Jules Bastien-Lepage: Szegény madárka (Pauvre Fauvette, 1881) | MŰVÉSZETTÖRTÉNETI HÁTTÉR
A századforduló művészete
Festészet, grafika (1890-1948)
Nagybánya
Művésztelep Kecskeméten
VÁLOGATOTT SZAKIRODALOM
A MAGYAR KÉPZŐMŰVÉSZET A SZÁZADFORDULÓ ÉVEIBEN A kilencvenes évektől kezdve egyre több jel mutatta, hogy megkezdődött a magyar kultúra átrétegeződési folyamata. Megmutatkozott ez a társadalmi mozgásban is. Egyrészt ez időtől kezdve figyelhető meg a dualista rendszer válságának mélyülése, másrészt befejeződött a tőkés fejlődés megalapozása. Egyre jobban éreztette a hatását a nagy ütemű urbanizáció is, ekkortól kezdve alakultak ki a kapitalista társadalmi rend szervezetei, a polgári sajtó, jelentkeztek a nagyipari civilizáció első jegyei. Bár sok viszonylatban még tovább éltek a rendi társadalom elemei, s a tudatformákban is tovább uralkodott a dzsentri hagyomány - ugyanakkor már leplezhetetlenné vált a válsága. A művészetben egyelőre uralkodott még a hivatalos akademizmus, a historizáló eklektika és a dzsentri vizuális kultúrájának, illetve kulturálatlanságának leginkább megfelelő anekdotizáló életképfestészet. A millennium évében a hivatalos művészet teljes pompázatával felvonult, hódolva a feudális Magyarország öntömjénező történelemszemléletének - valójában azonban megindult már az átalakulási folyamat. A fejlettebb polgári ízlésforma hatása egyre nagyobb tért hódított. Megjelentek a polgári művészet tagadhatatlan jeleként a szecesszió első példái, a nagybányai művészek megpróbálták beilleszteni a magyar nemzeti festészetbe a plein air és az impresszionizmus elemeit, sőt eljutottak a posztimpresszionizmushoz is. Feltűntek a szimbolizmus elemei, új értelemben vetődött fel a nemzeti művészet fogalma, felfedezték a népművészetet, és merítettek belőle. A müncheni Hollósy-kör, Nagybánya, Rippl-Rónai jelentkezése, a szecesszió kibontakozása, majd később az avantgárde törekvései mind így vagy úgy összefonódnak a polgári emancipációs törekvésekkel, később a polgári radikalizmussal. Központi céllá válik a historizáló nemzeti hagyomány felváltása modernebb, polgárosult-nemzeti művészettel, a képzőművészeti nyelv megújítása és alkalmassá tétele a modern társadalom emberi problémáinak kifejezésére. A változás megmutatkozott a művészeti élet alakulásában is. Míg a nyolcvanas években a képzőművészetben egyeduralkodó volt az akademikus-naturalista szellemű Országos Magyar Képzőművészeti Társulat, és a mecenatúra is lényegében még megőrizte a rendi társadalomra jellemző szervezeti formákat, s a művészetkritika inkább csak az ideológiai kívánalmak tolmácsolója volt -, a századfordulóra már megjelentek a művészeti életnek jellegzetesen polgári szervezeti formái is. Jóllehet a mindinkább polgárinak, városinak minősíthető művészeti tevékenység szinkronban volt a makacsul továbbélő historizmussal és eklektikával, de a 20. század elejére úgy megerősödött, hogy már bizonyos erőegyensúlyról is beszélhetünk. Forrás: A művészet története Magyarországon (szerk.: Aradi Nóra), Gondolat, 1983, 385-386. oldal (Németh Lajos: A századforduló művészete c. fejezetből) Festészet, grafika (1890-1948) Európában a nagy és kisebb államok hivatalos művészetével azonos historizmussal szemben már az 1860-as években jelentkeztek mindezt elutasító tendenciák. Az impresszionizmus születése után néhány évvel 1868-1869-ben Münchenben egy fiatal festő, Szinyei Merse Pál (1845-1920) tudatosan elfordult minden historizmustól és a természet, a szabad levegőn megjelenő alakok, jelenetek szín és fény viszonylatai foglalkoztatták. 