VIII. TAPOGATÓ HALÁSZAT.

A tapogatóhalászat két részre osztható: arra, a mely minden bizonynyal a legősibb halászati módok közé tartozik; és arra, a mely még fejlődőfélben van ma is.

Az igazán tapogató az ősrégi forma; az újabb módot inkább borítónak lehetne nevezni, aminthogy igaz, hogy az utóbbinak szerszámát némely vidéken borítónak nevezik is.

Az ember legrégibb szerszáma minden esetre a két keze, melynek bámulatos szerkezete még ma is - sőt ma nagyobb mértékben mint valaha - oly műveleteket visz véghez, a melyeket semminémű szerszámmal véghezvinni, pótolni nem lehet.

Ez a pótolhatatlanság egyfelől a kéz művi szerkezetében rejlik; ez pedig - másfelől - fokozódik azáltal, hogy a kéz művi szerkezete a tapintás érzékével is kapcsolatos.

Az emberi kéznek e két tulajdonsága úgyszólván segíti egymást. A tapintás és a hozzá illeszkedő kézmozdulat sokszor ösztönszerű cselekvésnek látszik; pedig rendszerint tudatos, az akaratnak a kifolyása; ezt különösen a hal kitapogatásánál tapasztalhatjuk.

A tapogatóhalász meglábolja a vizet, - rendszerint a köves, gyökeres és padmalyos helyeket, a hol a hal bujkálni szeret; óvatosan s mind a két kezével belényúl a víz alá, még pedig úgy, hogy

334

a kézzel mindig víz mentén keres. Ez a víz mentén való keresésnek leglényegesebb mozzanata, mert a kéz víz mentén és símogatva érinti a halat, a hal pedig a kéz símogatását a víz folyásával téveszti össze.

A mikor a halász így a hal állását kitudta, mind a két oldalát enyhén símogatja s újjait begörbítve azon van, hogy a kopótyú táját kiérezze. A símogatás közben a halászember arcza merő feszült figyelem.

A mikor a halász a kopótyú tájával tisztában van, egyszerre jobb keze hüvelyk- és mutatóujjával körülfogja a hal nyakát, bal kezével pedig derékon ragadja meg, hogy a csapkolódást mérsékelje; - ekkor kiemeli.

Így bánik el a nagyocska hallal; de meg tudja fogni az apraját, sőt még az ügyes és rendkívül síkos csíkféléket, nevezetesen a kövi csíkot is, a melyet a kavicsok között folytatott ügyes tapogatással a markába szöktet, kavicsostól kiemel s a kezeügyében tartott csuporba eresztget.

A művelet egyszerűsége maga tanúskodik e halászati mód ősi volta mellett.

A borítóhalászat annyiban tapogató is, amennyiben a halász nem szemre, hanem véletlenre folytatja; szerszámjával majd ide, majd oda borít, a halat pedig a szerszámba való ütődésről érzi meg.

217. ábra. Magyar tapogató. | A tapogató szerszám kétféle: u. m. a nyél nélkül való és a nyeles; az előbbi a kezdetlegesebb s mindenütt található; MAGYAR LÁSZLÓ jeles Afrika-utazónk "ginda" név alatt Bihéből is említi s kiemeli, hogy a mi tapogatónkkal azonos. A magyarság legelemibb tapogatója (217. ábra) fűzvesszőből való, tömött fonású és fenék nélküli kas, mely akár csirkeborítónak is használható. Egészben petrenczealakú, felül szűkebb, alúl öblös. A tapogatóhalászság leginkább a tavaszi áradásokon s azokban a pocsolyákban használja, a melyek az áradás után mélyebb fekvésű helyeken maradoznak s a melyekben rendesen sok hal benszorúl. Legalkalmasabb az a víz, a mely csak térdig ér, mert mélyebb vízben megúszik a tapogató s ekkor bajos fenékig leszorítani.

335

A halász begázol a vízbe, két kezével megragadja a tapogató felső peremét s azután, karjait a mennyire csak lehet előre nyujtva, hirtelen leszorítja a tapogatót a víz fenekéhez. Ha halat borított, a hal beléütődik a tapogató oldalába, a mit a halász megérez; ekkor jobb kezével belényúl a felső nyiláson s kiszedi a prédát.

Nagyon érdekes látvány az, a midőn ilyen tapogatós avval a sajátszerű hirtelenséggel majd ide, majd oda állítgatja tapogatóját s minden állítás után, figyelő arczot vágva, egy kicsit várakozik, lesve, nem ütődik-e a hal a szerszámba. Ennek a fűzvesszőből fonott tapogatónak azután vidékszerint sokféle változatai vannak, a melyek között a legszebb az, mely az Ecsedi láp vidékén, különösen Börvely faluban dívik (218. ábra). Ennek a tapogatónak felső nyilását négyszögű tölgyfakeret alkotja, a melybe válogatott, erős vesszők szolgálnak; a vesszőket a keret alatt szép fonatú korcz köti össze, a melyben kétfelől a kéz számára hagyás van; a tapogató derekán ismét szép fonatú korcz fut körűl, mely a vesszőket kör formára sorakoztatja. Legtöbbször még az alsó szélén is van korczfonás, mely a tapogatót szilárdítja, mert a vesszők kitördelését lehetetlenné teszi. A Szernye tájain - nevezetesen Derczenben - dívó tapogató egészben hasonlít az előbbihez, | 218. ábra. Tapogató az Ecsedi láp vidékéről.

336

219. ábra. Kávás tapogató. | de felső kerete kerek s így az egész szerszám harangalakú, holott a börvelyi forma felül négyszögletes s alsó öble felé kerekbe megyen által. A Tisza derekán, Szeged, Csongrád táján - lehet más pontokon - a vesszőből fonott tapogató letünő félben van. Itt négyágú kávára feszített háló alkotja meg a tapogatót, a mint ezt a 219. ábra mutatja. A kávás tapogató azután, épen úgy mint a vesszőből fonott, vidék szerint és kivált alak szerint különböző; igy a Drávafokon, Kopácsi körül nyolczas a kávája s az egész tapogató alig mélyebb egy régibb időbeli esőernyőnél.

Végre Szeged táján, a Gyevi fokon (Algyő), a tapogatónak legfejlettebb alakjára akadtam, mely a szerfölött ügyes szegedi halászságnak mai korabeli találmánya. Ez a tapogató (220. ábra) a háromsoros hálórendszerre van fogva, a mennyiben két tükörháló közt finom, laza léhésháló található. Könnyen érthetjük, hogy a borított hal ebben a furfangos szerkezetben úgy nyaklik, a mint ezt a kecsegehálónál, meg a székely marázsahálónál is bőven megismertük. Itt a halász bátran kiemelheti a tapogatót s nem szükséges, hogy a borított halat kezével hajhászsza. A míg a fonott és az egyszerű hálóból alkotott tapogatók legfeljebb kötésig érők s átmérőjük alúl ritkán éri el az egy métert, addig az algyevi tükrös tapogató vállig ér és terjedelmesebb is. | 220. ábra. Szegedvidéki kávás tapogató.

337

A tapogató legközelebbi rokona a borító, vagy - fehérmegyei tájszólás szerint - buréttó (221. ábra).

221. ábra. Borító Velenczei tó körül.

Ez majdnem félgömbös harangalakú s szépen egyesített nyolczas kávára feszített hálóból való, felül megfelelő nyilással; ezen át egy nem egészen két méter hosszú rúd van kötve, mely nyélnek szolgál. Világosan látható, hogy ez tulajdonképen az ősi tapogatónak fejlett formája; s bár kezelése kissé több erőt kiván, ez elenyészik avval a haszonnal szemben, a mely a nyél hosszaságában rejlik. A halász evvel a borítóval kevésbbé riasztja a halat, mint a nyél nélkül való tapogatóval, a melyet csak kar-távolságnyira állíthat be a vízbe, holott a nyeles borítót, lábaitól számítva, közel három méterre vetheti be, tehát biztosabban lepi meg a halat.

Érdekes jelenség, hogy a tapogatónak e fejlett formájával leginkább oly tóságok körül találkozunk, a melyeknek nagy kiterjedésű szélvizeik vannak, a hol tehát a halászatnak ez a neme már a természeti állapotoknál fogva is jelentőséggel bír. Így a 221. ábrán bemutatott borító a Velenczei tó körül használatos; az ellenben, a melylyel a tapogató-halászat tárgyalását berekesztjük s a mely válogatott vesszőkből való (222. ábra), a Fertő magyar halászságánál dívik.

222. ábra. Fertővidéki tapogató.

IX. HUROKVETŐ HALÁSZAT.

Itt ismét oly szerszámmal van dolgunk, a mely egyszerűségével szinte reákényszerít, hogy őskorinak vegyük.

Ez a szerszám a csapóhurok (223. ábra), mely jobbára gyerek-

338

szerszám ugyan, de Győr táján - kivált Pinnyéden - halászember kezén is megfordúl.

Ehhez nem kell egyéb, mint egy könnyű, két vagy harmadfél méter hosszú bot - legtöbbször a népszerű "babkaró" is megteszi -, a melynek végébe a válogatott lószőrből sodrott, 10-15 cm. nyilású hurok van kötve. Ez a szerszám kizárólagosan csukára való s a hirhedt rablóhal természetéhez van alkalmazva.

A csuka t. i. megfekszik, azaz sokszor órán át is veszteg áll fejjel víz ellenében, közel a víz színéhez s lesi a prédát; ebben a megfekvésben oly makacs, hogy a parton megjelenő embertől sem riad meg.

A csapóhurok a halnak e tulajdonságára van alapítva s a halász így jár el: Mihelyt a halat észreveszi, jóval a hal feje előtt beereszti a hurkot a vízbe s a víz folyását felhasználva, azon van, hogy a hurkot a hal feje tövére usztassa; ekkor hirtelen megrántja a botot, a hurok a kopótyú táján összeszorúl s a hal kivethető. Ha a csuka egyszer megfeküdt, húszszor, harminczszor lehet a hurokkal elhibázni a nélkül, hogy megriadna.

223. ábra. Csapóhurok.

