Balogh Judit

A székely nemesség kialakulásának
folyamata a 17. század első felében

Erdélyi Tudományos Füzetek
254

Az Erdélyi Múzeum-Egyesület Kiadása
Kolozsvár, 2005

Megjelent

a Nemzeti Kulturális Örökség Minisztériuma
támogatásával

Felelős kiadó
Sipos Gábor

ISBN 973-8231-48-5

TARTALOM

Előszó	    3
A székely nemesség a történeti irodalomban	    8
A székely társadalom 1562 előtt	  14
A kollektív nemesség kérdése	  19
A székelységnek életformájában leginkább a vármegyei nemességhez hasonlító 
rétege, a primor	  24
Az 1562-es székely felkelés és az ezt követő segesvári határozatok hatása a székely 
nemesség fejlődésére	  38
A székely nemesség az 1562-es felkelés után	  42
A székely nemesség a 17. század elején	  63
A székely nemesi társadalom  Bethlen Gábor fejedelemsége alatt	  79
Székely jobbágytartók Bethlen Gábor fejedelemsége idején	  92
Székely nemesi családok birtokadományai illetve nemesítések Bethlen Gábor 
fejedelemsége idejéből a Királyi Könyvek alapján	  94
A Bethlen Gábor fejedelemsége ideje alatt a Királyi Könyvekbe feljegyzett nemesítések, adományok székenkénti megoszlása	  98
Családi kapcsolatok a székely nemességen belül Bethlen Gábor fejedelemsége idején	  99
Hivatalviselő székely nemesek Bethlen Gábor fejedelemsége alatt	101
A leváló székely nemesség és a székely közösség viszonya  Bethlen Gábor uralmának 
ideje alatt	105
A székely nemesség és a vallási hovatartozás kérdése	110
Összegzés	114
Appendix	118
Primorok a Basta-féle összeírás alapján 1602–1603-ból	118
Primorok és jobbágytartók az 1614-es lustra alapján	125
Irodalom	205
Bibliográfia	211
Névmutató	212
Előszó
A 15–16. század fordulóját a székely társadalom úgy érte el, mint egy rendkívül zárt entitás, a Magyar Királyság sokszínűségéhez és a különböző részeket jellemző fejlődésbeli különbségekhez képest is rendkívül archaikus egysége, társadalmi csoportja. A 16. századra is áthagyományozódott az a közös tudás, amely szerint a székely társadalomhoz tartozó úgy határozta meg saját identitását, ahogyan ezt a külvilág is tette: a székely társadalom egyúttal nemes székely társadalom is volt, a székelységhez tartozás egyet jelentett egy kollektív nemesség birtoklásával. A középkor során a Magyar Királyság területén több hasonló funkciót betöltő társadalmi szerveződés létezett. Ilyenek voltak a jászok, a kunok, és ide sorolhatjuk a 16. században szerveződött hajdúságot is. Valamennyi közös jellemzője, hogy katonáskodó csoportok voltak, sajátos jogokkal. Amíg azonban a többiek esetében jól látható a feudális társadalomba való betagozódás folyamata, addig a székelység nagyon sokáig képes volt megőrizni sajátosságait, különleges kiváltságait és archaikusnak, vagy legalábbis egyedinek tekinthető társadalmi tagozódását. Noha a 16. századtól folyamatosan érték a hatalom részéről olyan hatások, melyek ezen sajátosságok mérséklésére, megszüntetésére irányultak, a székely társadalom összetétele még 1848 körül is nagyjából ugyanazokat az arányokat mutatta, mint a 17. század legelején, azaz többé-kevésbé megőrizte egy szabad paraszti társadalom jellegzetességeit. Mint azonban ezt már többen megírták, így Egyed Ákos, Imreh István, Demény Lajos vagy Jakó Zsigmond, a székelység ekkor egyet jelentett a katonasággal. Amint a nemesség fejenkénti katonáskodása nemessége sajátossága volt, ugyanúgy a székelység mint kollektivitás tartozott az uralkodónak katonai szolgálattal, és annak fejében mint kollektivitás élvezte a nemességgel járó kiváltságokat. És bár a gazdasági tagolódás a székelységben is azt eredményezte, hogy a szegényebbek, különösen a gyakori háborúk idején, képtelenné váltak ellátni katonai kötelezettségüket, a közösségi gondolkodás és a személyes szabadság, valamint a jogi értelemben vett egyenlőség sarkalatos pontja maradt a székely identitástudatnak.
A székely társadalom alapvető egysége a faluközösség. Ha nem is ismerjük pontosan a székely letelepedés illetőleg letelepítés körülményeit, az világosan látható a falvak utca- és dűlőneveiből, hogy a falvak lakossága katonai egység is volt egyszersmind. A Csíkban a mai napig élő feltíz, altíz elnevezések, amelyek a települések egy-egy részét jelölik, megőrizték annak a gyakorlatnak az emlékét, amikor a székelység tízesekben és százasokban, azaz tizedekben és századokban vonult hadba hadnagyai vezetése alatt. A falvak úgynevezett lófő-telkekre voltak osztva, és a lófő-telkek birtoklása biztosította a jogot a közösség életében való részvételre. Az úgynevezett lófő-telkekhez járhattak a még a 17. században is gyakorolt nyílhúzások alkalmával a szántó- és egyéb területek. A székelység földje, minthogy a szokásjog szerint ősfoglalás útján szerezték, mentes volt minden királyi jogtól, így volt biztosítva a székely közösség számára, hogy a területek akkor is a székelység birtokában maradnak, ha a birtokosuk fej- és jószágvesztésre ítéltetnék. A székely falu közösségének életét a jogszokás szabályozta, majd a késő-középkortól, kora-újkortól kezdődően megjelentek a falutörvények is, amelyek írásba foglalták a korábbi gyakorlatot. A közösség ügyeit a választott testület intézte, amelybe a 16. századig a székelység mindhárom rendje – a főnépek, a lófők és a gyalogok – küldtek tisztviselőket.
A székely társadalom – vagy ahogyan magukat hívták, a székely nemzet – tagjai önmagukat mint a közösség tagját definiálták, méghozzá három szinten. Az első szint a helyi közösség, a falu szintje volt, a másik a szék, a harmadik pedig a székelység összességét jelképező székely nemzetgyűlés, amelyet katonai vagy egyéb szükséghelyzetben leginkább a székek között központi szerepet betöltő Udvarhelyszék valamely településén hívtak össze. A három szint működése biztosította a székely társadalom önrendelkezési szabadságát. Maguk választhatták tisztviselőiket, valamint peres ügyeiket is első fokon a falu bírája, majd a székbíró, ezután pedig az egész székelység által választott bírák előtt intézték. A bírói tiszt mellett a hadnagy vagy kapitány szerepe volt a legfontosabb, sőt a kapitány a 17. századig rangban és tekintélyben mindenképpen a bírók előtt állott.
A tisztségek betöltéséhez szükséges anyagiak hiánya azonban az elszegényedett székelyek közül sokak számára lehetetlenné tette mind a hadba vonulást, mind pedig a tisztségviselést. Ezért az 1506-os agyagfalvi székely nemzetgyűlést követően egyre kevésbé fordult elő az, hogy a legszegényebb, a gyalog rétegből származó bírákat választottak. A 16. század elején pedig már egyértelmű jelei mutatkoztak az egységes székely társadalmon belüli feszültségeknek. A székelység legnagyobb számú rendje még hosszú ideig a középréteg, a lófő-primipilusi réteg maradt, azonban megindult és egyre erőteljesebbé vált a kiszakadás ebből a közösségből. Ez a kiszakadás többirányú volt, és a megmaradó székely közösség rendkívül indulatosan reagált rá. Az átalakulás első komolyabb jelei a 15. században mutatkoztak, a folyamat azonban 17. századra gyorsult fel. A 16. század közepén az Erdélyi Fejedelemség létrejötte erőteljesen gyorsította ezt a folyamatot, hiszen megnövekedtek a székelység katonai feladatai, sőt egyre nagyobb mértékben vonták be őket az adóterhek viselésébe is. A legdrasztikusabb változást szintén a fejedelmi hatalom “külső” beavatkozása hozta a 16. század során, amikor az 1562-ben kiadott segesvári országgyűlési végzések pontjainak értelmében megszüntette a székelység kollektív kiváltságainak nagy részét és kívülről igyekezett megváltoztatni a székely társadalom korábbi felosztását, addigi rendjét is.
Munkámban többek között azt vizsgáltam, hogy a 16–17. század első harmadában hogyan változott a székely társadalom különböző rétegeinek – leszakadóknak és megmaradóknak – az öndefiníciója, illetve hogy miként voltak jelen a különböző csoportok között azok, amelyekből létrejött a székely társadalmon belül nemesnek nevezett réteg. Ehhez három forráscsoportot használtam fel; a 17. század elején megszaporodott székely lustra-jegyzékeket, a fejedelmek, leginkább Bethlen Gábor székely vonatkozású, különösképp nemesítő valamint adományozó okleveleit és a széki törvénykezési iratokat.
A 15–16. század során, sőt a 17. század elején is a székely társadalom még őrizte alapvető hármas tagolódását, amely a katonai jellegéből következett. Ez a hármas tagolódás valójában azonban egy kettes tagolódás volt, ugyanis a székelység 85 %-a beletartozott abba a két nagy csoportba, amely a székelységet alkotta. Az egyik az úgynevezett tisztviselő réteg volt, akik lóval katonáskodtak, és a tisztségeket betöltötték, a másik pedig a gyalogosok rendje. A tisztviselő rétegen belül létezett egy rendkívül szűk csoport, akik tekintélyük, később növekvő hatalmuk következtében a székelyek elsői voltak, őket leggyakrabban primoroknak vagy főnépeknek nevezték. Ez a klasszikus tagolás azonban a székely közösség önértelmezése, struktúrája, létmódja további, mélyebb vizsgálata szempontjából kevés információt hordoz, és ugyanígy nem tudjuk használni a nemes-jobbágy kategóriákat sem. A székely nemesség kialakulásának vizsgálatára tett kísérleteim során vált világossá, hogy mindazon kategóriák, amelyekkel a történetírás hagyományosan dolgozik, csak kevéssé teszik lehetővé a székely közösségek mélyebb elemzését. Ez azonban nem a ma kutatójának problémája csupán, ugyanígy értetlenül álltak a székelység sajátosságai előtt azok a tisztviselők is, akik a 17. században fejedelmi parancsra úgynevezett lustra-jegyzékeket készítettek a székely székekben. Ezek az összeírások megpróbálták kategóriákba sorolni a székelységet, elsősorban a katonáskodásra való alkalmasság megállapítása szempontjából. A jegyzékek tartalmazzák a falu felnőtt lakosságát, az özvegyeket vagy a fiúgyermekeket. Az 1634–1635-ben készült lustra tartalmazza a lovak számát is, ami alapvetően lovas katonáskodó népesség esetében feltétlenül szükséges.
A többi, általam vizsgált lustra inkább a székely társadalmat térképezi fel, felsorolva a nemesi vagy primori, lófői és gyalogréteget, valamint az úgynevezett jobbágyi csoportot is. A jobbágyi kategória azonban esetünkben meglehetősen keveset mond, ugyanis a székely jobbágy jószerivel egyetlen, a klasszikus jobbágyságot jellemző sajátossággal sem rendelkezik.
Ahhoz tehát, hogy bármi többet mondjunk a székelységről, más viszonyrendszereket és kapcsolódási pontokat is kell találnunk. Kézenfekvőnek tűnik a közösség vizsgálata, illetve a közösséghez tartozás kritériumainak az elemzése. Úgy tűnik ugyanis, hogy a székely, a kollektivitásból következően, önmagát mint a közösség részét gondolja el. Ennek első szintje a faluközösség. Mint már említettem, a székely letelepedést is a hagyomány a faluközösségek szintjén értelmezte. A közösség szervezőereje a faluközösség, amely jogilag egyenlő katonákból áll. Hadba vonulás esetén a székely a falubelijeivel együtt vonult hadba, és vezetője a katonai parancsnok, a székely hadnagy volt. A periratokból azt mondhatjuk, hogy a legfontosabb esemény a hadi vállalkozás vagy hadi szemle volt, a székelyek életének eseményei ezen alkalmak köré szerveződtek. Ha megpróbáljuk megállapítani, hogy ki vagy kik voltak a közösség vezetői, akkor azt találjuk, hogy a faluközösség két vezetőt választott, az egyik a bíró, a másik a hadnagy volt. Az egyik a polgári, a másik a katonai ügyek felelőse volt. A peres iratok azonban azt mutatják, hogy a bírónak nem, vagy csak ritkán volt hatalmi szava a székely faluközösségben. Jellemző példája ennek egy 1612-ből származó peres irat. Ebben Szentalmási László György hívta perbe a szentábráni bírót, Kedey Pált, azzal az indokkal, hogy a falutól nyílföldet kért szerzett lófő birtokához, és a falu ezt többszöri kérésre sem volt hajlandó neki megadni. A bíró válasza az igazán érdekes, aki válaszul elpanaszolja, hogy a falu neki sem adott még nyílföldet. Ezen a mikroközösségi szinten olyan megtartó erők működtek, amiről jelen pillanatban még csak vázlatos elképzeléseink vannak. A közösség védte a régi rendet. A nyílföldekkel kapcsolatos legtöbb per arról szól, hogy a faluba újonnan érkezettet a közösség nemcsak nem látta szívesen, de az esetek nagy százalékában egyáltalán nem akarta megengedni, hogy részt vegyen a közösség életében teljes jogú tagként. A teljes jog itt a lófő-telek birtoklását és az ehhez kapcsolódó jogok gyakorlását jelentette. A székely közösség alapeleme, a falu tehát alapegysége volt az életnek és a katonáskodásnak is.
Az előbbiekben azt láttuk, hogy a bíró nem jelentett valódi tekintélyt ebben a közösségben, legalábbis szava nem ért fel a katonai vezetőkével. A szervezőerő a források szerint egyrészt az összetartozás nagyon mély közös tudata, másrészt pedig a katonai vezető volt. A lustrák sok esetben tartalmazzák a kitételt: Kapitánya/hadnagya mentette. A szavak jelentése az, hogy a székelyek egy-egy elhúzódó háború alkalmával bizonyos szívességeket tettek a katonai parancsnokoknak, akik ezért alkalmanként felmentették őket a hadba vonulás egyébként mindenkire érvényes kötelezettsége alól. Sajátos kapcsolódási pontok jöttek tehát létre a katonai vezetők és bizonyos, a katonai terheket nem vállaló székely családok között. Ez azonban nem hasonlítható a jobbágyi viszonyhoz, viszont bizonyos függőségek kialakulását eredményezte. Az önmagát katonaként definiáló székely közösség azonban érzékenyen reagált ezekre a kapcsolódásokra. A 17. század első harmadának peres iratai között jelentős számban találunk büntető pereket, illetve testi sértésekről beszámoló dokumentumokat. Közel annyi ilyen típusú pert találtam a székely törvénykezési iratok között, mint ahány birtok- vagy örökösödési pert. Az indulatoknak csupán részben magyarázata a katonai mivolt, a 17. Századot ugyanis a korábbi időszakkal összehasonlítva kiugró ez az arány. A jelenségre a források alapján egyik lehetséges magyarázatként kínálkozik a székelység rendkívül mobil volta. A klasszikus kategóriák annyira átjárhatóak, hogy a valóságról vajmi keveset mondanak el. Az összeírások legalábbis azt mutatják, hogy aki 1602-ben a nemesek között említtetik, az sok esetben 1614-ben már csak a lófők között van összeírva, 1627-ben pedig a neve mellett megjegyzik, hogy “szolga mostan”. Az állandó katonáskodás nagyon sok rizikófaktort épített a székelyek életébe. Egy-egy hadjárat után az összeírások egész falvak férfilakosságáról állítják, hogy debilis, azaz súlyosan sérült, esetleg béna. Ilyen körülmények között a kategóriák folyamatosan cserélődtek. A 15. századtól megjelenő sajátos székely jobbágyi kategória ugyanilyen bizonytalanságot mutat, a székely jobbágyok többsége ugyanis a subiugati, azaz fejekötött kategóriába soroltatott. Ezek azok, akiknek legtöbbje csupán a hadjáratok idejére kötötte magát jobbágyul, esetleg éppen a saját hadnagyának, a hadjáratok végeztével azonban visszakövetelte saját szabadságát. Az iratok közül nem egy esetben találjuk azt, hogy adott időre szerződést kötöttek egymással a szolgálatra, utána azonban felszabadultak.
A nagy bizonytalanság és állandó változások biztosítottak egyfajta állandóságot, egyenlőséget is, hiszen bárkinek volt esélye a kiemelkedésre, és erre mindvégig találunk is példákat. A Királyi Könyvek tanúsága szerint jobbágyok nagy számban kaptak nemességet, lófőséget. A vagyon azonban könnyen elveszíthető volt, mint ahogy az átlagéletkor is jóval alacsonyabb volt a szokásosnál. A mobilitás magában rejtette a felemelkedés vagy kiemelkedés lehetőségét is. Míg a közösség többsége féltékenyen őrizte a közösség kereteit, addig mások igyekeztek a közösségi jogaikat megőrizve többletjogosítványokat szerezni. Jellemzőnek mondható példa az 1610-es években a lófőből lett nemes, Lippai András esete, aki 1619-ben halt meg. Életéről és cselekedeteiről az 1620-tól kezdődő perekből kapunk tudósítást. Lippai, mivel fiúörökös nélkül halt meg, mindenét bizonyos Fancsali Jánosra hagyta, akit 1620 után három éven keresztül hat ízben pereltek be más-más személyek ugyanolyan okból. A vallomásokból kiderül, hogy Lippai András, mint katonai vezető, olyan tekintéllyel bírt a környezetében, hogy jelentős vagyonokat kért és kapott kölcsön, és soha senkinek nem adta meg az adósságát.
A kiemelkedés másik módja természetesen az erőszak volt. Az összeírásokban szereplő jobbágyként összeírtak bizonyos személyek esetében a jobbággyá válás indokaként a nemes erőszakosságát említik. Ha végignézzük a lustrákat, az erőszakosság nagyobb mértékben főleg arra a rétegre jellemző, akik éppen felemelkedni szándékoztak. Tipikus példa volt erre a székelységen belül a 17. században a viharos gyorsasággal felemelkedő Béldi Kelemen vagy Ugron Pál, akik pár esztendő leforgása alatt emelkedtek a legtöbb jobbággyal rendelkező és legnagyobb birtokokkal bíró főemberek közé. A kiválás azonban lefelé is megtörténhetett. Aki jobbágyul kötötte magát, az valamiképpen sértette a közösség érdekeit. Megfigyelhető ugyanakkor, hogy azt a székelyt, aki saját lófő-birtokáról szolgált valakinek, nem bántották. Ellenben ha valaki be akarta telepíteni egy faluba a saját jobbágyát, annak ugyanúgy nem adtak nyílföldet, mint a vásárlás útján bekerülőnek, hiába pereskedett érte akár a saját ura is.
A legerősebb kötődés tehát, megint csak ezt láthatjuk, a falu közössége, majd a szék és végül a saját törvényeit meghozó székely nemzet. Aki a katonáskodó és földjét művelő, faluközösségben élő székelység rendjét megbontotta, az nemcsak szabályos erőszakot hívott ki maga ellen, de megeshetett, hogy elveszítette székely identitását is. Ez a folyamat két csoport esetében a legszembetűnőbb. Az első a városlakó székelyeké. A székelység, az előbb elmondottak alapján, hangsúlyozottan nem városlakó. Nagyobb települései, amennyiben a középkor során egyéb funkciójuk is volt, akkor az leginkább a szék összegyülekezési helye, adminisztratív központja szerepet töltötték be. A 15. században azonban Zsigmond jóvoltából sokan közülük olyan kiváltságokat szereztek, mint a szabad királyi városok, és ezen kiváltságok egy részét az erdélyi fejedelmek is megerősítették. A város azonban, attól kezdve, hogy városként kezdett viselkedni, kívül rekedt a jogok és kötelezettségek nagyon is szigorú rendszerén, magán a közösségen. A 16–17. század a székely városok számára a székkel szembeni állandó küzdelemben telt. A városlakó ugyanis nem kívánt fejenként katonáskodni, sem viselni a közösség terheit. A közösség pedig igyekezett visszatéríteni saját rendjébe. A legfejlettebbnek tekinthető Marosvásárhely a legtipikusabb példa erre, hiszen ott játszódott le a leggyorsabban ez a változás, és ott volt a legmélyrehatóbb, a legteljesebb a kiszakadás is. A 17. század marosvásárhelyi krónikása, a napló- és emlékiratíró Nagy Szabó Ferenc például, maga is székelyként, úgy írt a “székelyekről”, mint számára idegenekről, ha részvéttel is, de maga és köztük megtéve a distinkciót. A szintén marosvásárhelyi bíró, majd diplomata, Borsos Tamás pedig szabályos megvetéssel számolt be róluk, önmagát mintegy velük szemben definiálva. A székely város lakója tehát kívül került ezen a közösségen, és ugyanez történt azokkal is, akik – kb. tíz családról van szó – jelentősebb vagyonra tettek szert, és az országos nemesekhez kezdtek hasonlítani. Ezeknek a családoknak a kiválása éppen a 17. században zajlott. Érdekes sajátosság, hogy magukat sem definiálták székelynek. Elég, ha Apor Péter Metamorphosisára gondolunk: úgy írt a székely szokásokról, mint amelyeknek ő nem része. A törvénykezési iratok tehát azt mutatják, hogy a 17. századra a kiszakadás folyamata meggyorsult, illetve voltak olyan csoportok, amelyek kiváltak. A kiválás több irányú, fölfelé, lefelé, sőt a városok esetébeni kiválás inkább oldalirányúnak mondható.