1873-ban Szinyei már főművét festi, a Majálist. E műtől számíthatnánk a modern magyar festészet kezdetét, a látás forradalmának évszámát. 1869-1873 között plein-air (szabad levegő) festészettel próbálkozott Münchenben Liezen-Mayer Sándor (1839-1898), Benczúr Gyula (1844-1920), Wágner Sándor (1838-1919). Kísérleteik abbamaradtak a historizmus fölénye miatt, Szinyei is visszavonult s csak az 1890-es évek végén jutott vissza a művészeti közéletbe, amikor a naturalizmus már általánosan elfogadott, s az impresszionizmus nem teljesen elutasított festésmód volt Magyarországon. A magyar kritika előnyben részesítette egészen a 20. század első évtizedéig a naturalizmust "az impresszionista túlzásokkal szemben" (Lyka Károly). A barbizoni realizmusnak, naturalizmusnak jeles mesterei voltak nemcsak Munkácsy Mihály (1844-1900) és Paál László (1846-1879) személyében, de ide sorolható például a korszakunkban fő műveit (tájakat, parasztportrékat) alkotó Mednyánszky László (1852-1919), az alföldi tájat, parasztokat, pásztorokat festő Fényes Adolf (1867-1945), Koszta József (1861-1949), Tornyai János (1869-1936). A fényképezéssel összefüggő naturalista életképeket alkotó Jules Bastien Lepage, Dagnan Bauveret művészete az 1880-as évektől lesz a Párizsba érkező fiatal magyar művészek egy csoportjának eszményképe. (Csók István 1865-1961, Ferenczy Károly, Iványi Grünwald Béla 1867-1940). A realizmus nagy magyar képviselője, Munkácsy Mihály "bolondériának" tartja a 19. század egyetemes európai festészetének legnagyobb felfedezését, az impresszionizmust és következményeit, tanítványai közül a legjelentősebb festő Rippl-Rónai József (1861-1927) viszont 1890-től az impresszionizmus és posztimpresszionizmus tisztelője és sajátos egyéni követője lesz. Kortársa, a szabad levegő festését európai tanulmányútjai során megismerő Csontváry Tivadar (1853-1919) viszont minden fénymisztikája, szín-mozgás tanulmánya ellenére romantikus historikus történelmi tájképek műfaját műveli a jelentős 19. századi konzervatív tendenciát is követve. Az első magyar plein-air festőiskola, a nagybányai nyári művésztelep 1896-ban indult Münchenből hazatérő tanárokkal (Hollósy Simon, Réti István, Ferenczy Károly), nemzetközi és magyar tanítványgárdával. Nagybánya első nemzedékének tanárai kapcsolatot tartottak a szimbolista irodalommal (olvastak külföldi írókat, illusztrációkat készítettek Kiss József verseihez), vallották a naturalizmus elveit és ők is emelték be a magyar festészet témái közé egy magyar kisváros és környékének polgári életét. Rippl-Rónai furcsának találta szimbolikus-vallásos témáikat, Szinyei üdvözölte módszereiket, munkáikat, melyekben saját, két évtizeddel korábbi módszereinek követőit fedezte fel. Rippl-Rónait szülővárosának, Kaposvárnak kissé álmos, de mindenképp színes élete vonzotta már több mint egy évtizedes franciaországi tartózkodása alatt. Tudatosan kimunkált, dekoratív képein, melyeken a posztimpresszionizmussal együtt a századvég minden művészeti ágban jelentkező tílusirányzata, a szecesszió (Art Nouveau) is éreztette hatását. Nemcsak Párizs környéki kisvárosi alakokat (pl. Kuglizók) festett, rajzolt Rippl-Rónai, hanem magyarországi falusi temetőt, Kossuth Lajos portréja alatt elmélkedő idős rokonát, kaposvári polgárokat, polgárasszonyokat. Öreganyám (1894) c. festményének finom előkelőségét festők és írók csodálták Rippl-Rónai egyik párizsi kiállításán. A Nabis (Próféták) körben