Szent Anna-napok
táján, a homályos
kertek alján, mint
kifosztott, rühes
farkas a kacér, 
jóllakott bárányt
kerülgetni szokta, 
köröznek a gyepen
lábnyomaim
a júliusi fagyban.
Volt a domboldalon
egy meggyfa.
              Ő volt az
a meggyfa, neve
csontomra
tetoválva, vére, 
vérem vasába oltva, 
vagyok
gyóntatóbirájagyilkosa.
Ő volt az a meggyfa. 
Szárnyas hajtásáról
falbakapart kinom: 
vércsepp hullik fehér
lapjaimra.
Volt a domboldalon 
egy meggyfa.
              Ő volt az
a meggyfa, életre-halálra.
Görbülök a rögre
alatta, mintha az 
ég rámszakadna.
Volt a domboldalon
egy meggyfa.
              Ő az 
a meggyfa, öröktől fogva.
Nincs törvény, 
se számtanok, 
csak 
a sejtés biztonsága:
volt a domboldalon
egy meggyfa.    

A SZERELEM PIROS SAPKA
A halál pengeajkáról
a múló percet lecsókolva,
kihülő csikk
parazsáról újabb 
mákonyfüstre gyújtva,
szerelem, 
világ legnagyobb csalása, 
logikák kártyaváromlása, 
szerelem,
végelgyengülésig, 
kiütésig 
tartó ezerszer milliárd
menetes, tétnélküli 
bokszmeccs, hol
nincs győztes, nincs
vesztes, csak 
zuhogó pofonok, 
kin, ölelés, 
kéj és remegés, 
taknyos, véres
könnyek, eltört
bordák, kiköpött
fogak, tántorgó
tánc, monoklis, 
véraláfutásos szemek, 
fogadkozás, férfizokogás, 
gyilkos
egymásbakapaszkodás, 
világháború, 
melyben minden 
bűn törvényes, 
megengedett, 
szerelem, 
titkos kontinens, hol 
a föld legszebb 
tájait  az
imádottgyűlölt kedves
testén, útlevél 
nélkül bebarangolva, 
bőre mezőségén, 
sivatagján túl vár rád
szájának forrása, 
két melle szelid
szénaboglya, 
combjai közt
elkinzott vándornak
nyitott  ajtajú 
örömtanya. 
A szerelem piros  sapka,
hóviharban 
fagyos fülekre 
húzva, 
tavasszal
zsebredugva, 
fiók aljára dobva, 
otthoni melegben 
elhajitva, 
őszig 
elfelejtve, 
fogason 
hagyva.

KI SZEMEMBE MONDJA
Fejszével, körömmel, foggal, 
várva százszárnyú szeretőre,
ki tombol vérembe rejtőzve,
szuronnyal és bronz fokossal,
arca arcomra égetve,
nevét homlokomra savazza,
nincs helyem ebben a világban,
örökké tegnapra várakozásban,
tántorgok perc peremére,
már csak a jelenben élek,
mint lelőni való vadállat,
kormos lelkemre kozmál a bánat,
felszakadnak varak, évek.
Vérben úszó szárcsa mondja:
Isten hozott a pokolba.

FANTOMFÁJÁS
Mint elveszett kar,
sajogsz tovább,
feljajdulsz
ajtónyitásban,
felderengsz
hajnali négykor
nikotinmérgezett
álom
elektrosokkjában,
lüktet szíved
tenyerem
horpaszában,
beüt a 
fagy
ebbe a
világvégi 
bálba,
ne roncsolj
tovább,
zsibbasztó kín,
mindenség
hiánya.

VALAMI SAJGÁS
Pitymallatkor
körtepálinka
a fájós fog
emlékére,
az ok
régi, mint
az idő,
a derengés
pókfonalán
tart, fejjel
lefelé lebegve
egy áttetsző
kéz.
Valami sajgás
a szív helyén.
Isten bocsássa
meg bűnöm,
mert harangszóra
a felismerés
borzalmas, 
mint az
ébredés.

SERCINTÉSEK
SERCINTÉSEK
I.
Egyedül kell
megszületni,
meghalni
is egyedül kell, 
engedetlen, 
komisz kölykét
elengedi,
s
ölbeveszi az
Úristen.

II.
Szégyellve,
hogy mindennek
ellenére még 
lélegzik,
csak
a test
van mozgásban,
a 
lélek
elrejtőzik.

III.
Nyolcvannégy
novemberében
az év
tizenkét
fehér varja...
minden
kör bezárult,
tizenkét
szürke farkas...
a Duna jegén
felvéreztek a
lékek,
egy 
testben
két
lélek.