A csukának csapóhurokkal való halászása Európa nyugatán is el van terjedve - Németországban az u. n. "Hechtschleifen" - s a tudományban érvényes közfelfogás szerint a legősibb halászati módok közé tartozik.

X. SZIGONYOS HALÁSZAT.

A magyarság szigonyos halászata teljesen megérdemli, hogy e könyvben tüzetesen tárgyaltassék. Nemcsak fogás szerint való különfélesége, hanem a szigony nagy változatossága - legfőképen azonban az körülmény teszi érdemessé a tárgyalásra, hogy a halászatnak ez a neme határozottan leáldozó félben van.

Sok vidéken immáron csak igen öreg halász emlékezik a szigonyra. A vizek megváltoztak s ezen a soron kimaradtak a szerszámok is. Nem egy vidéken - így a Balaton melléken - a szigonynyal

339

való halászat szigorúan - és helyesen is - el van tiltva; a szerszám itt csak a merészebb halász padlásán bujkál - a fedél nádjában -, eszi a rozsda; meg is eszi lassanként.

Tápé ősi hospeseinek ivadéka - a legvénebb - csak kegyeletből őrizte meg öregapja szigonyát és vágóhorgát.

Már pedig úgy e könyvnek őstörténeti, valamint a szerszámok ősi elemeiről szóló részéből is tudjuk, hogy a szigony mindenképen érdekes, tanúlságos szerszám; sőt az ősrégészet mai állása szerint - BOYD-DAWKINS nyomán - az ember kezében a legrégibb halászó szerszám.

A szigonyok népies alakjai meglehetősen teljesen, tudtom szerint csupán Angolországból ismeretesek, hol összegyűjtésökre az első halászati kiállítások adták meg az alkalmat. Ekkor tünt ki, hogy az alak roppantúl változik s még egyazon vidék, illetőleg vízmellék sem bír egységes szigonynyal, úgyannyira, hogy a szemlélőnek úgy rémlett, mintha e szerszámnál minden egyes halász belátása és ízlése döntött volna.

224. ábra. Vasszigony angolnára. | Az ágak számában, a szakák alakjában, egymásközötti viszonyában, az egész szerszám formájában nagy eltérés mutatkozott akkor is, ha a szerszám egy és ugyanazon halfajra, pld. a lazaczra való volt. Berlin muzeumában,* mely halászati szerszámok dolgában a leggazdagabbnak van elismerve, még a régibb vaskorból származó szigonyok is roppantúl eltérők s az egységes alak csak akkor jelentkezik, a mikor a halfaj természete kényszerítő befolyást gyakorol a szerszámra. Ilyen egységes alak az angolnára való vasszigony (224. ábra, Lübbesee, állítólag ó-wend), melynek szerkezete valóban a halfaj tulajdonságából folyik. A rendkívül síkos, kígyótestű, hajlékony halat csak ez a szigony szúrja biztosan, mert a hal a két kés (kk) közé jutva, épen gerinczével kerül a szúró ág (a) alá s nem térhetvén ki a kések között, bizton áldozatúl esik. * Märkisches Museum der Stadt Berlin etc.

340

A hol nem ez a viszony, ott a szigony ág és alak szerint nagyon ingadozik; de sőt még a nyélre való megerősítési mód sem állandó; némelyiknél makkra járó - mint ezt az ősi elemekben többszörösen is megismertük -, némelyiknél épen csak szegezhető, vagy köpüs.

A magyarság szigonyai, noha az alak, az ágak száma és hossza, a szakák, végre a megerősítés módja szerint nagyon változók, mégis - aránylag igen kevés kivétellel - kimívelt szerszámok; s ez mindenesetre bizonysága annak, hogy a szigonyos halászat a magyarságnak régi idők óta kedvelt halászati módja volt.

Mint tudjuk, a magyarságnak központi telepein, tehát leginkább a Tisza derekán, s innen a Maros és Körös alsó folyásán is, kizárólagosan a kétágú szigony dívik,* melynek szakái nem hegyesek, hanem az emberi újj körméhez hasonlók. Magában ez az egy körülmény nagyon fontos, mert a szerszám kimívelt volta mellett tanúskodik. A hegyes szaka, a hal testébe beverve, hasít is s ugyanazon a hasításon könnyen ki is szakadhat; holott a körömszerű széttolja a húst, mely a szaka mögött ismét összehúzódik s így a kiszakadást nehezíti annyival is inkább, minthogy a körömszerű szaka nem is hasíthat. Ennek a legmagyarabb, rendesen igen hatalmas vasnak, a melylyel a Tisza halásza régenten 3-4 mázsás harcsát sujtott vagy megdobott, mindig volt egy járulékos szerszáma, a melynek nyomát más népek ismertetett halászatában hiába kerestem; ez a vágóhorog (225. ábra).

225. ábra. Vágóhorog.

Ez a vágóhorog egy 3-4 méteres rúdon köpüre erősített, hatalmas és szakás vaskampó, mely arra való volt, hogy a halásznak a szigonynyal megdobott nagy harcsával való küzdelmében segítségére legyen.

A szigony t. i. a halat mindig hátba találja; de ha a hal nagyon erős volt, a kiemelésnél, vagy tovairamodásnál a legjobb szigonyból

> * Lásd az ősi elemek között.

341

is könnyen kiszakadhatott; hogy ez be ne következzék, a halász a vágóhoroggal a hal alá nyúlt s ezt a hasába vágta, így a hal háta és hasa felől volt meg ragadva s többé nem menekülhetett, ha mindjárt órákon át folytatta is a harczot szabadságáért. Ezt a halászati életképekben még közelebbről is látni fogjuk.

Ezenkívül megismerkedtünk Keszthely szigonyaival, a melyek nagyon kimívelt három- és négyágú rendszer mellett, megerősítés tekintetében a bronszkorba, részben a régibb vaskorba vágnak vissza,* s ebben az egy tekintetben megegyeznek egy Berlinben őrzött vasszigonynyal, mely Spandau környékén találtatott; ez állítólag ó-wend, azonban igen egyenetlen, durva munka, különböző hosszuságú ágakkal, otromba szakákkal.

Ezek után megismerkedtünk még a Bódva mentén dívó nyakló szigonyokkal is, a melyek az eddigi kutatások szerint egyedül állanak, szerkezet szerint pedig a kőkorszakig érnek; a Vág menti galóczaszigonynyal, mely a svájczi czölöpépítmények némely vas szigonyával egyezik; végre a Kun-Szent-Márton táján dívó magyar dárdaszigonynyal, melynek megerősítési módja bronszkori.**

Már magában ezek, a messze multakba visszavágó törzsformák is reáirányozzák figyelmünket a magyar szigonyos halászatra s ösztönöznek, hogy azt osztályozva szemléljük. Ám lássuk csoportjait.

A magyar szigonyos halászat vagy: 1. szemre, vagy 2. vaktában űzve dívik.

Szemre való szigonyozás az, mikor a halász tiszta, átlátszó vízben szemével keresi meg a halat, megczélozza a szigonnyal s így ejti hatalmába.

A vaktában való szigonyozás az, mikor a halász zavaros, nem átlátszó vizekben, oly helyeken, a hol a hal szeret tartózkodni, csakúgy találomra szúr.

De szemre szigonyoz akkor is, a mikor - pld. ívás idején - a hal a különben zavaros víz sekély helyeit keresi fel s a víz mozgatása által árúlja el jelenlétét.

És vaktában szigonyoz akkor is, a mikor a víz különben tiszta, de mélységénél fogva sötét.

> * Lásd az Ősi elemek között.
> ** U. o.

342

226. ábra a székely, b Bodva menti dárdaszigony. | Az egyes szigonyoknál ezt külön jelöljük meg. Ágak szerint van a magyarság kezén az egyágú szigonytól - dárdaszigony - kezdve a nyolczágúig, tehát 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 ágú szigony. Az ágak elrendezésére, állására és egymásközötti arányára nézve vagy szúró a szigony, mikor az ágak egyformán hosszúk s a nyél tengelyével párosvonalban meredeznek; vagy kerítő a szigony, a mikor meredezés mellett középső ága vagy ágai a szélsőknél rövidebbek, tehát a hal testét szúráskor körülfogják; vagy oldalt vágó szigony, a mikor ágai a nyél tengelyétől elhajolnak; vagy nyakló a szigony, a mikor nem szúrásra, hanem a halnak az ágak közé való beszorítására van szerkesztve; vagy végre tűző a szigony, a mikor ágai nem egy síkba esnek, hanem kettesével s keresztbe szembeállanak. És most áttérhetünk a szigonyoknak egyenként való ismertetésére, megkezdvén a sort a dárdaszigonyokkal. Legelől jár a Kun-Szent-Márton táján dívó bronszkori megerősítésű dárdaszigony, a melyet az ősi elemekben már be is mutattunk. Ennek vasa közel méternyi, nyele 3-4 méter hosszú. Ezt a szigonyt vaktában, és sokszorosan inkább a halnak a gyökeres helyekből való kizavarására használják, mi közben megtörténik, hogy a dárdaszigony csupa véletlenségből egy-egy derék harcsát, csukát vagy pontyot fel is nyársal. Ennek legközelebbi rokona a székely dárdaszigony (226. ábra a), melynek nyele csak 2 méternyi. Ez a dárdaszigony pisztrángra és pérhalra való; hegye és szakája gondosan ki van élezve, hogy a síkos, óvatos és fürge halat biztosan átjárja.

Késő őszszel, a mikor a pisztráng, és kora tavaszszal, a midőn a pérhal ívik, elindul a székely szigonyos másodmagával a sötét éjszakába; az egyik viszi a szigonyt, a másik a világlót a hátán és nyalábra kötve, vagy a tidót tarisznyában.

343

A világló vékonyra hasgatott vörösfenyőből van kötözve, lángja jó világosságot terjeszt s a fa szurkosságánál fogva nem is alszik el könnyen. A mint égés közben szenesedik, a székely kőhöz, fatörzshöz csapdossa, hogy a szene lehulljon, lángja föléledjen. Az éj sötétjében, komor fenyvesben vagy sziklaszorosokban elragadóan szép látomány ez.

227. ábra. A tidó.