Jelen kötetben a felfelé kiváló székely nemesség létrejöttének egy állomását igyekszem megragadni, azt előzményeivel együtt bemutatni és elhelyezni az előbbiekben felvázolt társadalmi mozgási folyamatokban. A 17. század végére néhány székely család grófi, illetve bárói címet kapott, és általánossá vált az uralkodói nemességadományozás is. Voltaképpen ez a század volt az egységesedő székely nemesség formálódásának az időszaka. Dolgozatom e századból Bethlen Gábor fejedelemségének időmetszetére koncentrál, azt igyekszik bemutatni, hogy a nagy fejedelem uralma alatt milyen állapotban van a formálódó székely nemesség, mennyire tekinthető leválónak a székely közösségen belül, mennyire tartozik a nemességhez és mennyire a székelységhez, házasodási szokásaiban mennyire részesíti előnyben a többi székely nemest a vármegyei nemességgel szemben, illetve előnyben részesíti-e, mennyire vállal országos és mennyire székely közösségi tisztségeket, tehát hogyan szemléli önmagát és a közösség hogyan szemléli őt.

A székely nemesség a történeti irodalomban
A székely nemesség történetének kutatása meglehetősen szegényes múltra tekint vissza. Annak ellenére mondhatjuk ezt, hogy a székelység története a történetkutatás kezdeteitől az érdeklődés középpontjában volt.
A tudományos történetírás megindulása után nem sokkal megjelentek a székelységgel foglalkozó munkák. A 19. század nagy forráskiadói közül többen jelentettek meg székely tárgyú okleveleket, forráskiadványokat, így Szilágyi Sándor, Szabó Károly, Mikó Imre vagy Szádeczky Kardoss Lajos. A forráskiadványokkal jószerivel egy időben láttak napvilágot országszerte, de Erdély területén különösen is nagy számban olyan történeti munkák, amelyek a székelységgel foglalkoztak. Ezeknek egy jelentős része, a kor hangulatának és történetírói iskolájának megfelelően, a székelység eredetével foglalkozott, és nem érintette sem a székely társadalom, sem a székelység tényleges történetének a kérdéseit. A legkorábbi történeti munkák általában kétféle megközelítést alkalmaztak, és ez a gondolkodás illetve szemléletmód jellemezte még 20. század első felének történetkutatóit is. Egyfelől rendkívül erős volt a jogtörténeti szemlélet hatása a munkák nagy részében, olyannyira, hogy Bónis György Magyar jog székely jog címmel jelentette meg művét Kolozsvárott. Célja ugyanaz volt, mint a korszak szinte valamennyi alkotójának: a jogok illetve kiváltságok oldaláról megközelítve választ adni arra a kérdésre, hogy miben egyedi és sajátos a székely társadalom. Erre a kérdésre pedig minden esetben a történelmi múlt, a megtelepülés és a székelység eredetének tárgyalásában találták meg a megfelelő választ. Kállay Ferenc például, az első munkák egyikének szerzője már könyve címében is jelezte azt az alapgondolatot, amelyre egész érvelését építette. Azáltal ugyanis, hogy művének címe Historiai értekezés a nemes székely nemzet eredetéről, hadi és polgári intézeteiről a régi időkben, egyértelműen hangsúlyozta azt a korszakban nagyon is általánossá vált tételt, hogy a székelyek különleges kiváltságaikat a megtelepedésük körülményei által nyerték, vagyis a történeti köztudatba is bekerült az a vélemény, miszerint a székelység a magyarságtól etnikailag különbözött, és az általa lakott területet nem királyi telepítés, hanem úgynevezett ősfoglalás révén szerezte. Ezért volt lehetséges az, hogy a székely társadalom tagjainak nem kellett adót fizetniük a földért, sőt ez magyarázta azt az egyedülállónak mondható kiváltságos helyzetet is, hogy a jogszokást dokumentáló határozatok illetve törvénykönyvek értelmében a királyi háramlási jog, az úgynevezett ius regium nem érvényesült a Székelyföldön de jure, egészen az 1562-es segesvári törvények határozataiig. Ugyanerre hivatkozott a korszakban Kilyéni Székely Mihály, Lőtsey Spielenberg László, Benkő József és Benkő Károly valamint Szabó Károly is, sőt ugyanez a gondolat jelent meg a század második felében kiadott írásokban is, Szádeczky Lajosnál, Connert Jánosnál, Jakab Eleknél vagy Rugonfalvi Kiss Istvánnál, Endes Miklósnál, Ákosfalvy Szilágyi Lászlónál és Elekes Andornál.
A másik kulcskérdés a történeti munkákban a székelység eredetének igazolása volt, amire jelen munka nem szándékozik kitérni. Csupán azért említem meg a kérdést, mert sohasem önmagában jelentkezett. Az eredet kérdésének tárgyalását arra is felhasználták a szerzők, hogy ezzel magyarázni próbálják a székely társadalom sajátos intézményeit, felépítését. Természetesen ez a kérdés a mai napig sem tisztázott megnyugtatóan, hiszen a székely társadalom katonai jellegéből következő berendezkedése mindenképpen magyarázatra szorul. Ez azonban arra adott lehetőséget a történetkutatóknak, hogy a kérdés tisztázása okán bizonyítani igyekezzenek a székelységnek a magyarságtól eltérő, leginkább hun eredetét.
A 20. század elején annyiban változott a székely történetírás, hogy a korábbi, egy-egy forrást közlő és a forrásokhoz kommentárt tartalmazó tanulmánykötetek mellett megjelentek a monografikus igényű feldolgozások. Ezek között is kiemelkedik és tartalmát, időhatárait tekintve azóta is meghaladatlan Szádeczky Kardoss Lajos műve, A székely nemzet története és alkotmánya. A kötet a székely nemzet eredetének tárgyalásával kezdődően az első világháború kitöréséig követi nyomon a székelység történetét. A munka adatoló, leíró jellegű, kommentárok vagy az összefüggések vizsgálata nélkül. Célja, hogy az olvasó elé tárja mindazt, amit az adott korban ismert források alapján a székelység múltjáról tudni lehetett. Szintén monografikus jelleggel, de voltaképpen egyetlen forráskiadvány anyagát dolgozta fel Szádeczky Kardoss Lajos tanítványa, Connert János. Század elején kiadott munkáinak elsődleges célja a székely társadalom intézményeinek leírása, valamint a székely történelem jogtörténeti vonatkozásainak ismertetése volt. A korábban már említett történeti munkák mellett, ezekkel egy időben jelentek meg a különböző helytörténeti művek, amelyek tematikája és szemlélete megegyezőnek mondható azon monográfiákéval, amelyek átfogó kép nyújtására törekedtek. Ezek között első helyen kell megemlítenünk Jakab Elek és Szádeczky Lajos vállalkozását, amely Udvarhely vármegye, a korábbi Udvarhelyszék történetét és annak dokumentumait gyűjtötte össze. A korábban már említett források mellett a szerzők itt egy hosszú ideig kiadatlan forrást is felhasználtak, az erdélyi Királyi Könyvek Udvarhelyszékre vonatkozó anyagát. Mivel a Liber Regiusok okleveleiből többet szinte teljes egészében, fordításban közöltek, ezeket azonban most sem rendszerezték vagy kommentálták, a munka megint megmaradt az adatközlés szintjén. Ugyanezt mondhatjuk el Kölönte Béla Gyergyó, valamint Benkő Károly Csík-, Gyergyó- és Kászon történetét bemutató műveiről.
Csík-, Gyergyó- és Kászonszék történetének feldolgozása a későbbi korokban is kedvelt témája maradt a székely történelem művelőinek. A reflexió, a kommentálás első jelei éppen egy ilyen munkában, Endes Miklós alapos és részletes művében mutatkoztak. A kisebb vagy nagyobb lélegzetű, de monografikus igényű feldolgozások mellett jelen voltak a genealógiai jellegű művek is, mint például Hanuszik Elemér kifejezetten ilyen céllal összeállított kötete, vagy Pálmay József tollából a háromszéki nemes családok összeírása. Ennek a gondolkodásnak a jegyében készült el Kelemen Lajos kiváló forráskiadványa is a vargyasi Daniel családra vonatkozó forrásokból. A század közepe felé a székelység történetét tárgyaló művek száma megfogyatkozott. Úgy tűnik, hogy Trianon illetve ennek következményei nem csökkentették, hanem éppen ellenkezőleg, a két világháború közötti időszak hangulata inkább növelte az érdeklődést a székelység története iránt. Ezzel szemben a második világháborút követő változások különösképpen nem kedveztek egy olyan népcsoport vizsgálatának, amelynek története (hun eredet, vitézi, katonáskodó múlt) rendkívül alkalmas volt egy idealizált magyarság- illetve székelység-kép kialakítására. Ennek ellenére, vagy talán éppen ezért, fontos megjegyeznünk, hogy, különösen a múlt század nagy forráskiadói, olyan mennyiségű dokumentumot tártak fel és publikáltak, hogy a kutató a mai napig bőséggel talál még nem minden szempontból elemzett forrásokat a székelységgel kapcsolatos vizsgálódásaihoz.
Noha a sajátos politikai helyzet 1945 után nem kedvezett a székely történelem művelőinek, a kényszerű helyzetnek is volt pozitív hozadéka. 1945 után ugyanis, kiadási lehetőség hiányában egy csapásra megszűntek a monografikus igényű feldolgozások. Ezek helyett a kisebb területek, esetleg egy társadalmi réteg vizsgálata került előtérbe, és mint az elmúlt rendszer Kelet-Európájában mindenhol, itt is az agrártörténet, a jobbágyság illetve a parasztság története kapott szinte kizárólagos hangsúlyt. A változás pozitív hatásaként kell látnunk mindenképpen a korábbi szemlélet változását, hogy a székely történelem egy- egy szeletére fordult a figyelem, ami korábban nem volt jellemző. Meg kell azonban jegyeznünk, hogy az 1940-es években már megjelentek olyan tanulmánykötetek, amelyek az új irányokat mutatták. Ennek ellenére jelentős a hiátus a történettudomány ezen területén is. Amíg a hatvanas években csak mint a jobbágyi, paraszti “kizsákmányolt réteg” elemzése kapcsán eshetett szó, inkább érintőlegesen a székelységről, addig a hetvenes évekre egyre többször jelentek meg olyan tanulmányok, amelyek már kifejezetten magát a székelységet vizsgálták. Igaz ugyan, hogy a kutatások továbbra is elsősorban a mezőgazdaságra, a székely jobbágyságra irányultak. Ez pedig a kérdés széleskörű feldolgozásának kétségtelenül hasznos volta mellett azt is eredményezte, hogy a székelység szemlélete meglehetősen sematikussá vált. Ha tehát az 1945 előtt íródott művek elsősorban, sőt szinte kizárólagosan a székely társadalom sajátosságait hangsúlyozták, most ezzel ellentétes törekvés érvényesült, mintha feltétlenül szükséges lett volna belekényszeríteni a vizsgált társadalmat a földesúr-jobbágy kettősségbe, és ez a törekvés írathatta le azt a meglehetősen elhamarkodottan fogalmazott mondatot, hogy “A 16. század második felében a székely köznép felőrlődik és végleg nemessé, drabanttá vagy pedig jobbággyá lesz.” Ezt az állítást cáfolták meg sorra Imreh Istvánnak a hetvenes évektől kezdődően folyamatosan publikált kutatási eredményei, amelyek többek között arra is rámutattak, hogy az 1810 körüli arányok a székely társadalmon belül nagyjából hasonló számokat mutatnak, mint az 1614-es Bethlen Gábor által elrendelt összeírás, ami a székely társadalom alapvetően szabad paraszti jellegét hangsúlyozza. A sematikus megközelítésmód többek között azt is eredményezte, hogy a rendkívül bonyolult indítékokra visszavezethető székely felkelések antifeudális harcokká lettek a történeti tanulmányokban, és a székely jobbágyokhoz hasonlóan a kutatás egyik fő témájává lettek. Az agrártörténet és a kizsákmányolás elleni küzdelem mellett alig maradt lehetőség a székelység sajátosságainak összehasonlító jellegű vizsgálatára, a társadalom rétegei közötti mozgások vagy az életmód vizsgálatára. Az 1979-ben kiadott Székely felkelés 1595–1596 című tanulmánykötet írásai azonban mutatták, hogy bizonyos részkutatások is megindultak. A már említett Imreh Istvánnak és Pataki Józsefnek a falu társadalmát vizsgáló írásán kívül különösen is figyelemre méltóak Egyed Ákosnak azok a megállapításai, amelyek a katonáskodás felől értelmezik a székely nemességet és identitást, ezzel a székely társadalom talán legalapvetőbb jellemzőjére rámutatva. A katonai szolgálat és a székely társadalomfejlődés kapcsolatáról írott tanulmánya részletesen elemzi a székely hadkötelezettség és a hadszervezet történetét, a hadkötelezettség hatását a székelységre a 16. század folyamán. Ezt a képet bővíti Liviu Moldovan és Pál-Antal Sándor tanulmánya, amelyben kimutatták, hogy a székely önkormányzat meghatározóbb tagja, éppen a katonáskodó létmód miatt, nem a bíró, hanem a katonai vezető volt. A székely társadalom tagozódásának és a székely nemesi társadalomnak vizsgálatához nyújtanak segítséget Demény Lajos és Tüdős Kinga alapkutatásai, amelyek a székely lustrajegyzékek feldolgozását tűzték ki célul. A székelység kulturális, vallási, egyéb szokásairól mindmáig Orbán Balázstól tudjuk a legtöbbet. A koraújkorral bezáródó korszakra vonatkozóan a legjelentősebbek azok az eredmények, amelyeket Imreh István kutatásai révén ismerünk. A hetvenes évektől kezdődően folyamatosan megjelent munkáiban a székely falutörvények feldolgozása révén szemléletes kép bontakozik ki a székely társadalom legjelentősebb szervezőerejéről, a székely faluközösségről. A székelységre leginkább jellemző szabad paraszti állapotú elemek alkotják ennek a faluközösségnek a magvát, amely az egész székelységre nézve megtartó és szervező erővel bír.
A korábbi, múlt századi és a század eleji történeti munkák alapos forrásfeltárásai nyomán van a székelység történetének néhány olyan szelete, amelyet már alaposan ismerünk. Az eredet kérdésén túl ilyen a kollektív nemesség kérdése, ennek jelentése és hatása a székely társadalom életére. Ehhez kapcsolódik a székely jog pontos definíciója, e jog különböző megjelenési formái a különböző történeti korokban. A székely földtulajdon alapegységére, az úgynevezett lófőbirtokra vonatkozó kutatások alapján szintén meglehetősen pontosan ismerjük azt a folyamatot, ahogyan a korábbi, nemzetségi, vérségi alapokon szerveződő tisztviselői réteg tisztségviselésre szóló jogalapja hogyan alakul át, és hogyan kötődik majd egyre inkább a hivatalviselés joga a székely birtokhoz, méghozzá ősi lófőbirtokhoz, amely a későbbiekben adható-vehető lesz, és birtoklása automatikusan hozza magával a tisztviselésre való jogosultságot is. Széleskörű ismeretekkel rendelkezünk a székelység három rendjére vonatkozóan is. Tudjuk, hogy az oklevelekben mikortól szerepel a három rend megnevezése és a lustrák alapján azt is, hogy kik tartoztak az egyes rétegekhez. Mégsem készült mindeddig részletes vizsgálat arról, hogy mit is jelent valójában az, hogy székely nemes. A kollektív nemességet őrző, majd elveszítő székely társadalomban miként jelenik meg az a kategória, hogy nobilis. Hogy vajon mit jelent ez a kollektív nemesség birtoklása idején és mit utána. Hogy kik tartoznak a nemesek közé és mennyire mobilis ez a réteg a székelységen belül. Az sem kutatott továbbá, hogy ennek a nemességnek vajon milyen további csoportjai, rétegei vannak, hogy hogyan lehet bekerülni a nemesek közé, és milyen könnyen lehet kikerülni közülük. A székely jobbágyságra irányuló kutatások alapján meglehetősen sokat tudunk a különböző jobbágyi kategóriákról. Ennek ellenére még mindig tüzetes kutatásra és elemzésre szorul az a kérdés, hogy vajon nevezhető-e jobbágynak a székelyföldi jobbágyság minden kategóriája, illetve hogy milyen mozgások figyelhetők meg a jobbágyságon belül, valamint a jobbágyság és a többi réteg viszonyában.
Ugyanilyen kevéssé feltárt a székely városok kérdése, annál is inkább, mert a székely városok a székelység szemében elsősorban, funkciójukat tekintve, széki központok, vagyis a szék alárendeltjei. A város azonban kiváltságokat szerez, és elszakadni igyekszik a székely közösségtől. Szerepének meghatározása és városi mivoltának elemzése szintén további kutatások feladata .
Az utóbbi években Demény Lajos művei nyomán új terület kutatása is megkezdődött, a fejedelemség korában a fejedelmek által követett székelypolitika vizsgálata. Ez az elemzés a társadalomtörténetre nézve is fontos eredményekkel szolgálhat. Így természetesen felhasználhatóak eredményei a székely nemesség kutatásában is.
Jelen kötet a társadalomtörténetnek azt a szeletét célozza meg, amelyik a székelység kutatása során az egyik legelhanyagoltabb terület, ez pedig a székely nemesség vizsgálata. Mivel a téma még jórészt feldolgozatlan, és természetesen a terjedelmi korlátok szorítása miatt, a figyelmem Bethlen Gábor fejedelemségének idejére, tehát arra az időszakra korlátozódik, amikor a külső körülmények optimálisnak mondhatóak, a fejedelmi politizálás nagyjából egy irányvonalat követ, viszont már beindult az a folyamat, amely a klasszikus három rend felbomlását és a nemesi társadalom kialakulását jelenti. A székely társadalom erősen képlékeny, néhány ősi székely famílián kívül nagy lehetőség van helyváltoztatásra, mind lefelé, mind fölfelé.
Munkám célja volt tehát egyfelől definiálni a székely nemességet, másfelől meghatározni, hogy az adott időhatárokon belül (1600–1629) kik tartoztak ebbe a rétegbe. Vizsgáltam továbbá, hogy milyen belső és külső okok vezetnek a nemesség ilyetén alakulásához, valamint hogy ez a nemesség miben hasonlított illetve miben volt más a vármegyei társaihoz képest. Emellett arra is választ kerestem, hogy ez a nemesség hogyan definiálta önmagát, mi volt a viszonya a székely közösséghez. Ezek a kérdések, számos egyéb problémával együtt, eddig megválaszolatlanok voltak a székelység történetének egyébként gazdag irodalmában.

A székely társadalom 1562 előtt
A székelység letelepedésével kapcsolatosan számos elmélet ismert a történeti irodalomban. Annyi mindenesetre többé-kevésbé bizonyosnak látszik, hogy a székelyek, akármilyen származásúak voltak is, egyfajta “csatlakozott népelem” funkciót töltöttek be a magyar seregekben, mint ahogy ezt későbbi, középkori történetük és hadviselési szabályaik is mutatják. A honfoglalást követő időszakban, négy évszázadon keresztül, a helynévi adatok alapján tudjuk, hogy a székelyek határvédelmi funkciókat láttak el, elsősorban a legjobban veszélyeztetett nyugati határon.
Emellett, legalábbis a földrajzi nevek erről tanúskodnak, jelentős számuk lakhatott Biharban, Telegd környékén, hiszen a főszék, Udvarhelyszék, Csíkszék és Marosszék egy Telegdi nevű főesperességhez tartozott, ami a főesperesség egészen korai alapítására utal. Legalábbis az alapításnak már az előtt meg kellett történnie, mielőtt a székelység jelenlegi lakhelyére költözött.
Mindmáig nem kellően igazolt az, hogy a székelység egésze lakott-e a későbbi Szászföldön, vagy pedig, mint például esetleg a telegdi székelyek, némely csoportjaik Erdély déli részének szállásterületként való beiktatása nélkül, egyenesen költöztek végleges lakhelyükre. Azt azonban jobbára mindenki elfogadja, hogy a későbbi székely közigazgatási egységek, az úgynevezett székek közül az udvarhelyi volt az első, ami a továbbiakban megkülönböztetett szerepet is kapott, egyfajta “főszék”-nek tekintették.
Kristó Gyula hívja föl a figyelmet rá, hogy nincsen okleveles adatunk arra, hogy tudatos királyi telepítésről lett volna szó, mint ahogy a szakirodalom jó része állítja, viszont kizárni sem lehet ezt az eshetőséget teljes bizonyossággal. Elfogadhatónak látszik az a felvetése, hogy a székelység elvándorlási szándéka egybeeshetett azzal az uralkodói szándékkal, amely a 11. századra a veszélyesebbé váló keleti határvidéket kívánta erősebben védelmezni. Egyed Ákos szerint “megtelepedésük vagy megtelepítésük a székelyek földjén (Terra Siculorum) a legszorosabb összefüggésben állt a magyar királyság által számukra kijelölt határőri feladatokkal”. A bizonytalan pontok mellett az mindenesetre tény, hogy a székelység összetelepülése a 11. században indulhatott el, és a 13. századra fejeződött be. Azt a feltevést, miszerint az érkezés különböző időpontokban történt, erősítheti a tény, hogy a székek különböző esperességekbe tartoztak. A hét székely szék közül az északon elhelyezkedők telepedtek meg korábban. Ezek az előbb már említett Udvarhelyszék, Csíkszék és Marosszék. A későbbiek során követték őket azok a székek, amelyek a délebbre fekvő területeket népesítették be. Ezeknek a nevükből is látható korábbi szállásterületük. A 12. század folyamán ugyanis olyan székelyek követték társaikat, akik addig Erdély déli részein, a mai Szászsebes, Szászkézd valamint Szászorbó területén éltek. A sebesi székelyek alkották a későbbi Sepsiszéket, az orbóiak Orbai széket, a Szászkézdről érkezettek pedig Kézdiszék területét foglalták el. A hét szék közül utolsóként jött létre Aranyosszék. Feltűnő, hogy amíg a korábban említett hat szék összefüggő területen található, addig az utolsóként megalakult Aranyosszék területe nem érintkezik a Székelyföld többi részével. A Torda melletti Aranyosszéket a kézdi székelyek népesítették be a 13. század utolsó harmadában, és bár Aranyosszék mindvégig a székelység része maradt, földrajzi különállása mellett a politikai elkülönülés is megfigyelhető. Periférikus helyzetéből adódóan a legkevésbé ez a szék vett részt a székely megmozdulásokban, amelyek a 16. század folyamán zajlottak, sőt szinte alig tudunk arról, hogy a felkelésekben szerepet játszott volna. Ez a magyarázata annak is, hogy bár 1562-ben a székelység egésze elveszítette kollektív jogait, a büntető jellegű intézkedések ezt a széket sújtották a legkevésbé, és így ennek a széknek a fejlődése maradt a legháborítatlanabb.
