VÉSZI ENDRE

MADARAK

Szatirikus komédia két részben

SZEREPLŐK
Az emberi világból:
TIMEUS, ILLATSZERGYÁROS
SÁRA, A FELESÉGE
FLORETTA, A LEÁNYUK
ATYUS, A CSALÁD ESZE
JÁNOS, A KERTÉSZ
SIMON, INAS
TATAMISZ, JAPÁN LEÁNY
RÓBERT, A CSALÁD TAGJA
MORGENSTERN, PROPAGANDAFŐNÖK
PROFESSZOR
NÉNI
POMÉNA

A madárvilágból:
CSÜD
KAROM
CSŐR
VARJÚ
VARJÚNÉ

Történik napjainkban, mérsékelt égöv alatt

Kinek is ne öröm volna lakozni miköztünk,
Hol a Bölcsesség, Szerelem, Charisok
s a béke becsületes arca
Szép nyájasan honolnak.
Aristophanes: Madarak

Történik napjainkban, valamelyik civilizált kontinensen, mérsékelt égöv alatt.
Részben ultramodern környezetben játszik, Timeus illatszergyáros házában, azonkívül egy zseniális biológuséban - másrészt: az anyatermészetben, lombok világában.
A színdarab ritmikáját a gyorsaság határozza meg, ezért ügyelni kell a képváltozások pergő ütemére.
A szcenikai és díszletmegoldások felhasználhatják a színpad megosztásának lehetőségeit: a színhelyeket, szükséghez képest, kivilágítva, vagy elsötétítve.

ELSŐ RÉSZ
ELSŐ KÉP
Timeus házában.
Félkör alakú üveg télikert, melynek krómozott, karcsú acélvázba foglalt ablakszemein besugárzik a kert reggeli, harmatgyöngyös, zöld-arany fénye. Középütt és oldalt kijárat. Az üvegen át a terasz egy része látszik: hóbortosan tarka nádgarnitúra s néhány díszkaktusz, dézsában.
A télikertben reggeliző asztal; felvágottak, sonka, gyümölcsök, szódavíz, vázában virágcsokor. Baloldalt, a belső szobákba vezető ajtó mellett, keretben, állványon, egy színes grafikai vázlat, illetőleg plakátterv. A rajz, amennyire kivehető, mert a megvilágítása egy ellenző-függöny árnyékában, nem a legjobb, fiatal japán nőt ábrázol, aki virágot tart maga elé. A kép alatt, sötétzöld alapon fehér “japán” betűkkel: Tatamisz - ez áll.
Morgenstern, gyári propagandafőnök, egy tömzsi, rövid végtagú ember, izgatottan jár föl-alá, minduntalan a plakáthoz megy, körülszaglássza, dörgöli a kezét, egykor-máskor a reggeliző asztalhoz szökdécsel, csipked a sonkából, gyümölcsből, miközben aggodalmasan a lakosztály felőli ajtóra sandít.

MORGENSTERN	(gyorsan falva) Tatamisz - tiszta gyékény... Mit szól majd ehhez az öreg szibarita... (a képhez közelítve) te barackvirág... te nőszagú cseresznyefürt... te... te... te... (diadalmasan) nylon-Pillangókisasszony... te remekművem... no, persze, a lábizzadság elleni szer plakátja után... édesem, cuki babám, yokohamai Szent Johannám! (Monologizálása közben csöndesen, settenkedve belép Timeus úr. Közben Simon, az inas, üvegtálban sisteregve, forró ham and eggs-et tesz az asztalra, s szó nélkül kimegy. Morgenstern úr nem tud ellenállni, a rántottánál terem; kalácsdarabkával kiemel egy falatot, de az olyan forró, hogy kénytelen visszaköpni a tenyerébe. Ekkor lép elő Timeus úr. Rendkívül szikár ember, apró, de szénfekete bajuszkával, hosszú, hegyes orra alatt. Választékos, komor, sötét az öltözéke. Először mindig a válla rándul, majd a nyeldeklője, aztán hallani a hangját, mely zengő és behízelgő.
TIMEUS	Jó étvágyat, kedves Morgenstern.
MORGENSTERN	(izgatottságában az asztal alá dobja az ételmaradékot) Jó reggelt, tisztelt igazgató úr! Szép reggelünk van, mondhatom, kevés páratartalom, ultramarin ég, az egész, az üdeségével, a friss, szinte mentolos illataival megfelelne egy szájvíz reklám mögé, háttérnek.
TIMEUS	Menjen a fenébe! Mit köpköd az ételembe? (Csönget. Simon be.) Hozzon, kérem, még egy terítéket. (Inas el.)
MORGENSTERN	Tessék elhinni, azért tört rám ez a farkaséhség, a lelkesedés miatt. Ilyenkor aztán a mirigyeim falánkak és telhetetlenek, mohók, hogy csak győzzem táplálni őket! Egész éccaka ezt a pici cseresznyevirágot dédelgettem, ezt a Tatamiszt. A legjobb absztrakt festőnk csinálta. Hát persze nem sajnáltam a honoráriumot. (Inas terítéket, poharat hoz.) A szomjúság! A torkom, akár a pacifikálást váró Szahara! (Izgatottan tölt, iszik. Pohárral a kezében közeledik a képhez.) Bemutatom, ez ő, Tatamisz.
TIMEUS	(rövidlátóan hunyorítva a képhez megy. Vállrándítás, ádámcsutka-reflex) Ez ő... Tatamisz...
MORGENSTERN	(diadalmasan, miközben egy szelet sonkát a szájába gyúr) Tatamisz... azaz... gyékény, vezérigazgató úr... vagyis a japán házak szent szőnyege, melyet ne illess cipővel... azaz: a tiszta otthon jelképe, ha ilyen tiszta otthon, a bakteriológia mai állapota szerint, egyáltalán létezhet.
TIMEUS	És ez a... Tatamisz... mint fogalom... hogyismondjam... pontos?... már ami a japán filológiai hitelességet, hagyományt, satöbbi, satöbbi, illeti...
MORGENSTERN	A legteljesebb mértékben. Egy angol világjáró könyvéből merítettem. Fénykép is volt hozzá. Szóval, stimmel.
TIMEUS	Mert tudja, Morgenstern, ez a gyengém, a hitelesség. Azért maga nagy szamár. Csak vonalakban gondolkodik, de én vegyész vagyok, sőt kompozitőr. Elismerem, ön a reklám mestere, de én alkotok, s ezért zavar egy kicsit ez a tiszta gyékény. Mondtam önnek, a parfüm, amit most a világ elé viszek, japán illóolajokból készül. Japánnak különben is sok az egzotikus vonzása - de azt is kifejtettem, hogy ez az illat, a legújabb kompozícióm, egy csodálatos bűz, mocsárillat, guanó szag, szent rothadás, nem pedig a tisztaság jelképe, nem Tatamisz - a szájába rágtam önnek!
MORGENSTERN	A leány - azt hiszem, maradhat. Tatamisz helyett írunk valami mást.
TIMEUS	Azt hiszem én is, a leány maradhat... (Inas belép.)
SIMON	Parancsolnak valamit? (Látja, hogy nem figyelnek rá, legyint és kimegy.)
TIMEUS	Tönkretesznek az éjszakák. Hiába szedem a legrafináltabb altatókat... Az ember úgynevezett falusi magányba menekül! Ej, Morgenstern, tönkrementek az idegeim. (Lassan, pirosan sötétedik.) Ez a lány, a maga plakátján, mintha már találkoztam volna vele... igaz, a japánok... akár a tojás... egyik olyan, mint a másik. Bár (egész közel lép a plakáthoz) ez az arc jellegzetes... van benne valami sajátos.
MORGENSTERN	Azt meghiszem! Eredeti modell! Micsoda napidíjat fizettünk neki!
TIMEUS	A homlokán ez a vérvörös csík...
MORGENSTERN	Vérvörös csík? Nem értem, mire gondol, uram. Nem látok semmi csíkot.
TIMEUS	Szóval azt akarja elhitetni velem, hogy hallucinálok! Nem látja? Az a sebhely orrtól koponyáig!
MORGENSTERN	Mondom, fülledt, forró ez a reggel, olyan sűrű, mint a kása.
TIMEUS	Azt nem értem, hogy lehetett elrontani egy szép, tiszta arcot. Az az absztrakt festő mégis belevitte a mániáját?
MORGENSTERN	(Zavartan) Én esküszöm önnek, uram, nem látok ott semmiféle vonalat, csíkot, se vöröset, se rózsaszínt!
TIMEUS	(hátrál a képtől) Ez lehetetlen... nekem ugyan volt maláriám... de ez lehetetlen...
MORGENSTERN	Olyan a homloka, mint a patyolat. (Zavartan villájára szúr egy falatot.) Olyan az, kérem... szeplőtelen. Hanem, igazgató úr, már bizonyosan hallott az akcióról?
TIMEUS	Mit beszél mellé! Miféle akcióról?
MORGENSTERN	Semmi, semmi, uram.
TIMEUS	Ha elkezdte, folytassa!
MORGENSTERN	Ne én legyek az első. (Kiböki.) Arra a bojkottra gondolok, uram, arra a kicsike bojkottra! Hát nem jelentették önnek? Akkor igazán nem panaszkodhat, akkor itt jó, csendes, Falusias az élet. (Járkálni kezd, s közben mindig csipked az ételből.) Sorra stornírozzák a megrendeléseket. Társadalmi akció a Timeus gyártmányok ellen! Mindenféle szövetség - nők, aggastyánok, alkoholmentesek, satöbbi... Ilyen meg olyan barátok egyesületei! (Szemrehányóan kifakad.) Hogy ön még a háború alatt finanszírozott egy német atomkísérletet... valaki kikaparta... (szigorúan) igaz ez?
TIMEUS	Hazugság!
MORGENSTERN	Persze, a konkurrencia máris veri a dobot!
TIMEUS	De kérem, ebből egy szó sem igaz!
MORGENSTERN	Megnyugtat, uram. Személy szerint - megnyugtat. Mégis valamit tenni kell, ki kell adni egy cáfolatot... lehetetlen, hogy az emberek, beszippantva a Tatamisz illatát, arra gondoljanak, ez a náciknak dolgozott... ez atombombát finanszírozott! Nekem az a véleményem: most még megfoghatjuk... Mit szólna, uram, ha a legnagyobb világlapokban közzétennénk egy fényképes nyilatkozatot: ön a béke híve, s hogy atomkísérletekben soha... igen, becsületszavára kijelenti... nem, a becsületszó nem jó... túlságosan szubjektív, és sajnos, nincs hitele, kérem... Mit szólna egy atomsugárzás elleni alapítványhoz, mi? Azt hiszem, ez zseniális ötlet!
TIMEUS	Kérem, Morgenstern úr, rosszul aludtam, napok óta nem alszom egyáltalán, hetek óta nem alszom, uram, fáradt vagyok, úgy látszik, a malária is... megkérem... szeretnék egyedül maradni... Majd holnap beszélgetünk...
MORGENSTERN	Csak azért mondom, kérem, mert sürgős a dolog, szerintem nagyon sürgős. A helyzet sokkal komolyabb, mint elképzelni lehet. Az ilyen dolog beveszi magát a köztudatba, s ottmarad, mint az abroszon a tinta. Ez kérem, nem vállalati ügy, ez, ha szabad így kifejeznem magam, nem vállalati ügy, de világpolitika. (Timeus tuszkolja kifelé.) Az alapítvány, tessék gondolkozni ezen, azt hiszem, pénz itt nem lehet probléma... Javulást kívánok. (Kimegy.)
	(A háttér lassan, pirosan tovább sötétedik. Narancsszínű izzás ez.)
TIMEUS	Marhaság! (Mohón falni kezd, de hirtelen abbahagyja. A telefonhoz megy, tárcsáz.) Halló! Halló! (Lecsapja a kagylót, felveszi, ismét tárcsáz.) Halló! Halló! Ökrök! Hát nincs a házban senki?
	(Miközben ő a telefonnal bajlódik, a háttér s így a plakát is, tompa, rőtes félhomályba süllyed, s mikor a telefontól vissza fordul, meghőkölve szembetalálja magát a plakátról ismert japán leánnyal, Tatamisszal.)
TIMEUS	Ön az? A modell? Azt hiszem, Morgenstern úr intézkedett, gondolom, megkapta a tiszteletdíját?...
TATAMISZ	Én, kérem, nem azért jöttem.
TIMEUS	Érdekes, az a vörös csík a homlokán... hogy lángol! Mint egy élő sövény! Akkor hát mégse hallucináltam... mit óhajt, kérem?
TATAMISZ	Hirosimából jöttem.
TIMEUS	Hirosimából? (Dühösen.) Nagyszerű!
TATAMISZ	Azok közül, akik még megmaradtak. A sugárzás miatt mindennap meghal valaki. A családunkból a nővérem volt az utolsó. Ő a Sorbonne-on hallgatott filozófiát.
TIMEUS	Bocsásson meg, én minden egyéni részvétem mellett is, elfoglalt ember vagyok. Meghallgatnám a történetet, de mért éppen én? Tessék elmondani valami újságírónak. Az arcképe ott lesz minden üvegcsén, kolumnás hirdetéseken szerepel a világ legnagyobb lapjaiban. Ön egy illat szinonímája lesz, kisasszony! Tatamisz! Tiszta gyékény! Tiszta otthon! (Idegesen fölnevet.) Most törhetem a fejem egy tiszta illaton! Mégis, mivel szolgálhatok? Persze, ezt a forradást itt a homlokán, kiretusáljuk. Segíthetek valamiben? Pénzre van szüksége? Én ugyanis kompozitőr vagyok, nem kalmár! S az üzleti szívemet gyakran túldobogja egy ismeretlen kémikusé, aki ott hált a laboratóriumban, egy horpadt díványon, úgyhogy a rugók szó szerint rúgták, mert lakása se volt! Ugye, ezt ön is természetesnek tartja, forradás nélkül... kár ezért az arcért... ön voltaképpen egy japán Mona Lisa... Lehet, hogy ezt is belevesszük a propagandába. Ugyanis nekem az a véleményem, Morgenstern úrnak vulgáris a képzelete, nem elég művelt (legyint), de a forradást, azt kiretusáljuk, ebben, ugye, megállapodtunk? Szegény kislány... hol szerezte?
TATAMISZ	(nyugodtan) Az első atombomba ajándéka. Én ugyanis, már megmondtam, hirosimai vagyok.
TIMEUS	(fokozódó idegességgel) Ez rettenetes.
TATAMISZ	Negyvenötben hétéves voltam.
TIMEUS	Ez borzasztó.
TATAMISZ	Az öcsém újságért ment... Mama harisnyát foltozgatott a küszöbön, az édesapám egy légelhárító üteg mellett állt, ó, szépen sütött a nap. Az emberek azt hitték, néhány nap, és vége a háborúnak. Ma sem ért véget. Egy gyerek labdával betört egy ablakot - a város addig olyan szépen megúszta a háborút -, így hát a gyereket jól elfenekelték. Én az iskolában ültem, a padból lehetett látni a tengert. A halászok vitorlái úgy integettek, mint a fehér zsebkendők. Én akkor ugyanis egy halászfiút szerettem.
TIMEUS	Nagyszerű! Pompás. Hétéves korában. (Idegesen fölnevet.)
TATAMISZ	Ez nem vicces dolog, uram.
TIMEUS	Dehogyis vicc! De mondja meg, mivel szolgálhatok?
TATAMISZ	Kérem, én egy diákküldöttséggel jöttem.
TIMEUS	De hiszen ön... (a háttérbe mutat) annak a plakátnak a modellja.
TATAMISZ	Nem, kérem. Mi aláírásokat gyűjtünk az atombomba ellen.
TIMEUS	(izgatottan járkálni kezd): Bocsásson meg, de ez marhaság!
TATAMISZ	A közvélemény, kérem, nem marhaság.
TIMEUS	Én üzletember vagyok, nem politizálok! Nekem egy érdekem van: minél jobb gyártmányokat dobni a piacra. Állóképesnek maradni a konkurrenciában. Ennélfogva nem ártom magam semmiféle politikába.
TATAMISZ	Ez nem politika, ez egyszerű önvédelem.
TIMEUS	Hagyjanak ki ebből a játékból. Egész biztos, azt az akciót is maguk indították ellenem. Ha maga, kisasszony, nem ennek a plakátnak a modellje, nincs beszédünk egymással.
TATAMISZ	Nem zavarja önt semmi bűntudat?
TIMEUS	Én mentolos szájvizet gyártok!
TATAMISZ	Gyártott ön mást is!
TIMEUS	Mondom, hogy maguk terjesztik ezt a rágalmat! (Közelebb lép a lányhoz.) Kicsoda maga? (Gúnyosan.) Az emberiség lelkiismerete?
TATAMISZ	Ugyan kérem!
TIMEUS	Azt hittem. Mert maguk így szokták. Ezen alul nem is adják. Isten önnel, menjen szépen a dolgára, viszontlátásra.
TATAMISZ	Nem érti, uram, én élve maradtam.
TIMEUS	Már gratuláltam. Mondja meg őszintén, pénz kell? Írok egy csekket.
TATAMISZ	Önnek kötelessége...
TIMEUS	Nem vagyok se államfő, sem miniszter, sem közvélemény. Viszontlátásra.
TATAMISZ	Látott már embereket elolvadni? Bugyborékolni? Szétfolyni?
TIMEUS	Nem vagyok biológus!
TATAMISZ	Szívott már magába emberhamut?
TIMEUS	Perverz! Tébolyodott!
TATAMISZ	Vigyázzon, vannak jóvátehetetlen dolgok!
TIMEUS	Ne fenyegessen! (Csenget. A belépő inasnak.) Tessék ezt a leányt kikísérni.
TATAMISZ	Nyugodt lehet, még visszajövök.
TIMEUS	Takarodjék!
SIMON	(megérinti a lány karját) Gyerünk. (Nagy-nagy csönd, folytatódik a sötétedés.)
TIMEUS	Ez a nő tébolyodott. Pedig milyen megindító a tekintete. És az ajka friss, telt, fényes, mint a rügy! Ezt a zúgást a fülemben! Persze, a malária! Tatamisz... tiszta gyékény... Elkezdődött a hajtóvadászat! Perverz kiszámítottság... rafinált pszichológia... Timeus, ne érezd magad biztonságban soha! Ez az egész japán dolog... a bojkott... ördögi! Nem, nem, nem hagyjuk magunkat! Tatamiszból világcikk lesz... Csináltatok egy kisfilmet... ötezer kopasz ember fejebúbjára ráfestetem cinóberrel: Tatamisz!
	(Hirtelen minden elsötétedik, csak egy fénynyaláb világítja meg Timeust, s ez a fény mindenüvé követi. A játék azt jelzi, hogy a jelenet a lázálom stilizáltságában történik.)
TIMEUS	(felordítva) Mi ez? Mi ez a hülyeség? Fényes nappal! Kihűlt a föld? Fölrobbant a nap? (Valahol a sarokban, a plakát táján, újból megjelenik a hirosimai lány.)
TATAMISZ	Én akkor iskolában voltam, a harmadik padban ültem...
TIMEUS	Köszönöm! Ezt már hallottam! És azt is, hogy a vitorlások úgy integettek, mint a parányi zsebkendők! Könyv nélkül tudom a szövegeit. Mondja meg, de őszintén, mért üldöznek engem? Pénzt kapnak érte? Megmondtam, én is fizetek. Timeus nem kicsinyes! Nagyon kérem magát, hagyjanak engem békét. Napok óta nem alszom, hetek óta nem alszom. Hónapok óta forgolódom az ágyban, álmatlanul. Megőrjítem a feleségemet, a kislányomat, a környezetemet... de aláírni nem írok alá semmit. Nem, nem, semmit! Soha. Arra nem kényszeríthetnek engem.
TATAMISZ	A sugárzás fölfalja a petesejteket.
TIMEUS	Semmi közöm hozzá!
TATAMISZ	Szép, fiatal asszonyok egyszerre megvénülnek. Szakáll serked az állukon!
TIMEUS	(eszelősen) Haha! Szakállas asszonyok!
TATAMISZ	És békafejű gyerekek születnek!
TIMEUS	Én csiszolt flakonokban illatot adok az emberiségnek! Én jó vagyok! Én az izzadás meg a rossz lehelet ellen küzdök!
TATAMISZ	De magát is utoléri! Egy pillanatra felizzik, mint a drótszál az égőben, aztán vége!
TIMEUS	Most aztán végleg elég volt! Zsaroló! (Csenget, a belépő inasnak, mint az előbb.) Már megmondtam egyszer, tessék ezt a lányt kikísérni.
SIMON	(furcsa vigyorral) Már egyszer kivezettem.
TIMEUS	(ordítva) Takarodjanak!
SIMON	(belekarol a lányba) Gyere, húgocskám... (Ki.)
TIMEUS	(lassan) Szabályos összeesküvés. Gyere, húgocskám... Ezek itt mind testvérek - ellenem. Micsoda őrület! Látomásnak se logikus. (Fölkiált.) De mit akarnak tőlem? Jó, hibáztam egyszer, de azt a véres drótsövényt nem én téptem a homlokába! Milyen vádirat készül itt ellenem? Egymás után kopognak a mondatok. Halló, Sára, Floretta, merre vagytok? Már ők is elbújtak! A feleségem meg a lányom. Már ők is megtagadnak? Vagy őket is ilyen sötétség veszi körül? Ők is egyedül maradtak? (Szünet.) Valahol, talán nem is messze, ott az emberiség, zajokkal, szagokkal, libegő kombinékkal és pelenkákkal... de ha nincs is messze, el kell jutni oda... nehéz, nagyon nehéz, közöttünk a gyékény, a Tatamisz... és vigyázz, vigyázz, hohó, le kell vetni a cipőt, másképp nem megy a dolog! Csak tisztán, csak egészen tisztán! (Ordítva.) Én nem dobtam le bombát! Én üzletember vagyok! Parfüm, kölni, szájvíz, rúzs, henna... és az a drótsövény, mégis ott lángol a homlokán! Sára! Floretta! (Távolról gyöngyöző női kacagás.) Sötét van! Add ide a kezed... add ide a homlokod... nem, a homlokodat ne add! A homlokodtól félek!... hátha már azon is, már azon is ott a drótsövény!... segítség! édeseim! segítsetek!
	(Hirtelen megvilágosodik. Napfényes reggel, viharzó madárfütty. Belép az inas.)
SIMON	Szólni méltóztatott?
TIMEUS	(szederjes-fehéren) Én? Igen... mondja, Simon, mi volt ez itt, az előbb, ez a sötétség?
SIMON	A napfogyatkozás, uram, el tetszett felejteni?
TIMEUS	(hűdésesen) Persze... A napfogyatkozás.