A tidó (227. ábra) a nyirfa zsíros kérgéből van sodorva, rendesen öregarasznyi hosszuságú, kiválóan vigan lángol és világít.

Az így felszerelt atyafiak gázolva haladnak a patakban, mindig víz ellenében, mert a nemes hal is így áll fejével; tehát hátulról közelítik s azonkívül mindig tiszta vízbe tekinthetnek, mert a lépés által felkavart, zavaros víz a már meghalászott rész felé folyik.

A világító lesi komájának minden mozdulatát s ahhoz alkalmazkodik - meg-megáll, újra indúl.

A másik dárdaszigony (226. ábra b) a Bódva mentén úri halászoknál dívik, kik a kora tavaszi kiöntéseken, kivált akkor, a midőn hirtelen fagyok állanak be s a kiöntést olyan átlátszó jég borítja, a melyen a csukát, harcsát meg lehet látni, kiszállanak s az ívó és kóborló nagyobb halat a jegen át dárdázzák.

A jégnek csak olyannak szabad lenni, hogy az embert épen - ha kissé ropogva is - elbirja, hogy a hegyes dárdaszigony könnyen lyukaszthassa.

A szigonyos itt egy élettani törvényre számít, t. i. arra, hogy a hal reászorúl oly vízre, mely a levegővel érintkezik s minthogy az összefüggő jégkéreg alatt csak ott ilyen a víz, a hol nagyobb levegőbuborékok támadtak - helyesebben szorultak - a jég alatt, a halak e buborékok mellett szeretnek veszteg állani, megfeküdni.

Ezekre, már a távolból is észrevehető buborékokra ügyel a halász, mert itt találja meg biztosan a prédát.*

Megjegyzem, hogy ez úri szigonyt csak rajzból ismerem.

Az imént leírt dárdaszigonyok a megerősítés tekintetében köpüsök.

Vegyük immár elő a többágú szigonyokat.

> * Lásd egyszersmind "Jegeshalászat" "dorongálás" alatt.

344

A Tiszán kutatva, meglepett, hogy Szolnokon nem két-, hanem háromágú szigonyra találtam, még pedig a háromágúnak kerítő és szúró alakjára. Ez a jelenség a szerszámok néprajzi értékére nézve igen tanulságos. A halászok váltig erősködtek, hogy szerszámjaik magyarok, de én az ellenkezőt állítottam, magyar-svábnak tekintettem és győztem is.

228. ábra. Szigonyok.

Szolnokon czéhes volt a halászság, a minek a központi telepeken nyoma sincsen; a megmaradt czéhkönyvből pedig kitünt, hogy a szolnoki halászság között régente csupa német név uralkodott, pld.: Wieser, Krotz, Hessperger, Svajger, Rottenfuss s csak későbben vegyül közéjök kevés magyarság is, mint: Farkas, Tóth, Szabó.

345

Sőt a német és tót név ma is előfordúl, mégpedig az apáról fiúra szálló halászságnál, ezért háromágú ott a szigony. De az is igaz, hogy 1820-ig menve vissza, a szolnoki németnevű halászság már magyar nyelven vezette jegyzőkönyveit, számadásait.

Ez a szolnoki háromágú szigonynak a megfejtése s az igazi magyar szigony kétágú voltának bizonyítása.

A 228. ábrán (i) Körös-Tarcsáról való új szigony, kétágú törzsökös magyar forma, rendesen igen hosszú nyelen; sokszorosan télen lékeken át vaktában való szúrásra használják; főképen a Körös örvényes helyein, a hol a halak seregekbe verődve szoktak megfeküdni.

Ugyanezen ábra 2. száma Szolnokról való háromágú szúró szigonyt ábrázol; hatalmas vas, a lapban ellentétes állású, éles szakákkal. A 3. szintén Szolnokról való háromágú kerítő szigony; azért kerítő, mert középső ága a két szélsőnél rövidebb. A 4. számú Tihanyból való ötös, mely azonban eredetileg hetes szúró szigony volt. Mint látjuk, ez a szigony merőben elüt a Keszthelyen dívótól, mert nyaka (ny) hosszú és köpübe végződik, holott a keszthelyiek megerősítési módja makkos. Ezzel a hatalmas vassal, mely 2.5-3 méteres nyélre van ráverve, az ívó csukát, pontyot és harcsát szigonyozzák a szélvizekben, tehát szemre. A 229. ábrán lerajzolt hármas szúró szigony Kraszna menti; Kis-Majtényból való, a hol a Kraszna az Ecsedi lápba enyészik el. Mesterszava a következő: K, köpüje; A, ága; V, visszája; van nyele, rendesen 3 méteres; köpüjén szegező lika. Erős vas, a melylyel a Kraszna-halász leginkább a part alatt, tehát padmalyos helyeken, vaktában szurkál. Kis-Majtény igazi halászfészek, sok eredeti szerszámmal, a melyre még rátalálunk; a bárkarakodó helyen, egy hatalmas füzesben, mindig | 229. ábra. Hármas szúrószigony.

346

készen áll a szigony is, mert még nincsen eltiltva; pedig ritka hely az manapság, a melyen a szigony még nem bujkál.

Innen ismét a Balatonhoz kell visszatérnünk, hogy az ősinek bevehető halászság szigonyait megismerhessük.

Az eddig leírt szigonyok mind vagy egy darabból valók, vagy szilárd forrasztású szerszámok voltak; a Balaton mentében Kenessén akadunk először szeges szúró szigonyokra, a melyek ezenkívül még forma tekintetében is törzsökösök.

A mi ezeket a szigonyokat leginkább jellemzi, az a hosszú nyak, a keszthelyiektől elütő köpüs megerősítés és a közbülső ágaknak a tartó vashoz való szegezése.

Az ágak száma 3-tól 8-ig terjed.

230. ábra. Nyolczas és hármas szigony. Balaton.

A 230. ábrán legelőbb is a nyolczas szigonyt látjuk, melynek mesterszavai következők: K, küpű; N, nyak; T, tartóvas; A, ág V, visszája, néha "viszja".

A másik, hármas szigony, melynek mesterszava ugyanaz, a mi a nyolczasé.

A szakák a tartóvashoz keresztbe s felváltva erre-arra, tehát a szigony lapjában ellentétesen meredeznek és éleshegyesek.

Ezek a kimívelt szigonyok átlag 3 méteres nyelre vannak rásze-

347

gezve; ez a nyél a szigony lapjának megfelelően lapos; rendesen fenyőléczből való, melynek épen csak élei vannak le gyalulva. Ez a lapos nyél azokat a szigonyokat jellemzi a melyekkel a halász nemcsak szúrja, hanem meg is dobja a halat.

A mikor t. i. mélyebb szélvizekben a nagy hal reászorúl eleven vízre - a mely a levegővel érintkezik -, felszáll, "pipál" és természetes, hogy azon a ponton a vízhullám karikákat hány; ezt a bödönhajón lassan evezgető halász gyakorlott szeme már messziről észre veszi s 6-8 méternyire közelít. Ekkor vízszintesen ragadja meg a szigonyt s úgy dobja el, hogy a nyél lapos oldalával megúszik és tovasíklik a vízszínen. Természetes, hogy a szigony súlya kissé a víz alá meríti a maga végét s így a vas a halat a víz alatt, rendesen a hónaljszárnyak táján éri. Világos példája annak, hogy halászati tekintetben szomszédos helyek szigonyai elütő törzsalakot mutatnak, a Velenczei tónál dívó szúró szigony (231. ábra), melynek ágai szétmeredők. Ez a hatalmas szigony négyes és ötös, egy darabból való igen kimívelt kovácsmunka, éleshegyes, szembenálló szakákkal. Nevezetes, hogy igazi törzsformával van dolgunk, mely e tó körül minden ponton egyforma. A Velenczei tó halászsága e szigonyt épen úgy, dobja is, szemre is szúr vele mint a Balaton-melléki; de éven át leginkább vaktában döfögeti a zsombékok tövét, a hol a csuka megfekszik s a hova - közhit szerint - a nagy ponty eljárogat, hogy a nád édes gyökerét szopogassa. A Velenczei tó körül a szigony még nem bujkál; kedvelt szerszám, mely minden halászkunyhó táján kézügyben van. A következő sorozatban vegyes alakú, részben mondva csinált szigonyokkal ismerkedünk meg. A mint már Szendrő tájáról megemlékeztünk "úri szigonyról," még pedig dárdaalakúról (226. ábra h), másutt is akad efféle; ezek a | 231. ábra. Velenczei szúró szigony.

348

mondvacsinált szerszámok, a melyek alak és szerkezet szerint az úrhalász ízlésére s egyéni okoskodására vallanak.

Ilyen szigony a 232. ábrán 1, mely az Erdővidékről - Barótról - való. A szigony hatos, szúró; de inkább ágainak sűrűségében, mint a szakák elrendezésében rejlik az ő fogóssága. Szakái mind egy irányba s a szigony lapjába meredeznek.

232. ábra. Szúró szigonyok.

Ezt a tulajdonságot a közhalászság szigonyán sohasem tapasztaljuk, mert valójában nem is okos: a közhalász szigonyán a szomszéd ágak szakái vagy szemben állanak egymással, vagy a szigony lapjából

349

egyik erre, a másik arra meredezik; könnyű belátni, hogy ezáltal mindenesetre megnövekszik a szigony fogóssága, mert a hánykolódó halat különböző irányok szerint tartja.

Már a Doroszlón - Bácsmegye - a Mosztongán halászó magyarság kezén levő négyes szigony szakái szemben állanak (2) s ez a helyes.

A Mosztonga szigonyosa hosszú, laposnyelű, finoman kiélezett szigonyát mindig a "pipáló" halra dobja; azért kizárólagosan erre, mert alig képzelhető víz, a melynek hala jobban rászorulna a víz eleven részére, tehát a felsőbb színre, mint a milyen épen a Mosztonga vize. Ez a víz alig lézeng, rendkívül hináros, hozzá széles vidék kender-áztatója s ezért a halat mindig a felszínre kergeti. A rozoga ladikján dobásra készen álló, élesen figyelő Mosztonga-szigonyos a szebb halászképek közé tartozik. A 4. számú szigony Balaton-melléki változat, melynél a tartóvas nincsen kifejlődve; ágai forrasztottak, nyaka hosszú, megerősítése köpűs; ez a forma leginkább Balatonfő körül akad.