A székelység letelepülésének mikéntje összefüggésben van belső struktúrájával. Ez a társadalmi szerkezet rendkívül speciális, a magyarságon belül nem található hozzá hasonló. Jellegzetesen katonai társadalom beosztása ez, amely a 16. századig egyáltalán nem mutat a feudális társadalomra valló felépítést. Ekkor már a székelységet három rétegbe, úgynevezett rendbe sorolták, ez azonban valószínűleg nem az eredeti beosztása a székelységnek. Általános az a vélemény, hogy a székely társadalomnak a megtelepülés idején nem három, hanem csak két rendje volt. Erről a két rendről feltételezték, hogy a megkülönböztetés illetve az elkülönülés alapja a katonai szolgálat módja lehetett, tehát hogy lovon avagy gyalog szolgáltak-e. Ezt a feltételezést az indokolhatja, hogy az a forrás, amely voltaképp az elsők között írta le pontosan a székelyeket, Hunyadi Mátyás 1473-as rendezése volt, amely már valóban eszerint kategorizált. Ennek azonban ellentmond az a közel ugyanebben az időben keletkezett forrás, amely egy 1466-os viszálykodásról tudósított. Eszerint a viszály Sepsi, Kézdi és Orbai székek főemberei és közszékelyei között folyt. Az oklevél határozottan különbséget tett a székelyek két rendje között, és elmondta, hogy a hatalmasok elnyomták a köznépet, megfosztották őket régi jogaiktól, amelyekkel pedig ők régtől fogva rendelkeztek.
Bodor György a korszak forrásainak alapos vizsgálata után azt állítja, hogy az eredeti két rend megkülönböztetésének a lóval vagy gyalogosan való katonáskodás nem lehetett az alapja, mert a székelység, mint a lovas nomád katonatársadalmak általában, természetesen lovon harcolt. Ehelyett lényegesebb az a különbség, amit a források is gyakorta emlegetnek, nevezetesen a különböző tisztségek betöltésére való jogosultság. Bodor György nagyon is valószínűnek látszó állítása szerint ugyanis a székely társadalom két nagy részre tagolódott. Az egyik rész egy nagyon is jól szervezett nemzetségi rend tagja volt, a másik pedig közrendű, személyileg szabad, lóval katonáskodó, de a tisztségek viselésében nem vett részt. A korábbi történészi állítások erre a megkülönböztetésre nem tértek ki, és a hivatalviselésre jogosító nemzetségi rendszert a székely társadalom egészére kiterjesztették. Bodor György szerint azonban az úgynevezett nemzetségi rend csak az egyik rend tagjai között állott fönn. Erről a nemzetségi struktúráról, az eddig előkerült és részben hiányos adatok alapján tudjuk, hogy hat nemzetségre és nemzetségenként négy-négy ágra oszlott. Ez a sokat emlegetett “nemek és ágak rendszere”. Egy 16. századi perirat alapján azt is pontosan tudjuk, hogy a székely önkormányzat legfőbb tisztségeit, katonai vezetőt, a hadnagyot, illetve a polgári ügyek intézőjét, a bírót évenként választották, méghozzá minden évben más ág tagjai közül. Így, mivel huszonnégy ágról tudunk összesen, huszonnégy év alatt került sor az összes ág képviselőire. Noha a rendszer maga eredetileg a vérségi kapcsolaton alapult, nagyon valószínű, hogy ezt a jellegét már egészen korán, talán már a letelepedés idejére elveszítette. Az ágakban elfoglalt helyzet immár nem a rokoni viszonyoktól függött, hanem a birtoktól, amelynek neve primipilátus. Az ágakhoz ugyanis, Bodor György elemzése szerint, meghatározott számú úgynevezett lófőség tartozott, és ezekkel a lófőségekkel járt együtt a tisztségek viseléséhez való jog. Aki valamilyen okból elveszítette a lófőbirtokát, az elesett attól a jogtól is, hogy tisztségeket tölthessen be. Természetesen a lófőség rendszerint öröklés útján szállt apáról fiúra. Voltak azonban esetek, amikor fiú örökös nem lévén, a székely fiúleányság intézménye szerint a lófőség a leányra szállt, akit férje képviselt az ágban. Ha viszont az illető férjnek már eredetileg is volt lófősége, akkor egy kézen több lófőség is felhalmozódhatott. Ugyanígy előfordulhatott, hogy valaki vásárlás révén szerzett lófőséget, és ezáltal jutott több lófőség birtokába. Ennek ellenkezőjével is találkozunk, amikor többen örököltek egy lófőséget, és a tisztségen is többen osztoztak. Fontos tehát, hogy a tisztségviselés lófőbirtokhoz kapcsolódott. Ugyancsak Bodor György véleménye az is, hogy ezek a lófőségek nem voltak mind egyenlő értékűek. Számításai alapján igazolhatónak látszik az a vélekedés, hogy az ágnak a székben lévő lófőségei közül az egyik rangsorban megelőzte a többit, és amikor a tisztségviselés sora az ágra került, annak a lófőségnek a birtokosai kerültek automatikusan a főtisztségbe. Ez a megkülönböztetés Bodor szerint még a letelepülés előtti korba nyúlt vissza, és egy már akkor is meglévő rangsorelsőbbséget hagyományozott a későbbi időkre. Erre utalhat a tisztviselői rend tagjai közül néhánynak a “primores” megnevezése is.
Ha a nemek és ágak székenkénti eloszlását vizsgáljuk, akkor feltűnik, hogy a különböző ágnevek nem egy tömbben helyezkedtek el, hanem teljesen szétszórtan, méghozzá úgy, hogy minden területen megtalálható volt minden nemzetség illetve ág képviselője. Ennek oka lehet, hogy tudatosan igyekeztek megakadályozni, katonáskodó nép lévén, egy esetleges támadás esetére a nemek és ágak teljes pusztulását. Azt, hogy a struktúra fenntartására valóban törekedtek, példázza, hogy a kihalt ágat az új ágnévvel pótolták. Meg kell azonban jegyeznünk, hogy ezek az állítások jól adatoltan csak az északi három szék esetében igazolhatók. A később érkezett többi székre vonatkozóan a számítások nem hoznak ennyire egyértelmű eredményeket, így ott mindez hipotetikusan értendő.
Mivel a nemek és ágak rendszere székenként megtalálható, és minden székben éppen ezért 24 ággal kell számolnunk, ez azt jelenti, hogy minden székben, főképpen az északi háromban, szintén 24 főtiszti lófőség lehetett. A tisztségek viselőinek választásakor évente ezek tulajdonosai adták a főtiszteket, a többi lófőségé pedig a főtiszt-bíró vagy hadnagy segítőit. Noha volt közöttük különbség, hiszen a primoroknak a hadakozásból nagyobb teher jutott, ezért a nyílhúzáskor nagyobb föld illette meg őket, jogilag egyenlők voltak, mindannyian a tisztviselő rend tagjai. A közrendről ennél kevesebbet tudunk. Jogilag szabadok voltak, katonáskodtak és a falu népét adták, hiszen voltak olyan falvak is, ahol nem volt lófőség. Az ő kilétükre nézve érdekes lehet Kristó Gyula megállapítása, aki a székelyek eredetéről szólva azt állítja, hogy “a székelyek kis csoportja, aminek következtében őket egyáltalán székelyeknek hívták, eredendően török nyelvű volt, de korán elmagyarosodott, s bár e kis közösség tagjai sok nemzedéken át őriztek olyan elemeket, amelyek a magyaroktól való hajdani különállásuk bizonyságai, de nem csupán nyelvükben, hanem etnikumukban is mindinkább magyarrá váltak. A 14. században a székelyek nevet viselő népesség nagyobbik  talán túlnyomó  része már mindenféle értelmezés szerint magyar.” Kristó szerint ugyanis bizonyosra vehető, hogy a székelyek közé már a 11. századra nagy számú magyar állt, minthogy a székelyek szabadsága vonzerő lehetett a magyarság bizonyos elemei számára.
Abban az esetben, hogyha a korábbiakban vázolt feltevések igazak, elképzelhető, hogy az úgynevezett köznépet éppen a csatlakozott magyarság adta, és a törökös eredetet és felépítést őrző székelyek alkották az így létrejött székely társadalom első rendjét. Ezt a rendet hosszú ideig egyként is kezelték, különösen a székely társadalmon belül. Mátyás király katonai célú rendezése azonban egy olyan folyamatot indított el, melynek eredményeképpen egyre gyakrabban kezelték külön a primorokat és a többi lófőt. A 16. század első felében már úgy fogalmaztak, hogy “A három rendű székelyek örökségeiket valamennyien igazi nemesekként bírják. Sem az elsőnek vagy hatalmasabbnak, sem pedig a lófőknek nincs hatalmuk a község felett, csupán az öröklődő tisztségekben, melyek évenként, huszonnégy ágból hat nemükre szállnak...”. A változás abban is látható, hogy míg korábban az ág népe és a köznép külön állított ki csapatokat a hadra kelések alkalmával, a 15. század végétől az ág népe a hadban is külön vett részt, és ekkor már a köznép sem lóval, hanem csupán gyalogosan köteleztetett részt vállalni a hadi terhekből.
A 16. századtól beszélhetünk tehát egyértelműen a székelység három rendjéről, és a rendek pontosan körülírt helyzetéről. Mátyás rendezése, legalábbis a hadviselés tekintetében, azt is kimondta, hogy a három kategória között az átjárás úgy volt lehetséges, ha az illető székely a felsőbb kategóriába jutáshoz szükséges anyagi erejét – megfelelő számú nyílföldet – a székelységnek uralkodó által kinevezett vezetője, a székely ispán előtt igazolta. Mivel pedig a katonáskodás volt a székely társadalom életének középpontja, szervező ereje valamint kiváltságainak alapja, természetes, hogy ez a felosztás előbb-utóbb átvétetett a köztudatba, a mindennapi életbe is. Ezt a változást természetesen az is elősegítette, hogy a főtiszti lófőségek birtokosai, mint hadjáratok alkalmával a székelység kapitányai, újra és újra részesülhettek a Székelyföldön kívüli birtokadományokban, ami vagyonukat jelentős mértékben gyarapította. A 15. századtól kezdve az egyenlőségére rendkívül büszke többi lófő éppen ezért védte a köznépnél is hevesebben a kiemelkedő primorokkal szemben jogait. A katonáskodás mutatkozott meg közösségi szervezőerőként abban is, ahogyan a falvak letelepültek, hiszen maga a letelepedés is katonai rendben történt, tízesekben és százasokban, azaz katonai kontingensek szerint. Így érthető, hogy ez a katonai szerveződés lett az alapja annak a szoros közösségi tudatnak is, ami a székely faluközösségen belül kimutatható.

A kollektív nemesség kérdése
A nemesség vagy nobilitas fogalma a székely társadalomban a középkor folyamán, sőt egészen 1562-ig nem értelmezhető ugyanúgy, mint Magyarország többi részén. A nemes kifejezést többnyire nemes székely nemzet értelemben használták ugyanis. A székely nemzet tagja tehát annak okán birtokolta nemességét, hogy maga is része volt a székely nációnak. Sőt, minthogy forrásos bizonyítékunk is van rá, azt is tudjuk, hogy a 15. század végéig a székely mivolt bizonyítása önmagában is elégséges volt arra, hogy bárki a Székelyföldön kívül is teljes jogú nemesként éljen.
A kollektív nemesség tehát, noha nem volt személyre szóló, mégis személy szerint megilletett mindenkit, aki része volt a székely társadalomnak, tekintet nélkül arra, hogy az illető az első vagy a második rendbe tartozott-e. A közfelfogás is általánosságban nemeseknek tartotta a székelyeket a középkor folyamán, azaz nemesi jogokkal élőknek. A székelység széles körű, nemesi kiváltságai a Székelyföldre költözés előtti időkre nyúlnak vissza, amikor a határokra telepítve éltek és határvármegyékbe szerveződtek. Mivel pedig a 12. század folyamán a határispánsági szervezet gyakorlatilag megszűnt, a határőrök ugyanolyan várispánsági fennhatóság alá kerültek, mintha az ország belsejében éltek volna. Ez a szabadság csökkenését jelentette, és oka lett az elvándorlásnak is. A kiváltságok megőrzése azonban Kristó Gyula szerint nem csak a helyváltoztatás eredménye volt, hanem annak a változásnak is, ami a 13. században zajlott. Ekkor ugyanis az idegen etnikumok értéke megnőtt, és ezzel együtt “a társadalom központi problémájává vált a szabadság kérdése.” E két tendencia alapján véli úgy, hogy “a székely szabadságok alapjait a 13. század magyarországi társadalmi átalakulásaiból le lehet vezetni.” Feltételezi továbbá egy, a szászokéhoz hasonló kiváltságlevél esetleges létezését is. Ezzel kapcsolatban azonban több ponton kétségek merülhetnek föl. Először is nemcsak hogy nem maradt fenn ilyen, az Andreanumhoz hasonló oklevél, de semmilyen forrás sem hivatkozik rá. Sőt arról sem tudnak a források, hogy ezeket a kiváltságokat az uralkodó adományozta volna. Ezzel éppen ellenkezőleg, a köztudatban az élt, mégpedig meglehetősen elevenen, hogy a székelység azon a jogon birtokolta ősi szabadságait és földjéhez való jogát, hogy ősfoglaló volt ezen a területen. Tehát a szászokkal szemben, akik királyi földre telepíttettek, a székelyek földje megtelepedésük előtt nem képezte az uralkodó birtokát. Ezen okok megfontolása alapján kétségesnek látjuk ilyen királyi kiváltságlevél létét, és hangsúlyosabbnak azt, hogy a székelyek kiváltságai a 11. századtól egyre erősebb védelmet igénylő keleti ellenségekkel szembeni ellenállás fontosságát mutatják. Noha bizonytalan a székely kiváltságok eredete, az bizonyos, hogy a középkor folyamán mind a köztudatban, mind pedig a törvényekben a katonáskodással hozták összefüggésbe ezen kiváltságokat. Eszerint a székely társadalom azért birtokolta kiváltságait, amelyeket kollektív nemesség néven foglaltak össze, mert fejenkénti katonáskodásra kötelezett volt. Ez, mint azt egy bizonyos Sényői Pálnak adott oklevél tanúsítja, legalábbis a 15. századig kivétel nélkül minden székelyre vonatkozott, tekintet nélkül arra, hogy vajon személyesen hadba vonult-e. Ekkor tehát még a székely társadalom valamennyi tagját nemesnek tekintették. Ez a nemesség, lévén kollektív kiváltság, az egyénnek mint a közösség részének biztosított, meglehetősen széles körű jogokat. Emellett azonban a közösség mint kommunitás is élvezett kiváltságokat, amelyek révén a székelység önmagát nemzetként definiálta. E jogok mindegyike a székely autonómiát hangsúlyozta. Egyfelől az önkormányzat minél teljesebb autonómiáját jelentette ez, másfelől, talán az önkormányzati szabadságnál is nagyobb jelentőséggel bírt az a jog, amely a székely birtok öröklésével volt összefüggésben. 1562-ig ugyanis, legalábbis a leírt törvények értelmében a ius regium nem hatolhatott be a Székelyföldre. Ez magyarázhatja a székely társadalom viszonylagos zártságát és ellenállási képességét a kívülről érkező hatásokkal szemben. Az ehhez kapcsolódó székely jogok közé tartozott az a rendkívüli alapossággal kidolgozott öröklési jog, amelynek nyomait látjuk a periratokban és a törvényekben is. Ezek szerint a székely örökség csak fiágon öröklődhet, de a fiúnak kötelessége volt leánytestvérét kiházasítani. Amennyiben azonban valakinek nem volt fia, aki birtokát örökölhette volna, életbe lépett az úgynevezett fiúleányság intézménye. Eszerint a székely örökség a leányra szállt, de hogy ezáltal nehogy megszűnjön a nemek és ágak rendje, a leányt férje képviselte az ágban. Ezen kívül a 15. századra már szigorú feltételekhez kötötték az ősi örökség eladását és megvételét, éppen azért, hogy a katonáskodók, a lófők és gyalogok léte biztosítva legyen.
A székely közösség tagjai hangsúlyozottan fontosnak tartották önkormányzatuk autonómiáját. Ebbe beletartozott a szabályalkotási jog, a bíró- és elöljáró-választás joga, a későbbiekben pedig az országgyűlési követküldés és követi utasításadás, tehát az országos törvényhozásban való részvétel joga. A székelység élén 1235 óta állt ispán, mint a központi hatalom képviselője, a többi tisztségviselőt azonban a székelyek maguk közül választották, mégpedig nemek és ágak rendje szerint, mint arról már korábban volt szó. A székelyek összességét érintő ügyeket a nemzetgyűlésnek nevezett közgyűlés intézte, melynek helyszíne Udvarhelyszék valamely helysége volt. Ezen mindkét, majd később mindhárom rend tagjai részt vettek személyesen vagy képviselőik útján.
A székely nemesség másik eleme az önkormányzati és örökléssel kapcsolatos jogosítványok mellett az adómentesség volt. A katonáskodás mellett az uralkodónak járó szolgáltatást, az úgynevezett ökörsütést ugyanis nem tekintették adónak, csupán szabad ajándéknak, minthogy az ökröket beszolgáltatni csak bizonyos alkalmanként kellett. Az adómentességet erősítette meg 1473. december 9-én Modra vára alatt kiadott oklevelében Mátyás, miszerint a székelyek sem az uralkodónak, sem az uralkodó embereinek nem tartoztak semminemű adózással. II. Ulászló sokat idézett 1499-es rendezése azonban itt is a némileg már megváltozott körülményeket sejtette. Egyfelől ugyanis deklarálta az adómentességet, másfelől viszont hangsúlyozta, hogy a székelyek azért tekinthetők adófizetéstől mentesített, valódi nemeseknek, mert állandóan készen kellett állniuk az ország védelmére. Ebben a megfogalmazásban pedig Jakó Zsigmond szerint az is benne foglaltatott, hogy aki nem katonáskodott, az már nem volt nemesnek tekinthető. Ezt a feltevést erősíti az idézett oklevélnek az a részlete is, amely arról rendelkezett, hogy a főemberek földjein élő zsellérek vagy jövevények és a szegények, akiknek ingó vagyona nem haladta meg a 3 forintot, mentesek legyenek a hadra keléstől. Ez a változtatás világosan mutatja, hogy a székely társadalmon belül végbement vagyoni differenciálódás miatt a társadalom bizonyos rétegei képtelenné váltak a katonáskodásra. Nekik tehát elvileg könnyebbséget jelentett Ulászló szabályozása. A valóságban azonban a vagyoni különbségek mellett megjelent egy másik különbségtétel, mégpedig nemes és nem nemes székelyek között. Ez a paradoxon lett a későbbiekben egyre erőteljesebbé váló ellenségeskedések oka. A székely köztudatban ugyanis aki székely volt, az szükségképpen nemesnek is tekintette magát. Akinek megszűnt a nemessége, az ezért nemcsak kiváltságait veszíthette el, hanem a székely közösségbe való tartozás jogát, tehát identitását is. Ezért ragaszkodtak a székelyek szabadságukhoz és nemességükhöz is, mert ezzel voltaképpen székelységükhöz ragaszkodtak. Bonfini szerint a székelyek annyira szabadságszeretők voltak, hogy készebbek lettek volna inkább meghalni, mint adót fizetni. Oláh Miklós szintén azt állapította meg, hogy mindnyájan nemeseknek kívánták magukat tartani és “nem tűrik, hogy valakinek közöttük a többinél nagyobb szabadsága legyen. Közöttük a legkisebbnek is ugyanez a szabadsága van, mint a legnagyobbnak.” Verancsics úgy jellemezte a székelyek nemességét, mint” amellyel valamennyien büszkélkedhetnek, még ha eke és kapa mellett élik is le életüket, innen szabadságuk, hogy az évi adó fizetésétől és a robottól teljesen mentesek... ha véletlenül valaki szabadságaiknak valami új korlátozását találja ki, fegyverrel is üldözik, s ha elfogják, az országgyűlésen nyilvánosan megölik.” Werbőczy a Hármaskönyvben szintén hangsúlyozta, hogy a székelyek mind kiváltságos nemesek voltak, akik teljesen külön törvényekkel és szokásokkal éltek. Nemcsak a székelyek maguk tartották magukat nemeseknek, méghozzá “kiváltképpen való” nemeseknek, hanem a külvilág is ezt látta legfőbb jellemvonásaik egyikének. Mint az előzőekben láttuk, a 1314. században ez a nemességfogalom nem okozott problémát a Székelyföldön kívül. A 15. században azonban a belső differenciálódás kikezdte ezt a közös tudást a kollektív nemességről. Pontosan fogalmaztak 1552-ben Ferdinánd erdélyi biztosai, akik jelentésükben megemlítették ugyan, hogy a székelyek mind nemesek és minden adó alól mentesek, de három rendjük közül valójában csak az elsőbe tartozók neveztetnek nemeseknek, akik mintegy bárók vagy patríciusok. A megfogalmazás ellentmondásos volta is sugallja azokat a feszültségeket, amik a székely társadalmon belül jelentkeztek a 15. századtól folyamatosan. Egyre erőteljesebb zavar keletkezett a rendszerben azáltal, hogy bizonyos rétegek leszakadtak, képtelenné váltak a hadviselésre, de azáltal is, hogy részben a Székelyföldön kívülről folyamatosan új népelemek érkeztek, akik nem rendelkeztek sem birtokkal, sem nemességgel. Ők nem is katonáskodtak, hanem, mint a székelyek földönlakói, nekik szolgáltak. A keret tehát fellazult, minthogy olyanok is megjelentek a székelyek közt, akik nem voltak székelyek. Ezzel párhuzamosan zajlott az a folyamat, hogy székely családok birtokokat kaptak, jobbára katonai szolgálataikért, a Székelyföldön kívüli területeken. Ezek által az adományok által mintegy elismertették országos nemességük, ami megváltoztatta nemcsak anyagi helyzetüket, de a hierarchiában elfoglalt helyüket sőt életmódjukat, gondolkodásukat is. Mindezek ellenére azt kell mondanunk, hogy a székelységen belüli jogi egyenlőség gyakorlatilag csak 1562-ben szűnt meg. Addig ugyanis a székelyek elméletileg személyileg szabadok voltak és fejenként katonáskodtak. Annak ellenére mondhatjuk ezt, hogy a 1516. században egymást érték a jogcsorbítások. Ilyen jogcsorbítás volt például az, hogy, noha egy 1466-os szabályozás szerint a székbíróság esküdtjei kétharmadának a köznépből kellett kikerülnie, az 1505-ös nemzetgyűlés már csak primorokat és lófőket említett a bíróságok kapcsán. Igaz az is, hogy 1562-re már nemcsak idegeneket, de szegény székelyeket is találunk a gazdagabbak szolgálói között, és egyre gyakrabban fordult elő, különösen a fejedelemség létrejötte óta, a székelység egy részének megadóztatása. Az 1558-as gyulafehérvári országgyűlésen a székely községre is kivetették a portánkénti adót, mégpedig úgy, hogy a táborba későn érkező, “szedett-vedett sokaság székely község” a bármi néven nevezett székely jobbágyokhoz hasonlóan adót fizessen, mint a nemesek jobbágyai a vármegyékben, és ebből zsoldot fogadjanak. Mindez azt mutatja, hogy a székely társadalom belső feszültségei abban az időszakban váltak igazán jelentőssé, amikor a formálódó fejedelemségnek egyaránt szüksége volt, méghozzá a korábbinál nagyobb mértékben, a székelyek katonai támogatására és a lakosság anyagi erejére. Az országgyűlési rendelkezések azt mutatják, hogy úgy próbálta mindkettőt megszerezni, hogy az egyébként is átalakulóban lévő székelységet betagozni igyekezett egy feudális társadalmi struktúrába. Ez azonban csak az 1562-es felkelés után sikerült olyan módon, hogy hatalmi szóval vonták vissza a székelység kollektív nemességét.