MÁSODIK KÉP
Ugyanakkor. A kertben. Áradó napfény. Húsosan összehajló lombok. Két fa közé függőágy feszítve, benne könnyű, vajsárga-zöld kombinációjú ruhában Timeusné - Sára asszony. Mellette egy nyulánk, széles vállú, olajbarna férfi, harminc év körül. Néha lustán meghintálja az asszonyt. Sára sudár s mégis, éretten telt, a negyvenedik év küszöbén, bár jóval fiatalabbnak látszik. Tömött haja hollófekete, bőre sárgásan derengő kreol. A kert hátterében üvegház.

SÁRA	Ez a napfogyatkozás! Bárcsak ne múlt volna el soha! Mint egy nagy fátyol alatt... minden olyan kormosan bársonyos volt. És a maga arca... mintha fényes szénbe metszették volna... és olyan közel volt hozzám... éreztem a bőrének erős, pigmentes szagát. Milyen férfias, milyen izgató ez az illat... (Róbert meglendíti a hintát.) Erősebben, bátrabban!
RÓBERT	Nem szédül?
SÁRA	Szédülni akarok.
	(Róbert nagyot lendít a függőágyon, s miközben az asszony kacagva hintálja magát, elmegy előttük Tatamisz. Sára lefékez, megkapaszkodik a függőágy rúdjába, s a lány után néz.)
SÁRA	Hát ez? Kicsoda?
RÓBERT	A férje ügye. Gondolom, valami üzleti titok.
SÁRA	Látta, milyen? Egy eleven nipp! Kecses, sárga, ki tudja, mennyibe kerül... Érdekes, nem vettem észre, hogy bejött volna...
RÓBERT	(nagyot lendít az ágyon) Ennyire lehet?
SÁRA	Nagyon is. Boldog vagyok. A tintahal, mikor menekül, megfesti maga körül a vizet. Én beleúszok a szédülésbe.
RÓBERT	Ez szép volt, de nem egészen értettem.
SÁRA	Mert a maga élete még ösztönélet. Csak szervei vannak. Szagol, tapint, ízlel, mint a fiatal állatok. Én, kedves, szép Róbert, már meditálok is.
RÓBERT	Azt hiszem, ez pazarlás.
SÁRA	Persze hogy pazarlás, de egyben szegénység is. Furcsa azzal a kis japán lánnyal. Mióta játszom én tintahalat, mennyi ideje?
RÓBERT	(karóráját nézi) Óra húsz perc.
SÁRA	Ez a korlátolt pontosság. Csak a gondolatnélküliség lehet ilyen precíz. És ez is csak azt mondja magában, birtokon belül vagyok. Furcsa, az a lány kiment, de bejönni nem láttam. Keleti varázslat. (Csönd.) Belefáradt?
RÓBERT	Dehogyis! (Nagyot lendít az ágyon.)
SÁRA	Elég! Szédülök!
RÓBERT	Na látja. Megmondhattam volna.
SÁRA	Mikor elsötétült minden, s a nap körül csak egy sötétbarna gyűrű izzott, azt kívántam magamban, bárcsak maradna így, életfogytiglan, mennyivel védettebb, boldogabb lenne az élet. És a maga keze után nyúltam, emlékszik?
RÓBERT	Ó, hogyne!
SÁRA	Szerettem volna, ha akkor keményen megszorítja a kezem, és elkezd vezetni abban a kormos félhomályban, s csak visz, visz magával, aztán beültet egy csónakba...
RÓBERT	Nem akar teniszezni?
SÁRA	Az nagyszerű lenne!
RÓBERT	Nincs is jobb annál, az ember kiugrálja az indulatait.
SÁRA	Vagy még jobb, végigfeküdni a vízen, és nézni a semmit.
RÓBERT	Úszni óhajt? Az is kitűnő. Hát akkor gyerünk, öltözzünk át.
SÁRA	Rendkívül rafinált vagyok, elrendeztem mindent. (Mutatja.) Abba a lugasba odakészítettem a dresszt. Abban a bokorban pedig ott a maga úszónadrágja. (Leugrik az ágyról, s eltűnik a lugasban. Róbertet félig látni, amint a bokor mögött vetkőzik, aztán ruhadarabjait szép gondosan elhelyezi a függőágyon. Unatkozva nyújtózik egyet. Ekkor közeledik Floretta, Sára és Timeus lánya. Tizenhét éves, rendkívül karcsú, haja lángvörös, bőre áttetszően fehér. Valami izgató nőstény-varázst hintál a járása, megbiccenő, dús haja. Zöldfehér rolócsíkos, ujjnélküli ruhát visel. Gyönyörű és félelmetes.)
RÓBERT	Floretta!
FLORETTA	Szervusz, Mama?
RÓBERT	Öltözik.
FLORETTA	(gúnyosan) Nagyszerű! (Továbbmegy.)
RÓBERT	Kicsi.
FLORETTA	Mondtam, hogy szervusz. (Továbbmegy az üvegház felé, s ott eltűnik. Róbert utánabámul. Sára előlép. Aranybarna, érett, szép. Vakmerően aprócska fürdőruhát visel. Minden testrésze, amit fontosnak talál, pontosan kirajzolódik.)
SÁRA	Soká tartott?
RÓBERT	(őszintén) Gyönyörű.
SÁRA	Vallja meg, mesteri szervezés volt. Mehetünk?
RÓBERT	Ahogy parancsolja.
SÁRA	Róbert... kérhetek valamit magától?
RÓBERT	Mindent, ami eszébe jut.
SÁRA	(megragadja a férfi karját. Az előbbi látszólagos idilli hangot rémület váltja föl) Az uram vállalatát bojkottálják. Dugdosom előle az ismeretlen fenyegető leveleket. Vigyen innen! Nagyon megkérem. Félek!
	(A színpadnak ez a része elsötétedik, s az üvegház kerül teljes megvilágításba. Floretta az egyik nyitott ablakszem peremén ül, körös-körül virágok. Arcát a nap felé tartja, kezét széttárja, s közben beszól az üvegházba.)
FLORETTA	János...
JÁNOS HANGJA	Azonnal, kisasszony.
FLORETTA	Nagyon kérem, hogy siessen, mert a városba kell mennem.
JÁNOS HANGJA	Csak nadrágot húzok, kisasszony.
FLORETTA	(szemtelenül) Ezek a részletek nem érdekelnek. (Feltűnik Tatamisz, lassú, napsütéses nyugalomban sétál.)
FLORETTA	Szervusz.
TATAMISZ	Szervusz.
FLORETTA	Mit szólsz a kertünkhöz? Szép?
TATAMISZ	Nagyon szép.
FLORETTA	Nekem kicsit unalmas. Éppen arra gondoltam, hogy átépítjük az egész parkot. Mikor indultok hazafelé?
TATAMISZ	Most. Délben.
FLORETTA	De kár! Szerettem volna, ha megismered apámat.
TATAMISZ	Sajnos, erre már nem jut idő. Nem jönnél velünk?
FLORETTA	Veletek?
TATAMISZ	Igen. Hozzánk. Hirosimába.
FLORETTA	Milyen izgalmas lenne! De sajnos, nem lehet. Itt kell maradnom. Tudod, Tatamisz, szeretek valakit. És bárhogy is alakul, itt kell maradnom. Ez olyan belső parancs. Hiszen érted. Voltál te is szerelmes...
TATAMISZ	Igen, hétéves koromban.
FLORETTA	Bolondos vagy, de kedves. Ne menj még, Tatamisz.
TATAMISZ	Muszáj. Ez is belső parancs. (Kezet nyújt.) Szervusz. (Ekkor mászik elő az üvegházból a kertészlegény kék kezeslábasban. Floretta megrázza Tatamisz kezét.)
FLORETTA	Isten veled.
	(A japán lány elindul, János Floretta mellé ül. Tatamisz visszaszól.)
TATAMISZ	Sajnállak téged, Floretta.
FLORETTA	Engem? De hiszen boldog vagyok, te kis bolond!
	(Tatamisz elmegy.)
JÁNOS	Furcsa, szomorú bogárka volt ez. Mintha magán cipelne valamit.
FLORETTA	Ezek a keletiek mind ilyen melankolikusak. Ez náluk nem kedélyállapot, hanem magatartás. Én azért jöttem most ide... tudja, szeretném megbeszélni azt a parkosítást... milyen különös... ez a kis japán lány elment, s mintha egy nagy, nehéz követ hagyott volna itt a szívemen... Ez a szomorúság, úgy látszik, ragályos.
JÁNOS	(belső zsebéből papírlapot vesz elő) Csináltam egy kis számvetést. Tessék csak idefigyelni. Húsz hold betelepítése.
FLORETTA	Nem szeretem az angolparkot. Tarkaság...
JÁNOS	Hozattam nyírfa-csemetéket.
FLORETTA	Jó, az nagyon jó lesz.
JÁNOS	Nyolc-tíz év kell nekik, míg árnyékot adnak.
FLORETTA	Addig megöregszünk.
JÁNOS	Az északi homokdombon kis fenyvest gondoltam ki.
FLORETTA	Idő?
JÁNOS	Tizenöt év. Annyi kell. Megbízhatóan.
FLORETTA	Maga epikus természet. Nagy idő, nagy hömpölygés. Nem is ligetekben, egész erdőégben gondolkodik. És a tölgyek?
JÁNOS	Húsz kemény esztendő.
FLORETTA	És a mirtuszok?
JÁNOS	Az nem sok. Három év. De ültetek a patak mellé páfrányokat. Azok szeretik a nedvességet meg a hűvöset. Idén megerednek, jövőre... Jövőre... Ezek, kérem, hálásak, törtetők, türelmetlenek...
FLORETTA	Jövőre? Ilyen soká? És az ötven rózsatő?
JÁNOS	A rózsa, kisasszony, szentírás.
FLORETTA	Minden szakember tele van hókuszpókusszal!
JÁNOS	Maga anélkül szeretné?
FLORETTA	Ön, uram, úgy állapodott meg papával, hogy még az idén rózsakert lesz nálunk. Elismerem, a növényvilág külön titok, rejtély, de amit maga csinál, az titokból is sok, nemcsak sok, de nevetséges.
JÁNOS	Pedig az egész néhány vegyi képleten alapszik. És az én növényeim szorgalmas vegyészek.
	(Távolról gyönyörteli női kacagás.)
FLORETTA	Az a gyanúm, hogy maga jó kertész, de az idő szempontjából dilettáns. Rosszul gazdálkodik az esztendőkkel.
JÁNOS	Kisasszony, hová siet?
FLORETTA	Nincs idő, maga rózsa-remete, nincs idő, nem vette még észre? Nekem kell figyelmeztetnem magát?
JÁNOS	Nem kell sietni. A növények megtanítottak erre. Ha elmondanám például magának a rózsák kultúrtörténetét...
FLORETTA	Szörnyűség, hogy elterjedt a kultúrhalandzsa a mi korunkban! Még a kertészek is úgy beszélnek, mint az akadémikusok. A végén magáról is kiderül, hogy valami elvarázsolt királyfi. Vagy legalábbis sikkasztó, szökésben. Maga, kérem, nyessen, oltson, szemezzen! Egyéb igényem nincs. Ilyen szép, erős ember, és teli van nyavalygással, dekadenciával. Lehet, hogy magának van ideje, én szűkében nagyok ennek. Maga kidolgozhat ötszáz éves terveket, és meg is várhatja a beteljesülésüket. Nekem azonban, holnapra, legyen szíves, nagyon megkérem magát, holnapra teremtsen ide valami mennyországot. Mert én figyelem magát. Izmosan, lomhán jár-kel, füstölögteti a pipáját, percekig elnéz egy követ, egy hajtást; egy rügyet, egy csirát. Szándékosan apró permetezőkkel dolgozik. A harmatot utánozza. (Megváltozott hangon, érzelmesen.) Milyen boldog maga! Igen, én nézem magát, bámulom magát, órák hosszat, naphosszat, heteken át... Hát mit akar maga?
	(Sára és Róbert fürdőruhában közeledik.)
FLORETTA	(meggyorsítja szavait) Estére társaság lesz nálunk, halálosan unom azokat, ha megengedi, kijövök magához. Azt hiszem, telihold lesz. Üljön itt, ugyanezen a helyen, és várjon. De várjon, feltétlenül!
JÁNOS	Én?
FLORETTA	Maga, igen, maga, maga süket oltókés! (A kép elsötétedik.)

HARMADIK KÉP
Néhány nappal később. Az első kép télikertje. Este kilenc óra tájt. Egyenletes, rejtett fényforrásokból sugárzó megvilágítás. Ez teszi meg a sok páfrány és délszaki cserje, hogy a szín most akváriumszerű, mintha minden lebegne egy zöld, víz alatti nyomás áramában. Az üvegfalon túl a titokzatossá nőtt feketészöld park egybefolyt tömege. A télikertben egyébként, kis sakkasztalka mellett, egy furcsa, mesebeli, töppedt öregember ül; ő a nagyapa - Timeus édesapja, s a házban mindenki Atyusnak nevezi, még a személyzet is, de természetesen nem a jelenlétében. Szélfútta, arany-ősz pitypang-hajával, melyen átdereng a tojásdad, fényes koponya, világoskék gyermeki szemével és hosszú, keskenyre formált, rezge szakállával Atyus valóban a derű, a szelídség, az aggastyán bölcsesség jelképe lehetne. Most elmélyedve ül, s önmagával sakkozik, dünnyögő veszekedésben a partnerral, aki hol ő, hol pedig ugyancsak ő. A zeneszekrényből, mint amit nyitva felejtettek, valami zörgés hallatszik, nyilván zene, de a készülék nincsen beállítva.