lévő barátait (Denis, Vuillard, Bonnard) és szobrász barátját, Aristide Maillolt - sok szép portréjuk megfestése után - elhagyva a 20. század elején Rippl-Rónai hazaköltözött, Kaposvárott telepedett le és a budapesti művészeti életben ért el sikereket 1906-tól kezdve. Az irodalommal ő is kapcsolatot keresett, elsősorban a Nyugat köréből kerültek ki barátai, a Nyugat adta ki emlékezéseit, élete utolsó évtizedében impresszionisztikus portrét készített Móricz Zsigmondról, Babits Mihályról, Tóth Árpádról. Rippl-Rónai már korábban, az 1890-es évek végén Párizsban jeles magyar személyektől (pl. Andrássy Tivadar) megrendeléseket kapott Art Nouveau stílusú bútorra, hímzésre, edényekre, szőnyegre, de a legtöbb sikert mégis olajban és pasztellben készült portréival és zömében saját városát, környezetét megjelenítő életképeivel érte el. A jelenkor krónikásaként festett történelmi vázlatokat, pl. az I. világháború idején frontra igyekvő francia katonákról, internálásban végződő utolsó franciaországi látogatása idején, s megfestette IV. Károly király koronázását, amikor dúskált a koronázó templom a vörös függönyökben. Fő művei mégsem ezek a vázlatok, hanem kaposvári kertjének ábrázolása női aktfüzér kompozícióval, melyet egyetlen modellről festett, vagy szobája, felesége, rokonai és a mindenütt nyugodtan pihenő kutyái, a fehér vagy sárga falak és a barna bútorok. Rippl-Rónai kompozícióiban a 20. század első évtizedében tudatosan érezhetővé válik Gauguin tiszta, erős színvilágának hatása, bizonyos mértékig a 20. század első francia modern festőcsoportjának a Fauves (Vadak) körének ismerete is. Ettől függetlenül a festő annak vallja magát, aminek több magyar úttörő kortársa, impresszionistának és naturalistának. Irányzatot nem alapít, de egy budapesti szabadiskolában több jelentős kolorista festő a következő nemzedékből hosszabb-rövidebb ideig az ő tanítványa volt (Nemes Lampérth József, Mattis-Teutsch János stb.). Rippl-Rónaihoz hasonló jelentős festő Ferenczy Károly (1862-1917), a nagybányai iskola legprogresszívebb professzora. Fő műveit a századforduló éveiben alkotja. Szabad levegőn festett életképei (Október), biblikus kompozíciói (Hegyibeszéd, Józsefet eladják testvérei), melyek szintén a gyönyörű nagybányai tájat mutatják, választékos fényábrázolással mutatják fel ember és természet harmonikus együttélésének hitét. Varázslatos látomás (Három királyok) és kisvárosi idill (Fehérruhás kislányok menete, Lovagló gyermekek) váltakozik egymással. Ferenczy Károly megfesti a nagybányai cigánysor lányait és gyerekseregét, önmagát és családját kertjében, a századforduló harmonikus polgári világát. 1906-ban Ferenczy Károlyt tanárnak hívják a budapesti Képzőművészeti Akadémiára. Elfogadja a meghívást, ettől kezdve a természet megfigyelése mellett hagyományosabb kompozíciós szándék is felerősödik művészetében. Növendékei számára mindazonáltal nagy segítség tanítási módszerének viszonylagos modernsége. Forrás: Magyarország a XX. században http://mek.oszk.hu/02100/02185/html/404.html NAGYBÁNYA - A MAGYAR MŰVÉSZET SORSFORDULÓJA A Nemzeti Galéria márciusban nyitotta meg az utóbbi évtizedek egyik legsikeresebb kiállítását, a Nagybányai Művésztelep alapításának 100. évfordulója alkalmából méltán kapcsolódva millecentenáriumunk ünnepségsorozatához. A hivatalos dátumok: a művésztelepet 1896-ban alapították, és 1944-ig működött. Ezek az évszámok azonban túlságosan kerekítve és egyszerűsítve határolnak egy jóval bonyolultabb eseménysort, amely művészeti