A székelységnek életformájában leginkább a vármegyei nemességhez hasonlító rétege, a primor
Azok a katonáskodó székelyek, akik a hadjáratok alkalmával vitézségükkel kitűntek, az uralkodótól birtokadományban részesültek. Ezek a birtokok a Székelyföldön kívül helyezkedtek el, betagozódva a királyi vármegyék feudális rendjébe. Ezekben az adományokban többnyire természetesen azok a székelyek részesültek, akik nagyobb áldozatokat vállaltak, esetleg egy egész csapattest parancsnokai voltak. Így természetes, hogy ezek az adományok is elsősorban a székelység felsőbb rétegeit illették, főképpen a primori állapotúakat, esetenként a lófőket is. Ez a két réteg viselte a tisztségeket is, és mivel a legnagyobb részt ők vállalták a katonáskodás terheiből, a falvak közös földjeinek nyílhúzással történő évenkénti újraosztása alkalmával is nekik juttatták a legnagyobb földterületeket, a legtöbb telket. Ez azzal a következménnyel járt, hogy noha a Székelyföldön hosszú ideig nem beszélhetünk személyi függés kialakulásáról, a vagyoni differenciálódás már egészen korán megkezdődött. Ez a folyamat eredményezte, hogy bizonyos, korábban is tekintéllyel bíró családok felemelkedtek, vagyoni helyzetük és az általuk betöltött tisztségek révén a székelység között egyfajta primus inter pares szerepre tettek szert. A vármegyék területén nyert birtokaik pedig esetenként azt is lehetővé tették, hogy néhányan az országos nemesek soraiba emelkedjenek. Arra a kérdésre, hogy 1562 előtt ki tekinthető primornak, a források nem adnak egyöntetű választ, sőt olyan is előfordul, hogy az egymást követő évek összeírásai illetve feljegyzései némelyeket hol primorként, hol lófőként említenek. A székelységnek 1506-ban Agyagfalván tartott nemzetgyűlésén hozott végzések aláírói a széki “elsők”, azaz a primorok voltak. Az aláírások számából ítélve az egész Székelyföldön összesen 30 primor volt, Sepsi és Orbai szék területén Bíró Miklós, Czirjék Balázs, Daczó Péter, Kálnoki Bálint, Laczok Mihály, Mihályfi István és Mikó Mihály.
Kézdiszékben Apor Istvánt, Csomortán Lászlót, Czirják Bernádot, Demjén Orbánt és Kun Antalt sorolták a primorok közé. 
Az anyaszéknek tekinthető Udvarhelyszékben Benedekfi János, Benedekfi Péter, Bögözi János, Gergely János, Kaczai Antal és Nyujtódi Pál számított primornak.
Marosszéken és Aranyosszéken összesen hét primort tartott számon az összeírás, név szerint Alard Ferencet, Apaffi Lénárdot, Barcsai Gáspárt, Dénes Andrást, Gyalakuti Mihályt, Tatár Gergelyt valamint Tót Miklóst.
Csíkszéken öt primor volt 1506-ban, Blaskó János, Becz Imre, Czakó János, Győrfi Sándor és Lázár Balázs, míg Gyergyószéken összesen egy, Lázár András. Ezt a létszámot inkább arányaiban vehetjük eligazító értékűnek, ugyanis több olyan primor család neve hiányzik a névsorból, akik a korban fontos szerepet játszottak, ám távol maradtak a nemzetgyűlésről. A felsoroltak közül és azokon kívül is volt néhány család, amely a többinél jóval többször fordult elő az oklevelekben, és jelentős adományok birtokosa volt. Ilyen az egy közös őstől származó Hidvégi Mikó és Hidvégi Nemes család. Az első említésük 1252-ből származik, amikor IV. Béla Vinczének, a sepsi székely Akadás fiának adományozta Szék földjét, a kerci oláhok, a brassói szászok és a sepsi székelyek földje között. 1291-ben az említett Vincze (itt Benczencz) fiai, István és Domokos, magok és testvérük Mikó nevében Bottelek nevű földjükről rendelkeztek, ami Fejér vármegye területén feküdt. I. Lajos uralkodása alatt újabb birtokok kerültek a család kezébe, Felső-Fehér vármegyében. 1366-ból származó oklevelek alapján tudjuk, hogy székely jogon telkeket birtokoltak a Sepsi széki Oltszemen és Málnáson is. 1476-ban az oklevél már nemesekként említi őket, akik az ország egész területén nemesekként élhetnek.
Szintén a Sepsi szék területén találjuk azt a családot, amely nem székely eredetű, de már a 15. század második felében a Székelyföldre telepedett és magát Homoród-Szentpáli Kornisnak nevezte. 1486-ban Szentpáli Kornis Gergely más székely főemberek, az oklevél szerint “nemes emberek” társaságában jelent meg Báthori István országbíró, erdélyi vajda és székely ispán előtt, ami a székely primorok közé történt betagozódását mutatja. 1529-ben is “főszékelynek” titulálták azt a Kornist, akit a Lázár Ferenc-féle összeesküvésben való részvételéért fej- és jószágvesztésre ítéltek. Az eddigiek alapján látható, hogy a középkor folyamán a magyar uralkodók a székelyeknek elsősorban a Székelyföldhöz közel eső területeken, főleg a régi Fehér megye vagy Küküllő vármegye földjén adományoztak birtokot. Így történt ez a Kézdi székből származó Aporok esetében is, akik Zsigmondtól kapott adománylevelük értelmében kapták meg Kanta, Karatna, Alsó- és Felsővolál, Peselnek és Szárazpatak birtokait mint Bálványos vár tartozékait. Az Apor család azonban, a csíki és gyergyói Lázárokhoz hasonlóan, elsősorban a Székelyföldön belül gyarapította birtokait. Az Aporok tulajdonában voltak Fel-Torja bizonyos területei is. A jelentős primor családok között volt, különösen a középkorban a Becz család. A csíkszentmártoni Becz Jakabnak és rokonainak V. László 1456-ban adományozott címert. A címeradomány a székely nemességgel kapcsolatos bizonytalanságot is jelzi. A kollektív nemesség általánosan elismert volta ellenére időnként megtörtént, hogy székely ember olyan kiváltságokban részesült, amelyek nemesítéssel jártak együtt vagy azzal voltak egyenértékűek. Ilyen különösen a középkorban a birtokadományozás, de ilyen a később megjelenő címeradomány is. A Becz családhoz hasonlóan jelentős primorcsalád volt az Andrássi és a Lázár család is, valószínűleg mindketten rokonságban állottak a Beczekkel. A Lázárok, noha területeiket főleg a Székelyföldön belül gyarapították, a 15. századra már jelentős befolyásra, hatalomra tettek szert. 1462-ben ugyanis a család egyik tagjára, Lázár Bálintra ruházták minden ágban a bíróságot és a hadnagyságot, amelyek átszálltak utódaira is. A 16. századra pedig a szárhegyi Lázárok a kászoni királybíróságot már családi tulajdonnak tekintették. A Lázár család története roppant érzékletesen mutatja azokat a sajátosságokat, amelyek egyes családok felemelkedését jellemezték a székelység alapvetően nem feudális tagolódású, nem személyi függésen alapuló struktúrájában. Abban a már-már népmesei stílusban íródott emlékiratban, amely arról értekezik, hogy miként vált külön Kászon szék Csík széktől, az foglaltatik, hogy a kászoniak a Lázár családdal egyfajta szerződést kötöttek. A szerződés értelmében a család vállalta, hogy garantálja Kászon széknek Csíkkal szembeni függetlenedési törekvéseit, jogát ahhoz, hogy maga választhassa bíráit és hadnagyait a saját közgyűlésén. Ennek fejében a Lázár család Kászonba költözött, ahol a szék földterületet és állandó tisztséget biztosított a számára. Mivel az emlékirat minden bizonnyal sokkal később keletkezett, mint az az esemény, amelyről megemlékezik, feltehetjük, hogy a Lázár család iránti elfogultság vagy a család nagy hatalma eltorzíthatta a tényeket. Az azonban még így is valószínűnek látszik, hogy a szék népe és a család között kölcsönviszony létezett, ami némileg hasonlít a feudális társadalmi berendezkedések nemes-jobbágy vagy nemes-familiárisa viszonyához. A védelem fejében ugyanis a föld népe hűségét ígérte. Lehetséges, hogy a szék tagjai is érezték, hogy a tendencia a személyes szabadságuk elveszítésével fenyegethet, mert az emlékiratba iktatták, hogy “Lázár Bálint úgy szólott volt arról, hogy ő sem kívánja külömben az ő szolgálatjokat, hanem csak úgy mint szabad emberektől.” A Lázárok és az Aporok a középkor végére magánvárakkal is rendelkeztek a Székelyföldön belül, Gyergyóban a Lázár család birtokolta Szárhegy várát, Kézdiszékben pedig az Aporok voltak Bálványos várának urai. A primorok között Csíkszékben fontos szerepet töltött be a csíkszentmihályi Sándor család is. Feljegyeztetett, hogy az 1479. október 13-án lezajlott kenyérmezei ütközetben a csíki primorok közül hősiesen küzdött a csíkszentmihályi Sándor Mihály és a szintén csíkszentmihályi Andrássi Lázár is. Az udvarhelyszéki primor Daniel család tagjairól szintén több hadjárat katonáiként tudunk. A legkorábbi adat szerint az első Daniel 1393-ban Nikápolynál harcolt, Dániel Péter pedig 1444-ben Várnánál esett el.
Bár a korábban említett 1506-os nemzetgyűlési jegyzőkönyv “elsőkről”, azaz primorokról beszélt, sok esetben nehézzé teszi a besorolást, hogy ugyanazok a nevek időnként a lófők között szerepeltek. Az 1505-ben Udvarhely várában tartott székely nemzetgyűlés végzései között ugyanis azt olvassuk, hogy a székelység bíráinak tisztére az elsők és a lófők közül is választottak, Udvarhelyszékről Nyujtódi Pált, Kaczai Antalt, Benedekfi Jánost és Pétert, Patakfalvi Pétert, Kedei Kelement, Lokodi Pétert, Kedei Ferencet, Szombatfalvi Gergelyt, Vágási Imrét, Patakfalvi Kelement, Márkos Balázst, Lengyelfalvi Boldizsárt, Fancsali Balázst, Mihályt, Bíró Akadács Mihályt, Patakfalvi Lukácsot. A felsorolásból nem derül ki egyértelműen, hogy kiket tartottak primornak és kiket lófőnek. Az 1506-ban megemlített primorok közül ugyanakkor 1519-ben feltűnik a Kézdi széki Kún Antal, mégpedig szintén primori, azaz székely előkelői minőségében. Egy Prázsmáron megkötött szerződés szerint Szapolyai János erdélyi vajda előtt a székely előkelők megegyeztek arról, hogy a jövőben a Székelyföldön minden pártoskodást és lázadást közös erővel megakadályoznak. A jelen lévő főemberek közül egyedül a Kún Antal nevét ismerjük. A főemberek töltötték be a diplomáciai feladatokat is, őket választották, mikor a székelyek közül követséget küldtek valahová. A 16. században ilyen esetekben egyre gyakrabban tűnik fel a Béldi család egy-egy tagja is. Úgy tűnik, hogy a család egyik tagja, Béldi Pál a felemelkedés útját az erőszakos hatalmaskodásban látta, amint az kiderül a Prázsmárral folytatott pereskedéséből is. A mezőváros bírái védelemért fordultak Szapolyai János erdélyi vajdához. A későbbiekben majd bővebben kitérünk arra, hogy a székely köznép már egészen korán érzékenyen reagált minden olyan kísérletre, amely a fennálló viszonyokon változtatni igyekezett. Igaz ugyan, hogy a szék első családjainak a jogszokást követve a közösség is megszavazta a nagyobb földterületeket, ezáltal az anyagi felemelkedés lehetőségét, ám amikor ezek a jogosítványok már azzal fenyegettek, hogy bármely csoport kivonta magát a közös szolgálatok, terhek alól, a szabadságát féltékenyen őrző székely köznép ezt igyekezett minden eszközzel megakadályozni.
Az 1562 előtti időkből fennmaradt meglehetősen kevés számú erre vonatkozó forrás alapján nehéz pontosan meghatározni a primori réteget. Az 1562 után készült összeírások pedig már azokat is tartalmazták, akiket a segesvári országgyűlés sorolt a nemesek közé. Itt tehát gyakorta a kategóriák is változnak. Hozzávetőlegesen biztos adatnak mégis elfogadhatjuk azt az 1569 körül készült csík-gyergyó-kászonszéki összeírást, ami még a primor kategóriát használta a nobilis helyett. Mivel időben még közel esik a változásokat hozó 1562-höz, adatait hitelesnek tarthatjuk. Eszerint a három székben összeírt primorok száma 15 volt. A legjelentősebb családok mellett, mint az Andrássi, a Lázár, a Mikó és a Becz, olyanokat is találunk, akik nem töltöttek be olyan nagy méltóságokat és nem is rendelkeztek olyan tekintéllyel, mint ezek, mégis a primorok között említtettek meg. Azt mutatja ez, hogy az eredeti vezető rétegen belül is végbement egy polarizálódás, egyesek esetleg országos hivatalokat, vármegyei birtokokat szereztek, mások azonban elsősorban a tradíció miatt tartattak primornak. A felsorolt családok közül az Andrássiak a 16. század végén, mivel részt vettek Bekes Gáspár által vezetett felkelésben, a fej- és jószágvesztéstől tartva elhagyták Erdély területét és Krasznahorka várát és uradalmát megszerezve a későbbiekben már nem tartoztak a székely nemesség közé.
Az előbbiek alapján tehát már a középkorban is kimutatható volt bizonyos különbség primorok és primorok között. Ebből az időből természetesen nem rendelkezünk olyan részletes és pontos adatokkal, mint a 16–17. századtól kezdve, amikor megjelentek a székely összeírások és a székelységen belüli írásbeliség is jelentősebb méreteket öltött. A korábbi helyzetre következtethetünk, illetve abban az esetben tudunk biztosat, hogyha az illető székely nemes részesült valamilyen adományban, nemeslevelet kapott vagy birtokadományt, hogyha országos tisztségeket töltött be illetve ha valamilyen okból, főleg a 15. század végétől, feljegyezték a nevét a székely főtisztek között. Így ismerjük a hidvégi Mikó és Nemes famíliák 1474-ből származó nemeslevelét, tudjuk, hogy Nagyajtai Cserei Balázs 1393-ban már nemesi címert kapott Zsigmond királytól, valamint birtokot a vármegyén, vagy például a Kálnoki családnak is volt Nagy Lajos idejéből származó armálisa. Ugyanígy rendelkeztek a Székelyföldön kívüli birtokokkal például a vargyasi Danielek valamint a már említett Andrássiak is. A Becz családról is tudjuk, hogy 1456-ban egy Budán kelt oklevél szerint a család négy tagja részesült címeradományban.
Többek töltöttek be fontos tisztségeket, akár a székelység vezetőiként, akár az országos politikában. Természetesen a székely nemességnek rendkívül fontos szerep jutott a hadviselésben is. A nyárádtői Pókai Balázs például 1555-ben a törökökkel vívott küzdelmekben a magyar nemesség hadainak zászlótartójaként vett részt, mint a magyar nemesség teljes jogú tagja. A székely primorok közül a legtekintélyesebbek gyakorta láttak el bírói feladatokat is az uralkodó megbízásából a Székelyföldön. Háromszéki perben a bírói tisztet Szentpáli Kornis Miklós, Alsórákosi Sükösd Benedek, Szentgyörgyi Daczó Pál, Uzoni Béldi Kelemen, Olaszteleki Daczó István és Köpeczi Botz Miklós látta el 1554-ben. Csíkszéken az 1560-ban János Zsigmond által kinevezett székely előkelők voltak: Csíkszentmihályi Sándor Mihály, Szenttamási Lázár Bernád, Taploczai Salamon István, Nagy Máté és Jánosi Imre, Kozmási Betz Pál, Csicsói Lázár János és Szentkirályi Andrássi Márton. Az Andrássi, Lázár, Korniss és Sándor család tagjai több ízben megemlíttettek úgy is, mint végrendeletek végrehajtói, kihirdetői. Követi feladatokat is ezek a családok kaptak, 1545-ben például Korniss Miklós és Márton András Fráter Györgynél járt követségben. 1551-ben szintén Fráter Györgynél járt Sándor Mihály és Petki Bálint, a többi székely főembert is képviselve. 1553 március 14-én kelt levélből tudjuk, hogy a János Zsigmond Erdélybe való visszahozatala ügyében folyt tárgyalások részesei voltak Andrássi Márton, a csíkszentmihályi Sándor Mihály, Daczó Pál, Kendi Antal és Kendi Ferenc is. 1554-ben Bernád Balázs és Sándor Mihály képviselte a székelységet I. Ferdinánd előtt, kérve, hogy régi szabadságukat és adómentességüket erősítse meg. A két székely nemes itt nem csupán kérelmet adott át, de erdélyi követként vettek részt a pozsonyi országgyűlésen is. Két évvel később, amikor az erdélyi rendek visszahozták Izabellát és János Zsigmondot, az eléjük küldött követségben is több székely főúr volt jelen, Andrássi Márton, Betz Pál és Lázár Imre. A főtisztségek listái a középkorra vonatkozóan csak meglehetős hiányossággal maradtak fenn, mégis tudjuk, hogy például Udvarhelyszéken a legtöbb jelentős tisztség a Korniss család kezében volt, mellettük többször szerephez jutottak a Nyujtódiak, a Kachai valamint a Benedekfi család is. A Marosszékről származó főtiszti lajstrom tanúsága szerint több ízben főhadnagyi-főkapitányi és főbírói címet viseltek a Tóthok, a Barcsaiak, a Gyalakutiak, a Bicsakok, az Apafi, a Mikó, a Semjén. a Csányi és a Lázár család. Olyan is gyakran előfordult, hogy egy család több székben is betöltött fontos tisztségeket, így lehetett az udvarhelyszéki Daniel család egyik tagja például Háromszék főkapitánya. A székely tisztségek mellett némelyek más szolgálatokat is vállaltak, mint a Sepsi széki Daczó Máté, aki fogarasi várnagy volt. Ez a tisztség azonban társadalmi helyzetét is mutatja, hiszen Sepsi széki főemberként a vármegyei nemesség szolgálatában állott.