ATYUS	Ha te, öregem, engem ki óhajtanál belezni, akkor én... (lép egy figurával) mit szólsz ehhez, szomszéd úr... (Most már a másik képében hosszan, elmerülve tűnődik. Az ellenlépésen töri a fejét.) Igen... (szünet.) Lassú agyad van, szomszéd úr... (Az asztalra csap, a figurák közül egy-kettő feldől, gondosan visszaállítja őket.) Légy szíves, tündérkém, ne légy brutális. Én se romboltam szét a te figuráidat. Tőlem mindössze kapsz egy mattot, és kész... Jól van, szomszéd úr, csak röpdöss, röpdöss a láng körül... (A partner diadalmasan.) Ehhez mit szólsz, öreg tündérkém? ehhez a lovacskához? (Húz egyet.) Sakk!... goromba vagy, szomszéd úr, kegyetlen, visszaélsz avval, hogy az agyamat használhatod... (Fejét tenyerébe hajtva gondolkozik. Hosszú szünet.) Különben is, egy idő óta gyanítom, hogy a mi látszólagos ellentétes álláspontunk kísértetiesen hasonlít, és így a legjobb lesz, ha nem áltatjuk magunkat mint ellenfelek. (Feláll.) A legjobb lesz, ha végzünk egymással. (Hirtelen mozdulattal lesöpri a bábokat, csörömpölés, utána béna csend, még az öregember is megijed. A lármára az inas lép be, és szó nélkül felszedi a bábokat.)
ATYUS	(kajánul) Maga, Simon, már nem is képes csodálkozni. Ez persze azért van, mert azt gondolja magában: az agónia, mit agónia, a halál küszöbén minden ember elbotlik. Én például úgy, hogy feldöntöm a sakktáblát. Nem mondom, szép, mutatós végjelenet. Higgye el, Simon, maga itt a legboldogabb, ebben a házban, azt hiszem, nem túlzok, ha azt mondom, akárki szívesen cserélne magával. Talán még Floretta is, pedig ő fiatal és kívánatos... A fiamról nem is beszélve...
SIMON	Uram, túlbecsüli a helyzetemet.
ATYUS	Nem. Csak értékelem a magunkét. Mondja, Simon, kik jönnek ma estére, erre az úgynevezett koktélpartira?
SIMON	Isten tudja! Először is néhányan már lemondták telefonon. Nem tudom, mi van itt, uram, de valami ragály. Ha lesz egy-két vendégünk, megehetik, megihatják a húsz személyre szóló adagot.
ATYUS	Szóval lemondják a dögök. Ez a fiam szempontjából nem túlságosan biztató. Tudja, Simon, ezek itt mind a mi jó barátaink, olyanok, akár a szeizmográf. A legfinomabb elektronikus műszerekkel versenyezhetnének. Piackutató ösztönük utolérhetetlen.
SIMON	Én nem tudok semmiről se, uram.
ATYUS	Nagy baj van, Simon?
SIMON	Megismétlem, uram, túlbecsül engem.
ATYUS	Nem becsülöm túl, de maga hallgatózik.
SIMON	Erre semmi szükségem nincs.
ATYUS	Én is hallgatóznám, de a derekam, Simon...
SIMON	Timeus úr minden szobába mikrofont szerelt.
ATYUS	De ez csak feltevés.
SIMON	Ez egészen biztos. Az építésztől tudom.
ATYUS	Akkor hát... sajátságos... de én mindig csodálkoztam a maga kísértetiesen pontos információin. És hogy a fiam... a saját édesapját kihallgathatja! Most már bocsánatot kérek magától, Simon, hogy gondolatban megbántottam. Ugyanis, mikor a múltkor kölcsönkértem magától azt a kis összeget, a fiam megdorgált, enyhén szólva, hogy mért nem fordulok őhozzá, ha pénz kell nekem. És hogy általában, mért vannak nekem, az én koromban, nőügyeim. Én megvallom, Simon, hogy indiszkrécióval gyanúsítottam magát. De most már értem. A mikrofon. Ha elgondolom, hogy én hullott sertésekből alapoztam meg ezt a házat, s hogy a sertésvésztől eljutottunk a falba épített mikrofonig, nem tagadom, kicsit büszke vagyok.
SIMON	Azt hiszem, uram, ön korántsem oly büszke. Sőt, az a tiszteletteljes gyanúm, hogy nagyságos uram, akárcsak mindenki ebben a családban, menekülni készül innen. Sőt, áhítatos tudomásom van róla, hogy uram, egészen titokban, ennek a kis menekülésnek az anyagi alapjairól is gondoskodott.
ATYUS	Meg vagyok döbbenve!
SIMON	Tartozom az ősz hajnak annyival, hogy megmondjam, a múltkor elolvastam a svájci bankszámlájáról szóló kimutatást, azonkívül láttam a hajójegyeit és kint felejtett útlevelét, és szépen visszaraktam a fiókjába, uram.
ATYUS	Én mindig sejtettem, hogy valaki kibontja a leveleimet. Szóval maga az?
SIMON	Timeus úr bízott meg ezzel a kis cenzori feladattal. Ebben a házban én tartom tiszteletben a levéltitok szentségét.
ATYUS	És mint minden törvénytisztelő ember, mérhetetlenül tapintatos. Ezt köszönöm önnek. Meg kell hagynom, ördögien ügyes. Mihez is hasonlíthatom?
SIMON	Fiatalabb koromban a titkos rendőrségen dolgoztam, de végül is elbocsátottak, mert túlságosan érzelmes természetű vagyok.
ATYUS	Szóval, akkor már a fiamnak is tudomása van arról, hogy mennyi a spórolt pénzem, mit tervezek, és egyáltalán, hogy...
SIMON	Nagyságos uram terveiről, bankszámlájának összegéről semmit sem jelentettem. Így hát, utólagosan is, méltó vagyok uram kitüntető jelzőjére. Valóban, az idős kort tekintve, másutt meg éppen a zsenge fiatalságot, igyekszem tapintatosnak lenni. Egyébként, amikor azokat a nevetségesen kicsi összegeket tetszett kölcsönkérni tőlem, rögtön gondoltam: Atyusnak, hál’istennek, jócskán lehet pénze. Vagyis mindjárt feltűnt, hogy ez a kölcsönkéregetés amolyan félrevezető manőver volt csupán.
ATYUS	Hát igen, Simon, én szedem a sátorfámat. Maga okos ember, megért engem. Még csak hetvenöt éves vagyok. A tudomány mai állása szerint húsz, huszonöt évet még elélhetek. De a háború elkerülhetetlen, érti, Simon? Nincs kiegyezésre lehetőség. És nekem oly mindegy, hogy ki dobja le az első bombát, az amerikaiak-e vagy az oroszok. Ezen a vén kontinensen kő kövön nem marad, ez a lényeg. Nem is beszélve arról, hogy ezek a szputnyikok úgy keringenek itt a koponyám körül, mint a darazsak. Menekülni kell, valami semleges, eldugott, érdektelen és értéktelen kis pontra, ez hát az igazság, Simon!
SIMON	Nem is szólva arról, uram, hogy Timeus úr, ugyebár, annak idején finanszírozott egy bombakísérletet. S hogy ő, mostanában, valami feketelistán szerepel, nemde?
ATYUS	Én azt hiszem, kedves Simon, hogy ez nem igaz.
SIMON	Annyira igaz, hogy az egyik újság ma fotokópiában közölt egy okmányt erről.
ATYUS	Hát akkor igaz. Megfeledkeztem, hogy magával beszélek. Én mindenesetre elutazom, Simon, azt a morzsalék húsz-harminc esztendőmet biztonságban szeretném eltölteni.
SIMON	Ez a fogalom, uram, megszűnt.
ATYUS	Hogyhogy megszűnt?
SIMON	Az interkontinentális rakéták korában? De én mégis úgy gondolom, nem lesz háború.
ATYUS	(kicsit eszelősen) Mert maga optimista! Én pedig pesszimista vagyok! Akinek van mit veszítenie, az mind pesszimista! (Fülel.) Ki járkál ott a szobában?
SIMON	A nagyságos asszony.
ATYUS	Ő is hallgatózik?
SIMON	Nem. Szép csöndben csomagol.
ATYUS	Csomagol? És a fiam tud erről?
SIMON	Még nem.
ATYUS	Maga ezt szó nélkül tűri?
SIMON	Úgyse utazik el.
ATYUS	Maga mindenben biztos? Hát kicsoda maga?
SIMON	Róbert úr az első állomáson faképnél hagyja. A nagyságos asszony már nem egészen fiatal. (Cinikusan.) Ez a szépség, drága Atyus, már elvirágzott.
ATYUS	Ide figyeljen, maga egyre szemtelenebb. Hogy merészel így beszélni a családomról?
SIMON	(meghajtja magát, távozóban az ajtóból) Ez a család már nincs, uram. Talán Floretta kisasszony... Ott még van valami remény... (Kimegy.)
ATYUS	(hápogva) Ezt a piszok spiont! És ki tudja, milyen eret vág még rajtunk... ez zsaroló... ravasz... félelmetes...
	(A kert felőli ajtón Timeus úr lép be.)
TIMEUS	Jó estét, Atyus.
ATYUS	(visszatelepszik a sakkasztalhoz. Morogva) Szervusz. Mi újság?
TIMEUS	(fáradtan leül) Semmi...
ATYUS	Fiam... (köhint) szeretnék tőled egy kis... hogy úgy mondjam... baráti kölcsönt kérni.
TIMEUS	Hagyja, Atyus.
ATYUS	(ravaszkodó, öregemberes alázattal) Arra is gondoltam, fiam, ha nem elleneznéd... ma délelőtt konzultáltam az orvossal... szóval egy kis tengeri utazást ajánlott nekem... gondolom, ezt te is jóváhagyod... hat-nyolc hetes utat, fiam... van még egy-két évem...
TIMEUS	Ahogy én magát ismerem, Atyus, még onnan is egy-két gyerektartási perrel tér haza.
ATYUS	Édes fiam, ne tréfálj velem... ne légy ilyen frivol... öreg vagyok... egész éjszaka köhögök, fiam, étvágyam semmi... még az a maradék erőm is, fiam, lassan elhagy...
TIMEUS	Hát itt mindenki hazudik? Figyeljen rám, Atyus, nagy baj van. Én valóban orvosnál voltam ma délelőtt.
ATYUS	Te, fiam, az én érzékenységemet örökölted.
TIMEUS	Elmenekülnék! De hová? Hová? Papa... félek.
ATYUS	Mitől, fiam?
TIMEUS	Amitől maga is fél.
ATYUS	Mondd, fiam... (feláll, az ajtókhoz oson) nem lehet ezt a nyomorult mikrofont kikapcsolni... valami komolyat szeretnék mondani... Vagy menjünk a kertbe? Mondd meg őszintén, fiam, azok a liliomok ott nem álcázott mikrofonok?
TIMEUS	Úgy látszik, maga is bolond, papa.
ATYUS	(magához vonja) Harminc éve nem szólítottál így: papa. Ezt most isteni hallani. Én segíteni akarok neked, fiam... Van valami tervem, valami egész rendkívüli... Figyelsz, fiam? (Floretta jön a kert felől, csupa láng, nyugtalanság, szertelen öröm. Apjához rohan, megöleli.)
TIMEUS	Milyen forró vagy, kislányom!
FLORETTA	Boldog vagyok, papa, ennyi az egész.
ATYUS	(gyanakodva) Boldog? Sokat jársz, fiam, az üvegházba. Nehogy az a kertész valami új hibridet spekuláljon ki...
FLORETTA	Ugyan, Atyus, ne legyen ilyen disznó!... Azt tudod, papa, hogy a japán diákok meghívtak...
TIMEUS	Japán diákok...
ATYUS	Nem hagyhatnál magunkra apával? Kis beszédünk lenne egymással.
TIMEUS	Hová hívtak téged? És kicsodák?
FLORETTA	Tudod, az a kedves kis hirosimai lány, akiről beszéltem neked... úgy alakult, hogy ittmaradtak még néhány napig, és ezalatt nagyon összebarátkoztunk.
ATYUS	Úgy látszik, ti egészen japán-kórságba estetek. Floretta japán diáklányokat fogad a szívébe, és ez még a szerencsésebb megoldás - egyetlen fiúgyermekem pedig japán parfümöt gyárt. Tatamisz.
TIMEUS	És te? Elfogadtad azt a meghívást?
FLORETTA	Mért ne? Izgalmas kaland. Anyu mindjárt megértette, és szó nélkül belement a dologba.
ATYUS	Azt elhiszem.
TIMEUS	Hát ebből a kalandból nem lesz semmi. Ez a tisztelt barátnőd ugyanis nyilatkozott az egyik újságnak, és a többi között rólam is beszélt...
FLORETTA	Olvastam. Jót mulattam rajta.
TIMEUS	Jót mulattál rajta? Azon, hogy az apádat a hóhérok között emlegetik? Látod, papa, ezért kell megdögölni. Floretta mint előretolt hadállás. A saját lányom! Nagyszerűen mulat, szórakozik azon, hogy az apját kiközösítik...
ATYUS	Azt hiszem, ez túlzás.
TIMEUS	... igenis... kiközösítik...
FLORETTA	Azt hiszem, papa, az egyedüli megoldás, hogy őszintén, magadhoz is kegyetlenül leszámolsz azzal a dologgal. Van annyi erőd, azt hiszem. És én, amennyire csak tudok, segíteni akarok neked abban.
TIMEUS	Az öngyilkosság melyik formáját ajánlod, édes lányom?
FLORETTA	Az egyetlen lehetőséget az élethez.
TIMEUS	Ez nem haladó szemlélet, kislányom. Nincs olyan világnézet, amely szentesíthetné, hogy a gyermek szembeforduljon az édesapjával.
FLORETTA	Egész életeden cipelni akarsz egy púpot? Egész életeden át álmatlan éjszakákat gyűjtesz magadnak? Szembefordulás az, amit én segítségnek hiszek? Milyen optika teszi, hogy ugyanazt a dolgot te is meg én is másképpen látjuk?
TIMEUS	Te nem leszel a bírám. És abból a hirosimai kirándulásból nem lesz semmi. Nemcsak hogy ellenzem, de megtiltom. Most pedig, mehetsz.
FLORETTA	Ahogy gondolod. Jó éjszakát. (Kimegy.)
ATYUS	Minden marhaságon fölizgatod magad. Először is úgyse megy Japánba, mert szereti ezt a kertészt itt a kertben... ez az első. Másodszor: úgyse megy Japánba, mert lehet, hogy egészen máshová megyünk. Mindnyájan. Nekem ugyanis van egy elgondolásom, fiam. Hallgass rám...
SÁRA	(szinte berobban a szobába) Ez tűrhetetlen, végképp tűrhetetlen! (A férjéhez.) Igenis, vedd tudomásul, ez ellen tiltakozom! A te inasod, a Simon!
TIMEUS	Mi történt?
SÁRA	A világ vége! Ez az anarchia, az özönvíz, az apokalipszis!
TIMEUS	Nagyon kérlek, mondd meg végre, hogy mi történt! Én ugyanis indulatszavakból nem tudok következtetni.
ATYUS	Nem is szólva arról, hogy minduntalan utána kell nézni a lexikonban.
SÁRA	Maga hallgasson! Vén szamár! (Kifújja magát.) Ne haragudjon, Atyus, ideges vagyok. Képzeld, tegnap becsomagoltam néhány holmit magamnak... ugyanis... egy kis autókirándulást terveztünk Róberttel... csak egy kicsit... körül a félszigeten... Most este nézem a koffereimet... üresek... csöngetek Babáért... Baba nem tud semmiről... Csöngetek Simonért... Igenis, ő csomagolta ki a koffereket... minden holmimat visszatette a helyére... azzal... és ez a teteje az egésznek... (Kitörve.) Nem, ha nem rakod ki azonnal, én megyek! igenis, én megyek!
ATYUS	Hiszen úgyis menni akarsz, lányom!
SÁRA	Azt mondja, azzal a mozdulatlan pofájával...
ATYUS	A pofájával mondta?
SÁRA	... hogy azért rakott mindent vissza a helyére, mert én úgyse utazom el!
ATYUS	Hátha ő jobban tudja?
	(Az inas lép be. Tálcán táviratot nyújt át Timeusnak.)
TIMEUS	(reszkető kézzel kibontja, s lassan olvassa) “Bocsánat a búcsú nélküli távozásért. Váratlan haláleset. Róbert.”
ATYUS	A szerelem. Az hunyt el.
TIMEUS	(megkönnyebbülten) Simon, maga csúnyán megbántotta a nagyságos asszonyt.
ATYUS	(derűsen) Dehogy! Ő már elolvasta a táviratot.
TIMEUS	Kérjen azonnal bocsánatot.
SIMON	Azt hiszem, a nagyságos asszony félreértett engem. Nagyon kérem elnézését és bocsánatát.
TIMEUS	Majd erről még külön beszélünk. (Simon kimegy.)
	(Sára hangosan felzokog.)
ATYUS	Látod, milyen érzékeny az én kis menyem. Róbertnek halt meg valakije, és ő sír.
TIMEUS	Idegesek vagyunk. Mindnyájan. Atyus, te öreg ember vagy, bölcs, tapasztalt... Mit csináljunk? Mondd, mit csináljunk?
	(Sára még mindig zokog.)
SIMON	(belép) Az imént telefonáltak Gordon úrék, hogy ma este nem jöhetnek. Ez már, ha szabad megjegyeznem, az ötödik lemondás.
TIMEUS	Az ötödik? (Felkiált.) Hát mi vagyok én, leprás?
SIMON	Bocsánatot kérek, uram, azt hiszem, én tudom a megoldást.

NEGYEDIK KÉP
Szín: Egy zseniális biológus hírében álló orvosprofesszor várószobája. Hipermodern, tágas helyiség, nagyrészt beépített bútorok. Este kilenc óra tájban. Kétoldalt ajtó, középütt függönnyel fedett, hatalmas, sok szárnyú ablak. Éles neonvilágítás. Az egyik sarokban nagyméretű, televízióhoz hasonló készülék. A bal oldali ajtón Simon éppen Timeus urat tessékeli be.

