Európa büszkesége

A Keleti-tengert a Mälarennel összekötő Strömmen vizén átvezető hídon álldogálva várakozunk az európai homo-, bi-, és poliszexuálisok, "Európa büszkeségeinek" egy hete tartó találkozója záróakkordjaként rendezett felvonulásra. A hidat a homo-mozgalom szivárványszínű zászlói díszítik, a szemközti királyi palotán - egyelőre még - a svéd zászlóba kap bele a szél. Európa soros kultúrfővárosa felett kék az ég, az utcák, terek fürödnek a napfényben. Arnold az EuroPride'98 fesztivál programjával legyezi magát, melynek címlapján egy csinos nő csiklandozza a nyelvével jóképű barátnője nyakát.

Észak Velencéjébe beköszöntött a meleg, félmeztelen fiúk csókolóztak, hiányos öltözetű leányok smároltak az időlegesen Perver Cityvé alakult belváros utcáin. A rendezők egy héten keresztül, a hol zápor, hol napfény áztatta Pride Parkban tartották elfoglalva az idesereglett bőr-, gumi-, egyenruha vagy éppen semmilyen ruhában feszítő, pozithív életszemléletű résztvevőket. Fesztiválhangulat uralkodott a színházakban és mozikban, az újságok az első oldalon számoltak be a norvég Homofoni hangversenyéről, és a "különbözők" igazát magasztos pátosszal hirdető homo-kórusok versenyéről.

A testmozgások kedvelőiről sem feledkeztek meg, ők az augusztusban megrendezendő, Amszterdami Homolimpiai Játékokra melegíthettek, ahol jól értesültek szerint, sportolóinknak szabadfogású birkózásban, és kugliban van esélyük éremszerzésre. (Arnold a zsebhokira, ridikülhajításra, és a 100 méteres csípőriszálásra tippelt.) Akit pedig még ez sem elégített ki, az felkereshette valamelyik, különc vendégekre szakosodott éjjeli mulatót, melyek közül a Homolulu bár örvendett a legjobb hírnévnek, mivel ott az ital mellé, az adófizetők pénzéből fizetett, ingyen kondom is járt.

- Jönnek! - Pattan fel a járdaszegélyen eddig türelmesen üldögélő, fülbevalós fiatalember. A hídon lépésben haladó, villogó rendőrautók jelennek meg, utánuk fülsiketítő brrrreaaaaam brreaaaamozással, motorizált homók vezetik be a felvonulást. Alig vannak vagy tízen, de rettenetes zajt csapnak. A túlsó járdán álló kövér, csúnyácska lányok, odavannak az extázistól. Török turisták furakodnak mellénk, kérdésükre zavarba jövök. - Homo, leszbi - őőőőőőő - fikusz! - Siet Arnold a segítségemre. A kis emberek fejcsóválva vonulnak vissza.

A motorosok után két görkorcsolyás leányzó gurul el előttünk, lóháton vikingsisakot viselő pár követi őket. (Első ránézésre fiú és leány, ezeknek valami más hibájuk van.) Kis szünet, aztán megjelennek a közélet ismert homói, színészek, énekesek, valamint a mozgalom szellemével szimpatizáló - vagy inkább a közelgő választásokra gondoló - pártvezetők és miniszterek. A nézősereg áhítattal suttogja a TV képernyőjéről ismerős neveket. Utánuk, a tisztes távolságot betartva, tíz méter széles, és több száz méter hosszú, szivárványszínű zászlót kifeszítve tartó militáns homók menetelnek, nyakukban a viselőjük hovatartozását igazoló, ezüstösen csillogó lapocskákkal. (E nélkül legfeljebb vazelinárusnak álcázva lehetett bejutni a Pride Parkba. Arnold megjegyzése.) - "Mereszd a szemed! Valakit csak ismersz!" - kiabálják, miközben szúrós szemmel néznek ránk. A fülem cseng a sípszótól, Arnold zavarában a fényképezőgépet bütyköli.

A homogén menet mindinkább a heterogén benyomását kelti. A plakátokon álló szövegből ítélve a résztvevők nemzetekre, városokra, egyetemekre, szakmákra, és pártokra osztva vonulnak. A Műszaki Egyetem diákjai után a dán egyetemisták zümmögőkórusa - "Hom-mom-mom-mom, hom-mom-mom-mom" - majd az ordas feministák csoportja vonul. A Bal-párt hommunistái vörös zászló alatt menetelnek, amit a mit sem gyanító munkásosztály kiöntött vére festett vörösre. Szomorúan nézem a Homó Gyermekeikre Büszke Szülőket, miközben Arnold már a Homó Orvosokat fényképezi. A zászlóvivő mindkét keze foglalt, fehér köpenyes társa egyáltalán nem leplezi a hátsó szándékát.

Hatalmas teherautón jelmezes transzvesztiták és fehére festett arcú anorexiások illegnek-billegnek a harsogó diszkó zenére. Egy karvalyorrú hölgy - vagy úr - piros sportkocsin ülve hint áldást, nyomában parókás pár lépked. Arnold érdeklődése feléled, két lépéssel előttük terem, katt, és már ugrik is vissza. - Hát nem édes? - Mutat a mögöttem álldogáló, kapásból kideríthetetlen nemű, kétméteres alak egy pórázon vezetett, zöldre festett fiúagárra, amint az éppen meglepi a lilára festett társát. Arnold hosszasan állítja az élességet, sajnos a menet elindul, és a lila kan nem hajlandó tovább cipelni a zöldet.

Bőrnadrágjuk kidudorodását simogató, egyenruhás férfiak, fekete gumiba öltözött, nyakörvet viselő aberráltak következnek. A közvetlen utánuk cammogó teherautón, fedetlen keblű, termetes bőrmadám feszít. Elkínzott arcú kéjrabszolgái versenyt üvöltenek a diszkóval. (Rossz idők járnak rájuk: az egyik esti újság szerint hazánkban jelenleg hiánycikk a szadista. A szado-mazó összejöveteleken, újabban sorsot húznak a szegény mazók, hogy ki játssza a kegyetlen uralkodót.) - "Világ mazochistái, reszkessetek!" - Fintorog Arnold. - Vajon, hogy konferálták volna be ezeket az egykori Május elsejei felvonulásokon? "Az előttünk haladó allegorikus szekéren a leszbikus szövőnők polgárpukkasztó gúlájában gyönyörködhetünk." Tényleg, tanítanak-e manapság tornaórákon gúlát? - A gépéhez kap, mert éppen két, egyenként kétméteres, magas sarkon billegő Gizigéza halad el a közelünkben.

Görkorcsolyán két, hátizsákos pacák zárja a menetet, aztán megindul a forgalom. Vége van a felvonulásnak! Micsoda megkönnyebbülés! A filmen még maradt két kocka. Arnold sietve indul a menet nyomába, alig győzöm követni. A járdán sokan vannak, ezért egy ideig az úttesten, a vonulókkal együtt halad. Téma után kutató, sóvárgó arckifejezését a Drámai színház előtt álló nézők lelkes tapssal jutalmazzák.

(Stockholm, 1998-07-26)