IV.
Egy nap,
ha már
semmitől
sem félek,
orgiázó
alkonyi
ébredés
után
befordulok
a falnak.

V.
Honnan tudhatnám,
hogy nincs,
ha nem lenne?

VI.
Ebben a gyönyörű
enyészetben érzem:
halottaim a 
hold mögül
kinéznek.

VII.
Tágul a
világ,
szűkül a
lélek.
Feltámadás?
Az
meg
minek?

VIII.
Talán
semminek
sincs
oka,
minden
bűnt
elkövettem,
de magamnak
nem
hazudtam
soha.

IX.
Naponta becsapott,
félrevezetett népem,
a hazugság előtt
hétrét hajlik,
s 
várja a 
hatást.
Ezer esztendő
után
inkább
befejezné
a honfoglalást.

X.
Hátára fordult
bogár az
idő tenyerén,
oka ismeretlen,
célja csak
sejthető,
a világ
kora
túlment
felező idején.

XI.
Ki fizeti meg
ezt az évet?
Becsületből
hirtelen nagy
lett a túlkínálat.

XII.
Irigylem a világ
egyetlen igazát,
leggazdagabb emberét,
Kágyi Istvánt,
a szekszárdi elektromérnököt,
lelkéből mindenre futja,
ha meghal, élete
végéig siratja
negyvennégy gyönyörű,
kóbor kutya.

XIII.
Ne
sirasd
a tavalyi
havat,
a miskolci
Anna-búcsú
tükrös
mézeskalácsszíve
eltört
és
örökre
halott
marad.

XIV.
A csalásiparban,
ebben a
nagy piramisjátékban
amit nem lehet,
azt
mindent 
szabad.
Ha mindenki
hazudik,
én
mért mondjak
igazat?

XV.
A holnap
már
elkelt,
a versenyben
nincsen
cél,
egypetéjű
ikertestvérem
béget
a klónozott
remény.

XVI.
Hálóban
fennakadt
vétlen
vadak,
ránkomlik
a
civilizációs
ház.
Fogát
csikorgatja
az
utolsó
nomád.

XVII.
Ifjúságom
lombjait
elverte a
jég.
Tegnapom
nincs,
mit
eladhatnék
még.

XVIII.
Egydolláron
vett ország,
olllllé!
Ácsolja-e
már
valahol
bárkáját
Noé?

XIX.
Minél
több
embert
ismerek
meg,
annál
jobban
szeretem
a
kutyámat.

XX.
Testvéreim, cigányok!
Hány Európa van
ezen a földrészen?
Hiába rabszolgasorsunk,
kulipintyónk közt 
farkasvadászat,
hajtóvadászat,
időnket nem adjuk,
tisztántartjuk eszünket,
szívünket, szánkat.

XXI.
A halálnak
is van szépe.
Kormányt jobbra,
kormányt balra,
kormányt középre!

XXII.
Ki gondolta,
hogy ez lesz?
Mágikus
médiából
áll a
teremtett
világ.
Hol marad
a beavatás?

XXIII.
Az elnapolt
találkozáson
mit mondok
majd vacogva,
dadogva,
sunyin földet
nézve?
Mindig 
máról tegnapra
éltem, 
a választ
mindig
elhibáztam,
mit hazudjak,
ha megkérdi:
a tőle
kapott
földi jóval
hogyan sáfárkodtam?

XXIV.
Térdig aranyban
járó disznók,
gyémántot
zabáló malacok,
folyik az 
idő rubin vére,
levett kalappal
táncoló
vidám világvége.

XXV.
Térkép fölött
spekuláns
vonalzó
átszabhatja-e
azt, ami
ma is
a miénk.

ÁLOMNAPLÓ
ÁLOMNAPLÓ
I.
Azt álmodtam,
hogy majdnem
élek.

II.
Kegyelmes Úristen!

III.
A túloldalról
vissza
nehezebb az út.

IV.
Apám, s anyám
közt egy 
sámlin állok.

V.
Kis tó
fürdik
fekete
kacsában.

VI.
Kezét, hátul,
a fején
összekulcsolta
a
szív, és
megszakadt.

VII.
Nyelvem
feldagadt és
kiszáradt,
mint
anyámé, a
halálos ágyon.

VIII.
A metszés
pontos volt,
megszabadított
minden
törvénytől.

IX.
Egy héten
bejárom
ifjúságom
irgalmatlan
fővárosát.

X.
Kettős álarc
mögött
megpattan
a szem.

XI.
Valaki kinéz
fejem mögül.

XII.
Menyasszonyom
a Hold.

XIII.
Tízezer
kutyával
boldogok
vagyunk.

XIV.
Magam mellett
fekszem,
úgy
tizenöt centire.

XV.
Gyorsan kell
írni, mert égnek
a lapok.

XVI.
Kicsi vagyok. 
Apámmal újra
felhajtunk
biciklivel az
Ongai-partra.
Alig bírok
menni
utána.

XVII.
Farkasokkal
beszélgetek.
Jól megértjük
egymást.

JAMPI A BÁLBAN
JAMPI A BÁLBAN
Honnan ez a szitáló 
homály, korai
napnyugta, ölelés
után,  vér
ize szádban,
lelked morfiuma,
hangod lőporfüstjében
lefújt, végső
csata, 
a kiejtett szó
már csak hulla, 
véred sodrába dobva,
sós könnyeidben 
fuldokolva, sajátmagad
torkát fojtogatva,
szeretőd testére, mint 
deresre húzva, 
szived őrlőmalmában
magad hamuvá, porrá
zúzva, sejteidben
felrobbanva, szempilláddal
takarózva, farkasok
óráján, mikor
beteljesedik minden
jóslat,
teliholdra
acsarogva, 
vonitva, 
dadogva, 
toporzékolva,
tombolva,
jampi, vége
a bálnak,  
húzz haza!