A leghosszabb nyakú, különben igen helyes szigony, Győrmegye egyik legsajátságosabb halászfészkében, Pinnyéden, dívik: négyágú s van egy nevezetes társa is, mely majd alább következik. Ez a Pinnyéd szigetségen fekszik, kerítőhálóin akad a legnagyobb és legformásabb halászkő, melylyel az ősi elemekben már megismerkedtünk.

A következő sorozat (233. ábra) a székelység szigonyait ábrázolja, melyek szerkezet szerint nyaklók, kerítők és szúrók, de a kerítő alakon kívül, mely az Olt alsóbb folyásán, úgylátszik, állandó törzsforma, egészben véve alak szerint ingadozók. E jelenségnek természetes oka az, hogy a hegyi vizek sem egyformák s így a szerszám azoknak helyi természete szerint fejlődik.

Már inkább nyakazó, mint nyakló szigony az 1 alatti, mely Egyházas-Oláhfaluban "botosászó" név alatt került meg; neve a botos kölönte nevű haltól ered, a melyre használják. A hal nagyfejű - békafejű, innen néhol "békahal" is - s a nép a csunya fejet itt-ott mérgesnek is tartja, tehát levágja. A botosászó halász azon van, hogy a halat nyakszirten üsse, a mikor a vésőszerű szigonyágak a fejét leroncsolják. A vas kicsiny, nyele 1.5 méter hosszú s minthogy a vas a patak kövein hamar tompúl, a halász csak roncsolva ejti meg

350

prédáját. Az egyes ágak oldalt szakások, hogy a közéjök szoruló kis hal is rajtaveszítsen.

A 2. is nyaklószigony, Felső-Rákosról való s az Oltba szakadó pisztrángos patakokban szolgál; ágai laposság mellett hegyesek; de minthogy a kavicsokon hamar tompúlnak, a halász a belső szakákba veti bizodalmát s azon van, hogy a hal két ág közé kerüljön.

233. ábra. A Székelység szigonyai.

A 3. számú egy igazi ötös kerítőszigony s Oltszemről való. Középső ága a legrövidebb, szomszéd ágai hosszabbak, a szélsők a leghosszabbak, úgy, hogy az ágaktól megalkotott szigony éle félhold-

351

szerűen kávás s így a hal hátát körül is fogja. Ezt a szigonyt szemre használják.

A 4. számú Csik-Madarasról való s igen szép hetes-szúrószigony; 2.5 méteres mogyorófa-nyélre van alkalmazva s leginkább a malomzúgókban, nagy göbékben szemre használják; ez téli szigonyozás szerszámja is, a mint azt később látni fogjuk.*

Az 5. számú szúrószigony Egyházas-Oláhfaluról való; közszékely eszejárása szerint készült. Hat ága két oldalt is szakás; de a szerszám igen tökéletlen; se nem szúró, se nem nyakló, inkább csak roncsoló.

Az utolsó (6. számú) ismét inkább nyakló-, mint szúrószigony, Felső-Rákosról való s egyedüli nevezetessége az, hogy se köpüje, se makkja, hanem szögszerüen van megerősítve; vagyis az 1.5 méteres nyélbe beverve, melyet a hasadás ellen egy karika biztosít. Az eddig tárgyalt szigonyok, amenynyiben egynél több ágúak, az ágak fekvése, illetőleg rendezése szerint egy lapot alkotnak, Vagyis az ágak összesége egy élben áll. A tűzőszigony, ezektől eltérve, külön és önálló rendszert alkot. Ennél a szigonynál az ágak olyformán állanak egymással szemben, mint a mikor a kéz hüvelykujját a mutató-, középső- és növendék (gyűrűs) újjal állítjuk egymás ellenébe. A két rendszer néprajzi értékére való tekintetből megjegyezhető, hogy a belső-ázsiai szigonyok is - ágak szerint - vagy élben állók vagy tűzők. A háromágú tűzőszigonynak vasból való, igen szép darabját (234. ábra) a magyar Nemzeti Muzeum őrzi. Ez Sziamból való s igen tökéletes, finoman kidolgozott kovácsmunka. Ennek négyágú rokona az eddigi kutatások szerint csupán Győrmegyében, Pinnyéden - | 234. ábra. Háromágú tűző szigony. 235. ábra. Pinnyédi tűző szigony.

> * Lásd "Jegeshalászat" alatt.

352

mely helységnek halászati dolgokban való jelentős volta már érintve is volt - található, oly alakban, a mint a 235. ábra lerajzolja.

A pinnyédi halászság evvel a szigonynyal vaktában döfögeti a padmalyos, gyökeres helyeket és igaz, hogy a szigony nagyon fogós, kivált a mikor a halat a keresztbe szembenálló két ág a gerinczen, a másik két ág pedig oldalt éri.

Az eddig felkutatott szigonyok sorozatát méltóképen rekeszti be a Fertőn dívó, oldaltvágó szigony, a melynek két változatát a 236. ábra tünteti föl.

E szigony ágai szaka nélkül való sima hegygyel birnak s vagy egyenként hajlanak oldalt (a), a midőn azután a belső ág a legrövidebb, vagy egyformák s ekkor a szigony nyaka van meghajtva (h), a midőn azután az egyenlő hosszuságú, élben álló ágak mégis oldalt vágnak.

236. ábra. Oldalt vágó szigony.

Az oldalt vágó szigonyvasak aligha magyar eredetüek s valószínű, hogy a Fertő tavára az oda telepedett német elemek hozták. E föltevés mellett szól az a körülmény, hogy alapjában hasonló szerkezetű vasak északi Németországban, nevezetesen Schleswig-Holsteinban, Pomerániában s az Elbe folyó torkolata felé találhatók, hol "Elker, Hölger és Segelhau" nevet viselnek s leginkább az angolnának hináros helyeken vaktában való szúrására használtatnak. Ezek a "Hölger"-ek 20-25 ágúak is; ágaik felváltva rövidebbek-hosszabbak; az egész szerszám a ritkafogú úri fésüre emlékeztet (237. ábra); ágai különben szintén szaka nélkül valók.

A Fertő halászsága oldalt vágó szigonyát leginkább az ívó pontyra

353

használja, a mikor ez tömegbe verődve "pergelődik"; ekkor oldalt és alulról fölfelé vágnak a nyüzsgésbe s fölnyársalják a halat. Ez a mód különben a természeti viszonyokból önkényt következik. A Fertő tava rendkívül iszapos fenekű s az iszap felső rétege - természetesen - igen puha, engedékeny, a miből következik, hogy a halat oda leszegezni nem lehet; holott ha a szerszám a halat alulról vagy oldalt éri, inkább átjárja, már a súlynál fogva is. Ez volna az eddig fölkutatott magyar szigonyoknak sorozata, melynek nem egy alakja arra vall, hogy a halászságnak már ősi soron is kedves szerszáma volt. De nagy igazság az, hogy a szigony nemcsak kegyetlen, hanem igen káros halászó szerszám is. Kegyetlen, mert sok halat csak összeroncsol; káros, mert leginkább az ívó halat gyilkolja s így egy szúrással az ivadék százezreit pusztítja el. | 237. ábra. Hölger.

XI. HORGÁSZAT.

A halászat őstörténete reátanított, hogy a horoggal való halászat a legősibb halászati módok között foglal helyet.

Megismerkedtünk úgy az őstörténeti, mint a magyar halászat ősi elemeiről szóló leirásokban - hozzá még az ókorról szóló fejezetben - a horgászatnak nem egy módjával; és követtük a horog fejlődését a halpeczken kezdve a kovakőből valóban bámulatos ügyességgel kiszilánkolt horgon át, tehát a kőkorszak, réz, bronsz és részben vaskorszak sorozatain végig, belészőve azt az alakrokonságot is, a mely az élő magyar horgászat és a rég leáldozott őskorszakok horgászata között sokszor oly szembetünő módon nyilatkozik.

De sőt kivehettük azt is, hogy szerkezet szerint már a történet előtti idők horga is kétféle volt, épen úgy, mint a mai, t. i.: előre pedző (Limerick) és oldaltpedző (Kirby).

Foglalkoztunk tehát az egyszerű, az összetett, a fából, szaruból a vadkan agyarából, kovakőből, rézből, bronszból és vasból való horgokkal; végül azokkal is, a melyek néprajzi tekintetben fontosak, mint a kuttyogató és a csali nélkül való vizahorog.

354

Azt is láttuk, hogy a mai, legmagasabb fokon álló horgászat, az, a mely a mesterséges csalira épít, alapelve szerint az őskorból származik, mert hiszen Erdővidék, Gyergyó székely halásznépe ősi soron csalja a nemes pisztrángot és a pérhalat a kakas gallérjából való vörös és sárga tollal, lószőrből való bojttal sőt - mint látni fogjuk - a szöcske testének ügyes utánzatával is.*

Végre láttuk a czigány furfangját, mely a vadrózsa tüskéjére építi halászszerencséjét, nem is tudva, hogy talán épen az ő furfangja az, mely némi világot vet a halászó embernek talán legősibb korszakába.

Mindezeken kívül a horgászat az, a mely a halásztól a legtöbb tudást kivánja. Ismernie kell a halas víz természetét, a benne élő halaknak e természethez való alkalmazkodását, a halak táplálékát, sőt még a módot is, hogyan ragadják meg azt. Ismernie kell az évszak, az időjárás, sőt az éj és nap szakának befolyását is a halak életmódjára. Végre ismernie kell szerszámának tulajdonságait s innen a fogást.

Csak a midőn ezekkel tisztában van, csak akkor foghatja meg azt a halat, a melyre szüksége van s épen ebben a biztosságban rejlik a horgász művészete.

A magyar népies horgászat épen úgy megérdemli a tüzetes leírást, mint a szigonyos halászat, mert mindenképen érdekes; változatosság tekintetében pedig minden bizonynyal ritkítja párját. Sőt bátran ki merem mondani, hogy az oly tökéletességre fejlődött angol horgászat a magyar népiesnek csak finomított képmása; de még az is áll, hogy a magyar népies horgászatnak vannak oly részei is, a melyek az ú. n. sportszerű horgászaton túltesznek.