SIMON	Tekintettel régi, bizalmas szolgálataimra, a professzor úr nemsokára fogadja az igazgató urat.
TIMEUS	És a feleségem, a lányom, az apám? Nem is szólva a rendkívüli családtagokról...
SIMON	Ők csak várakozzanak a külső fogadószobában. Lehet, hogy a professzor úr először önnel mint a családfővel óhajt beszélni.
TIMEUS	Nem is tudom, kedves Simon, hogy köszönjem meg hirtelenében magának... A munkájával mindig meg voltam elégedve, de érzelmekre nem számítottam. Higgye el, lámpalázam van. Nemcsak nekem, az egész családnak. Azt hiszem, szegény Atyusnak kiújult a hólyaghurutja az izgatottságtól, percenként jár vécére.
SIMON	Én mégis azt tanácsolnám az igazgató úrnak: nagy fegyelem. A professzor úr is ezt kéri öntől.
TIMEUS	Természetes. Nem szeretném a professzort még azzal is terhelni, hogy... Vajon sokat várat magára?
	(A sarokban álló készülék képmezeje megvilágosodik, s benne egy csinos leányarc jelenik meg.)
LEÁNY	(a képmezőben) A professzor úr kis türelmet kér: (A kép elsötétedik.)
TIMEUS	Micsoda technika! És én, szamár, ósdi mikrofonokkal manipuláltam!
SIMON	A professzor úr minden tekintetben a jövő században él.
TIMEUS	Azon töröm a fejem, hogyan győzzem meg a feleségemet, az apámat és főleg a kislányomat...
SIMON	Sőt, uram, Róbert urat és Jánost. Hiszen ön mondotta az előbb, ők is a családhoz tartoznak...
TIMEUS	Róbert urat már meggyőztem. Ő nagyon fogékony lélek. Mondhatom, elég sokba került. De mit tegyek, első a családi harmónia.
	(E pillanatban a külső várószoba ajtaja automatikusan kitárul: Sára, Atyus, Floretta, János meg Róbert lép be, kicsit kótyagosan a csodálkozástól.)
SÁRA	Olyan ez, mint az elvarázsolt kastélyban... Odakünn megszólal egy készülék, hogy fáradjunk beljebb, és az ajtó is kinyílik, önmagától.
ATYUS	Az ilyen felhajtás sokba szokott kerülni.
SIMON	Szíveskedjék kicsit kulturáltabban fogalmazni.
FLORETTA	De mért kellett nekünk idejönnünk? Mért hívták Jánost?
TIMEUS	Mert hozzánk tartozik - te mondtad.
ATYUS	Nekem gyanús ez a nagy demokratizmus! Olyan titokzatos vagy, fiam, mint egy ponyvaregény az utolsó előtti oldalon.
SÁRA	Követelem, mondd el végre, miről van szó!
TIMEUS	Majd talán Simon, ha lenne szíves.
SÁRA	Kicsoda nekünk ez a Simon?
SIMON	Ha meg tetszik engedni: a Gondviselés. Sziveskedjenek helyet foglalni, mindent elmagyarázok. (Leülnek, csak Simon marad állva.) Amint méltóztatnak tudni, néhány év óta beléptünk az atomkorszakba. Ez pedig azt jelenti, hogy a veszély általános lett. Nincs pénz, nincs kiváltság, ami segíthetne ezen. Embernek lenni - ez legalábbis életveszélyes.
SÁRA	Nem hagyná el az aforizmáit?
ATYUS	Nekem az a kis sziget, amit kiválasztottam, egészen megfelelő lenne... (Megragadja Timeus karját.) Fogadj szót nekem, fiam, míg nem késő!
TIMEUS	Csend! Amit Simon ajánl, jobb, mint a sziget.
SÁRA	Hová meneküljön az ember! Én mondtam magának, Róbert...
JÁNOS	Csak azt nem értem, mi közöm nekem az egészhez.
SIMON	Hát igen, a legjobb megoldás: kibújni a bőrünkből.
TIMEUS	Mert ledobják azt a bombát, előbb-utóbb ledobják, akár az oroszok, akár az amerikaiak - nekünk, ezen a vén kontinensen, egészen mindegy. Ez nem világnézeti probléma.
ATYUS	Hát ami igaz, az igaz. Nem vágyom a kapitalizmus örökkévalósága jegyében hamuvá lenni.
JÁNOS	Azt hiszem, nekem semmi dolgom itt.
TIMEUS	Floretta, kérd meg, hogy maradjon.
FLORETTA	De én sem akarok maradni. Valami pánik, őrület, isten tudja, micsoda - én nem asszisztálok nektek!
	(Kitárul a jobb oldali ajtó, belép a professzor. Jelentéktelen, öregedő, vékony kis ember. Elegáns tropikálruhát visel, színes zsebkendőt a szivarzsebében... Köhécselések közben beszél. Néha kissé eszelősnek tűnik, gyakran érezni nála egyféle hamu alatt parázsló iróniát, amely meghatározza mondatainak hőfokát.)
PROFESSZOR	Jó estét kívánok. Bocsánat, hogy megvárakoztattam önöket, de... (közben kezet nyújt mindenkinek) kénytelen voltam vele, ugyanis meg kellett hallgatnom a beszélgetésüket egymás között. Ez a következő eljárásom előjátéka. Erre támaszkodom majd a továbbiakban. Nem holmi indiszkréció, csupán a lelki pulzus kitapintása.
SÁRA	Kérem, én még mindig nem tudom, miről van szó! Egész nap nyaggattam az uramat, de ő nem árult el semmit.
PROFESSZOR	Erre nem is volt felhatalmazása. A kísérlet sikere megköveteli a teljes hallgatást. Vagyis, ha szabad így mondanom: az én személyes biztonságom. Nem szeretném ugyanis, ha kuruzslás címén, hogy úgy mondjam, állami státusba kerülnék.
ATYUS	Hihi!
SÁRA	Miért? Hát mit akar ön?
PROFESSZOR	Önök akarnak tőlem valamit. Önöket mindnyájukat a pánik hozta ide. Önök rettegésben élnek, nemde?
TIMEUS	Én a magam részéről, igen.
ATYUS	(öregesen) Én, professzor úr, sokat köhögök, étvágyam sincs.
SÁRA	Róbert pedig... ezt ugye, most véglegesen tisztáztuk... a családhoz tartozik.
PROFESSZOR	(Florettához) És maguk, kicsike?
FLORETTA	Mi kérem... szeretjük egymást!
SÁRA	Szeretik egymást. Megmondta. Na és?
ATYUS	(vihorászva) Ami azt illeti, olyan mindegy, hogy melyik hamu keveredik a másikkal.
JÁNOS	Floretta, én elmegyek innen.
PROFESSZOR	Maradjon még, ne menjen.
TIMEUS	Azt hiszem, amire vállalkoztunk, azt majd számon tartja a tudomány is.
SÁRA	Ne kínozzatok: miről van szó?
ATYUS	A szülés nem okozott neki olyan kínt, mint a kíváncsiság.
PROFESSZOR	Korunk emberének fő problémája a menekülés.
SÁRA	(megsimogatja Róbert arcát) Ugye, megmondtam, Róbert...
ATYUS	Ő az a picinyke sziget!...
TIMEUS	Ismeretlennek lenni, semlegesnek, nem félni semmi fenyegetéstől!
JÁNOS	Floretta, édes, menjünk innen. Az is menekülés.
PROFESSZOR	A vagyon, a földi hatalom semmi, a semmivel egyenlő. Ez okozza az emberi lélek zuhanását. A biztonságérzet megszűnt.
TIMEUS	Úgy van! És ha ledobják holnap? Minden értesítés nélkül?
PROFESSZOR	Hosszú évek óta tűnődöm valamin... A szabad helyváltoztatás megoldásán... Mert kérem: itt a helikopter. Beállítják a kertbe. De amíg az a levegőbe emelkedik!
RÓBERT	Hát nincs a testünkhöz nőve...
PROFESSZOR	Ez az, fiatalember. Kimondta helyettem: nincs a testünkhöz nőve. A gondolatot, amely elhatalmasodott bennem, nem tudós sugallta, nem, egy költő, egy ókori komédiaíró... Arisztophanész... Az ő madáremberei... (Kicsit eszelősen.) “Cseppet se félj, van nálam egy gyökér, - Melyből ha esztek, mindjárt szárnyatok nő.” Ez a két sor lett kísérleteim Ars Poeticája...
ATYUS	Ez nekem magas...
SÁRA	Hogy az embernek szárnya nő! Ugyan!
PROFESSZOR	Madárrá változik...
ATYUS	(dünnyögve) És mibe kerül ez a móka? Drágább, mint a sziget.
PROFESSZOR	Ez még némiképp felemás állapot lesz... Megmarad az emberi emlékezés, de működni kezdenek a madárélet törvényszerűségei...
RÓBERT	És hogyan, professzor úr?
PROFESSZOR	Egy szérumtól, mely meghódítja a mirigyeket.
RÓBERT	És azután?
PROFESSZOR	Oda röpül, ahová akar. Ahová madársorsa szólítja.
SÁRA	Tengeren túlra?
PROFESSZOR	Oda is.
ATYUS	Egy kis szigetre az Indiai-óceánon?
PROFESSZOR	Oda is.
ATYUS	Akkor minek nekem a szárny?
SIMON	Mikor az emberből madár lesz, elveszti, uram, eredendő bűntudatát. Megtisztul az elméje és a szíve.
ATYUS	Ide figyeljen, drága, jó Simon - mi most már ismerjük egymást, titkunk sincs egymás előtt -, legalább ne prédikáljon. Maga például - tegye a kezét a szívére - velünk jön abba a madárvilágba?
SIMON	Természetesen.
RÓBERT	Mért? Ha szabad kérdeznem: vannak szolgamadarak is?
PROFESSZOR	Arisztophanész szerint: igen. Például a Libuc azt mondja nála: “... gazdám, mikor - Bankává változott, könyörge, hogy - Legyek madárrá s szolgáljam tovább is.”
SIMON	Tessék! Itt a bizonyíték!
ATYUS	Először is, ez nekem egyáltalán nem bizonyíték, mivel nem ismerem azt az urat, Arisztophanészt, másodszor...
TIMEUS	Hagyjuk ezt, papa.
PROFESSZOR	Nem is szólva arról, hogy az egész vállalkozás teljesen önkéntes.
SÁRA	Ne szóljatok közbe mindig. Hallgassuk csak a professzor urat. Madárrá lenni - tetszik a dolog nekem!
TIMEUS	Persze, az is kérdés, milyen madárrá.
PROFESSZOR	Az természetes. Elméletem szerint a kísérlet akkor sikerül, ha a madár-élet megfelel az előző ember-állatok néhány sorsdöntő alapvonásának. Tehát fontos, hogy a jellem, a temperamentum, a morál, sőt a világnézet - igen, ez a csodálatos, kérem, a világnézet - ne üssön el szárnyas korunkban kétlábonjáró földi mivoltunktól.
TIMEUS	Ez tehát még hosszú analízist követel, úgy gondolom.
PROFESSZOR	Az analízis a kezemben van máris. Én ugyanis, Simon barátunk szíves közreműködésével, hónapok óta figyelem önöket, észre se vették, de úgyszólván górcső alatt éltek az utóbbi időben.
SÁRA	Te jó Isten!
ATYUS	A mikrofon mellé még ez hiányzott!
PROFESSZOR	Így hát tudományosan, genetikai szempontból is jól ismerem helyüket a madárvilágban.
SÁRA	(komikus kacérsággal) Pintyőke?
PROFESSZOR	Nem, kérem.
SÁRA	(egy oktávval feljebb) Csíz?
PROFESSZOR	Sajnos, az sem.
SÁRA	Rigó?
PROFESSZOR	Még mindig más egekben tetszik keringeni.
ATYUS	Kakukk? Mert gyermeket nevelni sosem szeretett. Szegény kis Floratta-babát is kiadták dajkaságba egy szép cigányasszonynak.
SÁRA	Atyus! Legyen szíves. Én igenis, azt sosem tagadtam, hogy a szépség megőrzése és a túlzott anyaság harcban áll egymással.
TIMEUS	De hiszen itt nem erről van szó; legalábbis, azt hiszem, a professzor urat nem érdekli ez a dolog.
PROFESSZOR	Lehet, hogy ez is érdekel.
ATYUS	Na, gondolom, ha a professzor úr Simonnal tanácskozott, akkor nálunknál jobban ismer bennünket.
SIMON	Hízelegni tetszik a képességeimnek.
ATYUS	Hagyjuk a szerénységet, Simon!
SÁRA	Vagyis, professzor úr, mit gondol... melyik madárfajta lenne megfelelő számunkra? Igaz, hogy egyénenként különbözők vagyunk.
PROFESSZOR	Ez igaz, egyedenként sok a különbözőség egy családon belül is - de azért a családi közösség mégis kiformált bizonyos szemléleti azonosságot. Persze, Floretta kisasszony ebből a szempontból kissé nehéz eset.
SÁRA	Ő jó lesz, engedelmes kislány.
FLORETTA	Én nem akarok madár lenni!
SÁRA	Te mindig szembeálltál szüleiddel!
FLORETTA	Mért mondasz ilyet, anyám? Vannak dolgok, amiket nem értesz, és vannak dolgok, amiket én nem értek. Ennyi az egész.
TIMEUS	Mondom, ő a haladó elem a családban! Akkor mért fogadtad el ezt az életformát? Ezt a nevelést? Az élet minden gondtalanságát? Hogy diákkorod elején már megismerhetted a fél világot... Hogy egyszerre öt nyelven nem érthetsz egyet apáddal!
SÁRA	Képzeld, édesem, madár leszel, a legszebb madár a világon! És repülsz, amerre kedved tartja.
PROFESSZOR	A szemcsillaga aranysárga lesz...
SÁRA	Hallod, kicsikém?
PROFESSZOR	A szárnya érdekesen palaszürke...
SÁRA	Érted, drágaságom?
PROFESSZOR	A lába kénkő-színű...
SÁRA	Istenem, de gyönyörű!
PROFESSZOR	Rengeteg az előjegyzésem. A legfinomabb családok ostromolnak. A felső százak. Mindenki menekülni akar.
ATYUS	És mondja, professzor úr, meddig él egy ilyen madár?
PROFESSZOR	A maguknak megfelelő madár hosszú életű.
SIMON	Pedig nem is olyan, aki tiszteli a szüleit, hogy hosszú életű legyen a levegőben.
TIMEUS	Most már én is kíváncsi vagyok, professzor úr - milyen az a nekünk megfelelő madár, ahogy ön mondja?
PROFESSZOR	Azt hiszem, előbb még tisztáznunk kell az alapkérdést. Ki óhajt szabadon, önként, saját elhatározásából madárrá változni? Én ugyanis demokrata vagyok és mellesleg a személyes szabadság legteljesebb híve. Igaz ugyan, hogy önök az elsők lesznek ebben a kísérletben; de ez mégsem valami alanyi szerep, ez kitüntetés. Ó, csak én lehetnék az első, bárcsak én!
ATYUS	(közbekotyog) És miért nem?
TIMEUS	Ostoba! Akkor ki küldi át a madárvilágba az embereket?
PROFESSZOR	A fogalmazásból kiirtanám az ostoba kifejezést, egyébként Timeus úr fején találta a szöget. Az utolsó tablettát majd én nyelem le.
SÁRA	Tehát nem lesz szúrás, nem lesz injekció!
PROFESSZOR	Ma még, sajnos, injekció. De mire énrám kerül a sor: már tabletta.
TIMEUS	Valóban: nyilatkozzunk.
SÁRA	Én, a magam részéről, megpróbálom. Csak vihessem Róbertet is.
TIMEUS	Megmondtam Róbertnek: a kért összeget a javára, illetve családjának számlájára írattam.
RÓBERT	Igen, mi megállapodtunk. Megkaptam a biztosítékot.
SÁRA	Istenem, milyen szép lesz.
TIMEUS	Nálam a helyzet természetesen nem vitás, de lenne egy-két kikötésem...
SÁRA	Persze, Babát, a komornámat, magammal viszem. Legfeljebb dupla fizetéssel. Mi már megbeszéltük.
TIMEUS	Simon is nyilatkozott. És Atyus?
ATYUS	Én kakas leszek!
PROFESSZOR	“No, azért lépdel hát oly begyesen, mint a nagy perzsa királyok, - S visel oly tarajos süveget most is, egyedül valamennyi madár közt. - S oly nagy vele, oly félelmes, erős akkor, hogy régi hatalma - Jeleül most is valahányszor az ő riadóját hallja, felugrál - Virradat előtt munkára kovács, fazekas, tímár, saru-varga, - Fürdős, lisztmérő, kofa, molnár, esztergály- és paizsáros...” Hát persze hogy ön, mint hímmadár, kakas lesz, a hölgyek pedig tojók!
SÁRA	Juj!
TIMEUS	Ne szemérmeskedj, Sára, ez biológia. Tudomány. Nem pikantéria.
PROFESSZOR	Szóról szóra így van.
SÁRA	Istenem, provinciális sosem voltam, prűd még annál is kevésbé.
ATYUS	(bólogat) Azt elhiszem, lányom. Isten azért nem büntet meg téged.
SÁRA	Kakas!
ATYUS	Tojó!
PROFESSZOR	Méltóztassanak némi csöndet!
TIMEUS	Hallgassatok!
ATYUS	Ő lesz a kakas.
PROFESSZOR	Visszatérve asszonyom óhajára: mindenki követheti, aki önként követi.
SÁRA	Róbert, édes, maga önként!
RÓBERT	(kínban) Igen.
SÁRA	Nem a bankszámla miatt...
RÓBERT	Isten őrizz!
PROFESSZOR	Egy percen belül kétszer is Isten... Bocsássanak meg, én materialista vagyok.
TIMEUS	Megmondtam Simonnak, az anyagi feltételekben egyetértek.
PROFESSZOR	Nem erre céloztam! Ön nemsokára madár lesz; kérem, összpontosítsa erőfeszítéseit egy intellektuálisabb létre!
TIMEUS	Összpontosítom. Tehát, kérem megmondani: milyen madár leszek. Kérdem ezt azzal a hendikeppel, hogy ornitológiai ismereteim elemiek.
PROFESSZOR	Mindent összegezve, a kedvező feltételeket szem előtt tartva...
SÁRA	Beszéljen, édes professzorom!
RÓBERT	Sára!
PROFESSZOR	Ragadozó!
TIMEUS	Uram, kezdem hinni, a hátam is beleborzong, hogy ön egy szocialista, sőt egy kommunista demagóg! Igen, értem, én Timeus, illatszergyáros, megvádolva azzal, hogy együttműködtem némely náci rakétakísérlet finanszírozásában... én, a kizsákmányoló... értem, ne is folytassa! nem! elég erről, uram!
SÁRA	Mit kiabálsz? Azt se tudod, miről beszél a professzor úr. Folytassa, édes professzor úr! Engem egyre jobban érdekel. Ragadozó! Istenem, milyen romantikus! Csodálatos, acél- meg bíborszínű tollazat; karmok a javából, vijjogó szenvedély - és magasság, repülés, távlatok! Folytassa csak, professzor úr. A kicsiny lélek tériszonyától ne zavartassa magát! (Róbert szórakozottan a zeneszekrény-televízióhoz lép: kapcsolgat rajta. A hangszóróból furcsa hangok törnek elő. Róbert meghajlik, Sárához lép.)
RÓBERT	Mit szól ehhez a ritmikához? Szabad?
SÁRA	Csodálatos. Szabad? Muszáj! Megengedi professzorom?
	(Táncolni kezd a professzorral, aki ügyetlenül botladozik. Róbert sután, ég és föld között lebegve, tátogva nézi őket. Közben a hangszóróból nem zene, hanem ez hallatszik: “Fehérvérűség!” “Fehérvérűség!” “Atomsugárzás!” “Atomsugárzás!” “Fehérvérűség!” “Fehérvérűség!” “Halál!” “Halál!”)
TIMEUS	(a hangszóróhoz ugrik) Ti mire táncoltok?
SÁRA	Nem hallod?
TIMEUS	Ti mire rángatóztok?
SÁRA	Ez egy rock and roll! Te botfülű!
TIMEUS	(leállítja a zenét. Csönd.) Megőrültetek?
PROFESSZOR	(megtapintja Timeus pulzusát) Mária, kérem... (A televízióban megjelenik az előbbi nő.)
NŐ	Tessék, professzor úr.
PROFESSZOR	Egy csillapítót. Injekcióban. - Timeus úr, tessék leülni kicsit. (Homlokára teszi a kezét.) Hall valamit?
TIMEUS	Tompa dörömbölést. Mintha százezer láb menetelne.
PROFESSZOR	Mindjárt kimenetelnek. (Belép az asszisztensnő, megtöltött pravazzal.) Köszönöm. (Átveszi, segít levetni a férfi kabátját, és gyengéden feltűri az ingujját. Belészúrja a tűt.) Helyes. Ugye, nem fájt?
TIMEUS	De fájt. Viszont nincs menetelés. Igaza volt, kimeneteltek.
PROFESSZOR	Na látja, Timeus úr. Képzelje, képzelje, Timeus úr... ön nemcsak csillapítót kapott. Az emberiség történetében nagy pillanat: az ön vérében keringeni kezdett a szérum. Ezzel tulajdonképpen madárléte elkezdődött.
	(Az asszisztensnő bekapcsolja a televizort, szivárványszínű hullámok keletkeznek, és lágy, bájos madárcsicsergés hallatszik.)
SÁRA	Érzel már valamit?
TIMEUS	Az egész testem bizsereg, az egész testem bizsereg!
PROFESSZOR	Látja, Simon, a szérum. (Az asszisztensnőhöz.) Készítse elő a következőket. (A nő kimegy, s egy tálcával tér vissza.)
TIMEUS	Forróság a gerincemen... (feláll, izeg-mozog) forróság a köldököm táján... forróság a begyemen...
SÁRA	Istenem, milyen pompás! Már így mondja: “begyemen!”
ATYUS	És ha szabad kérdeznem, mennyi ideig tart ez az átalakulás? (A fiához.) Nem fáj?
PROFESSZOR	Timeus úrban most többféle tollazat keletkezik.
SÁRA	Az én tollaim milyen színűek lesznek?
PROFESSZOR	Ennél a madárfajtánál a nőstények díszesebbek, mint a hímek. (Sára elragadtatva tapsol.)
TIMEUS	(letérdepel a professzor elé) Csak egyre kérem, tudós uram, lángész uram, uram-teremtőm! - csak egyetlenegy óhajom van, azt is inkább ajkam rebegi, mint durva emberi szó mondja: olyan madár legyek, uram, akit szeret az emberiség. Elég volt nekem, hogy mostani életemben kizsákmányolónak, profitvadásznak, lélektelen uzsorásnak neveztek a hátam mögött, de sokszor szemtől szembe is!
PROFESSZOR	Önből-önökből: ölyvek lesznek. Ezek ragadozó madarak ugyan, de hasznosak, s ezért nem irtják őket.
SÁRA	És mit esznek... ezek az ölyvek?
PROFESSZOR	Egeret, pockot, hörcsögöt, vakondokot, hernyót, gilisztát - ami jön, azt!
SÁRA	Pfuj!
PROFESSZOR	Ölyvként nem lesz ez már pfuj, ez csemege lesz magának, asszonyom!
SIMON	Professzor úr megfeledkezett a sündisznóról, a patkányról és a fiatal denevérről! Az ölyv azt is szereti.
SÁRA	Menjen, maga utálatos! Pfuj és pfuj és még egyszer pfuj! Soha! Nem, nem, kezdem észre venni, az uramnak igaza van, ön bizonyos tendenciával büntetni akar minket!
PROFESSZOR	Ezt, kérem, visszautasítom. Az ön férje akarta, hogy ne legyen az emberiség ellensége, ha már eddig...
FLORETTA	Igenis, ha már eddig annak tudta magát! Én is azt mondom, nagyon hasznos vezeklés lesz tízezer pockot, egeret, ürgét megenni! Mármint a papának!
TIMEUS	Ti összevissza beszéltek itt, és nekem valami tépi a vállamat!
PROFESSZOR	Legyen nyugodt, uram, csupán szárnyai lesznek. De kérem... én nem erőltetem... Önök csupa álszeméremből tiltakoztak ragadozói mivoltuk ellen, holott a ragadozó madár a levegő királya. Szélsebesen repül, vakmerő vadász, élelemben sosincs hiánya.
RÓBERT	Azt hiszem, a professzor úrnak van igaza. Ha már izé lesz az emberből, madár, akkor legalább...
SÁRA	(fölnéz rá) Gondolod, egyetlenem?
TIMEUS	Ezt az enyelgést, kérem, az én jelenlétemben, ez mégiscsak...
PROFESSZOR	Önnek, uram, már madár-gondjai vannak. Ön éppen születik.
JÁNOS	(fölpattan) Ne haragudjanak, de én undorodom ettől. Én kérem, ember vagyok, az is maradok, még ha rám szakad a mennybolt, akkor is! Jössz, Floretta?
FLORETTA	(Jánosba karol) Megyek!
SÁRA	Hányadik emelet ez? (Az ablakhoz rohan.)
SIMON	A kilencedik.
SÁRA	(belekapaszkodik a függönybe) Isten veletek! Ha Floretta elhagy, inkább meghalok!
FLORETTA	(Sárához szalad) Anyuka!
SÁRA	Kislányom, édes, ne hagyj itt! Gyere velünk!
JÁNOS	Jössz, Floretta? (Csend.) Szervusz. Jó estét. (Kimegy.)
FLORETTA	János! (A fiú után futna, de a professzor elébe áll. Az asszisztensnő újabb injekciós tűt nyújt át.)
PROFESSZOR	(parancsolóan) Tűrje fel a blúzát!
FLORETTA	(engedelmeskedik, a professzor belevágja a tűt)
ATYUS	(idegesen) Ez nem volt egészen önként...
PROFESSZOR	(nyugodtan) Megmondtam: demokrata vagyok. (Hosszú-hosszú csend.)
TIMEUS	Tehát? tehát?
ATYUS	Mit énekelsz, fiam?
TIMEUS	Én már fütyörészek, papa.
PROFESSZOR	(az asszisztensnőhöz) Kérek egy B 2-est. (Asszisztensnő átadja.) Hát jó, legyen, nem ölyv, héja lesz önökből. Héja-család. A héját nem szeretik ugyan az emberek, de nagyon életrevaló, s a röpte gyors, mint a hang.
SÁRA	És a héja, remélem, nem eszik...
PROFESSZOR	Galambot, csibét, tyúkot - asszonyom.
SÁRA	Nagyszerű! Egészen az én ízlésem. Köszönöm, professzor úr! Ez azt jelenti, hogy madárformában sem kell lemondani az emberi civilizációról. (Finnyásan.) És nyersen?
PROFESSZOR	Hát igen, nyersen. Másképpen nem is ízlene asszonyomnak. Nyersen és egészen friss tálalásban. Úgy, hogy még érezni a zsákmány szívének utolsó, gyors rángásait.
SÁRA	Kérem, ne részletezze.
PROFESSZOR	(Florettához) Érez már valamit, kedves?
FLORETTA	Menjen, maga gyűlöletes! (Felzokog. Sára melléje kuporodik, simogatja.)
PROFESSZOR	(Timeushoz) Ön néhány perc múlva a Héjacsalád feje lesz. Kérem, fáradjon át a rendelőmbe. (Timeus szó nélkül engedelmeskedik, az ajtó kitárul, az asszisztensnő utánamegy.)
TIMEUS	(a küszöbről) Kérem, nem vadásszák nagyon azt a héját? (Az asszisztensnő megérinti a vállát, leejti a fejét és bemegy.)
FLORETTA	(felugrik) Apám! Ne hagyjuk! (Utánaszalad.)
PROFESSZOR	Legyen nyugodt, asszonyom, pompásan érzi magát majd mint madár. Biztonságban él, az ösztöne, amely jobb minden radarberendezésnél, jelzésekkel óvja nyugalmát. (Leemel a tálcáról egy pravazt, s a tűt az asszony karjába szúrja. Sára felsikolt, majd elmosolyodik.) Így. Most pedig ön is fáradjon a férje és a lánya után.
	(Sára elindul, s a küszöbről szerelmes mosollyal visszanéz Róbertra.)
SÁRA	(az ajtóból) Várlak! Siess! (Bemegy.)
PROFESSZOR	(készíti a tűt) Igen, most ön következik.
RÓBERT	Nem lehetne meglépni innen?
	(A képernyő megvilágosodik, megjelenik Sára arca.)
SÁRA	(a készülékből) Róbert, ha becsapsz, ha aljas, hitvány módon nem jössz velem... bármi leszek is a jövőben, héja, ölyv vagy csupán egy kis kanárimadár... megkereslek, és kivájom a szemed! Te strici!
RÓBERT	Szúrja belém! (Felszisszen, és ő is bemegy.)
ATYUS	(előlép, remeg a karja, amint a professzornak nyújtja) Tessék! A tudomány és a pánik áldozata vagyok. Hogy szerzek én magamnak nőt abban az átkozott madár-életben? (A többi után kullog.)
SIMON	Így, professzor úr. Ezektől megszabadítottuk az emberiséget.
PROFESSZOR	(tűnődve) De mi lesz a madarakkal?
	(Hosszú csend, majd belép az asszisztensnő.)
PROFESSZOR	Nos, hogy viselkednek?
NŐ	Szárnyuk nőtt, uram, szemlátomást, és kirepültek az ablakon.
PROFESSZOR	Nagyszerű! (Az ablakhoz siet, egyetlen rántással elvonja a függönyt.) Igen, ott repülnek... ott szállnak a fellegek közt, látják, kérem szépen? Holdvilágos, ezüstkeretben, a volt Timeus-család!
	(A szín egy pillanatra elsötétedik, aztán csak a televíziós gép körül látható egy fényes kör. A karosszékben a professzor ül, mellette áll Simon. A szoba többi részét sötétség fedi.)
PROFESSZOR	Na, Simon, most vizsgázik igazán ez a radarral kombinált masina. (Csavar a készüléken, a képmezőn színes körök, hullámok keletkeznek.) Látja?
SIMON	Ezek vonalak.
PROFESSZOR	Várjon, megpróbálom jobban beállítani. És most?
SIMON	Ezek is vonalak, de élesebbek.
PROFESSZOR	Pedig most minden jól látható. Nézzen csak oda... Az a nyilazó, ezüstös suhanás... Ők azok! A Héja-család! Gyönyörűen repülnek! Ha meggondolom, romlandó emberi testből ilyen tökéletes szerkezet! Látja, most Timeus a csapat élére szállt! Kezdenek működni a madár-törvényszerűségek... Nahát, amint végigcsúszik rajtuk a hold... szinte peng a szárnyukon. Most a vén Atyus mond valamit a fiának... Hallja? (Éles vijjogás a hangszóróból.) Azt mondja az öreg, hogy pihenjenek. (Újabb vijjogás.)
SIMON	Kérem, mint a madarak, vijjognak, kiabálnak.
PROFESSZOR	Hát persze, ez madárnyelv, ezt maga nem érti. Képzelje, ott van például Atyus, egy hetvenöt éves férfi, aki negyedórája madár, és úgy beszéli a nyelvet, mint egy született héja... Ez a szérum diadala! (A vijjogás és szélzúgáshoz hasonló hang betölti a színpadot.) Én mondom magának, Simon, ez győzelem!