érdemén túl a magyar, illetőleg az európai történelem függvénye és egyúttal - fontosságával arányosan - alakítója is, lévén a kultúra maga is a történelem része és alakítója. A XIX. század Európában a nagy változások és megrázkódtatások kora: 1848., III. Napóleon, Garibaldi, a porosz-francia háború, a Párizsi Kommün, lendületesen fejlődő gazdaság, tudomány, kultúra, egyszóval ez az időszak az életképes polgárosodásnak a százada. Nem mellőzhető azonban - kivált tárgyunk szempontjából nem -, hogy a régi nemesi- feudális rend egyelőre keményen tartotta hadállásait, mégpedig nem csupán a társadalom gazdasági tartományában, hanem a kultúra valamennyi ágában is. Ez az érzékelhető, sőt meghatározó erejű jelenség a Nagybányai Művésztelep életében, ahol mint másutt is, az emberekben kétfajta szellem működött, egyfelől a családból, az iskolából és a környezetből a személyiségbe beépült szokások és ismeretek együttese, másfelől a gyorsuló tempóban változó világ ingereinek, viselkedésbeli és gondolkodási kényszerhatásai. Bármennyire sajnálatos is, a magyar képzőművészet a XX. századig nem teremtett saját iskolát, sajátos magyar stílust, s benne - a nagyon gazdag népművészet kivételével - a nyugati, elsősorban a német befolyás dominált. A hazai szellem jobbára az irodalomban, a költészetben érvényesült, ráadásul ezen a területen mindennél meggyőzőbben. A múlt század második felében a magyar művészek többsége Münchenben tanult. A müncheni Akadémia világhírű volt. Vezető tanáruk, a német szellemet megtestesítő Piloty, már-már fogalommá vált. Nem csupán a képzőművészet, hanem maga München városa is klasszicizáló, történelmi nosztalgiával telítődött, s építészeinek az volt a vágya, hogy felépítsék az Isar menti Athént.A hellén váltogatta a reneszánszt, s az uralkodó művészeti irányzat Richard Wagnerral együtt sóvárogva merengett a mitologikus múltakon. Ugyanakkor a Párizsi iskola hatása messze sugárzott, és nemcsak a plein air festészet, a szabad fény uralma, hanem Cézanne-nak,Van Goghnak és más hatalmas egyéniségeknek a művészete is kezdett ismertté válni. Mindaz, amit az új szellemű ábrázolás jelentett, kikerülhetetlen volt. Münchenben néhány esztendeje már működött egy magyar iskola. Mestere a rendkívül szuggesztív egyéniség, Hollósy Simon volt. Hollósyt nem annyira a nagy újító Cézanne, Van Gogh, Gauguin, mint inkább a realista Courbet és a naturát festő, de szentimentálisabb Bastien-Lepage vonzotta. Erről tanúskodik máig legismertebb képe, a Tengerihántás. Párizs tehát tudatos vállalás volt. Hollósy gyűlölte a müncheni Akadémiát, noha Piloty tehetségét elismerte, befolyását fölöttébb károsnak vélte. Számára Párizs volt (jóllehet Párizst sohasem látta) a vezérlő csillag, "a művészet Mekkája, hazája, világossága". Már Münchenben elhatározta, hogy egyszer majd igyekszik megalapozni az igazi magyar művészetet. Mert Benczúr Gyula és Munkácsy festészetétől is idegenkedett. Az ő vásznaikon a fantázia szülte történelem jelent meg. A magyar képzőművészet megteremtése azonban - különös tekintettel a millenniumra - nemzeti óhaj és szükségszerűség volt. Ez a feladat az otthon és a Münchenben vagy Párizsban tartózkodó művészeinkre várt. Szerencsére segítette őket a törvényszerű véletlenek sorozata. Hont vármegye vezetői felkérték Hollósy Simont, hogy fesse meg Huszt várának a romjait a millenniumi kiállításra. Két fiatal művész, a 25 éves Réti István és barátja, Thorma János rábeszélte Hollósyt, hogy a nyári szünet idejére költözzön le - iskolájával együtt - Nagybányára. Az akkor már neves Hollósy mester kedvezően fogadta az ajánlatot. A huszti várrom elérhető távolságra volt az erdélyi városkától, s ráadásul tekintélyes előleget kapott a megfestendő képre. Hollósy müncheni iskolája tehát átköltözött Nagybányára. Hamarosan csatlakozott hozzájuk Ferenczy Károly és Iványi Grünwald Béla. Nagybányai összeköttetéseinek segítségével Réti István gondoskodott arról, hogy az iskola megfelelő helyet találjon, s a növendékek szállást kapjanak a városkában. Ezt a vidéket - az alföldi lapály ott ütközik a Kárpátok előőrseibe - mintha a plein air festészet művelésére találták volna ki. Maga Nagybánya is remek motívumokat kínált a romantikus, kanyargó utcák fölé magasodó templomtornyával. Az őszi idényre a festők még visszaköltöztek Münchenbe, ám az erdélyi hegyek varázslata a millennium évében végleg hazahívta őket, s itthon a barátságos és szolgálatkész nagybányai polgármester segítségével kényelmes otthonra találtak. Megalakult a Nagybányai Művésztelep. Alapítói és vezető mesterei: Hollósy Simon, a már nagy művészi múltra visszatekintő Ferenczy Károly, Iványi Grünwald Béla, Réti István és Thorma János voltak. A művészek tanítványaikkal együtt - közöttük mind több külföldivel - lelkesen láttak munkához. A motívumért nem kellett messze menniük, a gyönyörű táj minden részlete szinte arra várt, hogy a boldog plein air festő elhelyezze előtte állványát. A kezdet biztató volt. Mindenki rajongott a természetért. Hollósy még Münchenben elhatározta, hogy iskolájának homlokzatára felíratja Petőfi verssorát: "Óh, természet, óh dicső természet".A következő sor mondandóját pedig gyakorolták: "Mely kéz tudna versenyezni Véled?" Nagybánya nekigyürkőzött, hogy a természetet átsegítse a festővászonra. De minthogy ez a korszak az egyéniség, a személyiség szabad kibontakozásának gondolatát dédelgette, a természet fogalmához magától értődően hozzákapcsolták az emberi természetet, az eltérő, netán ellenkező felfogásokat is. Az első években a különböző stílusú művészek bámulták és bírálták egymás képeit, a festőtanulók szabadon válogattak a tanárok között. Ekkor még teljes volt az összhang a mesterek, a tanulók és a környezet között. A művészi-baráti szövetséget tovább szilárdította a mesterek munkáinak fogadtatása. Röpködtek a "Ki látott már kék lovakat? Zöld teheneket?" ..., s megismétlődött mindaz a szitok és átok, amit francia elődeik már végighallgattak. Minden nemzedék a múlt foglya - mozdulatainkat, ízlésünket, egész viselkedésrendszerünket őseinktől örököljük. Közben azonban a társadalom araszol előre, a művészet - jóllehet e béklyóban küszködve - alkalmazkodik az új körülményekhez, és az egész kultúrát szolgálva maga is segíti a társadalmi test mozgását. Haladó és maradó erők állandó küzdelme zajlik a társadalomban és - nemkülönben az egyénben. Nagybánya - szemét Párizsra vetve - magával hozta az újat, a szokatlant, az ismeretlent. Nem meglepő, hogy a megállapodottak, a régivel sikert aratók körében mindez nem talált barátságos fogadtatásra. A támadások még szorosabbra fűzték a nagybányai művészek kapcsolatát. És erre bizony szükség is volt, mivel az etikailag és művészileg kifogástalan mesterek egyetértése csak addig tartott, amíg a felfogásbeli eltérések nem növekedtek kiegyenlíthetetlen konfliktussá. Az ellentétek - ha illik alkalmaznom e kifejezést - ecsetvonásról ecsetvonásra rakódtak egymásra, mígnem elvezettek az elkerülhetetlen szakításokig. A személyes ügyek részletezésével