A magyar népies horgászatnak legjellemzőbb vonása az, hogy a horgász tudatosan azon van, hogy szerszámjának minden része, külsője szerint, minél természetesebb legyen; evvel pedig biztosabban éri el azt az eredményt, a melyre a sportember szerszámjának finomságával törekszik.

A magyar népies horgászat három csoportra oszlik:

1. Kosztos horgászat;
2. Karózó vagy kikötő horgászat;
3. Fenékhorgászat.

> * Utóbb Máramarosban is megtaláltam.

355

A kosztos horgászatnak főszerszámja a kosztoshorog, mely a magyar halászság kezén ritka tökéletességre fejlődött. A magyar kosztoshorog (238. ábra) részei a következők: Van kosztja (K), melyen F a fogóvég, Cs a csapóvég; van ina (I), melyen Kt a kötővég, P a pedző, o az ólom, p a pekle, cserke vagy patony, végre h a horog. A pedző (P) ugy van az inhoz kötve, hogy fölfelé, lefelé húzható s eszerint a horog a szükséghez képest mélyebbre bocsátható. Ez a "pedző" néhol tutaj, néhol úszóka vagy pallóka nevet is visel. Szegeden tutaj; de az egész szerszám "picze", a ki pedig él vele, az a "piczés", a mi nyilván a pedzőtől ered. A Berettyó mentén arra a kérdésre, hogy miért él az odavaló halász szaka nélkül való czigány horoggal, azt a feleletet kaptam "mer jobban pedzi a halat", vagyis fogósabb. Ennek a fácskának kettős a feladata: szabályozza a horog járását a mélység tekintetében, és jelt ad, mikor a hal a horog körül jár, kapkodja és bekapja. A kérdés tehát az, hogy az a "pedző" tulajdonképeni értelme szerint, a jeladásra vagy a fogásra vonatkozik-e? Az eddigi kutatás eredménye az, hogy a halászatban jeladó értelme van; mert a kosztoshorgon kivül majd reátalálunk még a téli halászatnál is, mint határozottan jeladóra, noha itt lényegesen más formára van alkalmazva. | 238. ábra. Kosztos horog.

Ez a fajta kosztoshorog az országban szerte dívóknak törzsalakja s a bemutatott teljes szerkezetben a Krasznán dívik, hol pedzője nyárfából van faragva; máshol a pedző egy darabka kukoriczaszár; ismét máshol gyékényből van kötve, szóval anyag szerint változatos.

A halász rajta van, hogy oly anyagot s oly alakban válaszszon, a

356

mely közönségesen a vizeken szerte uszkál s épen azért a halat, mely megszokta, nem riasztja el.

A pedző a nép kosztoshorgán mindig megvan és tolható, hogy a horog járása a halász hatalmában legyen.

Az ólmot úgy verik a patonyra, hogy összevissza legyen horpasztva s így szabálytalan alakú kavicshoz hasonlítson, a minek kétféle haszna van, t. i. a hal nem riadoz tőle, de nem is nézi valami magnak vagy rügynek, tehát nem kapkod utána.

239. ábra. A kosztos horog felszerelése

357

A kosztoshorgok különböző fölszerelését, úgy a mint az közhorgászoknál dívik, a 239. ábra mutatja.

Itt D parafadugóból való pedzővel van ellátva, mely úgy készül, hogy egy derék dugón hosszában egy lúdtollnak cséverésze van keresztülütve, a melyen át a horog ina szolgál s a cséve öblösebb végén egy ékkel van megfogva.

F apróka küszhalakra való horog, melynek pedzője egy vékonyka náddarab vagy forgács.

B csukahorog, melynek patonyja vékony rézdrótból van sodorva, hogy a csuka el ne haraphassa.

O sügérhorog, a mint pl. a Sió zsilipjénél dívik, hol a víz sodra igen erős s ekként a horog sok ólmot kiván, hogy bizonyos ponton megtartható legyen.

H harcsahorog, melyet kővel sülyesztenek a folyó fenekére s a melynek csak ritkán van kosztja; rendesen csak kézből vetik a vízbe, a mint ez már az ó-egyiptomiaknál is dívott. Ez átmeneti alak, a mely a fenékhorgászathoz vezet.

Ha ezeket tekintetbe veszszük s egybevetjük a sportszerű horgászat szerszámjaival, arra a meggyőződésre jutunk, hogy a lényeg az egyiknél és a másiknál ugyanaz s csak az anyag feldolgozása különböző; a sportszerű kosztos horgászat csak finomított kiadása a magyar népies kosztos horgászatnak.

Ám vessünk egy pillantást a magyar népies horgoknak egy bizonyos sorozatára, hogy a fejlettséget megismerhessük s kössük e fejtegetést a 240. ábrához, a hol a horgot vaskosságában és finomságában pillantjuk meg.

Az 1-ső számú Kirby-rendszerű, tehát mély hajlású és oldalt pedző "bolti horog", a másik (2) Limerick rendszerű, tehát előre pedző és szintén "bolti horog", a melyek immár világszerte elterjedtek, olcsóságuknál s kitünő élüknél fogva pedig a közhalásznál is kapósak. Meg kell jegyezni, hogy a közhalász az oldalt pedzőt kedveli és keresi, az előre pedzőt csak szükségben használja; az előbbihez való bizodalma onnan ered, hogy a hal - látszólag - oldalt kapkodja a horgot.

Ezt a bolti horgot a Vargyas melléki furfangosabb pisztránghalász tollas horoggá alakítja át (4), reákötvén szára végébe a vörös kakas gallérjának két tollhegyét, mely szárnyszerűen áll a horoghoz.

358

A midőn ezt a horgot egy darab gilisztával, vagy még jobban valamely bogár álczájával - leginkább a fák elálló kérge alatt találhatókkal - felférgeli, az egész csinálmány meglehetősen hasonlít a patakok fölött röpkedő ú. n. virághoz, valamely Ephemerához, mint a pisztráng kedves eledeléhez.

240. ábra. A magyar népies horgok nemei.

De van közhorgász, a ki még amúgyabban csinálja. Ennek horga rendesen egy nagy varrótűből készül, tehát szaka nélkül való; a horog tolla fekete; e fölött félarasznyira ismét van toll, és e fölött egy arasznyira ismét; sorrend és név szerint ezek: tollashorog, figyelmezőtoll, vezető-toll.

Ez a halász azt tartja, hogy a tollas horgot a hal tápláléknak nézi; a felsőbb - figyelmező - a hal figyelmét költi fel, a vezető toll

359

pedig arra való, hogy a halász, vetéskor, a horog járását láthassa, szabályozhassa. Ezt a horgot mindig a Rhagium bogár álczájával férgelik fel, és az a körülmény, hogy fekete kakastollat használnak, arra tanít, hogy azokat a sötét szárnyú szitakötőket (Agrion) iparkodnak utánozni, a melyek a patakok mentén oly sűrűn élnek.

Az embernek önkénytelenül is az a gondolata támad, hogy ez talán mégsem népies szerszám; hátha a szemes székelység elleste valamely utazó angol horgásztól!

Ez majd megválik.

Ismerkedjünk meg elébb ábránk 3. alakjával, az Olt menti nagy harcsa-horoggal, mely a bemutatott finomságoknak ellenkezője.

Ez a roppant horog élénken emlékeztet arra a rézkorira, a melyet e könyv történeti részében ismertettünk. Erős inra kötve és rendszerint eleven kárászszal vagy pontytyal - az erdélyi részekben "pozsár" - felhalazva, rendszerint valamely, a víz fölé nyúló ághoz van kötve.

A felhalazás módját majd későbben mutatjuk be.

A két véglet bemutatása után vegyük ismét elő a "tollas horgokat", vizsgálván, vajjon igazán ősi soron népies szerszámokkal van-e dolgunk.

Hogy e horgok valóban ősi soron népiesek, szerintem, bizonyos.

Már e könyv történeti részében, a hol a horog története is érintve van, megismerkedtünk az erdélyrészi Erdővidék tollas horgával, a melyen a toll másképen van kötve, mint az imént letárgyalt vargyasin. Itt kétféle toll szerepel, ú. m. a vörös és a sárga, kötése pedig foszlottas-bajuszszerü; a felférgelés rendszerint a Rhagium, vagy más bogár álczája. A vöröstollas pisztrángra, a sárga pedig pérhalra való.

Ezek nyilván kisebb patakvirágokat (Ephemera) utánoznak és hosszas tapasztalást kell elfogadnunk arra, míg a székelység reájött, hogy melyik halnak melyik szín felel meg.

Ilyen dolgot csak úgy ellesni nem lehet.* Álljon még itt az is,

> * DIEMÁR KÁROLY kir. ügyész s a Székelyföldön utitársam, kitünő horgász, azt beszélte nekem, hogy midőn SIR HORROCKS Erdélyben járt, ángol műlegyeivel nem tudott boldogúlni s utoljára kénytelen volt a székelyekét utánozni, a melyekkel legott fogott is.

360

hogy az a foszlott kötés kitünően utánozza az illető Ephemerák szárnya járását.

De még ennél is tovább mehetünk, mert a Gyilkos-tó táján egy székely közhalász kezén olyan horgot találtam (241, 1), a melyen a szárnyutánzás lószőrből való, horga pedig székely kovácsmunka volt.

Az egész szerszámon semminémű "okoskodás" sem mutatkozott; az ín sodrása, a horog kötése, az üstök, az ólmok alkalmazása tökéletes czéltudatosságról tanuskodott. És ezek a halászok azt is tudták, hogy a sáska, midőn már ki van fejlődve, a legjobb csali úgy a pisztrángra, mint a pérhalra is!

241. ábra. Szárnyutánzó és sáskás horog.