MÁSODIK RÉSZ
ELSŐ KÉP
Ami most következik, az már madár-világ A színpad és a játék egyaránt a fantázia, az irónia s e mindkettőt egyesítő költészet mozgatottja. A hangvétel groteszk is, tragikus is. A Timeus-család ezentúl Héja-család. Stilizált szárny és hegyes végű papucs a külső jele ennek. Ők azonban mégiscsak embermadarak, félúton a két létezés között, s ebben van különlegességük meg tökéletlenségük is. Szerepelnek itt a “valódi” madárvilág szülöttei is, ezeket “madárszerűbben” kell ábrázolni, megkülönböztetni.
Szín egy varjú fészek. Ez félkör alakban tárul elénk; a kör hiányzó része a nézőteret zárná el. Erős ágakból, rongyokból, szőrből, tollból rótták össze. Tágas és teherbíró. Az érzékeltetés szerint magas fa tetejére építették; körös-körül még magasabb nyár-jegenyék fényes lombozata látszik, s egy horpadáson át felködlik a távoli város, de ez inkább csak jelzésszerű.
Mikor a függöny felmegy, Timeus, Atyus és Róbert, husánggal a kézben, vad hadakozásban állnak két varjúval, vagyis egy varjú házaspárral, amelyet erős dulakodás közben kiszorítanak a fészekből.
A két nő, Sára és Floretta, hátrább húzódva figyeli a küzdelmet, amely már a vége felé közeledik.

TIMEUS	Nesztek, dögök, dögevők, kéklila rothadást emésztő bendők, büdösek!
VARJÚ	Gyilkos,
gyilkos,
lakásrabló,
szennyes,
hitvány
Ember-madár!
Most kimondtam!
VARJÚNÉ	Ehhez képest...
nem fogható
semmi aljas:
Ember-madár!
RÓBERT	Ember-madár?
(Fejére vág.)
Nesze, öreg dög-metélő,
meg ne sántulj,
jó mamuska,
kánya-mama,
csóka-spiné!
VARJÚ	Begye, zúza,
ha bevenne,
kiöklendne,
Ember-madár!
(ütés éri a fején, kifelé hátrál)
halál-madár!
TIMEUS	Ezt a piszok, impertinens kánya-bankát!
Hogy még ilyet! Ember-madár...
Milyen szennyes fajta gőg ez!
ATYUS	Hiába, mi bevándorlók...
VARJÚNÉ	(kívülről bekárog)
Ha költenél,
ivadékod még tojásban
zabálja meg a zápulás!
SÁRA	Ócskaszájú! Miket mondott! Jaj minekünk!
	(Timeus utána ugrik, ütés, jajgatás hallatszik kívülről, majd lihegve visszatér, a fészek közepére megy, megtörli homlokát, nyújtózik egyet; erős, arany fényű nap önti el.)
TIMEUS	Végre. Itthon. Csőrös héja-ösztönöm
Te sugalltad: ne építkezz, lombot, pihét,
avar-gyűjtve ne törd magad,
kuporgatva, keresgélve,
büszke nyakad el ne fáraszd,
aranycsőröd be ne szennyezd,
s ne töprenkedj lomb-statikán,
légi-pallón -
magad, héja, ne pazarold!
Vijjogás, ki torkom lakod, ajzod csőröm,
szakadjál ki hálaképpen!
Varjú-mester, kőmivesnek, építésznek, ácsmadárnak,
úgy látom, hogy nem utolsó!
Jó lesz ez a lakás, Sára?
SÁRA	Istenem, a más ágyába befeküdjem?
ATYUS	Mily szokatlan lesz az néki, Atyaisten!
(Rémülten.)
Mi az, mért beszélek ilyen szaggatottan?
s a mondatom végin mi az, ami koppan?
Tán csak nem vers csiklandozza csőrömet?
TIMEUS	Észrevettem,
Atyus, milyen
furcsa vagy,
fene tudja, spondeus vagy trocheus,
de valami gátol téged,
ó, Atyus!
SÁRA	Te beszélsz?
Hisz versben szólalsz most te is!
Rím a vége, hogyha szólsz.
RÓBERT	Minek ez a duma, ez a szósz!
ATYUS	Ördöguccse! Ő is rímel!
SÁRA	Édesem!
TIMEUS	Nem értem én a poétikát!
utáltam már akkor, mint diák...
ATYUS	Hátha... Néktek nem tűnt fel, hogy ők,
ők, a varjúk, ők is így beszéltek?
Hogy valami ritmus meg cezúra
hadirendbe osztotta szavuk?
SÁRA	Köszönöm a varjú-verset,
Gonosz átkuk hogyha megfogan,
olyan mindegy, vers-e, próza...
Viú! - viú! - viú! - viú!
TIMEUS	Sára vijjog!
SÁRA	Vijjogsz magad, botfülű!
TIMEUS	Vijjog, mégis vijjog!
SÁRA	Fogd be végre kacor csőrödet!
TIMEUS	Tovább, tovább, halljunk vijjogást!
SÁRA	Nesze, neked!
	(Nekiesik, tépik-ütik egymást. Timeus fejbe veri, Sára leroskad.)
SÁRA	Végre! Végre! Ez a szerelem!
Ez, mi lila húsig fölszakít!
Csüdöm fényes aranypénzeit
forró, véres mázzal keni be!
Légbe szórja pihés tollaim,
hogy keringjenek, mint kék vihar!
Karmos dühe édes vallomás!
nászi párom, a tiéd vagyok!
Viú! - viú! - viú! - viú!
Timeus még sosem volt ilyen.
RÓBERT	(irigyen) Csuda nagy az elragadtatás.
TIMEUS	Boldog vagyok... mint bőr-fújtató
liheg, csapkod könnyebbült szívem.
Nincs fölötte többé rettegés,
s a félelem fülkagylómban nem dobol.
Torkomban a légi-út szabad!
S minden titkolt - most természetes,
minden, amit vizes, vak, sötét
odújába vont szégyenkezés,
álszemérem, ostoba képmutatás.
(Sárához.)
Ugye, boldog, boldog vagy te is?
Tollad édes viaszillata
nászi csattogással vesz körül!
SÁRA	Zuzám, begyem, mint a lapos erszény.
Éhes vagyok. Hol van Simon? Enném.
ATYUS	Ó, a piszok, cserbenhagyott!
Legalább
kaphatnék kis kétszersültet és teát...
SÁRA	Kétszersültet, teát? Pfuj, Atyus!
Ilyen nyálkás ember-poshadékot?
(Szerelmesen Timeushoz.)
Tojást innék, héjból, melegen,
mikor benne csibe-szív dobog...
teát, kétszersültet? Mellhúsát!
Úgy, kitépve, ahogyan fehér
rostjait a vér
finom rózsaszínre festi át!
RÓBERT	Bravó, Sára, izgató a hölgy,
mikor lakomákról álmodik!
Akkor nem is hölgy, már szinte nőstény,
arca ragyog, mint a delelő fény.
ATYUS	Ez a fiú egész tehetséges.
TIMEUS	(az eddig hallgató Florettához közeledik)
És Floretta?
Neked nincs szavad?
Benned elapadt
minden érzés, hogy atyád vagyok?
FLORETTA	Nem emlékszem, hogy te atyám lennél.
Fészekalja, feledve szülőjét,
a tojónak költő tűz-hasát,
pézsmaszagú bőrét,
szárnyra kél, hogy párját megkeresse.
Ez a törvény, Timeus!
TIMEUS	Törvény?
Milyen törvény?
FLORETTA	Amelynek engedelmeskednek szárnyaid!
Amelynek alávetetted magad!
SÁRA	Törvény az, hogy minket megtagadj?
FLORETTA	Törvény.
RÓBERT	Törvény? Furcsa törvény!
Hiszen szakasztott anyja.
Aranypikkelyes csüd,
kék-tollpihés cubák
s mellének kancsó-íve.
FLORETTA	Kérem magát, hogy sorra ne kövesse,
mivel, kihez, hogyan hasonlítok!
TIMEUS	És annál is kevésbé, mivel sok
szavad már nem is lehet ezután.
RÓBERT	Hogyan-hogy? te? Úgy tudom, én sosem...
TIMEUS	Te, igen, te, köpet, mocsok, szemét!
Nem maga, ön, kegyed: te, így, csak így!
Te kopasz, vedlett, guanó-faló!
Héja vagyok,
párom csatán szereztem,
s úgy őrzöm is,
hím vagyok és vadász,
jövendő ezrek atyja, harcosa,
megdobbanó tojások őrizője!
Itt nincs kitartott
selyem hím-madár!
A váltót, csekket, mind megsütheted!
Szemem előtt - te záptojásból támadt -
hurkot vetettél asszonyom nyakába,
s még pénzt is elfogadtál?
Ember-madár!
Takarodj innét, rakj magadnak fészket,
önverítékkel csirizeld, tapasszad!
ATYUS	(vijjogva)
Hi-hi-hi-hi! Hi-hi-hi-hi!
SÁRA	(átkarolja Timeust)
Viú! - viú! - viú! - viú!
RÓBERT	De Sára, édes, mindezt így hagyod?
ATYUS	Szegény fíú, még nem egész madár.
RÓBERT	Ó, Sára, Sára, Sára - nem felelsz?
SÁRA	Viú! - viú! - viú! - viú!
RÓBERT	Floretta, kérem, önben az igazság
oly talpraesett, tüzes, harcra kész!
FLORETTA	Madár vagyok, magát nem ismerem!
RÓBERT	Kedves kisasszony, kérem...
ATYUS	Nahát, szegény,
az akcentusa is milyen hibás!
RÓBERT	(térdre omolva Timeus előtt)
Én drága Timeuskám,
értse meg,
hogy csőbe húztak! Nem kívántam én!...
Az ember-forma nékem megfelelt -
uram!
Kezem nem torzította munka még,
lélek-halász,
horgász a szívek partján,
az voltam én,
s az maradok,
míg gyilkos impotencia
vagy más efféle átok, fóbia
kalappal ültet templom-kőre, míg
egy kórház rothadt matracán a Sors
a legutolsó szóra megtanít!
S most fészket - én?
Veszéllyel szembenézni - én?
Erdőben, éjjel, önmagamban - én?
Asszonyról gondoskodni - én?
TIMEUS	Úgy látszik, a professzor széruma
nálad, te strigó, nem nagyon hatott!
RÓBERT	S most így, se ember, se madár,
így vergődjek a végső puskacsőig?
Sára, magáé ez a felelősség,
magának kéne tenni valamit!
Legalább legyen kegyes, ha szerelme
melegebb tájak felé szárnyra kelt!
SÁRA	Belátni, azt hiszem, nem oly nehéz:
én héja-párként monogám vagyok.
A madár-élet törvényt ül szívemben,
szeretem marcangoló férjemet!
(Timeushoz.)
Ó, fiam...
én, ki némberállapotban
gyerektől óvtam ágyékom, ölem,
ó, Timeus,
te drága apa-héja,
én fiókákra vágyom, bensejem
csönget, harangoz, riadóz:
porontyot!
Majd rendbehozzuk ezt a fészekaljat,
ha Floretta elárul hűtlenül!
Viú! - viú! - viú! - viú!
FLORETTA	A lég oly langyos, könnyű, mint a pára -
ATYUS	Maradj, Floretta, testvérkéid lesznek.
(Tűnődve.)
De hol keressek én egy jó tojót?
FLORETTA	Nem! sürget, hajt a szomjúság, az éhség.
RÓBERT	Vigyél magaddal, oly magam vagyok.
FLORETTA	Te büdös-banka ivadéka, te,
te ringyó hím-madár,
én vigyelek?
megint csak azt cipeljem,
mit szív meg lélek elejteni vágyik?
Menj el kakukknak, ott szaporodásra
kevés a gond, nevelni pedig semmi,
a felelősség más fészkébe száll.
RÓBERT	Hát nincsen, nincsen szánalom szívedben?
FLORETTA	Csak önmagamat szánom! Szállni innen,
elmenekülni e rablótanyáról...
ATYUS	A szérum itt se stimmel.
Mert héja-jellem
föl nem háborodhat
kis fészek-foglaláson.
FLORETTA	Legyen ez mind, ez mind legyen tiétek!
RÓBERT	Vigyél magaddal!
FLORETTA	Megyek. Jó napot.
SÁRA	Faljanak fel a húsevő-legyek,
kik hullott testen smaragd-fellegek,
eltévedt golyók, pontos fegyverek
csalitba, ágra elkísérjenek,
én megtagadom őt, volt lányomat,
madáranyának - van hozzá jogom!
Kitépem őt, mint véres húst, szívemből,
s a dögmadárnak vetem oda őt.
Csont-szárny legyen fekete szemfedője,
hangyák gyűlése - fehér kebele.
Szemebogarát aszalja nap,
legyen mint a cseresznyemag!
S ha szerelemre vágyik,
ne jusson nászi ágyig!
	(Nekirohan, beletépne Florettába, de a lány kimenekül a fészekből, s csak kívülről hallani énekét.)
FLORETTA	Embernek lenni vágyom,
emberi szerelemre,
emberi gyötrelemre,
hajszol a szomjúságom,
mely vad s kiolthatatlan,
mely már tízezer éves...
jaj, merre lehetsz, édes?
Ültetsz-e fákat, János?
Cserfának illatától
megrészegedve, János,
leheveredve, János,
nézel az égre, János?
Ó, én hogyan szeretlek,
nem ragadozó hévvel,
de oly ember-tüzekkel
melyek ha lobot vetnek,
a madár-mennyországot
fölfalják, megemésztik,
mert az a halhatatlan,
kit emberszomja éget,
hegedű-testben: lélek.
	(A kép gyorsan elsötétedik.)