A primorok pontos számarányairól a különböző székekben a 16–17. századig nem készültek összeírások. Az elsők közé tartozik az az 1566-ban készült lista, amelyben feltüntették mindazon primorokat és lófőket, akik János Zsigmond mellett harcoltak. A listán, mivel nem népesség-összeírás, csupán a hadban résztvettek névsora, nem szerepelt mindenki. Az összeírt főnépek közül 17-en udvarhelyszéki (Kornis Mihály, Kornis Farkas, Petki Mihály, János Geréb, Jánosy Péter, Boldizsár és György Geréb, Nyujtódi György, Petki Bálint, Daniel Péter, Balássy Ferenc, Benedekfi István, Benedekfi Péter, Kachay Mihály, János Geréb, Begessy János, Andocsi Lőrinc), 12-en marosszéki (Lázár Imre, Lázár Ferenc, Lázár János, Tóth Balázs, Zeleméry Péter, Váradi Pál deák, Kun Benedek, Csányi István, Lázár Lőrinc, Balássy István, Chernezy Gáspár, Bekes Farkas), 4-en csíki (Lázár István, Lázár János, Lázár Farkas, Becz Imre), 19-en háromszéki (Sepsi: Kálnoki Bálint, Daczó György, Daczó Ferenc, Mikó Miklós, Kálnoki Tamás, Baróti Pál, Kézdi: Bernáld Miklós, Apor István, Domokos Tamás, Domokos István, Apor Imre, Apor Péter, Csomortán László, Orbai: Basa Péter, Mikes Benedek, Mihálcz Miklós, Mikes Mihály, Szörcsei Demeter, Bodor Pál) primorok. Egy minden bizonnyal ugyanakkor készült és csak Udvarhelyszékre vonatkozó névsor azonban az eddig felsoroltakon kívül a primorok között említ néhány olyan székelyt is, akik a másik névsorban a lófők között szerepeltek, így Antalfi Mátyást, Gálfi Jánost, Márton Jánost valamint Tarcsafalvi Márton deákot. Ezek a bizonytalanságok azt is mutatják, hogy a primorok rétegének meghatározása a székelységben nehézségekbe ütközik. Egyrészt ugyanis úgy tűnik, mintha a székelyek között nagyon is világosan elkülönült volna az, hogy ki tartozott az előkelők és ki a lófők közé. Ugyanakkor ennek ellentmondani látszik az a tény, hogy sokáig semmilyen oklevél nem ejtett szót a székely társadalom hármas tagolódásáról. 1466-ban Háromszék társadalmát még maiores vel minoresként írták le, tehát összesen két rendet említettek, a fő- és közrendet. Ezt megelőzően, már 1407-ben szó esett előkelőkről (seniores) Háromszék közgyűlésén. majd szintén Háromszéken 1408-ban újra seniorok említtettek. 1426-ban ugyanott a potiores megnevezést használták a szék hatalmasabbjaira, de használatos volt a principales siculi elnevezés is. A senior megnevezésre Udvarhelyszéken is volt példa. Nem minden esetben tudjuk azonban, hogy a megnevezések kiket, melyik réteget takarják, az elnevezések ugyanis gyakorta változtak, így például a székelység lófő rétegének később állandósuló nevét, a primipilust ekkor még a széki hadnagyokra is alkalmazták. 1466-ban azonban a zabolai székely nemzetgyűlésen kiadott határozatok világosan csak a székelység két csoportját nevezték meg, a főrendűeket vagy előkelőket és a köznépet. Magát a nemzetgyűlést is azért hívták össze, hogy a két rend közötti viszályokat elsimítsák, amik Háromszéken felkeléshez vezettek. A köznép által előterjesztett panaszok között az szerepelt, hogy a főnép őket régi jogaiktól, szabadságuktól megfosztani igyekezett, és erőszakkal kényszerített közülük sokakat a szolgálatra.
A Zabolán született határozatok, amelyek elvben nem tiltották a köznép tagjainak, hogy valamely főrendű védelme alá helyezvén magukat annak szolgálatába álljanak, már mutatja, hogy a folyamatot természetesnek tekintették. Csupán azt tiltották meg, hogy a személyes szabadsággal bíró közszékelyt bárki erőszakkal kényszerítse szolgálatra. A szabadság megőrzését szolgálta az a pont is, amelynek értelmében Kézdiszék bíróságában az esküdtek fele az előkelők, fele pedig a közszékelyek közül választatott. 1473-ban újabb panaszokkal fordultak a szegényebb székelyek a zempléni táborában tartózkodó Mátyáshoz, újra csak a főemberek túlkapásai miatt, amiket Udvarhelyszéken és Marosszéken követtek el. A panaszosok itt már nem egyszerűen a közszékelyek voltak, hanem a lovas és gyalogos székelyek együtt, ami a lóval katonáskodó székelyeken belül egy erőteljes polarizálódást feltételez. A főemberek a kollektív nemesség adta jogosítványokkal ellentétesen itt pénzszolgáltatásra kényszerítették az alattuk lévőket. Az uralkodónak az ügyben kiadott parancsa egyrészt visszaállítani kívánta a korábbi állapotokat, tehát megtiltotta a további visszaéléseket. Emellett azonban mintegy legitimizálta a kialakult helyzetet, három rendet különböztetvén meg a székely társadalmon belül, hiszen azt az utasítást adta, hogy a székelységet írják össze, méghozzá külön a lovasokat, ők voltak a primipilusok, külön a gyalogokat és harmadik rendként külön a főembereket, akiket a primores megnevezéssel illettek. A kategóriákhoz való tartozás kritériuma az volt, hogy például a lófők őseinek is a lófők közé kellett tartoznia. A rendek szerinti besorolást önhatalmúlag a primorok sem változtathatták meg. Elvileg lehetséges volt a felsőbb rendbe kerülés, a szabályozás azonban ezt már vagyoni helyzethez kötötte. A felsőbb rendbe lépés a vajda, illetve a székely ispán tudtával és engedélyével történhetett, hogyha az illetőnek legalább három nyílföld vagyona volt. A szabályozás alapján valószínűnek látszik, hogy a rendezés egy korábban is létező állapot alapján készült el. Már korábban utaltunk rá, hogy a nemek és ágak szerinti hivatalviselés, a 15. századra már bizonyosan, néhány család kezében volt, ők váltogatták egymást a különböző tisztségek betöltésében. Tudjuk, hogy az ágakban betöltött hely lófőbirtokhoz kötődött, elvileg tehát örökölhető vagy megszerezhető volt A hagyomány, adomány vagy meggazdagodás útján így megjelenő primori réteg abban is különbözött a lovas katonai szolgálattal tartozó és többnyire egy lóval katonáskodó lófőktől, hogy a primorok 3–5 lovast voltak kötelesek kiállítani. Esetenként, mint azt az 1566-os katonai névsorban láttuk, a székely főember nem is vett részt személyesen a csatákban, csupán embereit küldte el a “maga képében”. A primorok vagy székely főemberek kiváltságai közé tartozott, hogy a széki törvényszék tagjait közülük választották. Az igazságszolgáltatás folytonossága azonban megkívánta, hogy létrehozzák az esküdtszék intézményét állandó székülőkkel. Az 1466-os zabolai végzés értelmében az esküdtek felét a közszékelyek közül kellett választani. Az elv azonban nem lett gyakorlattá, 1505-ben az udvarhelyi fellebbezési törvényszék felállításakor ugyanis a harmadik, azaz közrendet már nem vették figyelembe. Az 1506-os agyagfalvi nemzetgyűlésen szintén három réteget különböztettek meg, az elsőket vagy primorokat, a lófő vagy tisztviselői rendet és a köznépet. Azt mondhatjuk tehát, hogy 1466 után a székelység hármas tagolása teljesen gyakorlattá vált. Ezt alkalmazta az Ulászló által 1499-ben kiadott kiváltságlevél is, amely a székely jogszokást igyekezett a kor viszonyaihoz és igényeihez igazítani és rögzíteni. Kimondta, hogy a székely azért volt nemesnek tekinthető, mert állandóan készen kellett állnia az ország védelmére. Ez a mondat lényegében nem volt más, mint az évszázados jogszokás írásba foglalása. Természetesen azonban magában rejtette annak a lehetőségét is, hogy a nem katonáskodó székelyek kívül rekedjenek a jogok és kötelezettségek rendjén. Külön kell azonban választanunk a nemesi kiváltságoknak a székelyek közt meglévő elemeit. Úgy tűnik ugyanis, hogy, noha annak már a 16. század elejéről is vannak nyomai, hogy a megjelenő adókat a főnépek a köznéppel fizettették, ez nem jelentette automatikusan a kiváltságok egészének elveszítését. Aki saját telkén gazdálkodott, bármilyen szegény volt is, a székely közösség része maradt és ezzel megőrizte személyi szabadságát, esetleg jogait a közösség-faluközösség életébe való beleszólásra is. Abban az esetben veszítette el szinte székely mivoltát is, hogyha jobbágyi sorba került. Sajnos azonban még ezt is csak meglehetős óvatossággal jelenthetjük ki, a személyi kötődéseknek, függéseknek ugyanis roppant széles skálájával találkozunk a székelyek között. A bármiféle szolgálatban állók nagy többsége például rendelkezett saját telekkel, és nem annak a birtokán élt, akinek szolgált. Ezért ezek többsége nem feltétlenül tekintette jobbágynak magát. Megnevezésük is változó, sokszor nem következetes. Az azonban, aki földjét elveszítve valakinek a “földönlakójává” vált, gyakorlatilag kikerült a székelység szervezőerejét jelentő faluközösségből és veszély fenyegethette székely identitását is. 1562-ig azonban nem fenyegette különösebb veszély a szabad paraszti székely társadalmat. Az 1602–3-as Basta-féle összeírás alapján ismerünk meglehetősen pontatlan, de mégis legalább arányaiban jellemzőnek tekinthető adatokat a Székelyföldön található jobbágyokról. Annak ellenére is, hogy 1566-tól a fejedelem jelentős számban adományozott el székely közrendűeket jobbágyként, azt találjuk, hogy arányuk még majd negyven év elteltével sem volt jelentős, egyedül Udvarhelyszéken érte el a 14 százalékot, Marosszéken 10 százalék volt, a többi székekben pedig 10 százalék alatt maradt, Csík-Gyergyó-Kászonszékben 7, Háromszékben pedig csupán 5 százalék volt.
Az 1466 után minden forrás által megemlített három székely rend vagy réteg elnevezése meglehetős változatosságot mutatott, és különösképpen így volt ez a főnépek esetében. A közrendűek elnevezése hol communitas, hol pedites lett, a hivatalviselő középen elhelyezkedő réteg tagjainak elnevezése lófő, lófej, primipili, equites vagy lovas székely lett. Az 1499-es kiváltságlevél értelmében az első rend tagjai azok lehettek, akik legalább három nyílföld székely örökséggel rendelkeztek, a valóságban azonban, mint ezt már a korábbiakban is láthattuk, ezt a réteget a hagyomány termelte ki. Elnevezésük seniores, potiores, primores volt a leggyakrabban. Emellett azonban, főleg olyan iratokban, amely nem a székelység önkormányzata által létrehozott irat volt, megjelent a nobiles elnevezés is. A legtöbb oklevél a továbbiakban is leginkább a primores kifejezést használta, főképp akkor, amikor a székely főnép egészéről szólt. Ezért nem állíthatjuk, hogy a nobiles cím automatikusan minden primor esetében használatos volt. Éppen ellenkezőleg, feltehetjük, hogy ezt a megnevezést csak bizonyos primorokra alkalmazták. Már 1359-ből származó adatunk is van róla, hogy nobilisként tartották számon a Hidvégi Mikó családot. A 15. századtól kezdődően különösen megszaporodtak a székelység bizonyos családjainak esetében a nobilis megnevezések. A Hídvégi Mikó és Nemes családok tagjainak nevei szerepeltek a legtöbbször nobilisként. Mellettük azonban megtalálhatjuk a nobilisként titulált családok között a Gyalakuti, az Apor, a Tóth. a Czirjék, a Bicsak, a Daczó, a Béldi, a Daniel, valamint a Kornis családot is. A nobilis megnevezés használata sajátos paradoxonnak számított egészen 1562-ig, addig ugyanis a nemesség kiváltságai elméletben az egész székely nemzet minden egyes tagját megillették, tekintet nélkül vagyoni helyzetére. Azonban már II. Ulászlónak a korábban már említett 1499-es rendezése is sajátos módon különbséget tett nemes és nem nemes székely között, ami a korábbi viszonyok megbomlását jelzi. 1552-ben Ferdinánd biztosai is megjegyezték, hogy noha a székelyek általában véve mind nemeseknek voltak tekinthetők, három rendre voltak osztva, és a legelsőbe tartozókat nevezték nemeseknek. Őket a biztosok a bárókhoz illetve a patríciusokhoz hasonlították. Olyan módon is megkülönböztették még a két felső rendet is, hogy követküldés alkalmával a főembereknek (potior), tehát bíróknak vagy kapitányoknak valamint más nemeseknek (alter nobilis) fél márka útiköltséget adtak, míg a lófőknek csak 25, a közszékelyeknek pedig 12 dénárt. A 16. század elején a két első rend tagjai igyekeztek kivonni magukat az ökörsütés (signatura boum) alól és az adómentességet a szolgálatukba vont földönlakók számára is megszerezni. Így fordulhatott elő, hogy a korábban begyűjtött 36–40 ezer ökör helyett 1552-re csupán 12 ezer ökröt sikerült a Székelyföld területéről összegyűjteni. Az adózásból való részvállalás a 16. században egyre gyakoribbá vált, 1558-ban például a tordai országgyűlés úgy intézkedett, hogy a székelyek, a szászokhoz és magyarokhoz hasonlóan portánként egy-egy forintot fizessenek. Emellett azonban azt is kimondták, hogy a főemberek és lófők jobbágyai, akik nem szabad birtokot műveltek, a primorokkal, lófőkkel és ezek szegődött szolgáival együtt az adó alól mentesek legyenek, ezzel az adóterheket a köznépre hárítva. Noha az 1505-ös és 1506-os székely nemzetgyűlések még az egységes székely nemesség mellett foglaltak állást, a 15. századtól kezdődően megszaporodott székely felkelések arra utalnak, hogy feszültség keletkezett a székely társadalmon belül. A felkeléseket elsősorban a székely nemességgel szemben indították, érdemes azonban felfigyelnünk arra a tényre, hogy a székelység, alapvetően szabad paraszti társadalom-jellegéből következően, voltaképpen hasonlóan bánt mindazokkal, akik a jogok és kötelességek szigorú rendjéből kiestek vagy szabadulni próbáltak. Abban az esetben ugyanis, hogyha egy székely elkötötte magát és valóságosan jobbágyi állapotúvá lett, a székely társadalom már nem tekintette székelynek sem. Ugyanezt tapasztalhatjuk azon városok esetében, akik a 15–16. században sorozatos összeütközésekbe, pereskedésekbe keveredtek a székek közösségével, amikor városi kiváltságaikra hivatkozva igyekeztek kivonni magukat a székely közösségre hárult kötelezettségek alól. Ugyanilyen indokok alapján érezték a közösségből kiszakadóknak azokat, akik immár nemcsak székelységük miatt számítottak a nemesek közé, és igyekeztek minden eszközzel megakadályozni őket a kiemelkedésben. Ennek eszközéül leggyakrabban a nemesség házainak megdúlását választották, ami sokszor nem terjedt túl pár falu, esetleg egy szék határain. 1430-ban viszont már általános felkelés tört ki a nemességgel szemben. 1465-ben Háromszékben robbant ki felkelés Szolga Miklós székely kapitány vezetésével a székely főrend ellen, ennek a felkelésnek a vitás kérdéseit igyekeztek orvosolni az 1466-ban kiadott zabolai végzés pontjai. A forrongások azonban nem szűntek meg teljesen, ezért az 1505-ös udvarhelyi székely nemzetgyűlésen megkísérelték visszaállítani és írásba foglalni a székelység régi jogait. Egy évvel később, az újra jelentkező mozgalom hatására határozatokat hoztak a közszékelyek kárára. 1510-ben a csíki és gyergyói székelyek űzték el a nemeseket otthonaikból, 1519-ben pedig szintén Csíkszékből indult ki egy felkelés a vajda, Szapolyai János ellen. Ezeket 1541-ben majd 1562-ben újabb lázadások követték, és az 1562-es felkelés leverése után, részben büntető, de sokkal inkább rendező szándékkal hozta meg a segesvári országgyűlés a székelységet sújtó határozatait. A közszékelység kiváltságainak folyamatos és állandó csorbulása miatt a nagyobb felkelések között is hangot adott elégedetlenségének, mint például 1552–53-ban, amikor a sóhasználatukat korlátozták. Míg ugyanis korábban az egész székelységre vonatkozott a szabad sókereskedelem joga, ekkoriban már ezt tiltani kezdték a közszékelyek esetében. 1555-ben azonban még megerősítették a korábbi szokásjogot, és a közszékelyeknek, igaz, némi korlátozással, de engedélyezték a sóval való kereskedelmet.
Előfordult, hogy vagyonosabb székelyek álltak az ilyen mozgalmak élére, akik ezért a mozgalmak leverése után elveszítették birtokaikat, őket pedig száműzték. Ez történt 1519-ben is, amikor a száműzöttek birtokait Szapolyai János az Apor családnak adományozta.
A felkelések, noha szinte valamennyi székben találkozunk velük, mégis többször kezdődtek Csíkszékben. Ezzel a székkel kapcsolatosan érdekes összefüggésre mutatnak az összeírások. Igaz, hogy 1562 előttről nem maradt fönn székely összeírás, de amennyiben a Basta-féle lustra adatait legalább arányait tekintve jellemzőnek fogadjuk el a 16. századra vonatkozóan, akkor érdekes összefüggéseket figyelhetünk meg. A feudalizálódás mértéke a jobbágyok számarányával szoros összefüggésben állt. A Székelyföldön a 17. század elején ez az arányszám 10% körül mozgott. A különböző székek esetében azonban jelentős eltérések mutatkoztak. A jobbágyok aránya Udvarhelyszéken volt a legjelentősebb, mintegy 14%. Ezt követi Marosszék 10%-a, ami még szintén viszonylag magasnak tekinthető. Voltaképpen a másik két (illetve hat) szék arányai ennél jóval kisebbek, Csíkszék lakosságának mindössze 7%-a volt jobbágy, míg Háromszék lakosságának csupán 5%-a. Figyelemre méltó ezzel párhuzamosan az, hogy ezekkel az adatokkal nem egyenesen arányos a nemesség helyzete. Azt feltételezhetnénk ugyanis, hogy a nemesek ott voltak a legjelentősebbek, sőt ott váltak inkább hasonlóvá az országos nemesekhez, ahol a jobbágyok aránya nagyobb volt, tehát a feudalizálódás is előrehaladottabb volt. Ennek viszont éppen az ellenkezőjét állapíthatjuk meg. A leghatalmasabbá váló primor családok ugyanis főképpen Csík és Háromszék területéről származtak, mint például a Mikó vagy a Lázár családok. A 16. századot vizsgálva ide sorolhatjuk a szintén csíki eredetű és a későbbiekben is jelentős Andrássy családot is. A még jelentősnek számító és udvarhelyszéki Kornis család nem volt ugyanis székely eredetű, Marosszéken pedig a már említett csíki Lázárok szerezték a legnagyobb birtokokat.
A székely rendek közül a nemességhez a legközelebb álló réteg, a primori tehát a 16. századra mutat törekvést az elkülönülésre a székely társadalom többi rétegétől. Az elkülönülés ugyanakkor nem volt egyértelmű, hiszen gyakran találjuk azt, hogy a primorok a lófőkkel együtt említtettek meg mint kiváltságos rétegek. Ennek ellenére azonban anyagi erejüket és tisztségeiket tekintve még a primorok között is viszonylag kevesen számíthatták magukat a valóságos nemesek közé.

Az 1562-es székely felkelés és az ezt követő segesvári határozatok hatása a székely nemesség fejlődésére
A társadalmi csoportok, helyi társadalmak, lokális közösségek, különálló entitások belső, organikus fejlődését a hatalom döntései nagy mértékben befolyásolhatják. A leggyakrabban lassíthatnak vagy felgyorsíthatnak bizonyos már megindult tendenciákat, hangsúlyt adhatnak bizonyos változásoknak vagy egy időre meggátolhatják azokat. A kialakuló székely nemesség esetében egyértelműen ilyen beavatkozásnak tekinthetjük azokat az uralkodói rendelkezéseket, amelyek a 15. századtól váltak egyre gyakoribbá, és Mátyás király valamint utódai nevéhez köthetők. A korábbi berendezkedés bizonyos mértékű átrendeződése indult meg a 15. században. Sajnos a források szűkössége miatt nehezen modellezhető a korabeli, tehát a 15. század előtti állapot, tény azonban, hogy ekkorra megszaporodtak a primorok és primipilusok visszaéléseiről, a nemesek túlkapásairól szóló dokumentumok. A megnövekedett feszültségeket igyekezett csillapítani és a székelység harcértékét próbálta megőrizni minden rendelkezés, amely 1562 előtt érintette a székely közösséget.
Hunyadi János Magyarország kormányzójaként 1446 és 1453 között már igyekezett védelmébe venni a közszékelyeket, Hunyadi Mátyás pedig a már említett 1466-os rendelkezésében részletesen meghatározta az egyes rétegek jogait és kötelezettségeit, a közszékelyek megtartásának céljával. Ennek érdekében a rendelkezés kimondta, hogy a székely közösség, a communitas szabadon szolgálhat, akinek akar, de nincsen függő viszonyban a főnépektől, sőt a már szolgálatra szegődött úgynevezett földönlakók is szabadon elköltözhetnek.
A falvak közössége pedig szintén szabadon választhat magának más pártfogót. Aki pedig a primorok közül erőszakkal igyekezne valakit szolgálatra kényszeríteni, az ítéltessék fej- és jószágvesztésre. A rendek közötti feszültség azonban nem csökkent, mivel bizonyos családok egyre jelentősebb mértékben váltak ki a székely közösségből. 1499-ben Ulászló újabb szabályozás megalkotására kényszerült, amely azonban, tükrözve a változásokat, már nem a székely közösség egészének megőrzését célozta meg, hanem csupán azokat tekintette a nemes székely nemzet teljes jogú tagjainak, tehát nemesi kiváltságokkal rendelkezőknek, akik katonai szolgálatot teljesítettek. Míg tehát Mátyás király még erőteljesen igyekezett megtartani a közszékelyeket szabad állapotukban, az 1499-es oklevél tudomásul vette a változásokat, és megtiltotta azt a már-már jogszokássá vált gyakorlatot, amelynek értelmében a székely közösség, közszékelyek és lófők együtt, házának megdúlásával büntették a közösségből kiválni szándékozót. Ennek ellenére a 16. század elejének ilyen megmozdulásai azt mutatják, hogy a közösség ragaszkodott az önbíráskodásnak ehhez a módjához.