Hallottam volt azt is, hogy van a nép kezén egy horog, a melyen a sáska testének a vége van utánozva; de a mely ritkább. Hosszas keresés után reátaláltam a Biharhegységben a Dregán mentén - Csucsa táján -, azonban oláh közhalász kezén. Ez a nevezetes horog (241, 2) úgy van készítve, hogy a sáska végső teste (b) fonalból s közbe kötött kakastollból való, mely utóbbi szőrös és vöröses kinézést kölcsönöz az egésznek; a sáskának fejefele ellenben természetes s úgy van a horogra húzva, hogy a horog hegye a sáska fejét járja át. Ez is hosszas tapasztalás föltételéhez van kötve, mert nem könnyű kitudni, hogy a pisztráng a test lágyabb felét szedi le legkönnyebben,

361

tehát ezt kell utánozni, hogy a halat az egész horog befalására ingerelhessük, anélkül, hogy a csalit vesztegetnők.

Mindezekre támaszkodva, valóban joggal lehet mondani, hogy a kosztos horgászat nemes mestersége a magyar halászság kezén nagy tökéletességre jutott; minden bizonynyal ritkítja párját s teljes mértékben megérdemli a kutató figyelmét.

A magyarság jobbadán a tavaszi, nyári és kora őszi hónapokat használja fel a kosztoshoroggal való horgászatra.

A csali tekintetében pedig a következők járják:

1. Giliszta - Lumbricus.
2. Lótetű - Gryllotalpa.
3. Szöcske - Stenobothrus és Truxalis.
4. Lópiócza - Haemopis.
5. Béka - Rana temporaria.
6. Harcsaféreg - Palingenia- és Libellula-álczák.
7. Kecskebéka - Rana esculenta.
8. Apró hal - leginkább küsz, továbbá ponty és kárász-ivadék.
9. Túró és sajt.
10. Árpatészta.
11. Vedlő rák lába, farka.

Ezeken kívül használja a leírt mesterséges csalikat is.

Lássuk már most a karózó- vagy kikötő-horgászatot. A "kikötés" alatt a magyar halász általánosan a partba leszúrt, vagy levert karóhoz való kötést érti.

A karózó horgászatnak legelterjedettebb szerszáma az álló- vagy csapóhorog (242. ábra), mely nyári szerszám és leginkább harcsára való. "Csapóhorog" nyilván azért, mert egyszerűségében hasonlít némileg a csapó hurokhoz, a melyről már megemlékeztünk.

Nyári alkonyatkor megnépesedik a harcsás vizek partja - kivált a törzsökös magyarság lakta vidéken - s a halászság beállítja éjszakára a horgokat. A csónak fenekén, rendesen a tat mögött, szapolylyal behányt vízben, félarasznyi és kisebb kárászok vagy pontyok nyüzsögnek; sok mindenféle, úgy embermagasságú, alúl kihegyezett husáng is kézügyben hever; kellő horogról is gondoskodva van. A halász fölkeresi a part csorbáit, a "szirtokat," a hol a víz hirtelenűl bemélyed és lassú folyású; alkalmas helyen leszúrja a karót, ráhur-

362

kolja a horog kötővégét, a horgot pedig felhalazza. A szerszámot úgy állítja be, hogy a csalóhal sörényével épen színleli a vizet, hogy a mikor uszkál, forog, csapkolódik, hullámot, karikát vessen s evvel magára csalja a nagy rablót. (242. ábra.)

242. ábra. Álló vagy csapóhorog.

A felhalazás módja nem mindenütt egyforma, mert néhol a horgot épen csak a sörény alatt horgolják át, néhol a kopótyú alatt vezetik be s a száján ütik ki. A legjobb mód a Tisza némely pontján s a Velenczei-tavon dívik, hol a csalóhalat - rendszerint kárászt - úgy fűzik a horogra, a mint ezt a 243. ábra mutatja.

243. ábra. Felhalazás.

A halász előbb a sörény alatt üti keresztül a horgot, azután a kopótyú alatt vezeti a száj felé, ügyelve, hogy a szironyt meg ne

363

sértse, mert ettől függ, hogy a hal minél tovább éljen. Az ú. u. kemény hal, mint a ponty, kárász és a czompó, igy felfűzve, egész éjszakán át ki bírja, forgolódik, csapdos, míg valami éhes harcsa vagy csuka - ritkábban süllő - rajta üt és rajtaveszt, hogy kínjától megszabadítsa s aztán maga kínlódjék hajnalig, a mikor is a halász feljárja horgait s beszedi a prédát.

A Latorcza halásza ott, a hol a folyó torkolata csöndes járású s nagy rónavizű, nem a partba, hanem a víztükör alkalmatos pontjain, a víz fenekébe szúrja a hosszú husángot, a melynek kötő-végére ráhurkolja a horogín kötővégét.

A Velenczei-tó halásza ritkán folyamodik a karóhoz, mert a tó nádja a kikötés más módját javalja. Két-három élő nádszál egybefogva, a leghatalmasabb csukát is megtartja; hozzá még nem is föltűnő, tehát a rablóhalat sehogysem riasztja. Itt a kikötő horog csukára számít s a mint a 244. ábrán tapasztalhatjuk, van "blinczkéje" (b), ina (i) és cserkéje (c). A blinczke az a fácska, a melyre a horog használat után rátekerhető; az ín erős kender-madzag; a cserke vékony sárgaréz-drótból van sodorva, hogy a csuka el ne rághassa. A Velenczei-tó halászsága szereti a horgászatnak ezt a faját, leginkább azért, mert az élő csalinak oly nagyon alkalmatos s igen szívós életű tavi kárász bőviben van és a varsával könnyen fogható. A halász estefelé száll ki a tóra, följárja varsáit, hogy a horogra való kárászt, ritkábban pontyot és czompót kiszedje; azután a nád között vezető csapások tágulásaiban, a nád alkotta kis tükrök átjáróiban kiszemeli azt a helyet, a hol a víz mélysége a csuka ólálkodásaira alkalmatos; rendesen két nádszálhoz köti a horgot, fölhalazza, a nádat úgy meghajtogatja, hogy a vergődő kárász ne bonyolódjék a nád tövébe. Ez a nádhajtogatás jel is, a melynél fogva a halász már messziről felismeri a kikötőhelyet. A varsák följárásakor sorra veszi a horgokat is s fris kárászt tesz rá, a hol szükséges, vagy ki is szedi | 244. ábra. Kikötő horog csukára.

364

mind, hogy napközben megszáradjanak s így estére annál alkalmatosabbak legyenek.

245. ábra. Lábó-horog.

A kikötőhorognak egy másik, különösen Tápén dívó neme a lábó-horog (245. ábra), a melynél már a kabaktök - röviden csak "kabak" - a lopótöknek egy kurtanyakú fajtája szerepel. Itt (Kr) a karó, mely a partba van leszúrva; Cz könnyen szakadó czérna, a melynél fogva a kabak a karóhoz van kötve. Maga a kabak (K) föl van kantározva, vagy kasornyázva s e kantárból indúl a kurta ín a patonynyal és horoggal együtt. Ez a lábóhorog is harcsára, csukára való és rendesen fel van halazva, vagy meg van békázva. Ezt a szerszámot is estve rakja a halász - leginkább a Tisza holt ágazataiba -, reggel pedig utána néz. A midőn a hal bekapja a horgot s rajtaveszt, természetes, hogy rángat; rángat pedig mindaddig, a míg az a vékony czérna, a melynél fogva a lábóhorog ki van kötve, el nem szakad; a midőn pedig ez bekövetkezett, a hal szabadon rohan a horoggal, alámeríti a kabakot, mely azonban mindig felszállani törekszik s végre is kifárasztja még a legerősebb halat is. Ez kitűnő szerszám, a melyen sokszor igen nagy halak fogódznak meg, olyanok, a melyek más kikötött, igen erős horoginat is kettészakítanának, a mi a lábóhorognál lehetetlen, mert a kabak folyton enged, folytonosan húzza s evvel fárasztja a halat. Végtére is a hal reájön, hogy akkor fáj leg-

365

246. ábra. Kolompos horog. | kevésbbé a horog, a midőn a víznek bizonyos mélységében tartózkodik, azaz: a mikor a kabak úszik, veszteg marad tehát, hogy nyugodalma legyen. A halász az érett, rendesen fehéres kabakot már messziről láthatja. A lábó-horognak legközelebbi rokona a kolompos horog, a mely azonban, úgy látszik, inkább csak egyes, furfangosabb halásznak a szerszáma s nem tévesztendő össze a "pörgettyűshoroggal", a melyről alább lesz szó. A Dunán és a Tiszán, a tutajok kikötőhelyein reátalálunk néha a kolompos horognak ép oly egyszerű, mint elmés furfangjára, a mint ezt a 246. ábrán szemlélhetjük. A tutaj szálfái közé be van ékelve az ágas karó; ehhez van kötve a keresztfa, melynek egyik, partfelé álló végén egy kis kolomp van; a másik, hosszabb végén reá van kötve a hosszú horogín vagy palló, mely egy kis, kantáros kabakban végződik. Az ín felehosszában van a patony, illetőleg horog. Természetes, hogy a kabak az inat lebegve tartja, a horog tehát súlyánál fogva nem

366

szállhat a víz fenekére, hanem úgy közepes mélységben lebeg s vagy fel van férgelve, vagy fel van halazva, békázva. Világos, hogy mihelyt a hal bekapja a horgot s rángatni kezd, megszólal a kolomp, a kabak pedig bukdácsol, a halász tehát biztos abban, hogy még ha el is alszik, furfangos szerszámja a kellő időben költi fel.

A kikötőhorgászatnak legderekabb mesterszerszámja a tökös-horog; a vele való halászat "tök után való"-nak neveztetik.

247. ábra. Tökös horog.

A szerszámnak fő alkotó részeit a 247. ábra mutatja, hol T egy derék, érett tök, mely fel van kantározva s a melyből azután a 60-80 méter hosszú horogín vagy horogderék - egy erős kenderzsineg - indúl. A tök kantárától vagy kasornyájától az első horogpatonyig terjedő ínrésznek "tökeresz" a halász-mesterneve. A patonyok, illetőleg horgok körülbelől méternyire vannak egymástól s körülbelől félméter hosszúk, a mikor tehát az ín kifeszűl, a horgok egymást nem érhetik el, nem bonyolódnak. A tök után való halászat különösen az Al-Dunán dívik; csalija pedig leginkább a nagy giliszta, a melyet a halászok gyepesekből szoktak ásni s rendesen ócska bögrékbe gyűjteni.