RESZTLI VERS
(arra az alkalomra, ha egyszer, esetleg, netán,
valamikor, valahol Frédivel mondjuk megszorulnánk)
Hitekből, szavakból, 
szerelmekből, szeszekből
végleg kijózanodván,
e valótlan világban
nem maradt más,
csak a csörgősipkám,
csak igaz-hazugságaim,
meg a sánta kutyám,
kivel fogyó napjaim, s
kenyerem megosztván,
élünk, mint hal a
vízben, szívverésünk
iszapja alján.
Zsetonunk nincs,
merthogy OTP részletre
törlesztjük a
hazug-igazmondás
mágnási luxusát, de
néha, néhanapján,
ha jut bagatell, kisadag
jointra, mint jóllakott
napközisek, Frédivel
kifekszünk a napra,
s vonítunk, ugatunk,
vicsorgunk, vigyorgunk
meglépett, közös
menyasszonyunkra, a 
Kozmosz bárban a
Föld túlsó oldalán
hajnal óta kurválkodó
Holdra.	

MINTHA VOLNA
Nyárvégi pára
a szem körül,
vagy végső
önfeladás?
Mintha bánat
volna, pedig
csak
lombhullás,
csak 
a recehártya
őrzi a 
repülés pillanatát. 
Elherdált hit, 
megtalált bizonyosság, 
belakott szürkület,
farkasvakság.
Nagy Isten,        
Kegyelmes Isten!
árnyék kerülgeti
a kihűlt házat. 
Hatalmas Úristen!
mi ez az örök 
várakozás?
mindig útra készen, 
mintha volna
bánat.

KUNSZT
Negyvennyolcadik 
őszöm az utcán
rámköszön, 
biccent egy 
hidegrázásos juharfa, 
vihar, vagy
férfizokogás
lökdösi vállamat, 
jégveritékes homlokom
alól nézem 
az idő hullását, 
ajtóstól nyitok
magamra.

ÚJKORI TATÁRJÁRÁS
Vonatunk az
alagútban.
Hol a végítélet?
A Föld 
szíve
törékeny
mint
a 
tojáshéj,
ha
elsötétül
az ég:
Isten
beszél.
Újkori tatárjárás,
vér spriccel
a hóra.
Hét perccel
múlt
éjfél.
Akkor még
hány az 
óra?

NINCS VIGASZ
Szemem alatt
kéklik közelsége,
vállamon érzem
érintését,
nyakamban
leheletét,
lázas hidegét,
hogy lehúz a földbe,
a sárba,
feltámadó
talpam alá.

FALKÁBAN JÁRTUNK
FALKÁBAN JÁRTUNK
Pengő bordákkal, 
mint éhes
farkasok, falkában
jártunk, kocsmáról
kocsmára loholva, 
fogunk ritkán
volt hústól 
véres, egymás
szivszómelegénél
melegedtünk,
egymást tanitgattuk
vonitani
teliholdra. 
Gömöri, Fórum, Zöldtakony,
Gagarin, Vakegér, 
Hunyadipáncélos, 
Hági, Háromlépcsős,
Körbeszaros, Lapos, 
hajnali Tiszai, 
köpködők, késdobálók,
kricsmik, kucikos talponállók, 
hol vagytok?
magasba szálltatok
mint helikopterező
juharlevelek, elsodort
lombok?
vaksin bámészkodva,
amerre fordulok,
csak butitó butikok,
röfiklub cukrászdák, 
salátabárok, fagyizók,
mekdonaldszok, 
hol vagytok, ti 
birgerlis, ostoros
kocsisok, markecolók,
zsebmetszők, tolvajok, 
cigány őrgrófok, 
vagabund vicomte-ok, néma
énekesek, vak látnokok,
sörhasú vajdák, 
szabadnapos pincérek, 
varacskos lókupecek, 
tenyérjós romacsajok,
lapátkezű  szenesfiúk,
bikanyakú, ótvaras
szalmazsákmilliomos
koldusok, 
hol vagytok
rumok, vodkák, szilvóriumok,
lusta házmesterek,
lidérces napok, 
delejes delirium,
macskajajos másnapok,
örökszomjas macskajancsik, 
ti, mélyreásva, 
föld alatt is
örökké talponállók,
köszönöm, hogy
segitettetek 
bocsáthatóvá tenni
ezt a 
vidám világvégét, 
szerelmes, áldottszennyes
létet,
hol vagytok, ti magányos
toportyánok,
részegesek mennyországában
is sátánfajzatok?

-&-