1535. január 2-án a marosvásárhelyi tartományi gyűlésen újabb határozatokat hoztak, amelyek jól tükrözik a közösség szakadásának irányait. A határozatok érdekes módon nem érintették a primorokat, noha a későbbi összeírásokból tudjuk, hogy anyagi helyzetüket tekintve jelentős különbségek voltak primor és primor között is. Ezzel szemben kimondták, hogy már csak a két lóval szolgálni képeseket tekintik valódi lófőknek, és a náluk szegényebbeket, ám legalább 12 forint ingó vagyonnal rendelkezőket Siculi inferiores-nek nevezik. A közszékelyeket sem a pedites névvel illették, hanem pauperiores Siculiként említették őket. Az elnevezéssel azonban nem újabb kategóriákat kívántak alkotni a gyűlésen jelen lévő rendek, hanem éppen ellenkezőleg, szerették volna felmérni a közösség szétszakadozottságának mértékét. A gyűlésen ugyanis éppen a székely nemességgel szemben foglaltak állást, amikor megtiltották a közrendűek jobbágyul kötését, sőt elrendelték, hogy a földönlakóvá lett székelyeket uraik bocsássák el, hogy szabad székelyként szolgáljanak az ország védelmében. A nemesként említettekről tehát csak annyiban esik szó, hogy ők azok, akik a szabad székelyek jobbágyul kötésével szétzilálták a szabad székely közösséget. 1555-ben maga a székely közösség hozott rendelkezést, alkotott meg egy konstitúciót, amelyben felújították a székely nemes kifejezés eredeti értelmét, azaz újra kimondták, hogy minden székely a király nemese, és ezen az alapon érvénytelenítették az 1526 utáni jobbágyul kötéseket.
A külső hatások közül, amelyek befolyással voltak a székely társadalommal szembeni uralkodói politikára, így magára a székely társadalomra is, az egyik legjelentősebb az ország három részre szakadása, majd az önálló fejedelemség létrejötte volt. Míg ugyanis korábban a nagyobb területű magyar királyság számára nem jelentett gondot ilyen számú népesség adómentessége, Erdély méreteihez képest komoly nehézséget okozott az, hogy a székelység nem fizetett adót. Emellett viszont fokozottabban szüksége volt megfelelő számú és ütőképes hadseregre is. Ezt a problémát Fráter György úgy igyekezett megoldani, hogy a székelységet is megadóztatta, Erdély másik két rendi nemzetéhez hasonlóan. A háborús időszakban megszaporodó anyagi terhek, az eddigi külső hatásokkal ellentétesen, katalizátorai lettek a társadalmon belül megindult polarizálódási folyamatoknak, vagyis a szegények még szegényebbekké váltak, ezáltal közel kerültek ahhoz a küszöbhöz, hogy valamilyen formában szolgálatot vállaljanak, azaz elkössék magukat. A főnépek jobbágyai ugyanis 99 dénár helyett két dénár adót voltak kötelesek fizetni, emellett mentesültek az ökörsütés és a hadba vonulás kötelezettsége alól is. Ezt a helyzetet rögzítette az 1558-ban Gyulafehérvárott tartott országgyűlés rendelkezése, amely kimondta, hogy a katonailag kevéssé használható székely köznép, a “szedett-vedett sokaság vagy székely község” a bármi néven nevezett székely jobbágyokhoz hasonlóan csak adót fizessen, és ebből a pénzből fogadjanak zsoldosokat. Az országgyűlés erről a pénzről úgy rendelkezett, hogy azt a katonáskodó székely főemberek fegyveres szolgáinak a fizetésére fordítsák. A főnépek tehát a megyei nemesekkel azonos terheket vállaltak, és egyenlő jogokat követeltek maguknak.
A 16. század közepére, úgy tűnt, meglehetősen felgyorsult a székely társadalom bomlása, és a korábbi nemes megnevezést ekkor elsősorban a primorokra alkalmazták, akik, mint ahogyan az az 1559-ben keletkezett fejedelmi és országgyűlési határozatokból kiderül, minden valószínűség szerint a lófőktől is tizedet szedtek, az egész székely közösségre kivetett adót pedig teljesen áthárították a közszékelyekre, a saját szolgálatukban állókat pedig mentesítették az adófizetés alól. A lófők közül is csak azok nem kerültek be az adóösszeírásokba, akiknek ősei már Hunyadi Mátyás uralkodásától bizonyosan lovas katonai szolgálatot teljesítettek. Jakó Zsigmond szerint mindezt azért tehették meg a primorok, mert ekkorra már egyedül nekik volt a székely társadalomban teljesen szilárd a helyzetük. A külsőleg egy tömbnek tűnő leghatalmasabb székely rend sem volt azonban egységes, az ide tartozók életmódja és anyagi helyzete között is jelentős különbségek voltak.
1561-ben János Zsigmond összeíratta a továbbra is nemeseknek számító székelyeket is, és az összeírásba a primorok mellett a katonáskodó lófők nevei kerültek, ezáltal újabb felülről jövő megerősítését adván annak, hogy a nemes székely fogalom alatt értendők csoportja megváltozott, már nem a székelység egészére vonatkozik mindez, csupán egy szeletére. Az azonban, hogy pontosan kiket is kellett nemesek alatt érteni, még nagyon hosszú ideig bizonytalan volt.
A társadalmon mint közösségen belül a feszültség azonban egyre nagyobb lett, és ebben a fejedelemség létrejöttével összefüggő történések katalizátorként működtek. Ezek a feszültségek vezettek el az 1562-es felkeléshez. A felkelés, noha ilyen megnevezéssel került be a történeti hagyományba, egyáltalán nem felkelésnek indult, sőt inkább a korábbi évek rendezési gyakorlatának elemeit fedezhetjük föl benne. 1561 és 1562 eseményei ugyanis elsősorban nem a székelységről szóltak, hanem a János Zsigmond és Ferdinánd közötti konfliktusról, egy János Zsigmond ellen tervezett lázadásról, amelybe természetesen igyekeztek belevonni katonai elemeket, így a székelységet is. A székely társadalom felső rétege is megosztott volt, hiszen meglehetősen sokan csatlakoztak a Habsburg-párti összeesküvéshez, köztük a legjelentősebb családok tagjai is, mint például csíkszentkirályi Andrássy Márton, Bernád Ferenc, Geréb Miklós, Káthai Ferenc, Káthai György, Kornis Mihály, Lázár István, Lázár János, Sándor Mihály és más, kevésbé hatalmas székely előkelők. Ők nyilvánvalóan mint az erdélyi nemesség tagjai igyekeztek alakítani Erdély politikáját. A székely társadalom egészének megnyeréséhez azonban ígéretekre volt szükség, mégpedig olyan ígéretekre, hogy részvételük jutalma korábbi szabadságjogaik teljes visszaállítása lesz. A hatalom részéről a katonáskodó közrend megvédésének és megőrzésének szándéka azonban nem lehetett idegen a székely közösségnek sem, hiszen a 15. század közepétől tapasztalhattak egy ilyen tendenciát az uralkodók székely politikájában. Így, ha az összehangolt János Zsigmond elleni támadás elmaradt is, a székelyek joggal hihették, hogy a közösség régi rendjének visszaállítása ügyének János Zsigmond is megnyerhető. Ezt mutatja, hogy Erdély-szerte igyekeztek szövetségeseket találni, sőt Erdélyen kívül is, például a moldvai vajdánál. Követeik hangsúlyozták, hogy nem a fejedelem, hanem a tisztviselők visszaélései ellen akarnak harcolni, és éppen a jogrend védelmére fognak fegyvert, tehát semmiképpen nem lázadók. Jól megfigyelhető, hogy a székelység mint közösség, igazának sőt igazságszolgáltatói jogának tudatában lépett fel a leválni, kiszakadni szándékozókkal szemben, és ehhez keresett támogatást.
Ugyanakkor 1562-ben még a végsőkig kitartó székelyek között is találunk székely főembereket, akiket a fejedelem bebörtönzött és még 1564-ben is börtönben voltak, akik szintén a már említett jelentősebb primori családok tagjai voltak, mint például szentmihályi Geréb Miklós, szentpáli Kornis Mihály vagy szárhegyi Lázár István.
A székely nemesség az 1562-es felkelés után
Az 1562-es felkelésről azt írja Egyed Ákos, hogy mind lefolyásában, mind pedig következményeiben nagyon hasonlított az 1514-es Dózsa György vezette parasztfelkeléshez. A köznép viselkedésének valóban voltak olyan elemei, amik Dózsa seregének reakcióit idézték, mint például némely székely főemberek házának a megdúlása. Borsos Sebestyén krónikája szerint “1562 esztendőben nyári időben a székelyek mind feltámadának ilyen szín alatt: hogy ők az ifjú János királyhoz mennének az ő szabadságoknak megnyeréséért. Mert a király sok rendbéli szabadságokat vette vala el az ő gyakorta való feltámadásokért. És mikoron a székelyek a népnek sokaságát látták vala, tehát legottan hadnagyokat emelének közöttök és tizedeket rendelének. ... És így a király ellen s az urak ellen akarának vonni ... a Nyárád mellé szállának az ákosfalvi rétre, honnat a három széket elválogaták, és a Mihályfi Tamás házára menének egy szereda nap estve, és az udvarházat igen megdúlák és hordó borokat vivének a táborra. Akkor Gernyeszeget is mind eldúlák alá jöttökben a Maros mellett. Azután ... a mi megmaradott vala a Mihályfi Tamás házánál, azt esmét mind eldúlák, és a házat is elégeték”. Ugyanakkor azt is tudjuk, és a későbbiekben erről még bővebben szólunk, hogy a megdúlás a székelységen belül ősi jogszokásnak volt tekinthető, hiszen a “székelység egyformán büntette azt, aki a szabadságjogok ellen tört, illetve aki nem tett eleget a hadba hívó parancsnak”. Ezt a jogszokást tehát követték békeidőben is, talán annyiban tekinthetők mégis másnak az 1562-es felkeléshez kapcsolódó, ilyen jellegű események, hogy itt a székelység jelentős tömegben, felfegyverzetten cselekedett.
A megtorlás módja különösen a vezetők demonstratív megbüntetése tekintetében mutatott hasonlóságot a Dózsa György és társai esetében történtekkel. Az 1562. június 20-án, a segesvári országgyűlésen hozott, részben büntető intézkedések azonban nem tekinthetőek egyértelműen megtorlásnak. A székely-kérdést egyszer s mindenkorra megoldani kívánó János Zsigmond a segesvári pontokban egyszerre igyekezett példát statuálni és kiküszöbölni azon különbözőségeket, amelyek a székely társadalom és a vármegyei magyarság társadalmi berendezkedése között fennálltak. Egyértelmű célja az volt, hogy a nemes-jobbágy kétpólusú társadalmi szerkezetet vezesse be a székelység között addig szokásos és a külvilág számára nehezen követhető struktúra helyett. “Az fő népek az ő főségekben és az lófejek az ő lófőségekben minden székben szabadon éljenek, úgy mint az nemesség az ő nemességekben, és az földön lakókat, kiket jó igazsággal bírnak, úgy mint az nemesség az ő jobbágyokat, ők is jobbágyúl bírják, kik az rovásnak idején az több községgel együtt megrótassanak. Az fő népek és lófejek minden dézsmának fizetéséből kivétessenek, de úgy, hogy ők is lovakkal, pánczéllal, sisakkal, paissal, kopjákkal jó móddal készen légyenek mindenkor, úgy hogy minden az ő lófőségéről az mi parancsolatunkra és országunk szükségére valamikor kelletendenek, egy-egy lóval indulhassanak; kik egy holnapon az ő költségeken éljenek, azután mű nekik minden hóra segítségül egy egy forintot adatunk. Az fő népek is az ő rendeknek és állapotjoknak mivolta szerént, ki három lóval, ki négygyel, ki öttel, légyenek készen jó szerrel, kiknek mü esztendő által egy egy lóra nyolc-nyolc forintot adatunk nyargalásul; mikor penig országunk szüksége kivánja és szolgálatban lésznek, hét hét forintot hó pénzt adatunk nekiek.
Az székely község mi szabad birodalmunk alatt légyen, kiket sem az fő népek, sem senki, akárkik légyenek, bántani ne merjék, sem semmi szolgálatra ne kínszerítsék őket. Ha kik az fő nép és lófők közzűl ez végezés ellen vétkeznének, az megbántott személyeknek díjakat megadják, kik az ő nyomorúságokat a király bíráknak megmondják.” 
Az országgyűlés végzései abban a tekintetben jelentettek ítéletet, hogy eltörölték az addig a székely társadalom egészére érvényes kollektív nemesi jogokat, megszüntették a szintén a közösség egészének járó szabad sóhasználati jogot, valamint jelentősen csorbították a székely autonómiát.
Amint azonban ezt korábban már láthattuk, a székely társadalom maga is jelentős változásban volt, a korábbi keretek felbomlóban látszottak lenni. Ezt mutatta a nemesség kérdésével kapcsolatos bizonytalanság is, illetve az, hogy kialakulóban volt egy olyan réteg, akiket már a többi székelytől eltérően, alkalmanként nobiles megnevezéssel illettek. A lófők pedig hol a primorokkal együtt szerepeltek, mint a székely községgel szemben hatalmaskodók, ám többször mint a székely szabadság védelmezői tűntek fel, éppen ők voltak azok, akik a le- vagy kiválni szándékozókkal szemben a legerőteljesebben igyekeztek érvényesíteni a közösség akaratát.
A később, a 17. század végére nagyjából kiformálódó székely nemesi réteg voltaképpen két rend képviselőiből tevődött össze, a primorok és a lófők rendjéből. János Zsigmond rendezése a maga drasztikus módján valójában ugyanezt mondta ki akkor, amikor felszámolva az egész székelységre vonatkozó és kiváltságokat biztosító kollektív nemességet úgy rendelkezett, hogy a primorokat és a lófőket tekintsék valódi nemeseknek. Ez a végzés azzal az utasítással kiegészítve, hogy a két réteg tagjai eddigi földönlakóikat ezután is jobbágyaikként bírhatták, voltaképpen csak intézményesítette az eddigi mozgásokat. Valójában azonban alapjaiban korlátozta egy, a katonai mivoltából adódóan rendkívül mobil társadalom önmozgását, lezárt bizonyos közlekedési lehetőségeket és külső követelményekhez kötötte annak a megítélését, hogy ki volt az egyes rendekbe tartozónak tekinthető. A székely köznépre vonatkozó rendezési utasítás pedig, ami a gyalogos, szabad székely réteget a fejedelem jobbágyaivá tette, kifejezetten hátrányos volt a másik két réteg szempontjából, hiszen pontosan azt kívánta megakadályozni, hogy az elszegényedett székely harmadik rend teljesen eltűnjön, és a nemesség jobbágyává legyen. Éppen ellenkezőleg, ennek a rendelkezésnek az volt a célja, hogy a fejedelem szolgálatára tartsa meg a gyalog székelyeket, mégpedig úgy, hogy az 1562 után épült két vár, Székelytámadt és Székelybánja kapitányainak a parancsnoksága alá, azaz közmunkákra rendelte őket az adófizetés mellett, illetve közülük szándékozott létrehozni azt a darabonti réteget, akik továbbra is katonai szolgálatot teljesítettek a fejedelemség szolgálatában.
A széki törvényhozásról János Zsigmond úgy rendelkezett, hogy a tizenkét törvénytudók a primorok és a lófők közül kerüljenek ki. Ezáltal megerősítette azt, ami a 16. század eleje óta gyakorlat volt a székelységen belül. A köznép védelmében hozott korlátozó intézkedések azonban, amelyek a főnép túlkapásait voltak hivatottak megfékezni, a formálódó nemesség érdekeit sértették. Igyekeztek megakadályozni az erőszakot, a főnépek hatalmaskodásait, ezzel együtt pedig ki akarták venni a köznép feletti rendelkezés jogát az őket elkötni szándékozók kezéből.
A korlátozó rendelkezések ellenére azonban a végzés pontjai egy egységes székely nemesség kialakulását voltak hivatottak elősegíteni, felszámolva azt a korábbi közösségi formát és tagolódást, ami egyébként is úgy tűnt, hogy felbomlóban van. Barta Gábor szerint “A fejedelmi kormányzat, kihasználva az élet hozta változásokat s a székely »támadás« leverését, gyakorlatilag egységesítette az ország társadalmának szerkezetét.”
A székely társadalom azonban, mint közösség, mint sérülései és alakulásai ellenére is összetartó erőkkel rendelkező csoport, rendkívüli traumaként élte át a változtatásokat, és a 16. század második fele során folyamatosan heves reakciókkal válaszolt minderre. Az eddig nagyfokú belső autonómiát élvező székely közösség minden rétege elégedetlen volt a hozott döntéssel, így az 1562 utáni majd félszáz évben állandóan hajlandónak mutatkozott a hatalommal szembefordulni és felkelésekben részt venni annak az oldalán, aki a korábbi kiváltságok visszaállítását ígérte.
Így történt ez a Báthory Istvánnal szemben fellépő Bekes Gáspár valamint Vitéz Mihály esetében is. A felkelésekben a fejedelmi jobbágyokká nyilvánított székely köznépen kívül minden réteg képviseltette magát, ugyanis a rendezés utáni állapotok valamennyiük elégedetlenségét kiváltották.
A döntések ugyanis nem egy új társadalom rendezés alapja lettek, hanem éppen ellenkezőleg, gyökerestül felforgatták a székely korábbi, több évszázados rendjét. Nem csoda tehát, hogy a rendezésnek szánt segesvári országgyűlés után még egyetlen esztendő sem telt el és máris panaszlevelekkel ostromolták a fejedelmet, a székelység valamennyi rétegéből. Az 1563 júniusában Tordán tartott országgyűlésen a korábbinál is nagyobb súllyal merült fel a jobbágyok szökésének kérdése. A hirtelen összekuszálódott helyzet illetve az egy évvel korábbi, a felkelést követő leszámolások okozta létbizonytalanságban sokan választották a szökést a székelyföldi jobbágyok közül. Az e folyamat ellen tiltakozó és fejedelmi szabályozást kérő főurak nyomására iktatták törvénybe azt a határozatot, hogy azok a jobbágyok, akik I. János király halála, tehát 1540 előtt hagyták el földesuraikat, az új uraik birtokában maradhassanak, ám akik az ezt követő években szöktek el telkeikről, szolgáltattassanak vissza a régi földesuraiknak. Ez természetesen a korábban is birtokos székely jobbágytartók panasza volt, csakúgy, mint ahogy a segesvári országgyűlés azon végzése is őket sértette elsősorban, amelyben a királyi jog Székelyföldre történő behatolását immár törvényként mondták ki. Ezzel együtt jártak a fejedelmi hatalom egyre gyakoribb székelyföldi birtokadományozásai is. A segesvári határozatok elsősorban azzal sebeztek nagyot a székely közösségen, hogy korábbi, meglehetősen széles körű autonómiáját tették semmissé. A fejedelmi hatalom – úgy tűnt – minden szinten bele kívánt szólni a székely ügyekbe, ellenőrzése alatt akarván tartani az eddig oly sok gondot okozókat. Ezért a maga számára tartotta fenn a döntés jogát a székely rendek által az 1564 januári segesvári országgyűlésre beterjesztett azon kérelem ügyében is, amelyben a két évvel korábbi felkelésbeli részvételük miatt bebörtönzött székely főemberek szabadon bocsátását kérték.
A fejedelmi hatalomnak a Székelyföldre történt ilyen erőszakos behatolása, bár szétzilálta a korábbi kereteket, valójában, különösképpen az 1562 utáni években, elsősorban zavart eredményezett, és ebben a zavarodottságban természetesen mindenki megpróbálta a saját érdekeinek megfelelően alakítani a sorsát. Így megszaporodtak a jobbágyszökések mellett a hatalmaskodások, a tisztviselők és főemberek túlkapásai is. 1564-ben több alkalommal érkeztek a fejedelemhez olyan, a közszékelyek panaszait tartalmazó beadványok, amelyekből kiderül, hogy a székekbe a hatalom által újonnan kinevezett hivatalnokok, a helyi viszonyokat nem ismerve vagy teljességgel figyelmen kívül hagyva, önkényesen a falvakba szálltak és ott ellátásukra kényszerítették a faluközösséget, valamint a jobbágyokat állandóan különféle szolgáltatásokra kötelezték. Ezen kívül nem engedélyezték a falvak bíráinak azt sem, hogy a 2 forint bírságig terjedő ügyekben ítélkezzenek, hanem ezeket is a saját kezükbe igyekeztek venni. Ebben a helyzetben természetesen a helyi jobbágytartók is igyekeztek a fejedelem képviselőit felülmúlni a faluközösségek közszékely, immár a fejedelem jobbágyaivá lett lakosainak szolgálatra fogásában, ezáltal, ha lehetséges, a mostoha viszonyok között is legalább a korábbi egzisztenciális szinten maradásukat biztosítani. Nem csoda hát, ha a közszékelyektől érkezett panaszok a korlátlan önkényeskedésről szóltak, és 1564. július 5-én János Zsigmondnak el kellett rendelnie, hogy a háromszékiek vagyonát elvenni nem lehet, a királybírák, hivatalnokok ott a saját költségükön éljenek, a falvak bírái két forintig ítélkezzenek, és a jobbágyokat a meghatározott szolgáltatásokon kívül másra ne kényszerítsék. Még ugyanebben az évben ugyanez volt a panaszuk a Csík széki közszékelyeknek is, akik folyamodványukban a királyi tisztviselők és főemberek által rajtuk elkövetett zsarolások és törvénytelenségek megszüntetését kérték. A legnagyobb veszélyt azonban – úgy tűnik – nem egyik vagy másik rendre jelentette ez a rendezés, hanem a székely közösség különböző szintjeire, a faluközösségre és a nagyobb közösségre egyaránt. Míg ugyanis a közszékelyek azt sérelmezték, hogy a szegények földjeit a falvakban a főemberek “maguknak nemesítették”, mint például Csíkban a Becz család, addig a főemberek és a lófők alig két esztendő múltán éppen az ellen tiltakoztak, hogy a fejedelem tiszttartói semmibe vették korábbi, a közösségen belül őket megillető előjogaikat, a korábban őket illető hadnagyi és bírói tisztségek jövedelméből kiforgatták őket, sőt még tulajdon jobbágyaikhoz való jogaikat sem tisztelve sorozatosan várszolgálatra kényszerítették őket a fejedelmi várakhoz, ezáltal minden módon megkárosítva jobbágytartóikat. Ezek mellett az 1566. év során szinte állandóvá váló székely nemesi panaszlevelekben azt is megemlítették, hogy gyakran előfordult, hogy a fejedelem által megbízott kapitányok a főemberek és a lófők örökségeit a várakhoz foglalták. Az új helyzet ugyanakkor nem csupán a fejedelmi jobbággyá váló közszékelység számára hozott létbizonytalanságot, de gyakorta a nemesek közé sorolt felsőbb rétegek tagjainak is. Megesett ugyanis, hogy, főleg a lófőket, szegénységük miatt a köznép közé sorolták, de mivel a legtöbb esetben nem volt jelentős különbség a korábbi primorok jó része és a lófők életmódja és anyagi helyzete között sem, a közszékelyek közé sorolás veszélye időnként őket is fenyegette. A panaszlevelekben, amelyeket meglehetősen sűrűn nyújtottak be az országgyűlések alkalmával és azokon kívül is, ezek a sérelmek is szerepeltek a már említetteken kívül. A székely nemesség és a hatalom közötti feszültséget mutatja az 1566. márciusi tordai országgyűlés határozata, amely hangsúlyozta a székely nemesség fejenkénti hadkötelezettségét. Bizonyosan nem véletlen az, hogy éppen ebben az esztendőben került sor a II. János hadában részt vett székely főemberek összeírására.