itt nem lenne értelme foglalkoznunk; haladjunk tovább a Művésztelep tevékenységének és eredményeinek ismertetésében! A művek maradnak, a viszályokat megemészti a történelem. Először a nagy alapító, Hollósy Simon vált ki a csoportból, alig öt évvel a megalakulás után, hogy többé soha vissza ne térjen Nagybányára, de még a közelébe sem. Viszont nem törődve az intrikákkal, s csak az iskola irányát követve, megjelentek az úgynevezett neósok, azok, akik túlságosan sokáig "vetették szemüket" Párizsra, s megjárták a híres Julian-iskolát, megismerkedtek és megbarátkoztak a művészetet forradalmi módon átformáló irányzatokkal. Hollósy Simon és jó néhány művésztársa pedig bármilyen szenvedélyesen igyekezett is ábrázolni a természetet, azzal a felfogással nem tudott megbarátkozni, hogy az emberi szenvedély, a láthatatlan belső sugallatok is a természet részei, és éppúgy megjeleníthetők egy csendéletben, tájban, arcképen, mint a natura hűséges reprodukálásában. Mielőtt bárkinek eszébe jutna elmarasztalni e kiváló mestereket, öszszevetni őket a továbbújító neókkal, hálával és elismeréssel kell szólnunk arról, hogy igenis ők alapozták meg a modern magyar művészetet. Korukban és környezetükben forradalmi módon ők változtatták meg a magyar művészet szellemét, és bármennyire viszolyogtak is tőle, ők nyitottak kaput a további fejlődés előtt. ők már nem kereszteltek Vajkot bíborban, bársonyban, számukra egy utca, egy domboldal, egy arató paraszt épp oly fontos volt, mint bárminő roppant történelmi fantáziálás. (Ezek egyébként a maguk korában, a nemzetformálás századában ugyanúgy nélkülözhetetlenek voltak, akárcsak Vörösmarty, Arany eposzai, balladái vagy nyelvújítóink munkálkodása.) És a nagybányai művészek - kivált a neók - áthágták a művészet korábban szentesített korlátait azzal, hogy ünnepélyessé, művészileg ábrázolhatóvá, sőt, megjelenítésre egyedül érdemessé tették az egyszerűt, a hétköznapit. Természetesen a nagybányaiaknak meg voltak az előképei: emlékezzünk Van Gogh fonott székeire, bakancsaira és - számtalan idézhető példa mellett - arra, amikor - megelégelve az akadémiai oktatást - Bonnard odaszólt Matissenak: "Gyere az utcára, fessünk omnibuszokat!" Ez a látszólag tartalmatlan felszólítás a művészet - az egész kultúra - gyökeres átalakulásának jelzése volt. A művészet lelépkedett fennkölt magaslatairól, a társadalom jelenségeit immár nem a mitológia vagy a királyok és csaták képzeletbeli ábrázolásán keresztül szemlélteti, hanem a polgár, az egyszerű ember praktikus, hétköznapi tevékenységeit és annak színtereit igyekezett művészetté emelni. Azt festették, amit láttak. Utcákat, házakat, szénaboglyákat, dolgos embereket, s a természetet is. A hegy, a síkság, a mező úgy jelent meg vásznaikon, ahogy egy-egy igézően szép pillanatban a mi szemünk is látja. A nagybányai neóknak később ez már nem volt elegendő. A historizmusonmár túlléptek, a naturát meghódították, kiismerték a plein air kifejezésmódját. De miközben a nagybányaiak első nemzedéke mintegy harmincéves lemaradást hozott be, immár a kifejezési lehetőségek módszeres feltárásával nyomultak előre az új stílusok. Puszta felsorolásuk is jelzi a társadalmi idő elképesztő gyorsulását. Így 1900 táján, hódít az expresszionizmus, 1905-ben megjelennek a Vadak, 1907 a kubizmus Picasso és Braque kora, majd ugyanebben az esztendőben Kandinszkij megteszi az absztrakció döntő lépéseit, 1909-ben tör be a futurizmus, majd kisvártatva a konstruktivizmus. Ennyi elegendő - netán sok