MÁSODIK KÉP
Azonnal az előző kép után. Az ismert üvegház egy részlete látszik: meleg, holdfényes este. János a földön ül, mindenféle cserépbe dugványozott virág között, újságot böngész. Sóhajt, fölnéz az égre. A villa felől dörömbölő tánczene.

JÁNOS	Mióta ezek elmentek, elrepültek - bolondság -, meglógtak, itt, ebben a házban nem változott semmi... semmi, de semmi. Timeus helyett egy új Timeus, csakhogy én a régit már megszoktam. A szépasszony, Timeusné sem maradt utód nélkül, még Róbert úrnak is akadt lelki meg testi mása. Mindenki ott van a helyén.
FLORETTA	(szárnyasan, egy bokorból előlép)
És Floretta?
Mondd: Floretta?
Néki is van már utóda?
JÁNOS	Ejnye, be furcsa madár. Mit pityegsz, te lombok küldeménye. Nézd csak... ( fölemelkedik, hogy szemügyre vegye) fiatal héja! (Floretta visszaugrik a bokorba.) Megijedt a kis rablógyilkos. Biztos kiszemelt magának valami begyes galambot.
NÉNI	(János édesanyja; az üvegház mögül közeleg, kezében tányér) Fiacskám, édes, a levesed. Másodszor melegítem.
JÁNOS	Leves? Nem kívánok levest.
NÉNI	Van finom pecsenyénk is. Fácán. Most nagyon vadásszák őket, nemcsak az urak, a héják is.
JÁNOS	Pecsenyénk? Biztos a szakácsné adta.
NÉNI	Az, a szakácsné, isten megáldja.
JÁNOS	Édesanyám, mindig, világéletében, urak asztaláról szedegette a morzsát. Én már arra vágynám egyszer, hogy saját tűzhelyünk forralja, kormozza vagy kozmálja az ételt. Ezek az idegen szagok, ízek unalmasak nekem.
NÉNI	Ideges vagy, fiacskám, és összetéveszted magad a monacói herceggel. Rosszul alszol, fiacskám, és motyogsz is mellette.
JÁNOS	Miket? Mit?
NÉNI	Inkább azt, hogy kit. (Leül melléje.) Én is voltam a magam korában szerelmes, igaz, hogy sajnos, a vágyam beteljesült. Az édesapád, isten nyugosztalja, goromba egy ember volt! De a te vágyakozásod, fiam, egy nátrongyári munkás fiáé, nem más, mint puszta lázálom. Mit akarnál te egy milliomos leányától, gyerekem! Azt mondja a nép: égett alattuk a föld, hát szárnyat növesztettek. Viszketett az orruk, hát lett belőle csőr! Nem hittek a szavuknak, hát elkezdtek vijjogatni! Hát van ezeknek földjük, ahol a láb otthon érzi magát? Elrepültek, vagy ahogy te mondod, olajra léptek, egyre megy az minekünk, fiam, mi ittmaradtunk, itt is maradunk, hozzátartozunk a világhoz. Nekünk dolgunk van itten. Neked a kert, nekem pedig te, fiacskám. Ki-ki a magáét. Majd meglátjuk, melyikünk lehet büszkébb a maga dolgára. Hanem a sárkányokat már gyerekkorodban föleregetted. Hadd őket ott, ahová kívánkoztak, a fellegekben. Csak az a fontos, hogy ne tépd magad, drágaságom! Fogyaszd el, fiam, ezt a levest, ezt én magam főztem, saját tűzhelyünkön én kozmáltam oda! Nem kéregettem; nem csipegettem, nem tartottam oda érte a lábast - ezt én találtam ki neked, csipetnyi zsírból, elég sok vízből, csónak formájú, kemény kis köményből - merítsd bele azt a kanalat, hadd zajogjon körülötte, aranykormos szemecskéivel. Ez a leves, a gőz, a jó meleg. Mert az úgy jó, még nyáridőn is, úgy jó, hogy heve-gőze megizzassza az arcot, megmelegítse a testet - lábujjhegyig, édes, jó fiacskám!
JÁNOS	Isten áldja a tisztes levest. (Kanalazni kezd.)
NÉNI	Látod, fiam, most megnyugodtam. (Megsimítja János vállát.) A köményleves megnyugtat, ha nyugtalan vagy. Megfésül, ha bozontos vagy. Elpihentet.
FLORETTA	(kidugva egy pillanatra a fejét) Maga is madár? Mert maga is valahogy versben beszél!
NÉNI	Micsoda egy cserfes! (Floretta eltűnik.)
JÁNOS	Mióta megtiltották a légpuskát, ezek a vadmadarak elszaporodtak. Teli velük a levegő. Annyian vannak, mint a fellegek.
NÉNI	Egész hadosztályok, mondaná apád, ha meg nem ette volna a háború.
JÁNOS	Szóval, hogy ivott, mégsem az volt a legnagyobb vész.
NÉNI	Hát nem. Az volt, hogy goromba volt. De meg a háború. Az aztán igazánból. A fölvirágzott katonavonatok!
JÁNOS	Vagyis, mindnyájunk feje fölött van még egy hátralékos villám.
NÉNI	Ne adj isten, de van! Jó a leves?
JÁNOS	Köményes, barna, sűrű, jószagú. Olyan, amilyennek szeretted, édesanyám, kicsinykorom óta.
NÉNI	Csak én?
JÁNOS	Csak te.
NÉNI	De hiszen több mint húsz éven át ezt eszed.
JÁNOS	Több mint húsz éven át mindig a kedved teljesítem.
NÉNI	(összeomlik benne egy világ) Hogy te nem szereted a köménylevest? Irgalmazz Isten, jó Úristen! Becsaptál? Orromnál fogva vezettél?
JÁNOS	Igen.
NÉNI	Anyád se vagyok akkor?
JÁNOS	Egyetlen jó anyám!
NÉNI	Hát akkor?
FLORETTA	(előbújik)
Magát szereti, nénike, hevest, anyát szeret és nem köménylevest.
(Eltűnik.)
NÉNI	Valaki szólt? A homlokomon simogatást éreztem. A kezem fején gyönge szellőt. Van a vénasszonyoknak ilyen képzelődése, ez tartja életben őket! Ha már így mellbe vágja az embert, hogy egyetlen szem fia megtagadja a köménylevest. A házitűzhely első parancsolatát.
JÁNOS	De téged nem, édesanyám, az elébb valami madár is téged köszöntött. Nem értetted? Én jó, kicsi anyám, ha lehetséges, ha egyáltalán lehetséges, tégy különbséget magad között s a köményleves között. Elérhető?
NÉNI	(boldogan) Édes, kicsi fiam! (Megcsókolja.)
JÁNOS	(átnyújtja a tányért) Kikanalaztam cseppig, utolsóig.
NÉNI	Az Isten megáldjon ezért, kisfiam! (Átveszi a tányért és kisiet.)
JÁNOS	Ez is központ, az emberi érzelemvilágban, a köményleves. S még illata is van. (Lassan homályosodik minden.) Úgy látszik, a felhők udvarolnak a holdnak. (Valaki, nőalak, egész lengén közeledik a villa felől. Az új házikisasszony az, Poména. Telt, barna, érzékien csalogató jelenség. Haját magas, görög kontyba szerkeszti.)
POMÉNA	Kertész...
JÁNOS	(föláll, megtörli száját) Tessék, kisasszony.
POMÉNA	A park miatt jöttem. (Hófehér görög szoknyácskát, pántos sarut visel.) Most lenne kicsi időm. Üljön csak le, kertész... (János leül, Poména melléje telepszik.) Poména vagyok.
FLORETTA	(elődugja fejét a bokor mögül) Finom kis gyümölcs.
POMÉNA	Vijjogott valami! Mért nem vadásszák ezeket a madarakat? Csak kitömve szeretem őket!
JÁNOS	Letettük a csapdákat, kisasszony, azonkívül elegendő sörétet készítettünk elő. De hát ezek, kérem szépen, a természet védelme alatt állnak, még a garázdálkodásukat is a természet fedezi. Ők otthonosabbak benne, mint mi, emberek.
POMÉNA	Mert maguk, kertészféle emberek is az ő cinkosaik!
FLORETTA	(ismét előbújik) Az ég madarai!
JÁNOS	Az ég madarai, Poména kisasszony!
POMÉNA	Apukának az a véleménye, hogy a maga terve, mármint a parkírozásra gondolok... (Elakad a szava, belegabalyodik János szemébe.)
JÁNOS	Hát a terv, az hosszú lélegzetet kíván. A természet csak annyira kezes bárányunk, amennyire mi a juhászai vagyunk. Ahhoz pedig sok szeretet kell meg türelem. Hosszú lélegzet, Poména kisasszony. Én már nekiláttam a munkának, még az előző tulajdonos alatt, és mondhatom, a csemeték már megfogamzottak. Jövőre megkezdődik a lombosodás. Minden újabb évben újabb meg újabb ágak. S lassan az is, hogy az ágakon megtelepülnek az éneklőmadarak.
POMÉNA	De éppen a lombosodás, kedves kertész... (Megérinti János kezét.)
JÁNOS	Akárhány tulajdonos következik még ezután, én figyelmeztetem őket, kár sietni. A tölgyfának ideje van. És vagy elhiszik, vagy mennek tovább, mint az előző urak, Timeus úrék, akik pedig...
FLORETTA	(előlép a sövényből)
Itt vagyok,
itt vagyok...
POMÉNA	Milyen erőszakos madár! Milyen követelődző! Közbekiált, megzavarja az ember beszédét. Mért tűrik ezt?
JÁNOS	Én inkább valami kedves hangot véltem hallani.
POMÉNA	Képzetlen fül zenére! Csikaró, bántó, rossz volt az a hang! Ragadozó.
JÁNOS	Az tetszik nékem, hogy ragadozó.
POMÉNA	(János kezét simogatva) Ilyen erotikus maga, kedves kertész?
JÁNOS	Erotikus?
POMÉNA	Miért? Az jó!
JÁNOS	Nem vagyok erotikus.
POMÉNA	Kár.
JÁNOS	Ami pedig a parkírozási tervre vonatkozik, én írásban átadtam az édesapjának.
POMÉNA	Ki győzi kivárni mindazt, amit maga leírt?
JÁNOS	A természet.
POMÉNA	És mi?
JÁNOS	Mi is a természet vagyunk.
POMÉNA	Maga biztos bibliás ember.
JÁNOS	Nem én!
POMÉNA	Akkor biztos hisz a fátumban.
JÁNOS	Abban hiszek.
POMÉNA	Akkor maga nem materialista.
JÁNOS	De bizony az vagyok. Aki a természettel foglalkozik, más nem is lehet.
POMÉNA	Akkor maga zűrzavaros.
JÁNOS	Csak annyira, amennyire minden bonyolult.
POMÉNA	Ki nem állom a filozófusokat.
JÁNOS	(nyersen) Mit akar?
POMÉNA	Nagyon egyedül érzem magam. Egyedül, magányosan. Odafent társaság, köztük egy kijelölt vőlegény. Unalmas. Már enni sem tudok, annyira unatkozom. És már ásítani sem, annyira. Maga szép, nyugodt, izmos, magas.
JÁNOS	Menjen a fenébe.
POMÉNA	Hogy... hogy mit mondott?
JÁNOS	A pokolba, kisasszony! Nem érek rá. Ne leltározzon engem. Különben is, lejárt a munkaidőm. Majd reggel nyolckor. Akkor még beszélgetünk is. De csakis a parkról.
POMÉNA	(zokogva) Nyomorult!
JÁNOS	És csak hivatalosat.
POMÉNA	Szégyentelen!
JÁNOS	Nyolctól négyig.
POMÉNA	Szemérmetlen senki!
JÁNOS	Jó éjszakát.
POMÉNA	Kirúgatom! Ki lesz rúgva! (Elrohan.)
JÁNOS	Istenem-atyám! Ez aztán megszabadult a gátlásaitól. Felszabadult ember.
FLORETTA	(előlép)
Boldog vagyok, fiú, érted, boldogabb,
mint e kettős élet partján, bármikor,
repít könnyed, szárnyas, szelíd szédület,
repítenek galambvadász perceim!
Ó, szerelmem, én szerelmem, édesem!
JÁNOS	Bőbeszédű kicsit a madár... (Közeleg.)
s a szívében mennyi bizalom!
milyen szelíd!
Hadd nézzelek... te a kicsi héja vagy?
Ragadozó, s galamblelket rejteget?
Né csak, sárga majolika karmait!
Sarlócsőrű, kicsi gyilkos, mit kívánsz?
FLORETTA	Madárnyelven beszélsz, János?
Ez a teljes szerelem!
JÁNOS	Az ember agyát valami szédíti, azt se tudja, milyen szavak tolongnak a száján. De ez a madár, ha ragadozó is, ha puskacső elé való is, szelíd, szelíd! Micsoda ellentmondás! Aranytallér szemében nem irgalmatlan gyűlölet izzik, de furcsa, furcsa gyengédség fénylik. Lehet, hogy náluk ez a szerelem hónapja. Te héja, te vadmadár, te szeretsz valakit?
FLORETTA	János, téged!
JÁNOS	Nem értem.
FLORETTA	Téged, János!
JÁNOS	Vijjog valamit, de nem értem.
FLORETTA	Válts meg engem, János,
menekülő vagyok, válts meg!
JÁNOS	Mit hadarsz, madár, hess!
FLORETTA	Édes szerelmem,
kicsi szerelmem,
ág hegyén fészkem,
vízpartján kikötőm,
ragadj ki engem viharokból,
habokból, lombokból, táncoló halálból,
nagy magányosságból.
JÁNOS	(Floretta felé sújt) Hess!
FLORETTA	Nincs szemed, hogy láss?
JÁNOS	Menj innen, héja, mert hozom a puskát!
FLORETTA	Füled, az sincs?
JÁNOS	Takarodj!
FLORETTA	Egyetlen szerelmed -
engem is elzavarsz?
Süket?
Vak?
Béna?
Ilyen tehetetlen az én Jánosom?
Hát jó, megyek. Elrepülök, te vak!
Nem szólok hozzád többé, te süket!
(A bokor felé szökken.)
JÁNOS	Floretta!
Ez ő volt!
(A sövényig fut.)
Bolond, bolond, bolond madaram!
Héjám, rigóm, cinkém, cankóm!
Floretta!
Kiváltalak!
	(Floretta eltűnt. János kettéhajt két ágat, távolról valami surrogás. A fiú utánaszalad.)

HARMADIK KÉP
A varjúfészekben. Hajnali derengés. A nap első kévéje végigcsúszik a lombokon. A fészek feldúlt, rendetlen. Sára kétségbeesve, kezét tördelve körbe-körbe futkos. Odaküntről madárfütty záporoz.