A tökös horog mindig a folyósabb helyeken szolgál; nyári szerszám, a melynek kivetése ladikból történik s két embert kiván, kik közül az egyik evez, a másik a horgot ereszti.

A legfontosabb művelet a horognak kivetésre való felszerelése: a férgelés és a kiakasztás. A kivető halász a ladik orrára teszi a tököt, azután ráhúzza a gilisztát az első horogra s a horgot a ladik peremén át kifelé akasztja, az illető ínreszt pedig elrendezi a ladik fenekén;

367

így folytatja horogról horogra, gondosan ügyelve arra, hogy a horgok abban a sorrendben legyenek kiakasztva, a melyben az ínra fel vannak kötve. A mikor az utolsó horog is fel van férgelve s ki van akasztva, akkor a horogín soros hurkokban fekszik a ladik fenekén s kezdetét veszi a kivetés.

Az evedzős beevez a folyóba, azután háttal víz ellen fordúlva fölfelé kezd evezni; erre a vető kiveti a tököt, utána ereszti a tökereszt, mire a tök a folyással indúl; a vető ezután jobb kezével leszedi a peremről az első horgot, bal kezével felemeli a horogín következő darabját s így folytatja, a míg az utolsó horog is elfogyott. A tök már messziről sárgállik, az ín lapos ívben merül a vízbe; a halászok kieveznek s karóhoz vagy bokorhoz kötik az ín kötővégét s várnak - úgy egy negyedóráig, kis félóráig - a mint a hal abban az időben jobban vagy lustábban harap.

Ha nagy hal fogódzott meg a horgon, rángatása meglátszik a tök bukdácsolásán s a halászok nyomban elindúlnak a felszedésre, mely így történik: Leoldják az ín kötővégét s a felszedő halász a ladik dereka táján állapodik meg, kezeügyében tartva a szákot; az evezős csak lassan ereszti a ladikot abban az irányban, a melyben az ín ki van feszítve, tehát az úszó tök felé, mire a felszedő nagy óvatosan fejni kezdi a horog inát, azaz: két kezével felváltva emelgeti a vízből a ladik fenekére, nem sokat törődve avval, hogy ott összekuszálódik, mert egész figyelmével azon van, hogy a horgon akadt halat idejekorán megérezze. A midőn rángatást érez, balkezével lassan húzza az inat, jobbjával pedig megragadja a szákot s a mikor a horgon akadt hal burványt vet a vízszínen, alája merít a szákkal, hogy biztosan a ladikba vethesse.

A mikor az egész szerszám be van fejve, a fogott halat kioldják a horogból. Azt, a mely a horogba csak belé akadt, tehát nem nyelte el a horgot, beeresztik a bárkába; azt, a mely lenyelte a horgot, sokszor ki kell hasítani.

Azután újra kezdik.

Ugyane horgot néha fel is halazzák, kivált mikor süllőre halásznak. Az apró - rendesen küszhal - melyet billeg-hálóval szereznek össze, dézsában van s a rendbe rakott horgot úgy halazzák fel, a mint a horogszem egymásután következik, t. i. a vízbe való

368

bevetés előtt; a különbség tehát az, hogy a míg a felférgelés a rendbeszedéssel együtt jár, addig a felhalazást a rendbeszedés megelőzi, azért, hogy a csalóhal elevenen kerüljön a vízbe.

A horgászatnak e sorába tartoznak az átkötő horgok is, a melyek közül kettő érdemli meg figyelmünket.

248. ábra. Szolnoki átkötő horog.

Az egyik a Szolnokon dívó, (248. ábra), mely abból áll, hogy a horgász két karót ver le a víz fenekébe - úgy két méternyire egymástól - s átköti rajta a horog inát, a melyről két patony, illetőleg horog szolgál a vízbe. Ez hol fel van halazva, hol lótetűvel, pióczával felférgelve. Nem egyszer nagy harcsa is rajtaveszt ezen a szerszámon s ekkor rendesen az történik, hogy a vergődő hal a farkát belévágja a szemközt álló horogba is, így pedig ha az egyikből ki is talál szakadni, a szemben álló megtartja.

A másik átkötő horog valóban hatalmas egy szerszám, a melynek egyik alakjáról már az első rész néprajzi vonatkozású szerszámai között meg is emlékeztünk s a melylyel a most következő nemcsak rokon, hanem majdnem azonos; csakhogy más anyagból való és sokkal hatalmasabb. Ez az Al-Dunán még ma is dívó viza-horog, még pedig annak lánczos változata, melynek egyik darabját a 249. ábra mutatja. Látni való, hogy V a horogderék. Ez a legerősebb fajta hajókötőláncz, a melyen egymástól megfelelő távolságban cserkelánczok függnek; ezek ismét két-, ritkábban háromágú macskahorgokba végződnek. E macskahorgok szakások, hegyök élesre van kifenve s az egész szerszám | 249. ábra. Lánczos vizahorog.

369

fényesre van kicsiszolva, mert a vizahalász azt tartja, hogy a Duna "őrhala" a fényes horoggal szeret "játszani". A derékláncz 160- 200 méter hosszú s a vizahalászok egyes bokra több ily lánczot vall a magáénak.

Ezekkel a lánczhorgokkal, tavaszkor, midőn a viza, a tok a Fekete-tengerből jöve, a Dunán felvonúl, - különösen a Kazán-szoros táján - átkötik a folyót, anélkül, hogy a horgokra bárminemű csalit tennének. Ez a szerszám tehát csak a hal kiváncsiságára épít, még pedig nem is hiába, mert kivált régibb időben, mikor a nagy őrhalak még seregesen tódultak a Duna folyamágazatába, ez a halászat nagyon is kifizette magát, szolgáltatván néha 500 kilós vizákat, a melyek sózásra kerültek s így a téli éléskamara kincseit szaporították; nem is szólva az ikráról, mely már a régi magyar konyhán is oly előkelő helyet foglalt el. A viza és a tok öregje kapkodott az útjában álló horgok után; ezek szúrták; a hal - különösen a farkával - visszavágott s rajtavesztett.

A magyar fenékhorgászat mesterségszámba vehető, a mennyiben fenékhorog a Tisza derekán sok magyar halásznak a főszerszámja, s a halásznak az elnevezését is kölcsönzi; ez t. m. a "fenekes". De űzik ezt a halászatot mindenütt, a hol törzsökös magyarság tartja megszállva a nagyobb folyók mentét; a mi már magában véve is igen érdekes jelenség.

De érdeklődésünk még növekedik, mihelyt apróra veszszük - különösen a Szeged táján serénykedő fenekes horgász egész szerszámját.

Legelőször is van neki egy becsületes, egyetlen fatörzsből vájt "csónik"-ja, köznéven "lélekvesztője", derekán egy tattal. Ha ezt ma temetjük be valamely tőzegrétegbe, akármelyik ősrégész rámondja, hogy a történet előtti korból való; - pedig dehogy!

A halász ezt a tiszteletreméltó vízi járóművet oly "övedzővel" hajtja a melynek tolla dohánylevél szabású, tehát ázsiai forma.

A tat mellett szépen tornyosúlnak a "palló-, meder- vagy végkövek", nem kevésbbé a "böncsők", olyan fajták, hogy valami tú-

370

rásba kiszórva, minden ősrégész legalább is a "bronszkort" mondja reájuk.

A csónik orra felé oda van vetve a szák, a melynek rendeltetését már a tökös horognál fejtegettük; a fara felé, a hol ágasbogasságával legkevésbbé ártogat, ott hever a "katka", melyet az ősrégészet tudománya legalább is a czölöpépítmények korába utasítana.

Ott van továbbá egy négyszögletes, kihúzó fedelű ládikó, a "horogszerszám", benne finom reszelő, a horgok kihegyezésére; sok mindenféle feles horog, drótdarab, szög s a jó ég tudja még mi és mi nem; s ott van a "csiriptetőbe" felszemelt fenékhorog maga, melynek minden madzaga, horga hamisítatlanúl honi csinálmány. Az a horog pedig, forma és pedzőség tekintetében, mintha a bronszkorinak szakasztott utánozása volna! - a különbség tulajdonképen csak az, hogy vasból való.

Szóval mind valóságos "ősi szerszám", hozzá pedig olyan tökéletes, hogy hiába ostromolja az új korszak, mert jobbat, a folyó természetéhez illőbbet nem tud adni. Mikor az a fenekes fölteszi ütött-kopott kalapját, magára veszi hétköznapi, foltos mándliját, beleül a csónikjába s a part alatt tovaevedz, csakúgy eltűnik az ember szeme elől. Úgy össze van az kopva mindenével a Tisza folyó szőkeségével, a part agyagos omlásaival - hogy még a parton kuczorgó vízimadár sem riad meg tőle. Lássuk immár fő szerszámját, a fenékhorgot (250. ábra), nevezetesen annak "pörgettyűs" faját. Itt K a karó, mely körülbelől másfél méter hosszú s jól ki van hegyezve, - kötővégén van a pörgettyű - egy kis kolomp -; ott egyszersmind a horogderék, palló vagy ín (J) is meg van kötve. Az első kő, a nagyobb (PK), pallókő nevet visel; égetett téglából való; ezután következik tiz horog a patonyra (pp) kötve, mire le van hurkolva az első böncső (B) erre ismét tiz horog, reá a második böncső (B1); ismét tiz horog s így tovább nyolczvan, néha százhúsz horogig is, míg végre a mederkő vagy végkő (V) bezárja az egészet. A kövek behurkolását az N ábra mutatja, hol B2 a hurokra vetett böncső, J az ín, p a patony, h a horog. A mikor a fenekes kiszáll, hogy a fenékhorgot kivesse, szerszáma a csiriptetőbe és fejmadzagra van szedve; a kövek pedig sorrend | 250. ábra. Pörgettyűs fenékhorog.

371

szerint a tat mellé vannak rakva, hogy a kivetésre való horog-fágyás szaporán és a maga rendje szerint történhessék.