is! - annak szemléltetésére, hogy mennyire képlékennyé vált a társadalom norma- és eszmerendszere. Az immár - épp a nagybányaiak felszabadító hatására - el sem képzelhető, hogy a magyar kultúra lehúzza a redőnyt e gondolatok előtt (a technikáról nem is szólva). Nálunk 1908-ban jelent meg a Nyugat, 1915-ben a konstruktivista Tett, majd 1916-ban a Ma (Kassák és köre). Nagybányát sem hagyták érintetlenül az új áramlatok: ha némi késéssel is, de magukkal ragadták a kifejezés változásai iránt érzékenyebb művészeket. Nagybányáról 1911-ben távozott Iványi Grünwald és néhány társa, akik már közelebbi kapcsolatba kerültek a Párizsi Iskolával, ők alapították meg a Kecskeméti Művésztelepet. A neo polgárjogot nyert, s Nagybánya szelleme is átalakult. Nincs módom itt felsorolni valamennyi kiváló művész nevét, aki Nagybányával akár szoros, akár laza kapcsolatba került. A már említetteken kívül Nagybányához sorolható Csók István, Czóbel Béla, Tihanyi Lajos, Perlrott Csaba Vilmos, Koszta József, Glatz Oszkár, Aba Novák Vilmos, Jándi Dávid és nem utolsósorban a nagyon tehetséges Ziffer Sándor. A végkövetkeztetés ma már közismert. Nagybánya szellemi összekötő és közvetítő volt a Nyugat fejlettebb művészete és honunk konzervatívabb irányzatai között. Ezzel utat nyitott azoknak a kibontakozó tehetségeknek, akik később méltó helyetfoglaltak el az európai művészetélvonalában is. És végül - bár talán ezzel is kezdhettem volna -: Nagybánya művészeinek feledhetetlen érdeme, hogy a századot ostromló külhoni művészeti irányzatokat megtanította magyarul szólni. Forrás: http://www.sulinet.hu/eletestudomany/archiv/1996/9626/07.html Művésztelep Kecskeméten Időrendben a harmadik szervezett művésztelep a kecskeméti. Ezt nem művészek hozták létre, hanem Kecskemét városa. Kada Elek polgármester annak előtte budapesti szerkesztő, a főváros művészeti viszonyait jól ismerő és erélyes férfiú, eszmélt arra, hogy művészetünk kezd nagyon budapestivé válni, s nem ártana, ha bensőbb kapcsolatba jutna a vidék népével, s ezzel magyarosabb ízűvé változna. Élén állva egy gazdag városnak, hamar sikerült eszméjét tettre váltania. Janszky Béla és Szivessy Tibor építészekkel fölépítette a szép Műkertben a művészek tanyájául szolgáló műtermes villákat, s azokban 1912-ben meg is indult a munka. A telep vezetője Grünwald Béla lett, Kada régi ismerőse, törzstagok: Olgyay Ferenc, Ferkai Jenő, Fehérvári Erzsébet, Hermán Lipót, Szabó Antal, Faragó Géza, Pólya Tibor és Iván festők, Janszky Béla és Szivessy Tibor építészek, Csikasz Imre szobrász, Falus Elek iparművész. Grünwald már a telep megnyitása előtt dolgozott Kecskeméten. Allegorikus képeket festett a Kaszinó homlokzatára (1912), nyomban utána, már a telepen, elkészült a Tavasz ébredése (1913), erre nagy aranyérmet kapott a Műcsarnokban. Még előbb nagy pannót festett a budapesti Révai-villa számára (Vendégség). A telepen készült művei közül jellemző az Uzsonna című. Egy park asztala körül ülő, álló nők, egyikük a földre telepedett. A cselekvéstelen lét képe, az alakok szinte a reneszánsz csoportfűzésének módjára formailag eggyé kapcsolódnak, a kompozíció tehát kötött. Az egyes alakok nagyfokú egyszerűsítésen estek át, a súly a nagy formákra esik, minden részlet kivetve. A ruházat inkább mondható drapériának, semmint öltözetnek, itt nyilván az a hivatása, hogy ismételje, kidomborítsa a test főformáit, ennélfogva a redővetés lefokozott, néhány öblös ráncra szorítkozik, ezeken meglátszik a festő rendezgető keze. Mindez azt