SÁRA	Megfúltak, meghaltak,
Nincsenek kicsinyeim!
Anya vagyok, gyermekek nélkül...
és ez a reggeli hívás körös-körül
ez a sok csengettyű a levegőben,
ez a sok nász-előtti riogás,
anya-öröm, egyetlen röpke ébredésnek,
rőten repülő hüvelye léleknek!
hang-meteorok milliói zuhannak
süket szívem körül!
körültekernek, mint a növénnyé vált sóhajok,
s én felelni, felelni vágyakozom,
gyertek, itt vagyok, itt, madár-testvériség!
(A fészek peremére kapaszkodik.)
Halljátok, megfúlt, meghalt négy gyermekem!
Viú! - viú! - viú! - viú!
Feleljetek!
(Odakünn megnémul a madárfütty. Csend.)
Némaság. Senki sem válaszol.
Mint a lefagyott szirmok, olyan a csőrük, a szívük.
Ez a csillogó, szitált némaság!
Hát esengek néktek,
könyörgök hozzátok,
lássátok meg a csőrömet feszítő villámokat,
a szívemet égető tüzet,
halljátok az anya tízezer éves vijjogását:
megfúltak a porontyok,
meszes héjban maradtak,
nem láthatták anyjuk tollait,
s a tollak fölött a reggeli napot...
Viú! - viú! - viú! - viú!
(A madárhangok nem szólalnak meg.)
Ilyenek vagytok mind,
kegyetlenek,
mióta fémesre feszített szárnyakon,
has-pihék közé búvó szivárványkarmokkal
eljöttünk közétek!
Ti gonoszok!
Hát ennyi részvét sincsen, ennyi se?
Páromnak hogy mondjam el szörnyű gyászom?
TIMEUS	(mit sem sejtve, koszorú holt madarat dobva a fészek közepére, Sárához rohan, átöleli)
Sára! A kicsinyek?
Már mozgolódnak?
Kis csőrük kopogtat?
Láthatom őket?
(Asszonya szemébe néz.)
Oly szép vagy, gyönyörű!
Kemence most a lég!
Tüzel a testem,
sziklák visszadobják
sugarát a napnak.
Be jó a vadászat!
Jó - mert sikeres.
Két tucatnyi gerle
vér-gőze köszönt!
SÁRA	Viú! - viú! - viú! - viú!
TIMEUS	A mező olyan most
mint terített asztal,
kis fácáncsibéktől
illatos a lég!
Gyöngéd pihe testre
mint szigony zuhantam
az isteni égből,
s egy felhőnyi toll
szétszállt, a határban
szörnyű, vad kiáltás:
a héja van itt!
a héja van itt!
Be szép ez a reggel,
bárzsingom feszül,
s csontőrlő zúzámnak
van dolga elég!
SÁRA	Van dolga elég!... jaj, párom, uram,
te otthont találtál... de én, a társad,
olyan idegen vagyok.
Ha szólok, vijjogok - a válaszuk: csend.
Elnémul az ének, ha dalba fogok.
Gyűlölködve szólnak:
ember-madár!
Mint ahogy héját említ a nép,
s kiáltja: rabló, gyilkos,
úgy kerepelnek itt ezek rólunk:
embermadár!
TIMEUS	Sára, te, látom, emberi szíved
s hisztériád
egyre zavar még -
sok még a gátlás
kis koponyádban,
furcsa, de több,
mint ami egykor
Timeusnéként
kínzott, gyötört.
Nagy akarattal,
feszült erővel,
én azt tanácslom,
küzdj, verekedj,
karmos szerelmem,
magadat tőlük
megszabadítsd!
SÁRA	(révületben)
Floretta elment...
TIMEUS	Lesz majd porontyunk!
SÁRA	Floretta, nincsen...
TIMEUS	Lesz kicsinyünk!
SÁRA	( felzokog)
Gyümölcs-leánykám,
kicsiny leánykám...
TIMEUS	Lesz fészekalja:
egyszerre négy!
SÁRA	(nagy csönd után)
Nem lesz sosem.
TIMEUS	Hogy mit beszélsz?
SÁRA	Nem lesz, Timeus!
TIMEUS	Nem vagyok Timeus! Héja vagyok! Hálisten!
SÁRA	Az vagy, Timeus,
hiába minden,
az vagy, bármit teszel,
az vagy.
És nem lesznek fiókáink. Nem lesz folytatásunk,
a dicső rablónemzedéknek magja vész!
Megmondták a varjúk,
megmondták:
ember-madár nem szaporodhat!
TIMEUS	Bolondság, karattyolás, zagyvagolás, kerepelés!
SÁRA	Fiókáink, mielőtt eget, napot láttak volna megfulladtak.
TIMEUS	Egy szavát se értem!
SÁRA	Pedig emberül beszélek.
TIMEUS	Micsoda barbár hangok! Mint mikor bádog sikongat!
SÁRA	Megmondtam. Ez is törvény. Nincs porontyunk, nem is lesz, nem is lehet.
TIMEUS	(nekirohan, fojtogatja)
te ringy-rongy, céda!
te nő!
te asszony!
(Megölné talán, de ebben a pillanatban ziláltan, rémülten bebukik a fészekbe Atyus és Róbert.)
ATYUS	Végünk! Gyerekek, bizony isten, én mondom, ütött az utolsó óránk!
TIMEUS	(elengedi az asszonyt) Atyus! Róbert!
RÓBERT	Semmi fölösleges beszéd. Gyorsan szedni az egyetlen cókmókot, ingóságunk, vagyis a pucér testünket, és el innét! Gyerünk, gyerünk, de egy-kettő!
TIMEUS	Nem értem ezt az emberi beszédet,
nincs benne ütem, dallam, muzsika!
ATYUS	Ez az őrült, parvenü madár!
RÓBERT	Nézz kifelé! Látod amott azt a fekete égboltot? Azok ott nem viharfelhők, azok ott madarak. Az ördög vigye el, teljesen körülvettek, bekerítettek! Addig gatyáztál, bolond, amíg elállták a menekülés útját!
ATYUS	(térdre omolva) Mért nem mentem én arra a kis szigetre? Ezeknek fogadtam szót, ezeket követtem, hogy aztán itt végül csőrök szedjenek szét, darabokra, cafatokra, hogy külön az orromat, a szememet, a fülemet szétcibáltassam, madár-testvéreimnek odadobassam! Szegény, öreg Atyus! Így végezni egy érdemtelen életet!
	(Félelmetes surrogás, vijjogás támad, a fészek elsötétedik, Timeusék valamennyien térdre omolnak, csak Sára marad állva. Három madár ugrik a fészekbe, Csőr, Karom, Csüd. Minden elsötétedik.)

NEGYEDIK KÉP
Az előző kép közvetlen folytatása, azzal a különbséggel, hogy a fény csak a fészek egy szögletét világítja meg. A fénykévében ott áll a három madár, s előttük a magyarázkodó Timeus. A család többi tagjainak alakja épp hogy átdereng a sötétségen. Nekik most nincsen beszédes szerepük.

CSŐR	Ne félj!
széttépni nem kíván a nagy közösség.
KAROM	Nekünk az emberhús oly visszatetsző!
CSŐR	Meg héja-erkölcs is van a világon!
CSÜD	Igen, egy szent, csodás madáriasság,
mely nálatok, bitor nevén, humánum.
CSŐR	Hát épp ezért a ragadozók rendje
ti-dolgotokban úgy határozott, hogy...
TIMEUS	Bocsánat, madárságtok nagy kegyelme
tán engedi, hogy magam mentegessem...
CSŐR	Tessék!
TIMEUS	A fajta-gőgöt soha meg nem értem.
Hisz idejöttünk, vággyal a szívünkben:
madárnak lenni! s minden emberit
feledni, vágyva véletek vegyülni,
osztozni gondon, bajon, örömen, bár
nehéz a kezdet, kivált oly tudattal,
mely másik létünk emlékeit őrzi,
- de belevágtunk! hoztam feleségem,
apám, leányom és egy... (köhint) jóbarátom...
S ily pályadíj most hű szívünk jutalma!
CSÜD	Hát szó, mi szó, van benne igazság is,
mert így tanít a szent madáriasság.
CSŐR	Ó, Csüd, szegény! Ember-madár - hamisság!
ezt én azonnal itt bebizonyítom.
Először: válaszolj - emberi léted
hogy odahagytad, vajon mért csináltad?
TIMEUS	Mert tapasztaltam, hogy a szárnyasoknak
erkölcse tisztább, szelleme csiszoltabb,
s hogy létük jobban kedvez tudománynak.
CSŐR	S így elsőnek, az új erkölcs jegyében, egy varjúpárnak fészkét elraboltad?
TIMEUS	Megvásároltam tőlük...
CSŐR	Ütlegekkel!
Orv-támadóként csaptál mindenekre,
humanizáltad tiszta hírnevünket,
civilizáltad boldog életünk!
Előtört aljas gyűjtőszenvedélyed,
kamatra adtad hitvány kölcsönöd!
Ember-madár! itt nincs helyed, közöttünk!
KAROM	Te nem madár-világba vágyakoztál,
te ragadozóbb létre vágyakoztál,
hogy elszabadult rabló-ösztönödnek
erkölcsi tőkét majd mi biztosítsunk!
TIMEUS	De ember-létem veszély fenyegette!
emberi fajtám fut a pusztulásba,
mit alapított, mindet romba dönti.
CSŐR	Ki ember, az megáll, marad a vészben,
küzd, kiabál, csőrével harcra kél,
megvédi honát, fiát, otthonát,
gyűjt eleséget, tapaszt és erődít,
mert így cselekszik madár, idefenn!
Nem ember-voltod, ami kiabál,
de embertelen rémület szorongat,
de embertelen léted menekül!
KAROM	Te drága, áldott, csőrös hadsereg,
magad mehetnél száműzésbe, messze,
ha ők hígítnák szárnyas soraid!
CSŐR	Lehetne lomb-világunk menedék
természet-anyánk minden hű fiának;
lehetne árvaságnak anyaöl,
de gyilkosoknak nem lesz bújtatója.
Mi madarak nem leszünk cinkosok!
Magam illetném magunk megvetéssel,
s a szégyen égne aranyló szemünkben,
ha despotának, csalónak, pribéknek,
ki jogos harag elől menekülve,
a nép-haragtól rettegő szívével
vár madár-oltalomra,
s mi adnánk azt neki.
Ezért madár-hon úgy határozott:
Ember-madár meg hozzátartozói
a régi létbe visszatérjenek,
s tartoznak útra kelni...
TIMEUS	Most?
CSŐR	Azonnal!
TIMEUS	Csak így? Ily szimpla-mód? Hát nem megyek!
Nem én, s nincs oly erőszak,
mely engem arra kényszerítene
hogy új hazám, mit választottam önként,
önkényt követve, futva odahagyjam!
Ó, gyáva lennék, hitvány és esendő,
ha kedves madár-voltom megtagadnám,
csupán azért, mert
rágalom s gyalázat
én lomb-hazámból, fészek-otthonomból
alantas létbe utasítna vissza!
Hát nem megyek!
(Merően szembenéz a madarakkal.)
CSŐR	Ez oly beszéd, olyféle magatartás,
mi legkevésbé illik most tehozzád.
Krakéler - úgy gondolom,
nálatok így nevezik az effajta urat.
Tízezer csőr, tízezer zuhanó,
dühödt halál, csonttörő torpedó,
tízezer vijjogással nyilazó,
villámos, pontos, szörnyű vad rakéta
atomra szedné minden porcikád,
ha szavad locska hullámtaraján
valami testet öltene a szándék,
de lásd be, nem gondoltad komolyan,
csak emberformán, a történelemnek
bizonyítod a kétes alibit.
TIMEUS	S ha sejtre bontod szívós testemet,
atomra zúzod mellem, homlokom,
s ha mint a szélben arany porszemecskék,
úgy szétszórjátok én egész családom,
hát akkor sem hagyom,
mit madárként örökre megszerettem:
holtom után is madár maradok!
CSÜD	Bárhogy latolja bizalmatlanságom,
ez Ember-madár mégis megható.
Ragaszkodása szinte könnyre késztet,
ha sírni tudnék, elömölne könnyem.
TIMEUS	Ó, fennkölt, tiszta, szép madáriasság!
Mit humanizmus! Ó, madáriasság,
az fennebb szárnyaló!
Igen, komoly szívemmel megfogadtam,
kitépett szárnnyal is, madár leszek.
Madár! Madár! Madár!
Sőt, szent héja-madár,
madárfaj koronája,
lomb-lét aranyozottja!
S széttépne bár haragtok,
nincs égnek oly hatalma,
mi másra kényszeríthet!
	(Fény önti el az egész fészket. Bejön Floretta.)
TIMEUS	Floretta!
FLORETTA	Én. Igen!
KAROM	Ő a miénk!
CSŐR	Madár-hitű.
CSÜD	Madárias, egészen.
Kecses, madárias.
TIMEUS	Floretta, kérlek, légy szíves, segíts,
téged szeretnek, szavad megfogadják...
E madártársak arra kényszerítnek,
hogy térjek vissza gyűlölt volt hazámba.
De én madár vagyok,
s oly tiszta szívvel...
Floretta, kérlek, bizonyítsd be nékik...
FLORETTA	Hírt hozok, nagyot!
CSÜD	Jaj, milyen édes, mily madárias!
FLORETTA	Szelíd s kitartó nagy függeszkedéssel,
lég-tapogató, hosszú türelemmel
tetők fölött figyeltem, leselkedtem,
- betelni nem tudok a légi honnal,
hisz szívem zsákmány-éhe visszacsábít:
nyers, vörös húsra, vágyom én, egy szívre,
egy szívre én, lesve a szerelemre
ott fenn a légben, reggel, este, éjjel.
TIMEUS	(idegesen) Nem tudom, mire jó e nagy prológus.
FLORETTA	(megdühödik. Prózában, szinte hadarva) Szóval a rádió bemondta, hogy a két nagyhatalom megegyezett, nem használnak többé atombombát, és nem is kísérleteznek vele.
TIMEUS	Hogy mit?
CSÜD	Madárvilágnak örömhír e hír!
De mondd, Floretta, biztos, hiteles?
FLORETTA	A TASZSZ és a Reuter egyként kiadta. Így mondták a rádióban.
CSÜD	(a fészek pereméhez rohan. Kiáltva)
Halljátok, madár-világ?
CSÜD	Micsoda madárias megegyezés!
KAROM	Hogy légi világunk nem mérgezi többé atom!
CSŐR	Halljátok?
HANGOK KÍVÜLRŐL	Hogy légi világunk nem mérgezi többé atom!
Élet! Élet! Élet!
CSŐR	Floretta, híred fölszabadít minket.
Sok testvérünk a Csendes óceánon,
s más övezetben nem kénytelen többé
kis otthonától végleg elszakadni.
Hát szívem így, ez enyheség körében,
Ember-madár, javadra többet enged,
s ha gondolod, hogy végleg megszeretted
e lomb hegyén hintáló életünket,
szellő-folyamnak mindig-csobogását,
hát úgy gondolom, tisztes közösségünk
kérelmedet majd máshogyan ítéli.
TIMEUS	... szóval... mondod... megegyeztek.... ki hitte volna!
Akkor talán... bojkott sincsen...
a múlt is feledésbe porlad...
CSÜD	Ha megismétled kérésed, madár,
javadra ítél, biztos, közösségünk.
TIMEUS	Vagyis... tehát... hogy béke odalenn?
hogy véget ér a hidegháború?
Akkor tehát nem kísért Tatamisz!
De márka lesz belőle, hírneves.
Hát akkor...
hazám, gyáram, otthonom, derűs
emberi okossággal tervelt életem
neon-csillaga fölragyog megint.
Hát akkor...
minek ez a bujdosás?
Gyalázott idegenként élni itt?
Gyűlölt madárként?
Átok rabjaként?
CSŐR	Kérésed mostan, jó fülekre lelne!
TIMEUS	(először őszinte)
Köszönöm néktek, hű madár-világ,
köszönöm gyorsan támadt kegyetek:
én távozom, megyek.
Nem csábítanak lombok, koronák,
sem hinta-kedvű könnyű madár-ágyak:
elfáradt testem epedára vágy.
Nyers, véres hús - utálat!
sült kotlett-szeletek
és mag-keserű whisky,
a lelkemet fürösztik.
Így hát én hazatérek,
s majd közzéteszek cikket, sőt még cikkeket,
ezt jövőm érdekében el nem hagyhatom:
mily boldogság, hogy nem fenyeget atom,
emberbaráti, sőt, madárias leszek,
de innét, tüstént, iszkiri,
tovább!
(A család lelkesen köréje gyűlik, csak Floretta áll külön.)
TIMEUS	Timeus megtalálja végre otthonát.

ÖTÖDIK KÉP
A fészek-jelenetet követő estén, a professzor várószobájában. Néhány kitárt ablakszárnyon át bevilágít az újhold. A televíziós készülék mellett Simon a beállító-tárcsákkal bajlódik, sikertelenül. A készülék csak zűrzavaros vonalakat és hangzavart közvetít. Az inas a fejéhez kap, majd leállítja a készüléket. Jó hosszú csend. A rendelő felőli ajtón belép a professzor. Az arca gyűrött, fáradt.

PROFESSZOR	No, Simon?
SIMON	Hajnal óta semmi. A készülék bedöglött, uram.
PROFESSZOR	És a legutolsó vétel?
SIMON	Azt már részletesen elmondtam. Körülfogják őket a madarak. Azóta biztosan cafatokra tépték őket.
PROFESSZOR	(bólogat) A tudomány áldozatai. Kerek esztendeig bírták.
SIMON	Hát igen - a madárvilág következetes. Ha meggondolom, professzor úr, hálát kell adnom rugalmas jellememnek. Ha én, ahogy a szolgálat meg az adott szó előírja, követem őket oda mint madár, most egy véres mócsing vagyok valamelyik varjú csőrében. És még az is előfordulhat, hogy a madár visszaöklend, mert nem vagyok elég ízes falat. Nem kérek belőle.
PROFESSZOR	Abbahagyhatná, Simon, ízetlen tréfálkozását. Lehetne annyi emberi együttérzés magában Timeusék iránt.
SIMON	Bocsánat, nem én küldtem őket a fészkes másvilágba.
PROFESSZOR	Nahiszen, azzal tisztában vagyok, hogy maga csak közönséges kerítő.
SIMON	Nagyon kérem professzor urat, a világért se essen abba a hibába, hogy most, mikor szerencsecsillaga némileg haloványodik, összevesszen azzal a munkatársával, aki tulajdonképpen a tudománynak szállítja a muníciót. A laboratóriumi nyersanyagot.
PROFESSZOR	Muníciót! Nyersanyagot! Négy család mondott le az utolsó pillanatban.
SIMON	De tizenkettő még mindig repülésre kész!
PROFESSZOR	Ez igaz.
SIMON	Arra gondoltam, professzor úr, ha ezt a szérumot nyíltan és legálisan propagálni lehetne, akkor futószalagon átszállíthatnánk a társadalom legkártékonyabb elemeit a dögevők közé, és így végül világszerte elősegíthetnénk egy erkölcsösebb rendszer megszületését.
PROFESSZOR	Maga, kérem, egyelőre az utópisták közé tartozik. Hiszen látja, hogy a pionírokat, Timeusékat is kivetik a madarak.
SIMON	Egészen addig, amíg az Ember-madarak többségbe nem jutnak. Akkor aztán, az atomkor technikáját alkalmazva... professzor úr! micsoda lehetőség! Meglehet, hogy abban az esetben magamtól is megszabadítom az emberiséget, és elmegyek a madarak közé. De most még sok a rizikó, ha meggondolom... szegény Timeusék. Különösen az asszonyt sajnálom, úgy szeretett élni... a legutóbbi esztendőkben, ahogy nőtt a válság, tucatnyi fiatalembert fogyasztott el... szegényke, a nagy menekülésben!
	(Kívülről váratlan zaj, kiáltozás. A televíziós ernyőn megjelenik az asszisztensnő arca.)
ASSZISZTENSNŐ	Csőrrel zörgetnek valami madarak!
PROFESSZOR	Tegyen az ajtóra keresztláncot. Nem fogadok senkit. (Asszisztensnő arca eltűnik.)
SIMON	Ez a furcsa, kibillent időjárás teszi, uram. A viharok befelé sodorják a vándormadarakat. Kimossák odvaikból a rókákat, partra vetik a halakat. A múlt éjjel, nem tudom, hallotta-e, uram, jég kopogott a tetőn. Dörömbölt, mint sok ezer szöges végű bot, mintha csőszök masíroztak volna végig a bádogon, uram.
PROFESSZOR	(ásít) Züllik maga, Simon. Újabban hasonlatokban gondolkodik. Ez valami belső megrendülés jele. Na jól van, tegyük el magunkat holnapra, sok a dolgunk. Ugyanis az új héja-honpolgárok... Szérum, minden egyéb előkészítve. Timeusékat mindenesetre nem írom a kísérleti napló veszteség-rovatába. Ők, végeredményben, jól reagáltak. Kivéve Florettát.
SIMON	Bocsánatot kérek, hogy ellentmondok, de nem jól reagáltak.
PROFESSZOR	(aki már elindult rendelője felé, megáll) Hogy érti ezt?
SIMON	Csak a tapasztalati pontosság miatt mondom...
PROFESSZOR	Szemtelenség...
SIMON	Ha csakugyan az, akkor is: tudományos szemtelenség.
PROFESSZOR	Mire akar kilyukadni?
SIMON	Hogy a szérum, bár kétségtelen, madarakká tette őket, de mégis hibrideket eredményezett. A gondolkozásuk, a mentalitásuk alacsonyrendű maradt: - emberi. Sőt, ha nem tekinti vulgarizálásnak - kapitalista. Ez pedig a ragadozók világában eléggé föltűnő. Ezért történhetett, uram, hogy nem fogadták be őket, hogy szétszabdalták őket a legmodernebb áramvonalas csőrök segítségével.
PROFESSZOR	Maga beszél, és mond valamit, Simon. (Elindul, megáll.) Ezen még gondolkoznom kell. Bemegyek, megcsinálom a jegyzeteimet. (El. Simon belefekszik egy fotelba, arcát a karfára hajtja, aludni próbál. A szín elsötétedik.)