Az összeírás, bár természetesen felmerülhet a pontatlanság vagy bizonyos adatok hiánya, esetleg néhányakat elmulasztottak összeírni, mégis érdekes tanulságokkal szolgál, különösképpen akkor, ha összevetjük az összeíráshoz nagyon is közeli időben keletkezett fejedelmi utasítással, amely arról rendelkezett, hogy meglehetősen nagy számú jobbágyot juttassanak a székelyföldi nemesek kezéhez, mégpedig Marosszékben, Udvarhelyszékben, valamint Csík-, Gyergyó- és Kászonszékben. Alig egy év elteltével pedig újabb oklevélben újabb jobbágyadományozásokról határozott II. János, ezúttal Sepsi-, Kézdi- és Orbaiszékben. A kétféle lista egymáshoz nagyon is közeli keletkezése összefüggést sejtet a fejedelem melletti székely felkelés és a fejedelmi jobbágyadományozások között minden bizonnyal egyfajta szerződés köttetett ekkor a hatalom és a székely előkelők között, János Zsigmondnak ugyanis ezekben az években sürgőssé vált a királyi Magyarországgal szembeni harcaihoz az a székely kontingens, vagy annak legalább egy része, ami korábban uralkodói szóval minden nehézség nélkül hadba hívható volt. A székely nemesség sorozatosan beadott panaszlevelei végre valamiféle meghallgatásra találtak, legalábbis ha a megadományozottak és a hadban részt vettek névsorát összevetjük, meglehetősen sok egyezést találhatunk. Marosszéken például a legtöbb, 23 háznyi jobbágyot a Kaczay családból származó Tamás kapta, akinek magának ugyan nem szerepel a neve a hadra keltek listáján, ám a családból Mihály jelen volt a fejedelem hadában. 16 ház jobbágyot kapott Gyalakután Lázár János, ez ebben a székben a második legjelentősebb adomány, ő már személyesen is részt vett a hadban. 15 ház jobbágyot kapott Székely Ferenc és ugyanennyit Tót Balázs és Tót Ferenc, akik közül Székely Ferenc és Tót Balázs neve szintén szerepel a névsorban. 14 ház jobbággyal a székben a jelentősebb megadományozottak közé tartozott még Lázár János, aki maga is személyesen vonult hadba.
Gyergyószékben az előbbinél nagyobb számú jobbágyok eladományozására került sor. A legtöbbet, szám szerint 57 ház jobbágyot kapott Szárhegyen Lázár István, 42 ház jobbágyot Szentkirályban Andrássy Márton és Péter, 34-et Csekefalván Becz Pál, 32-t Jenőfalván Lázár Farkas és Balázs, valamint 30-at Karcfalván János Geréb és Balaskó Ferencné árvái. Érdekes, hogy az Andrássyak neve nem szerepelt a hadra keltek között, noha jelentős számú jobbágyot szereztek, ám a többiek személyesen, illetve Becz Pálnak egy rokona vettek részt a hadban.
Udvarhelyszéken nem találkozunk egy embernek adott ilyen nagy adománnyal, mint Csíkban, a legnagyobb számú jobbágyot, 44 házat Musnán Petki László és Mihály kapta, akiknek a neve megtalálható a hadra keltek listáján. Az ezt követő legnagyobb adomány azonban már jóval kisebb, Fiatfalván kapta Benedek Geréb, akit ráadásul sem személyesen, sem pedig valamely családtagja által képviseltetve sem találunk meg a hadakozók között. Ugyanez a helyzet a 25 háznyi jobbágyot szerzett Miklós Gerébbel is. A még jelentősebbnek mondható, 22 ház jobbágyadománnyal bíró Kornis Mihály viszont szerepel a hadakozók nyilvántartásában.
Sepsiszéken talán még az előbb említetteknél is kevesebb jobbágy jutott egy főre, az átlag az 5–6–10 fő, kivéve Daczó Pált, aki 40 ház jobbágyot kapott és részt vett a hadban, valamint uzoni Béldi Kelement, aki már csak ennek felét, 20 ház jobbágyot nyert a fejedelemtől, viszont nem találjuk a nevét a katonaként összeírtak között. A Szentgyörgyön 17 ház jobbágyot nyert Daczó Gergely is hadba vonult a fejedelem mellett. Érdekes ugyanakkor, hogy a székben jelentős családnak számító Kálnoki, Henter, Mikó valamint Mihálcz családok tagjai 2–5 ház jobbágy adományban részesültek.
Kézdiszéken a Sepsiszék esetében látott mértéket követte a fejedelmi adományozás, azzal a különbséggel, hogy a Daczókéhoz hasonló nagyságú, kimagasló nagyságú adományt itt nem találhatunk. A leggyakoribb a 10 ház jobbágy adományozása volt, ennyit kapott a jelentősebb családok tagjai közül az öregebb Apor István Alsótorján és Apor János és Péter ugyanott. 9 ház jobbágy jutott Alsócsernátonban Damokos Péternek és Tamásnak, és ház jobbágyot nyert ugyanott Damokos István valamint Bernáld Miklós. Orbaiszékben is nagyjából a háromszéki átlag érvényesült, a legjelentősebb számú adományt, 16 ház jobbágyot a zabolai Basa család kapta, akik neve szerepel a katonai összeírásban. Az őt követő Mikes Miklósnak 12 ház jobbágyot juttattak a fejedelmi tisztviselők, bár neve nem szerepel a katonáskodók listáján. Utánuk már viszonylag kisebb adományok következnek a székben, Mikes János Zabolán és Mihálcz Gergely és István Kovásznán 8–8 ház jobbággyal. A még fontosabb primori családok közül Imecsfalván Imech Domokos csak 4 ház jobbágy birtokába jutott az adományozás során.
Mint az előbbiekből is látható, viszonylag rövid idő alatt meglehetősen nagy számú, közel 1000 ház korábbi közszékelyt adományozott el a fejedelem, legnagyobbrészt székely előkelőknek, bár az adományosok sorában voltak olyanok is, mint például a Marosszéken birtokos Mihályfy Tamás, aki nem tartozott a székelyek közé, és akivel szemben a székely előkelők is bizalmatlanul, sőt nem egyszer ellenségesen viseltettek. Ennek ellenére, mivel a döntő többség valóban a székely nemesség tagja volt és a legtöbben részt vettek János Zsigmond hadában is, mindezt kisebb konszenzusként értelmezhetjük, ami hasznára vált a katonai erő hiányától szenvedő fejedelemnek és az új helyzetben egzisztenciálisan kétségkívül megroppant székely nemességnek is.
A létrejött békesség azonban nem lett tartós, mert a jobbágyadományozások csak erősíthették valamivel a székely előkelők pozícióit, ám a székely közösségben korábban elfoglalt helyüket nem állította vissza. Ezt annál kevésbé tehette, mert 1569-től a fejedelem tömegével kezdte elajándékozni a székelyföldi birtokokat, méghozzá egyáltalán nem csak székelyeknek, ezáltal még jobban megingatva a székelység elsőinek korábbi tekintélyét és súlyát, hiszen az új adományosok közül sokan nem tartották tiszteletben a primorok és a lófők kiváltságait rögzítő régi határozatokat sem. Így történhetett, hogy némelyeket a lófők közül is szolgálóvá tettek az új birtokosok. Nem csoda hát, ha már az 1569 februári medgyesi országgyűlésre újabb beadványt készítettek éppen a nem is oly rég megadományozott székely főemberek és ismét csak azok miatt panaszkodtak, amiket már a korábbiakban is felsoroltak, vagyis helyzetük bizonytalansága, a fejedelmi tisztviselők túlkapásai, azaz végső soron az eddig a székely közösségben megszerzett pozícióik elveszítése, illetve megingása miatt.
Átfogó rendezésre azonban a panaszlevelek és kérelmek ellenére sem került sor János Zsigmond fejedelemsége alatt, aki inkább azt az utat választotta, hogy újabb adományokkal igyekezett magának híveket szerezni a székely főemberek között. Így még ugyanebben az esztendőben, 1569-ben 15 telkes jobbágyot adományozott Cseb helységben szentdemeteri Nyujtódi Györgynek, valamint különösen sok kiváltságlevél adományai szóltak a szentkirályi Andrássy családnak. 1569 novemberében a csíkszentsimoni királyi részjószágot kapta meg az ott lakó darabontok kivételével Andrássy Márton és fia Péter, egy nap múlva ugyancsak ők részesültek újabb adományban, ezúttal egész Csíkszentimre és a csíkszentkirályi 42 jobbágyból álló részjószág került a birtokukba, majd még ugyanennek az évnek a decemberében e két utóbbi adományra függőpecsétes kiváltságlevelet nyertek. Ez a kiváltságlevél a következő év januárjában újból megerősíttetett. Nyilvánvalóan nem véletlen az, hogy e két esztendőben éppen Andrássy Péter töltötte be a csíkszéki királybírói tisztet, tehát jelentős befolyással bírt a szék és közvetve az egész székely közösség nemességére. Rajtuk kívül jelentős adományban részesült ebben az időben Henter Miklós, aki Marosszéken Udvarfalvát, Atosfalvát, Kálfalvát, Maroskeresztúr, Bere és Csókafalva birtokait, Háromszéken pedig Nagy-, Közép- és Felsőajtán, valamint Sepsiszékben Köpecen kapott birtokokat. A megadományozott székely főemberek között volt még szentpáli Kornis Mihály is, aki új adományt nyert Marosszéken erdőszentgyörgyi részjószágára és Borzánd nevű pusztájára, Udvarhelyszéken pedig Csögfalván, Makfalván, Kibéden, Gegesen, Havadon valamint Vadasdon levő részjószágaira. Rajtuk kívül ekkor még altorjai Apor Jánosnak és Péternek adományozott a fejedelem Kézdiszékben Alsó-Torján és Futásfalván 14 jobbágytelket.
1570 folyamán a fejedelem újabb adományokat tett, többek között Lázár Imre és Ferenc kapta a marosszéki Andrásfalván levő királyi részjószágot, és Petki László Derzsen, Ugron Tamás pedig Gyárosfalván lévő részjószágokra nyert fejedelmi adományt. A rendelkezések némi következetlensége mutatkozik meg abban, hogy bár a segesvári döntések hangsúlyozott célja egy egységes székely nemesség létrehozása volt a korábbi székely szabadság helyében, mégis már 1569–70-ben találkozunk olyan oklevelekkel, amelyek által a fejedelem a primorok közé emelt bizonyos családokat, anélkül, hogy érvénytelenítette volna a korábbi rendelkezéseket, sőt 1569-ben sor került a csík-, gyergyó- és kászonszéki főemberek. azaz primorok összeírására is, tehát nem mint székely nemességet írták össze a székely előkelőket. A listában ugyanakkor feltűnően sok olyan név szerepel, akik korábban nem szerepeltek a primorok között, és birtok- vagy jobbágyadományban sem részesültek. Felvetődhet a kérdés, hogy vajon milyen érdekek játszottak szerepet abban, hogy így megnövekedett a magukat primornak vallók száma, és vajon mi játszott szerepet abban, hogy őket el is fogadták primornak.
Az előbb említett adományok minden bizonnyal azt célozták, hogy kialakuljon egy, a fejedelemhez és a fejedelmi politikához hűséges tábor a székely eliten belül, akik személyes tekintélyükkel hathattak volna a székely társadalom többi részére is. Ez azonban két ok miatt nem valósulhatott meg. Egyrészt azért, mert a székely közösség egyik alapvető belső törvényszerűsége, összetartó ereje miatt a közösség nem tűrte el – már korábban sem – a hirtelen kiválni vagy kitörni akarókat, így a hirtelen meggazdagodókat sem. Másrészt azért sem, mert éppen a közösség korábbi rendje bomlott fel, és a birtokadományok sem szüntették meg a fejedelmi tisztviselők túlkapásait, sem az új adományos nem székely származásúak egyre növekvő jelenlétét. Így voltaképpen ezek az intézkedések csak a bizonytalanságot és a feszültségeket növelték, és a megadományozott székely nemesek, többek között éppen szerzeményeiket biztosítandó, egyre erőszakosabbak lettek, nemcsak a jobbágyokkal vagy a szegény réteggel, de a rájuk veszélyes nemesekkel szemben is. 1570-ben a fejedelemnek meg kellett tiltania szentkirályi Andrássy Péternek, hogy szentkirályi Bors Györgyöt, Lukácsot és Andrást székely örökségeikben háborgassa, és megparancsolni, hogy elfoglalt szántóföldjeiket adja vissza. A főemberek a meglehetősen zavaros időszakban úgy is igyekeztek gyarapítani a birtokaikat, hogy a székely faluközösség közösen bírt földjéből egyre többet akartak, sokszor erőszakkal, megszerezni. Hol egész egyszerűen a saját használatukba igyekeztek vonni ilyen területeket, hol pedig a jobbágyaik számára próbáltak a falu földjéből szerezni. Ennek természetesen a falu közössége igyekezett ellenállni, illetve legalább korlátozni a főemberekhez vagy a jobbágyaikhoz kerülő földek nagyságát. A hatalmaskodások mellett ugyanúgy folytattak a nemekhez és ágakhoz tartozó földek ügyében is pereket, csakúgy, mint korábban. A kaotikus helyzetben 1569 júniusában János Zsigmond úgy rendelkezett, hogy a következő országgyűlésig függesszék fel a föld birtokjoga, a nyílföldek körüli nézeteltérésekből származó perek ítéleteinek a végrehajtását.
Az elégedetlenség és a megoldatlan problémák János Zsigmond korai halála miatt az utódra maradtak, és a székelység egészében meg is volt annak a reménye, hogy az 1562 óta eltelt közel egy évtized csupán feledhető közjáték marad a közösség történetében. Ennek megfelelően nagy várakozással készültek az 1571 májusában tartott tövisi gyűlésre, ahová talán az eddigieknél is részletesebb panaszlevélben sorolták föl pontról pontra a rajtuk esett sérelmeket. Mivel a közszékelyek és a nemesség közötti feszültség ekkorra már felkeléssel fenyegetett, amint azt János Zsigmond testamentumos urai a császárnak írt tudósításukban is megállapították: a székelyek “fosztogatják a nemesek javait és jószágait, és cselédeiket lemészárolják, azért, akik a mi elhunyt fejedelmünk adományozása révén közöttük birtokot szereztek, és emiatt a nekik adományozott jószágokra menni remegnek, sőt azoktól távol mintegy száműzetésben vannak”, természetesen a főemberek és a lófők a köznéptől elkülönülve készítette el beadványát. A rendek elé terjesztett folyamodvány logikusan felépített formában voltaképpen mindazt tartalmazta, amit a korábbi évek különböző hasonló beadványai. Indoklásában visszanyúlt egészen az 1562-es felkeléshez, azt hangsúlyozva, hogy a nemesség a támadásban nem volt részes, és a segesvári pontok őket méltatlanul büntették. A helyzetüket elsősorban a tisztviselők és idegenek miatt tartották “elszenvedhetetlen sanyarú nyomorúság”-nak, amint azt meg is fogalmazták: “nemes házakra, nemes földekre, mind jobbágyok házára szabadság volt az köztünk épített házakból és onnan való erőből fegyveres kézzel, hatalommal reá menni és minden hatalmot cselekedni, drabantoknak és egyéb fegyveres népeknek megmívelni, ember fogásokat, ló elviteleket és mindent, az mit akartak ... jobbágyinkat penig kik földünkben lakók névvel neveztettek ... valahol akartak csak elfoglaltak két várhoz és az sóaknához, hámorhoz.” Emellett felsorolták azt is, hogy a réteket és a legelőket a várkapitányok a királyi földekhez foglalták, hogy a lófőknek megtiltották a lovaik eladását. A legfőbb sérelmük természetesen az volt, hogy “az mi megholt fejedelmünk ... sok idegen népeket szállotta mi közünkbe, kiváltképpen Maros széket teljességgel azoknak oszt.” Azt állították, hogy mindezek hatására sok lófő süllyedt a közszékelyek közé, és ezeket adózásra kötelezték. Példákat is megemlítettek, egyes tisztviselők túlkapásait név szerint is felsorolva. Úgy tűnik, a fejedelmi tisztek elég hamar s jól mérték fel és mesterien ki is használták a faluközösségek és a nemesek ellentétét, amint azt az alábbi példa mutatja: “Azon modon nagy sokakat zamtalan ezer karo kerteket vágatott le, ... ha teorvint kivantunk semmi teorwint nem teottek, hanem az leott valazzuk az tizt tartotol, hogy vegere ment eo az falus birotul es meg ertette hogy ninch igassagunk ahoz”.
A primorok és lófők azzal igyekeztek meggyőzni az új fejedelmet, hogy ez a helyzet oda vezetett, hogy “my ty k[egyelme]tek mellet hadakozasra elegek nem vagiunk.” Bár Báthory István, talán éppen a panaszlevél hatására, maga is elismerte, hogy “... ami különösen azoknak fáj, akik a többiek közül kitűnnek, az az, hogy a legtöbb falujukat idegen uraknak adományozták”, mégsem történt meg az, amire valójában a székelység vágyott; az 1562 előtti állapotok visszaállítása. Az országgyűlés úgy rendelkezett, hogy a fejedelem küldjön ki embereket, hogy összeírják a székelyeket, ami azt sejteti, hogy Báthory a helyzet felmérése után talán átfogó reformokat szándékozott bevezetni. Noha a János Zsigmond idejéhez fogható birtokadományozások, főképpen nem székelyeknek, nem történtek, ám a korábbi adományok megmaradtak új tulajdonosaik kezében, az idegenek tehát továbbra is a székelységen belül éltek. Mivel a mindenre kiterjedő intézkedések a nagy várakozás ellenére is elmaradtak, 1571 nyarán több támadást indítottak a székelyföldi fejedelmi birtokok ellen, és ebben a mozgalomban a három székely társadalmi réteg viszonylag egységesen lépett fel. Az 1571-es év egész további részére általánosságban a felkelések és különböző megmozdulások voltak a jellemzőek. Némely esetekben, mint például a Csíkban készülődő felkelésnél, Báthory Istvánnak sikerült maga mellé állítania a főembereket, aki Becz Pál, Csík-, Gyergyó- és Kászonszék királybírájának a vezetésével október 3-án szétszórták a felkelőket, ám például a novemberi kolozsvári országgyűlésen többé-kevésbé egységesen léptek fel a székely köznéppel, és szinte természetszerű volt az, hogy sokan a Báthoryval szemben fellépő és a székely szabadság visszaadását ígérő Bekes Gáspár mellé álltak. Az 1575-ös kerelőszentpáli ütközetben voltaképpen Aranyosszék kivételével minden szék Bekes mellett harcolt. Érdekes, hogy feljegyezték a fejedelem mellett harcoló főembereket, Marosszékről származóakat. Ha pontos az összeírás, akkor elgondolkodtató, hogy éppen abból a székből fogadták el a legtöbben az eddigi rendet képviselő fejedelmet, ahol a legtöbb idegen földbirtokos volt, azaz valószínűleg tényleg éppen ez a szék élte át már ekkorra a legnagyobb mértékben a közösség szétesését és önvédelmi rendszerének meggyengülését. A kerelőszentpáli Bekes-vereséget követő megtorlás áldozatai között székely főemberek is voltak, az augusztus 3-án kivégzett 7 főúr közül ketten székelyek voltak, és ekkor menekült el a leszámolás elől az Andrássy család is. Nem véletlenül, hiszen a Bekes Gáspár által vezetett lázadáshoz kapcsolódva a Székelyföldön belül éppen a nemrég jelentés mértékű adományokban részesült Andrássy Péter állt a lázadók élére, és Csíkból való 2000 székellyel együtt elfoglalták a fejedelmi kezelésben levő csíki vashámort, majd egyesültek a többi székből hozzájuk csatlakozókkal.