jelenti, hogy a művész messze eltávozott nagybányai stílusától, sőt éppen az ellenkező irányba csapott át, mert most eltűnt képeiről a megfigyelés frissesége, eltűnt a közvetlenség, vele a részletek gazdag játéka. Az ösztönösség helyét a szándékoltság foglalta el. Természetes, hogy ha így átlagosította az emberi alakokat, a fákat, a bokrok lombját, el kellett hagynia a szín természetességét is, és alá kellett vetnie ezt is egy átlagosításnak. Olyan művén, ahol a tárgy természeténél fogva nem jut különösebb szerep a színnek, kevésbé érződik ennek az átlagosításnak hatása. Legjobb e korbeli képére gondolnunk, a Kecskeméti kofák hóbuckák közt címűre (1913). Ezen nem érezzük, hogy a kép pusztán elméleti elgondolás szülötte, hanem hogy van benne az élménynek is bizonyos szerepe. Grünwaldnak ez a "kecskeméti stílusa" nem bizonyult maradandónak, a világháború után megváltozott. Nyilván megérezte, hogy az ilyen erős átírás, stilizálás tulajdonképpen nem is felel meg sem tehetségének, sem vérmérsékletének. Gyermekkori emlékei falusiak voltak, a pásztorok, béresek napi élete, a gabona betakarítása, a cséplés. S valóban Kecskemét után dunántúli munkálkodása visszavitte emlékeihez: a neki való stílushoz, amelyben aztán legszebb munkái készültek. A telep festői közül Grünwalddal párhuzamosan bizonyos stilizáló szándék kezdett jelentkezni Herman Lipót képein is. Ebben a tekintetben jellemző Emberpár című képe, amelyet Ádám és Évának is lehetne nevezni. Zárt, összevont kompozíciója rokon Grünwald e korabeli komponáló módjával. A szín itt is átlagos, a művész kerülve kerül mindent, aminek naturalista szaga lehetne. Ilyen környezetben kedvet kapott az aktfestéshez egyik festőnk, aki különben más vizeken szokott evezni: Pólya Tibor. Igénytelen címet adott egyik itt keletkezett képének: a Modelleken az egyik alak meztelen, a másik felöltözött, de az aktmodell megfestése mutatja, hogy a fiatal művész Grünwald közelében foglalkozik ezzel a problémával, amely egyébként kissé távol esik attól a művészettől, amely később oly népszerűvé tette. Egyébként csaknem az egész telepet jellemzi a természet átstilizálása. Olgyay Ferenc, aki Kecskemét kedvéért otthagyta Szolnokot, most a szépen gondozott Műkert rózsatövei, virágágyai közé állította festőállványát, s amit maga körül látott, ornamentális átírásban vitte vásznára (Kerti út, Rózsafák). Szabó Antal is ezt a villa előtt fekvő csinosított természetet festette erősen összevont formálással (Kertben). Sok reménnyel indult pályájára a telep korán elhalt szobrásza, Csikasz Imre, kitűnő iskolából jött: Van der Stappen bruxelles-i mester keze alól. Már 1911-ben feltűnt Ülő leány című, nemesen formált, élettel teljes aktjával, s Kecskeméten egy gazdag mintázású bronz akttal, amely közvetlenül éreztette az élet melegét. Ennek az Ifjúság című sudár műnek formáról formára való megmintázása stílus dolgában teljesen elüt festőtársainak felfogásától. A kecskeméti művésztelep egyébként távolról sem olyan jelentős művészetünkre nézve, mint a másik kettő. S ha valóban az volt az alapító, Kada polgármester célja, hogy művészetünket közelebb hozza a néphez, akkor meg kell állapítanunk, hogy ezt a célt nem érte el. Ebben az időszakban mindössze két éven át folyt ott a munka. E két év alatt az említetteken kívül még egy sor művész dolgozott a telepen. Ezekről áttekintést adunk a könyv végén a 3. jegyzetben. Forrás: Lyka Károly: Festészeti életünk a millenniumtól az első világháborúig, Corvina Kiadó, 1983, 70-72. oldal