HATODIK KÉP
Helyszín ugyanaz, de most már virrad. Az első sugarak rézsútosan érik a szobát. Simon, az előbbi pózban, horkolva alszik. A nyitott ablakszárny párkányán szárnycsattogva megjelenik Timeus, beugrik a szobába, ugyanúgy követi őt Sára, Atyus, végül Róbert. Az ablak mellett megállnak, összehajolnak. Ebben a polgári környezetben kirívóan madárszerűek. Rövid tanakodás után Timeus és Róbert Simonhoz szökell, lefogják, Timeus az inas szájára szorítja tenyerét. Simon küzdene, de aztán elernyed. Atyus fityiszt mutatva lábujjhegyen ugrál előtte.

TIMEUS	Így.
(Leveszi tenyerét az inas szájáról.)
Tudod-e, ki vagyok?
SIMON	Nem én.
TIMEUS	(Tenyérrel Simon homlokára üt. Nagyon csattan) Még most se?
SIMON	Azt hiszem, igen.
TIMEUS	Nos?
SIMON	A volt munkáltatóm.
TIMEUS	Helyes. A tudatig leért az ón, 
Igen, én vagyok, Timeus.
Most pedig néma légy,
mert kivájom a szemed.
(Atyus ijesztően vijjog.)
Gazember! - gazdád merre, a professzor?
SIMON	Alszik, pihen, töpreng, talán tűnődik.
TIMEUS	Hát visszajöttünk, végleg.
De otthonunkban doronggal fogadtak,
hogy: hess madár!
házamat bitorolja konkurrensem.
(Atyusnak és Róbertnek.)
Ti közrefogva professzor-barátunk,
hozzátok ide, tüstént, elibém!
SIMON	Uram, ön príma héja lett, a szérum mégiscsak jól hatott, szavamra mondom. (Atyus és Róbert benyitnak a rendelőbe, és csakhamar magukkal hozzák a tiltakozó professzort.)
TIMEUS	Megismer, tudomány magistere?
PROFESSZOR	Bevettem altatóból dupla adagot,
s mellemen mégis lidérc térdepel!
TIMEUS	Megismer, ugye, egykori kliensét?
PROFESSZOR	(dadogva)
Nem voltam, vagyok, és nem is leszek...
SIMON	Én tanúsítom: nem ornitológus.
TIMEUS	(megrázza)
Nem emlékszik reám?
PROFESSZOR	Én madárságodat,
úgy tűnik, láttam egykor!
ATYUS	Minő derék szerénység!
ő fuserált madárnak,
s most “úgy tűnik” neki...
TIMEUS	Én Timeus vagyok!
PROFESSZOR	Valami szinte rémlik...
TIMEUS	Átalkodott cinizmus!
Én Timeus vagyok!
PROFESSZOR	Úgy látom, ön - madár!
ATYUS	Madár az ángya térgye!
TIMEUS	S ezt nékem épp te mondod,
hogy madár és nem ember?
Kuruzsló, felelőtlen,
aljas világcsaló!
RÓBERT	Hát úgy legyek én boldog,
ez egy nagy guanó!
SIMON	Kérem, itt nem szokás...
SÁRA	Kuss! Szerződésszegő!
PROFESSZOR	De mért ily izgatottan?
Csak nyugodtan beszéljünk.
Hát mit óhajtanak?
TIMEUS	Csak saját ön-személyünk.
Magunkat. Magamat.
Mi most kezedbe tesszük
a tisztelt madárságot,
ezt visszaadjuk néked,
mert ebből már elég!
SÁRA	Nem héja-asszony - dáma, az vágyom lenni rég.
ATYUS	Csirkét - csak prézliben!
RÓBERT	Ezt mondom magam is.
TIMEUS	Nagy álmom - Tatamisz!
PROFESSZOR	Az óhaja tehát?
TIMEUS	Add vissza régi arcunk,
változtass vissza minket.
SÁRA	Jaj, megfürödni gyorsan!
ATYUS	Csibét - csak prézliben!
SÁRA	(Róberthez)
A széles heverőn
csak véled, én szerelmem.
ATYUS	Sára már újra ember.
RÓBERT	Ezt mondom magam is.
TIMEUS	Szaglásom költeménye,
nagy álmom - Tatamisz!
Igen, professzorom,
most téged arra kérlek,
készítsed műszered,
és oltsd belénk azonnal
az ellenszérumot!
SÁRA	Az ellenszérumot!
ATYUS	Ebédre hazaérünk!
RÓBERT	Az ellenszérumot!
SÁRA	Nyakig levendulában!
Most mily büdös vagyok!
	(Belép Floretta.)
TIMEUS	Floretta!
SÁRA	Floretta!
RÓBERT	Floretta!
ATYUS	Ebédre ő is hazaérkezett!
TIMEUS	Bár mindig járod külön utaid,
repülsz magányos lég-ösvényeken,
most örülök, hogy itt találkozunk.
Szervusz. Foglalj helyet.
FLORETTA	Jó reggelt kívánok. (Leül.)
TIMEUS	Szóval, az ellenszérum, doktorom....
megvallom, fáraszt már a szárnyas élet,
s csömört okoznak, véres, nyers ebédek,
s ez örökösen ritmusos beszédek...
SÁRA	Igen, igen, az ellenszérumot.
PROFESSZOR	(Kitépi magát Timeusék köréből, s a szoba közepére szalad) Nos, hölgyeim és uraim, elmondom önöknek, nem versben - prózában, ezt talán majd így is megértik: ellenszérum - nincs!
TIMEUS	Vicces.
ATYUS	Hi-hi-hi!
SÁRA	Viú! - viú!
RÓBERT	Az anyja mindenit, ez a végén még komolyan mondja!
PROFESSZOR	Úgy, ahogy mondom: ellenszérum nincs. (A televíziós készülék felé.) Írjon jegyzőkönyvet, kisasszony, már csak a precedens kedvéért.
ASSZISZTENSNŐ	Írom.
PROFESSZOR	Timeusék, Floretta lányuk kivételével, önkéntes, vélt érdeküket szolgálva, elhagyták emberi mivoltukat, és vállalták a madárságot. (Timeushoz.) Igaz?
TIMEUS	(sápadtan) Tovább, tovább!
PROFESSZOR	Erre őket saját bűntudatukon kívül senki nem kötelezte. (Timeushoz.) Így volt?
TIMEUS	Tovább, tovább!
PROFESSZOR	Alávetették magukat egy eljárásnak, mely őszerintük, megszabadítja őket az ember-állapot felelősségétől. (Timeushoz.) Ez volt a cél?
TIMEUS	Tovább, tovább!
PROFESSZOR	Csakhogy minden élet felelősséggel jár.
TIMEUS	Hallgasson! Elég! Elég!
MINDNYÁJAN	Elég! Elég! Elég!
PROFESSZOR	Az állatvilágból az ember emelkedett legmagasabbra. Ha jól megnézzük, láthatjuk, az ő homlokát mindig éri a nap. Aki önként lemond erről a rangról, aki lefelé megy, az állati lét homályos őserdői felé, többé vissza nem fordulhat, többé ember nem lehet. Ezért nincs - tisztelt Timeus-család - ellenszérum. A haladás mindig fölfelé vezet. (A készüléknek.) Ez nem elég egzakt, de azért csak jegyezze fel, kisasszony.
ASSZISZTENSNŐ	Leírtam.
	(János lép be, feldúltan.)
JÁNOS	Végre megtaláltalak! Lombocskám, ágacskám, kertecském - Floretta.
FLORETTA	Tudtam, hogy eljössz.
JÁNOS	(először az egyik, majd a másik szárnyát tépi le a lánynak) Ezentúl nem vagy többé madár.
FLORETTA	Leány vagyok újra!
PROFESSZOR	Az egyedüli, ami csodát tehet - a szerelem.
SÁRA	És mi, professzor úr?
PROFESSZOR	Önök nem szeretnek senkit.
SÁRA	Hát akkor... (Neki futna, de aztán irányt változtat, az ablakpárkányra ugrik, és nagy vijjogással eltűnik. A többi követi.)
PROFESSZOR	Simon, tegye be az ablakot.
FLORETTA	Jó napot, professzor úr.
JÁNOS	A viszont nem látásra.
PROFESSZOR	Így legyen!
	(Florettáék kimennek, a készülék megszólal.)
ASSZISZTENSNŐ	Az új madár-jelöltek, professzor úr.
PROFESSZOR	Bocsássa be őket.
	(Belép a következő család; valójában Timeusék. Ezután is, mindig, mindig Timeusék jelentkeznek.)
TIMEUS	Mi lennénk azok, professzor úr. (Kezet fognak.) Örülök, hogy megismerhettem. A feleségem, édesapám... (köhint) a barátom.
SÁRA	Leányunk csúful cserbenhagyott minket.
ATYUS	Hát kérem, a szerelem...
PROFESSZOR	Mielőtt a tárgyra térnénk, szeretném, ha meghallgatnának egy kis szöveget. Úgynevezett elöljáró beszéd.
	(A készülék kivilágosodik.)
ASSZISZTENSNŐ	Az állatvilágból az ember emelkedett legmagasabbra. Ha jól megnézzük, láthatjuk, az ő homlokát mindig éri a nap. Aki önként lemond erről, aki lefelé megy, az állati lét homályos őserdei felé, többé vissza nem fordulhat, többé ember nem lehet.
PROFESSZOR	(szigorúan) Megértették, kérem?
TIMEUS	Jó, jó, ez valami humanista duma.
PROFESSZOR	Tévedni tetszik. Ez az emberiség véleménye.

UTÓSZÓ
Kora fiatalságomban a költészet pányvája rántott az irodalomba, aztán felfedeztem a prózát mint vadászterületet. Azt hittem, ezzel megúszom. A birtokbavétel pubertásos ideje elmúlt, mikor kapaszkodó férfikoromban látszólag minden előzmény nélkül írtam egy drámát, hogy ezzel újabb megpróbáltatásokat szabadítsak magamra. Ez a darab, noha egyik színházunk műsortervébe került, soha nem jutott a közönség elé, s nyilván csak annyi szerepe volt, hogy baljós előjelként szolgáljon, figyelmeztetve a titkos aknazárra, amely terv és megvalósítás, mű és színre kerülés között húzódik.
De az első dráma csak látszólag született előzmény nélkül. Először is, szinte gyerekkorom óta a színházi karzat legfelsőbb rekeszének látogatója voltam, s mint ilyen, igenis álmodoztam arról, hogy valaha szerzőként lépek a csodálatos deszkákra, noha még nem gondoltam rá, hogy egyébként is író legyek. Színházi szerzőnek lenni, az egyenértékű volt a gyermekábrándozásban a hadvezérséggel, a hajóskapitányi ranggal, a filmszínészi, feltalálói és egyéb rögeszmével. A másik előzmény, most már tudom, a költői gyakorlat, maga a vers! Ahol sikerült valamit elérnem a drámai műfajban, ott legalábbis keresztszülőként a költő őrködik a kisded bölcsője mellett. Ezzel, persze szubjektíven, saját gyakorlatomra utalva, a vers és a dráma rokonságát szeretném bizonyítani. S amikor a vers és a dráma meghitt közösségét említem, nem a versben írt drámákra gondolok elsősorban, tehát nem a kézenfekvő példákra, de a rejtett és biológiai rokonságra, amely már a két műfaj sejtrendszerével kapcsolatos.
A versnek is, a drámának is - az epikával ellentétben - a villámlást kell kifejeznie, az elektromosságot, a vakító fényt, az idővel alig mérhető sebességet. Ezért rendkívüli gondolati és nyelvi tömörségre van szüksége mindkettőnek. A költő is, a drámaíró is, ha igazi művész, a kiválasztás mesterének bizonyul. És annál inkább, minél hétköznapibb egekben fedezi fel a maga villámfényét, olyan horizonton, amit sokan jelentéktelennek éreznek, s nem veszik észre benne a nagyszerűt, az elbűvölőt, a tragikusat vagy éppen az oldalfájdítóan nevettetőt. Sem az égbolt, sem a villám nem mindig jelentkezik saját képében, azt meg kell találni, sőt, ki kell találni. A vers és a dráma ilyen közel van egymáshoz az én magánesztétikámban, mivel bennem amúgy is a vers az egész világmindenség mérőeszköze, szükségesebb és elsődlegesebb még a tudománynál is. De ez a rokonság, hadd ismételjem, szövettani. Mert lehet valaki nagyszerű költő, anélkül hogy drámaírásra adná a fejét, vagy anélkül hogy a drámai tömörítés és szerkesztés tudatosan izgatná, ám a drámaíró egész izomrendszere és légzőszervezete a költőé, még akkor is, ha soha verset nem írt.
Mi az a másnemű, amit a drámában éreztem? Az a meghökkentő, ijesztő és egyben gyújtó érzés, hogy az ember ezredmagával egy időben élheti át saját munkájának immár indulatokba, állásfoglalásba transzformált hatását, és hogy ebben az átlényegülésben, amelynek eszköze idegen emberek agya, szíve, idegrendszere, vérmérséklete, minden áttételesség nélkül közvetlenül építhet vagy rombolhat valamit az író. Magyarán: a drámaíró mindenkinél jobban érzi önmaga felelősségét, tanúja lehet az elszabadított szellem alakváltozásainak. Ebben az akusztikában a mondatok és szavak értékrendje megváltozik, sőt, az egész mondanivaló átcsoportosulhat. A legizgalmasabb kaland az elsötétített nézőtéren ezzel a felismeréssel szembekerülni. E kényszerű előzmény után hadd mondjak valamit erről a könyvről is, amely még magamnak is szokatlan, az újdonság fanyar izgalmát rejti, noha a benne kinyomtatott két komédia tudatosan társult egymáshoz, minden más színdarabot kirekesztő szigorral, a gondolati és műfaji cél érdekében. Nem egyszerűen két színdarabot akartam megjelentetni, noha ez lehet írói, könyvkiadói, sőt olvasói igény is. S nemcsak az volt a célom, hogy a színpad illékony anyagából maradandóbb halmazállapotba mentsem át ezt a két munkámat, de szükségét éreztem, hogy könyveim között, mint sorsom és utam jelzője, ez a két színdarab jelen legyen, mert mindkettő célom felé mutat, s abból az anyagból való, amiből verseimet, prózai írásaimat kifejtem és kidolgozom.
Ez eddig még - a színészekéhez hasonlóan - írói jutalomjáték is lehetne, ha nem igazolódik a két komédiában a szándék, amely egy-egy furcsa fénytörésben nemcsak aktuálisan mai, de szélesebb értelemben: korszerű problémákat akar kifejezni.
A Don Quijote utolsó kalandja nem a cervantesi mű dramatizálása, és nem is pusztán tolvajkulcs bonyolult zárak kipattintására. Filozófiai alapgondolatát Thomas Mann sugallta. Emigrációba indulván a nagy német, hosszú hajóútján Európa és Amerika között, újból kézbe veszi régi olvasmányát, a Don Quijotét, s egy útinaplót és tanulmányt egybefoglaló esszében hosszan elidőzik a cervantesi sors tragikumánál. A Don Quijote írójának sorsa legalább olyan tragikomikus, mint hőséé. A mű első kötetének kedvező fogadtatása után ugyanis fellépett egy csaló, aki megírta a folytatást, s legalább akkora sikert aratott, mint maga Cervantes. Az embertelen csíny mögött Lope de Vega kegyetlenségét sejti az irodalomtörténet. Ennek kapcsán Thomas Mann eltűnődik az igazi és a talmi viszonyán, érvényesülésük esélyein egy adott kor viszonyai között. A Don Quijote utolsó kalandjában is ez a legfontosabb, az igazi és a hamis küzdelme. Ezt a filozófiai magot akartam kibontani annak bizonyítására, hogy milyen reménytelen olykor az igazinak a maga erkölcsi és szellemi elsőszülöttségét bebizonyítania, sőt, hogy bizonyos emberellenes konstrukciók érvényesülése idején szinte lehetetlen is. Nem tévednek tehát azok, akik ennek a darabnak a szellemi élményanyagát, az újra-átélést, az ötvenes évek elejének atmoszférájában keresik. A mondanivaló azonban szükségszerűen túlmutat ezen a korszakon, és nem egyszerűen a “személyi kultuszt” akarja kifejezni.
Nem titkoltam egy percig sem e tragikomédia korszerű tendenciáit, és bíztam abban, hogy végül is nem ellenzéki allegóriának, de a haladás irányába mutató munkának minősül. Ez a reményem igazolódott, s a Don Quijote utolsó kalandja végül is színre került, ha nem is abban a nagy színházban, ahol előadásra elfogadták, és kitüntető elismerések mellett esztendőkig fektették, de egy mozgékony kis színház jóvoltából, amely felismerte a kellő pillanatot, amikor az asztalfiók színpaddá tágulhat.
A másik darab, a Madarak, ugyancsak világirodalmi fogantatású. Egyetlen mondatban kifejezhető igazsága: aki megszökik az emberi világból, aki megtagadja az emberséget, az soha többé nem nyerheti vissza. A mindennapi életben ugyan akadnak talán ellenpéldák, de a költői komédia hadd vigye végig a maga következtetését a teljes igazságszolgáltatás szellemében.
Ezt a komédiát 1958-59-ben írtam, s végül 1962 nyarán, e könyv számára fejeztem be. Az arisztophanészi komédia, ez a dús gyökérzet, szüntelenül löki magából fölfelé a tápanyagot: a végletesség iróniáját, bátorságát, leleplező szenvedélyét, s így inspirációt ad a mai írónak, hogy a költői vakmerőség és játékos szeszély jóvoltából, sőt mondhatnám, a féktelenség derűjével összeütköztesse, váltogassa, egymással helyettesítse a reálist meg az irreálist, a szűkre mért józanságot és a fantasztikumot, annak az érdekében, hogy egy gondolat ezúttal jókedvűen kitombolhassa magát. Én ugyanis ebben látom a komédia lényegét, akár ókori, akár mai. Ez az a kiindulási pont, ahonnan a napi aktualitást a végtelen égre lehet felröppenteni. Mindezzel azt is mondom, hogy a komédiát, éppen lehetőségeinek költői végtelenje miatt, korszerűbbnek tartom, mint valaha, noha minden kor drámairodalma előkelő helyre tette. Korszerűsége abban rejlik, hogy az ellenpontozás, a szembeállított végletek segítségével, a teljes költői igazságra törekedhet. Szemlélete humánusan ironikus, formája játékosan hajlékony. A gondolati igény szigora és világossága nagy szerepet juttat az áttekinthető szerkesztésnek s még nagyobbat a nyelvnek, amely éppolyan fénytöréses, villódzó, mint a szituációk, amiket felöltöztet. Nem csodálható hát, hogy az Arisztophanész komédiáinak ma is Arany János legélőbb s nyelvi humorban is legfrissebb fordítója.
Mai irodalmunk valójában kevéssé él a komédiával mint lehetőséggel. Komédián persze nem bohózatot vagy középfajú vígjátékot értek, hanem költői és filozofikus játékot, shakespeare-i értelemben, s amelynek külföldön olyan művelői voltak és vannak - hogy két teljesen ellentétes írót említsek -, mint Giraudoux vagy Dürrenmatt.
Holott hitem szerint a modern költői komédia ösvényt nyithatna - természetesen nem a kizárólagosság értelmében - drámairodalmunk szocialista megújulása felé. És összekapcsolhatna bennünket drámában is - a mai világirodalommal.
Mindez, amit elmondtam, lehet hogy ürügy, “magam mentsége”. De csónakommal nagy hajók nyomába eredtem. A többi a tüdőn is múlik, az izmokon is meg az evezőkön. S így ez az utószó előszó is lehet - a következők elé.
Vészi Endre