A felférgelést a pallókőnél kezdi s úgy intézi a fágyást, hogy a kövek és az ínközök a csónik fenekére jussanak, a horgok ellenben a peremen át ki legyenek függesztve. De ez a sorrend meg is változtatható, úgy, hogy a halász a férgelést és fágyást a végkőtül kezdi s

372

akkor úgy veti a horgot, hogy előbb a karót leszúrja, azután a csónikot víznek ereszti s szaporán veteget horgot horog után, böncsőt böncső után a végkőig.

Hogy a horog rendes fágyása meg legyen könnyítve, akad olyan csónik is, a melynek pereme táján rendes közökben fejetlen szögek vannak beverve. Ennek a horognak a felférgelése rendszerint giliszta; de a maga idejében lótetű, csimaz - a cserebogár álczája -, lópiócza és a harcsaféreg is, a melyről majd alább lesz szó.

373

A fenekesek horgai, kivált a Tisza mentén dívók, igen figyelemre méltók, mert valóban hasonlítanak a bronszkoriakhoz. Legbecsesebbek azok, a melyek a kasza fokából készülnek, mivel kaszának csak kitünő anyagot lehet használni; de becse van az ócska patkóból és az elnyűvött kerékabroncsból valónak is, mert ezt a halászember "kipróbált vasnak" tekinti; a miben van is valami igazság.

251. ábra. Tiszavidéki fenekes horgok.

A Tisza derekán, nevezetesen Szegeden, Csongrádon dívó fenekes-horgok sorozatát a 251. ábra mutatja, a melyek közül az 1., 2. és a 3., számú a fenékhorogról, a 4. az álló- vagy csapóhorogról való; az 5., mely csongrádi, kiválóan érdekes.

Ez a horog, mikor kivetésre kész, rendszerint lótetűvel van felférgelve; és, természetes, hogy ekkor a horogból nem látszik semmi, mert szárának egész hosszát sallangszerűen hasgatott bőr takarja, mely rojtosan fogja körűl a szárat.

A mai csongrádi fenekes evvel nem akar férget utánozni s azt mondja, hogy az a bőrsallang arra való, hogy a horgot, a melyet szerinte a hal ismer, eltakarja; de mindenesetre több is van a dologban, mert a hal szeret tépegetni, a sallang tehát legalább is ingerli a horoggal való játékra.

A Körös örvényes, igen mély helyeire is beveti a szentes-bökényi fenekes a horgot s ekkor igen erős, sokszor három rendesből sodrott inat használ, kövei pedig két kilót is nyomnak; nem lyukasztottak, mint a szegedi rendesek, hanem hosszában árkoltak.

A Komárom és Budapest táján dívó fenékhorgászat az alfölditől sokban különbözik, különösen abban, hogy már bolti horgot használ s az ín kövelésére nem külön e czélra készült böncsőket, hanem jól megkopott természetes kavicsot használ; s ilyen a pallókövet helyettesítő nagy fejkő is. Nem is karózza ki a horgot, hanem jel nélkül beveti s azután a part szerint igazodva a fentővel keresi fel.

A horognak a fágyása nem a ladik peremére, illetőleg fenekére, hanem a horogrostára történik.

Ez a horogrosta olyan, a minőt a háztartásban szokás használni, csakhogy mindenképen meg van erősbítve, feneke pedig islégből való s hálómódra van kötve.

A komáromi fenekes a lekövelésre használt kavicsot kövécsnek nevezi s itt is minden tizedik horogban - így mondják - egy kövécs

374

következik. Az inat a kövécsekkel a horogrosta fenekén rendezi el, a felférgelt horgokat pedig a rosta peremén át akgatja ki. A kivetés tehát a horogrostából történik.

A budapesti fenekes már ezen is túltesz, mert neki már horog- vagy intáblája van (252. ábra); s a mint láthatjuk, az inat a kövécsekkel a tábla fenekére fágyja, a horgokat pedig a tábla peremébe szép és sűrű sorban fűrészszel bevágott rovátkákba tűzögeti, még pedig a szárnál fogva.

212. ábra. Horogtábla.

A Balaton körül az idevágó horgászatnak egy sajátságos módja dívott, a melynek már csak maradványai voltak meg Keszthelyen és Tihanyban. Ugyanaz a horog úszó- és fenékhorog is volt. Ina hatvan-nyolczvan méternyi volt s oly póták tartották lebegve, a minőket az eresztőhálón láthattunk; így felszerelve, nappal a víz szinén állott, éjszakára ellenben lekövelték, azaz fenékhoroggá változtatták. E horog partfelől nagyobb kővel volt lekövelve s ezt a helyet egy nádcsomó, az u. n. úszó jelölte; ettől számítva a huszadik méter táján egy nádszál volt letűzve, az úgynevezett kifogó, mert itt emelték ki a horgot. A horgászatnak ez a neme nagyobb horgokkal csukára és harcsára, kisebb horgokkal őnhalra, a legkisebb fajta horgokkal fogasra, süllőre járta, még pedig mindig felhalazással, a mely czélra különösen az apróka sügér szolgált, melyet merítő hálókkal a parti nád ritkásabb helyein szereztek.

Ehhez képest a horgok neve csukahorog, harcsahorog, őnhorog, fogashorog volt. A fenekesek mindenütt a "kishalászok" sorába tartoznak, s vannak még egyéb szerszámjaik is. Ilyen a farosbárka (253. ábra), a melyet a szegedi fenekesek, a csónik farához kötve, kiszálláskor magukkal visznek, hogy az élve való eltartásra alkalmatos halat belébocsáthas- | 253. ábra. Farosbárka.

375

254. ábra. Urnaszerű vesszőbárka. | 255. ábra. Féregszedő döbön. | sák. Máshol kis nyargalóbárkák is szolgálnak erre; néhol a bárka épen csak ládaalakú; a legszegényebbje pedig beéri a halélővel is, mely nem egyéb, mint egy zacskóalakú háló. Sok vidéken a vesszőbárkák divatoznak, a melyek nemcsak hogy fonás tekintetében kiválóan ügyesek, hanem egyszersmind a formára való tekintetből is érdekesek; így a balatoniak, különösen a keszthelyiek vessző- és gyékényfonatból, majdnem virágtartó alakot ábrázolnak; szájuk fedeles, ezek a rütők; Kis-Majtényban egy igen szép formájú vesszőbárka dívik, melynek alakját és felszerelését a 254. ábrán látjuk; ez urnaszerű. Itt F a fül, p a peczek, mely arra való, hogy a fedelet leszorítsa; ez a vesszőbárka csúcsos végén nyilt s a nyílás nádcsóvával van bedugva, a mi a halnak egyenkint való kivételét és válogatását nagyon megkönnyíti. Nevezetes szerszám a komáromi fenekesek - ott ezek is koczások - féregszedő döbönje is (254. ábra); egy kivájt tuskó, mely 3 méteres nyélre van alkalmazva s mindennemű horogra való csalinak szedésére szolgál; leginkább azonban az úgynevezett harcsaféregnek - a Palingeniák álczájának - a folyó iszapos fenekéből való szedésére van megszerkesztve. A halász felkeresi a folyó alkalmatos helyeit, a melyeket tapasztalásból, vagy hagyomány révén ismer s ladikján állva, egész erővel a víz fenekébe nyomja a szerszám kivájt fejét, a melybe azután, igen természetesen, az iszap s a benne

376

élő féreg is beszorúl. És minthogy a komáromiak felhalazással is élnek, az apró halat: kárászt, böklét is fogdossák; ezeknek összessége a pelle, az ember pedig, a ki szedi, a pelléző.

Legvégül is, a mi sem a fenekes, sem semminemű kishalász ladikjából ki nem maradhat, ott van a vízmerítő szapoly - komáromiasan szapao - vagy csanak, a mint azt a Kraszna halásza nevezi és a 256. ábra föltünteti; és ott van a Tisza halászának tűzsérje, ihanya, mint tudjuk, hogy a halat fölfűzhesse.* | 256. ábra. Vízmerítő szapoly vagy csanak.

A népies horgászatról szólva, kár volna megfeledkezni a czigányról, a ki itt sem tagadja meg veleszületett furfangosságát. Nem kér ő magának jogokat, nehogy kötelességeket szerezzen velök; szabad mint a levegőég madara; hanem az is igaz, hogy mégis csak leginkább veréb az ő természete: a tökéletesen ingyen falatnak igen nagy barátja s e falatnak fűszere az, ha a tilosban szerezheti. Erre pedig a horgászat pompásan alkalmatos, mert a szerszám nem igen látszik meg, még ha gazdája félmeztelenűl halad is falun, mezőn keresztül, folyó, tóság vagy patak partján végig.

257. ábra. Czigányhorog vadrózsa-tüskéből. | Az ő halászatát majd bővebben is megismerjük a halászéletről szóló leírásokban; most horgászatának legérdekesebb furfangjával, a rózsatüskével, mely már az ősi elemek között is szerepelt, zárjuk be e csoport sorozatait. A czigány erős madzagot szerez s ha ehhez még egy kis vékony rézdrótra is tehet szert - ha nem, úgy is jó -, akkor biztosra megyen. Előbb felkeresi a víznek oly sekély helyét, a hol az apró halak sütkérezni szeretnek; ezt lábolva megkerüli, hogy az apróságot a partfelé szorítsa; nincs az a macska, mely biztosabban elkapná körmével, mint a czigány a riadozó kis halat tenyereivel. Mikor már kis hal is van, gödröt kapar, tele meríti - ismét tenyerével - s belébocsátja a kis halat, azután előveszi a vadrózsa tüskéjéből kimesterkélt horgot (257. ábra), s úgy köti a kis hal hasa * Lásd: 111. ábra I. T.

377

alá, a mint ezt a 258. ábra ábrázolja; ha drótja van, avval köti meg s ekkor még biztosabb, mert a csuka foga nem tehet kárt a szerszámban.

258. ábra. A czigányhorog felszerelése.

Ezt a nagy furfangot azután beereszti a vízbe s minthogy a kis hal sértetlen, elél, uszkál napestig, mindaddig, a mig valami éhes csuka be nem kapja.

Hogy a czigány kivárja, ez természetes; mert hiszen semmi joga, tehát nem kurtítja idejét a kötelesség sem.