Noha a székelyek közül sokan estek a Báthory István által elrendelt büntetés alá és a fejedelem, talán nem sokkal későbbi lengyel királlyá választása és az országból való távozása miatt, ezután nem rendezte átfogóan a székelység helyzetét, így a nemességét sem, háborúiban mégis gyakran felhasználta őket, és ennek során, ezek következtében egyéni birtokadományokban részesültek. Emellett Báthory István által vált általánossá az a már János Zsigmond idején elkezdett gyakorlat, miszerint a donationális és nemesleveleken kívül lófőséget és primori voltot biztosító okleveleket is adományozott, birtokkal vagy leginkább anélkül. A Királyi Könyvek példái mutatják, hogy egyre szaporodtak az ilyen egyéni kiváltságolások, amelyek ugyan, ezt majd főképpen a lustra-jegyzékek adataiból láthatjuk, nem minden esetben jelentettek hosszú távú megoldást vagy megragadást egy adott társadalmi rétegben, ám arra mindenképpen hasznosak voltak, hogy az adott pillanatban megmenthették a kiváltságoltat a lesüllyedéstől, az alsóbb rétegbe sorolástól és ezzel az adózók sorába való kerüléstől.
Összegezve elmondhatjuk, hogy János Zsigmond 1562-es intézkedései alapjaiban rázták meg az egyébként már különböző válságjelenségeket mutató székely közösséget, és ez a megrázkódtatás erősen hatott a székelység azon csoportjaira is, amelyet primorként és lófőként, tehát a János Zsigmond által egységesítőnek szánt kategóriák szerint nemességként tartunk számon. Az 1569 körül keletkezett főnépi összeírásban már a primorok mellett a többi nemest is felsorolták, igaz, hogy aggályosan ügyeltek a megkülönböztetésre, és a few emberek titulus nem járt mindenkinek. Az a tény pedig, hogy mind János Zsigmond, mind pedig Báthory István gyakorta adott ki primori és lófősítő okleveleket az egyszerű nemesítések mellett is, azt mutatja, hogy a régi struktúra nem tűnt el végképpen, sőt talán erőteljesebben volt jelen a közösség értékrendjében, mint a létrehozni kívánt új rend. A panaszlevelek azt igazolják, hogy a székely társadalom elitje is megszenvedte a változást, anyagi helyzetük tekintetében is. Ugyanakkor az átmeneti állapot módot adhatott a nagyobb mértékű jobbágyszerzésre és egyéb adományokhoz jutásra is, mint azt a legszembetűnőbben az Andrássy család ekkori történetéből láttuk. A korábbi székely szabadság elveszítése azonban ezeket a családokat is érzékenyen érinthette, hiszen többek között az Andrássyak is részt vettek a mellett a Bekes Gáspár mellett a felkelésben, aki a korábbi szabadság visszaadását ígérte. Jobbára ugyanezt a politikát követte Báthory István illetve a képviseletében eljáró Báthory Kristóf, és a székely nemesség helyzete nem változott döntő mértékben akkor sem, amikor az ifjú Báthory Zsigmond lett Erdély fejedelme. Talán nem véletlen az, hogy éppen ebből az időszakból származnak az írásba foglalt székelyföldi falutörvények, hiszen a gyergyószéki Gyergyóújfalu és a sepsiszéki Zalán is 1581-ben alkotta meg írásos törvényeit, amelyeket a későbbiekben még több követett. Nagyon fontos, hogy a törvényeket a teljes falu, tehát a communitas jelenlétében alkották meg, még akkor is, ha természetesen a tíz személy között, akiket a falu földjének megosztására kértek fel, ott voltak a legelőkelőbbek is, így például a primor Henter Bálint. Valószínűsíthetjük, hogy a statútumalkotás igénye egyszerre származott a törvény- és szabályalkotó városok példájából, illetve abból a törekvésből, hogy a közösség megpróbálja ilyen módon is megvédeni magát a külső és struktúráját érő támadásokkal szemben. A korábban zárt entitásként létező székelységben a szokásjog alapján tájékozódtak a közösség tagjai, ám most észre kellett venniük, hogy hovatartozásuk, sőt birtokaik igazolásához is írásra volt szükségük. Ahogyan megszaporodtak a nemesítő, primori, lófősítő oklevelek vagy éppen a birtokadományok, amelyek a leggyakrabban már korábban is meglévő birtokok birtokjogát erősítették meg, úgy vált egyre bizonytalanabbá mindaz, amit csak a szokásjog szentesített vagy hitelesített.
A Kerelőszentpál utáni évtizedből viszonylag kevesebb adatot ismerünk, ám azok alapján úgy tűnik, hogy a székely társadalmon belüli feszültség továbbra is jelen volt, állandósult, és ezzel szemben különböző módokon igyekeztek tenni a közösség tagjai. Egyfelől a már említett falutörvények írásba foglalásával, ezáltal igyekezvén a korábbi közösségi jogosítványokat megőrizni, másfelől pedig éppen az első falutörvények megjelenése esztendejében, 1581-ben állott közel Háromszék egy újabb felkeléshez, ekkor Brassó fejedelmi utasításra többször mozgósította zsoldosait és támogatta Pernyeszi István várhegyi kapitányt az elégedetlen székelyek lecsendesítésében. A törésvonalak azonban nem látszanak kialakultnak, vagyis a források alapján nem állíthatjuk egyértelműen, hogy egyes társadalmi csoportok egymás elleni markáns küzdelméről lenne szó, sokkal inkább a közösség korábbi rendjén esett csorba ebben az évtizedben. Különösen sokszor találkozunk az ekkoriban keletkezett peres iratokban olyan ügyekkel, amelyekben valaki megpróbálta az eddig szabadon és közösen használt földeket – szénafüveket, legelőterületeket, erdőket – a saját maga számára kisajátítani. Az ebből az időből fennmaradt udvarhelyszéki peres iratoknak például a túlnyomó többsége ilyen esetekről tanúskodik. 1590 során két bencédi székely, Balássi Péter és László Pál tiltotta el a falut az erdő használatától, Szentkirályon Berze Máté a falu darabontjait és az egykori közszékelyeket, a fejedelem jobbágyait tiltotta el a nyílföldektől, más esetben ugyanekkor, például Mogyoróson, többen döntöttek úgy, hogy a maguk számára kerítik be a falu addigi szénafüvét. Az esetek rendkívül sokfélék, időnként egyszerűen az élelmesebb székelyek igyekeztek a bizonytalan helyzetben nagyobb birtokot szerezni maguknak, máskor a jobbágytartó székely vagy nem székely urak igényeltek a jobbágyaiknak a faluban földet, amit a közösség a legtöbb esetben megtagadott tőlük. Különösen ellenségesen viselkedtek a székelyek, voltaképpen rendi hovatartozásra való tekintet nélkül, az új adományosokkal, így nem meglepő, hogy 1594-ben Báthory Zsigmondnak kellett igazságot tennie egy általa megadományozott és az ellenséges székely falvak perében. A fejedelem Mindszenty Benedek udvarhelyszéki kapitánynak és Izsó János tiszttartónak parancsolta, hogy intézkedjenek Perusith Máté és a neki adományozott Farcád, Pálfalva, Várallya és Farkaslaka lakosainak az ügyében. Mivel az említett lakosoknak az emberi emlékezet által hitelesített szokásjog alapján mindig is jogukban állott a közös erdőket és havasokat a Farcádszállása és Fenyőcsötört nevű helyekkel együtt szabadon használni, azokat ezentúl is szabadon használhassák, viszont az adományos Perusith Máté és utódai is az említett erdőkben és havasokon sertéseiket szintén szabadon legeltethessék.. A korábbi szokásjog által szabályozott rend fellazulása és az ezt kihasználni igyekvés jellemző leginkább ezekre az évekre. Noha minden bizonnyal a székely társadalom egésze ezt cselekedte kisebb-nagyobb mértékben, a széki peres iratokban a legtekintélyesebb primori családok nevei nem szerepelnek, valószínűleg túlzott hatalmuk és nagy befolyásuk, katonai erejük miatt. A kevésbé jelentős nemesi családok azonban folyamatosan szembekerültek a faluközösségekkel vagy egymással, amikor megpróbálták megnövelni birtokaik határait.
Ebben a helyzetben merült fel Erdély fejedelmében a tizenötéves háborúba való bekapcsolódás terve. Az 1594 augusztusi kolozsvári országgyűlésen Udvarhelyszék, Háromszék és Csíkszék követei a török szövetség felbontása ellen szavaztak, a többi székely és szász székek, valamint a vármegyék mellette. A hadi vállalkozáshoz természetesen szükség volt a székely haderőre, mégpedig minél nagyobb számban. Ezért, ahogyan az Istvánffy Miklós lejegyezte: Báthory Zsigmond “Mindszentti Benedeknek, a székelyek alispánjának – főbírájának –, valamint Bogáthi Boldizsárnak és Kornis Farkasnak utasítást adott, hogy minden székely, aki csak a nyolc vidéken vagy székben lakik, fogjon fegyvert, s a barcasági mezőkön, a mellett a szász város mellett, melyet Feketehalomnak neveznek, jöjjön össze a táborba, a maga nevében ígérjék meg nekik és szavatolják, hogy régi szabadságaikat, melyeket a gyakori lázadások és a felségsértés bűne miatt az elmúlt években elveszítettek, vissza fogja nekik adni, ha az ország közös védelmére késznek mutatkoznak.” Szamosközy szerint Bethlen Farkas is arról írt, hogy Báthory Zsigmond még augusztus végén Kornis Farkast, Bogáthi Boldizsárt és Mindszenti Benedeket, akik a székelyek bizalmát élvezték, küldte ki fejenkénti általános hadba hívásukra. Nagy Szabó Ferenc pedig egészen konkrétan megemlíti, hogy Báthory Zsigmond a jobbágyi sorban élőket is hívta a hadakozásra. A hívás hatására mindenesetre szeptember 3-ára a székely nemesek és a lófők mellett a jobbágyok is táborba szálltak Feketehalomnál. A hívás a fejenként hadra kelésre a nemesnek tekintett primorok és a lófők számára természetes volt, hiszen nemességükből, kiváltságaikból adódott. A jobbágyként élő korábbi közszékelyek azonban már 1562 előtt sem szolgáltak fejenként a hadi vállalkozásokban, hanem a falvakban létezett tízesek közössége határozta meg, hogy kik menjenek hadakozni. Ezzel a felhívással Báthory Zsigmond voltaképpen még kevesebbet ígért, mint a szintén a régi szabadság visszaadását emlegető Bekes Gáspár, mert ebben a felhívásban valóban személyes szabadság megadásáról volt szó, ami nyilvánvalóan csak a korábbi közszékelyekre vonatkozhatott, és nem kollektív szabadságjogokról, ami az egész székely társadalom régi kiváltságainak visszaállítását jelentette volna, a székely nemesség így teljesen kívül rekedt ebből a katonai toborzást célzó ígéretből. A több mint harminc éven át tartó feszültség után nem csoda, ha tömegek özönlöttek a fejedelem zászlói alá, Demény Lajos szerint mégis “kevés írásos nyoma van annak, hogy a hadba vonuló székely jobbágyparasztok már a toborzás kezdetén szembehelyezkedtek volna földesuraikkal és a székely főrendűekkel”. Ennek ellenére az elmondottak alapján teljesen természetes, hogy a főemberek kezdettől ellenezték az általános mozgósítást. A felkelést követő vérengzést fiatalon végignéző, és így a székely nemességet erős kritikával illető Nagy Szabó Ferenc szerint “a székely nemes emberek igen bánták, hogy ilyen titkon ... szabadságokat megadta vala az ő jobbágyaiknak”. Demény Lajos úgy látja, hogy a források nem mutatják egyértelműen azt, hogy a közszékelyek feketehalmi tábora olyan módon alakult volna át felkelő haddá, mint Dózsa György serege 1514-ben, viszont itt erre nem is volt szükség, mert a követelések nagyon is egyértelműek voltak, a megdúlás szokása, vagyis az egymással való erőszakoskodás pedig még nem tűnt el a kollektív emlékezetből.
A Feketehalomnál összegyűltek és a fejedelem képviselői két héten át tárgyaltak, mire 1595. szeptember 15-én megszületett a híres-hírhedt szabadságlevél, amelynek több szövegváltozata is ismert. A Baranyai Decsi János által lejegyzett változatban az szerepelt, hogy azok a székelyek szabadultak fel, akik “az elmúlt nem régi időkben ... valami dologért szolgaságra és jobbágyságra vettettek.” A nemességről a szabadságlevél harmadik pontja rendelkezett, igyekezvén megóvni őket a közszékelyek önhatalmú igazságszolgáltatásától. Eszerint “a nemes és lófő székelyek, valamint törvényes örököseik továbbra is házaik, örökölt, adományozott földeik birtokában maradnak, ezeket tulajdonjogon bírják, hasonlóképpen a pénzen vásárolt földeket is. A zálogos földeket csak addig birtokolhatják, míg azokat volt tulajdonosaik ki nem váltják. Amit viszont erőszakkal foglaltak el, vissza kell adniuk a közösségnek”. Ez a pont, noha a nemesség vagyonának védelmében született, mégis éppen azt vette el, amit az utóbbi évtizedekben a székely nemesek vagyonnövelő lehetőségnek tekintettek, vagyis a földfoglalás lehetőségét. Mindezt úgy tette, hogy mellette nem igyekezett kárpótolni őket semmivel, és szót sem ejtett az idegen birtokosok eltávolításáról vagy a további nem székelyeknek szóló birtokadományok megszüntetéséről.
A szabadságlevél többi része javarészt feltételeket fogalmazott meg valamint körülírta az adományozandó szabadságot. A székely főembereket, székelyföldi nemességet a továbbiakban annyiban érintette, hogy a kilencedik pontban kimondatott, miszerint a jobbágyoknak meg kell fizetniük földesuraiknak a tartozásaikat, ugyanúgy, mint az eddig kivetett, de be nem fizetett adót.
Mivel a szabadságlevél valójában meglehetősen hátrányosan érintette a székelyföldi jobbágytartókat, annak ellenére, hogy az oklevél tizedik pontja megfogalmazta, hogy az urak nem tarthatják vissza erőszakkal jobbágyaikat a hadba vonulástól, mégis többen akadtak, akik nem voltak hajlandók elengedni saját embereiket. Azok ezzel szemben Báthory Zsigmond parancsára hivatkoztak és nyíltan szembeszálltak uraikkal. A végül összegyűlt valószínűleg több mint húszezer főnyi székely had jelentősen hozzájárult Báthory Zsigmond kezdeti hadi sikereihez. A havasalföldi hadjárat sikeres befejezése után azonban a nemesség azonnal igyekezett elérni a fejedelemnél, hogy semmisnek tekintse a szabadságlevet. A hadakozásból hazatért közszékelyek természetesen megtagadták az engedelmességet földesuraiknak, és így a feszültségek fokozódása újra fegyveres összecsapás kirobbanásával fenyegetett. A nemesség panaszlevelet nyújtott be a fejedelemhez, amelyben a közszékelyeknek szolgasorból való kivételének jogellenességét hangoztatták, a köznép pedig azt sérelmezte, hogy a nemesek megakadályozták a szabadságlevél pontjainak végrehajtását. A székely főrend és nemesség történetében ez volt talán az első olyan momentum, amikor egyértelműen a korábbi renddel szemben léptek fel, önmagukat a vármegyei nemességgel azonosították, és mindazon előjogokra igényt tartottak, amelyeket a nemesség általánosan élvezett. Baranyai Decsi János szerint a székely nemesség figyelmeztette a fejedelmet “ünnepélyes esküjére, amellyel kötelezte magát a nemesség minden jogainak megőrzésére”. A kérdés tisztázása céljából összeült országgyűlés a nemességnek adott igazat, akik beadványukban a köznép erőszakoskodásairól számoltak be: “az köztök való nemességnek házokra menvén kerteket, molnokat elvagdalták és meghalászták, szántó földeket, széna réteket occupálták, tilalmas erdejeket levágták, szőlejeket ezenképpen elfoglalták, magok számokra megszedték...”, és a szabadságlevél így érvényét veszítette. A köznép természetesen nem nyugodott bele a döntésbe, sőt jószerivel el sem akarta hinni, ugyanis senki nem vette el tőlük fegyvereiket valamint a hadjárat idején kapott lobogóikat. A felfegyverzett székely katonatömegek azonban rendkívül nagy veszélyt jelentettek, mert vezetőik, a marosszéki Károlyi András valamint a gyergyóiak élén álló Gál János és azok küldöttei járták a falvakat és ellenállásra buzdították a lakóikat, ősi székely szokás szerint elrendelték, hogy dúlják meg annak házát, aki ellenük szegülne és a nemesség oldalán állna. A korábbi, a kiszakadni szándékozók ellen forduló indulat mostanra egyértelműen a nemességgel szembeni gyűlöletté vált, ahogyan Szamosközy István megfogalmazta: a székelyek “a nemeseket vatiniusi gyűlölettel gyűlölték.”
A felkelést és a székely közösség nagyobb megmozdulását a nemesség úgy előzte meg, hogy kegyetlenül leszámolt mindazokkal, akiknek bármiféle részük lehetett az ellenük fordulásban. A megtorlást fiatalon átét Nagy Szabó Ferenc megborzadva írta le a kegyetlenkedéseket: “a székely urak, kiknek jobbágyokat Báthory Zsigmond felszabadította vala, azok egymásban tanácsot tartának; minden székes helyekre hadat gyűjtének, és mind az udvari hadat: lovast, gyalogot felhozák, és tarackot, ágyúkat vonatának ki; de ez oly titokba volt azoktól a nyavalyás székelyektől, hogy azt ők soha nem tudhatták meg, hogy ő ellenek lészen a had, hogy őket akarják jobbágyság alá vetni az urak ... Azért azután a mit magokba titkon elvégezték volt a székely főemberek, egyszersmind egy nap rohantak minden széken reájok és magokba ugyan felregisztrálták volt, hogy minden széken kik és kit fogjanak meg, és úgy estenden kimenvén reájuk, az ágyokba lepték őket, akiket felírtanak volt. Minden széken úgy cselekedtek. Akiket osztán megfoghattak, kötözve bevitték székes helyekre és ott öltek meg szegény ártatlanokban nagy sokat, kit felakasztottak, kit felnyársaltak, kit pedig egyébképpen kínoztanak és vesztegettek, orrát-fülét elmetszették szegényeknek rútul, kit ismét fel piricskoltanak bennek, úgy hogy megholtak”. A nemesség vezette megtorló és megfélemlítő akció valóban nagyon alaposan megszervezett volt, ugyanis minden székben pontosan egyidőben támadtak azokra, akik részesei vagy feltételezett részesei voltak a közszékelyek lázadásának, ráadásul éjjel, hogy otthon legyenek és ne tudjanak elmenekülni. A megtorló akciók székenként történtek. Háromszéken Ravazdi György fejedelmi tanácsos vezette a felkelők összeszedésére és megbüntetésére irányuló hadmozdulatokat, Marosszékbe Toldi Istvánt és Bogáthi Boldizsárt vezényelték, a gyergyóiak ellen vonuló hadak parancsnoka pedig Apafi Miklós volt, akinek a helybeli nemes, Lázár András segédkezett, ő jelentette a közszékelyek minden mozdulatát. Az egész Székelyföldön olyan méretű embervadászat folyt, hogy a jobbágytartók jelentős károkat szenvedtek, immár nemcsak a közszékelyek pusztításai, de saját jobbágyaik kivégzése vagy megcsonkítása miatt is. Ezért a nemesség több panaszlevelet is adott be, követelvén, hogy a közszékelyek valamiképpen kárpótolják őket az elszenvedett károkért. Először az 1596 áprilisi, majd a decemberi országgyűlésen is panaszt tettek, miután a decemberi országgyűlés úgy döntött, hogy “az minemű kártételek az Székelységen az főnépeken az lófejektől, darabontoktul és községtől ezelőtt való időben estenek, azokról az kapitányok és királybírák mindjárást az előbbi artikulusok tartása szerint törvényt és executiót szolgáltassanak”. Az iménti határozat érdekessége, hogy úgy tűnik, a köznép és nemesség talán minden eddiginél véresebb szembefordulása ellenére a székely főnép, a birtokos illetve primori ősöktől származó szűk vezető réteg még mindig elkülönült a székelység többi részétől, hiszen az országgyűlési végzés nem kizárólag a jobbágyokról beszélt, hanem ugyanúgy a lófőkről és a darabontokról is, mint károkozókról. Valószínű tehát, hogy a székely nemesség egységesülése nem történt meg, illetve tovább folytatódott a néhány jelentősebb család kiválásának a folyamata, akik azonban, az 1562-es segesvári végzés elvi egységesítő rendelkezése ellenére sem kívántak közösséget vállalni az egyébként már szintén nemesnek titulált lófőséggel, és ez minden bizonnyal fordítva is ugyanígy lehetett. Azaz a lófőréteg még mindig inkább érezte magát a közösség tagjának, mint a nemességgel egy rétegnek. Bár erről kevés az adatunk, a birtokolt jobbágyok száma alapján valószínűsíthetjük, hogy a lófőket életmódjuk is inkább a darabontokhoz és a korábbi közszékelyekhez sorolta.
A felelőtlen fejedelmi döntések és a kíméletlenül végrehajtott “székely farsang” vagy “véres farsang” 1596 elején tovább növelte a székely társadalom belső meghasonlottságát és azt az esélyt is, hogy az elkeseredett székely tömegek készek voltak bármilyen, a szabadságuk visszaadását ígérő és Báthory-ellenes akció támogatására. A kialakult helyzet nem szolgált sem a nemesség, sem a köznép hasznára, hiszen a majd’ fél százada megoldatlan kérdéseket megint csak nem rendezték. Így elégedetlen volt tulajdonképpen a székely társadalom minden rétege. Ráadásul a székelyek nagy többségének nemesség-ellenessége párosult egy nagyon erős Báthory-ellenességgel. Amikor pedig a korábbi szövetségi rendszerből kilépni szándékozó Báthory Zsigmond helyét unokatestvére, Báthory András lengyelországi bíboros akarta átvenni, a székelyek legnagyobb része inkább a vele szemben fellépő és a székely szabadság visszaadását ígérő havasalföldi vajda, Vitéz Mihály mellé álltak, mint Báthory seregébe. Ennek ellenére a primori családok közül többen – például a Mikók – mindvégig kitartottak Báthory András mellett. Szamosközy István szerint “A székelyek annyira el voltak keseredve, hogy halálos gyűlölködésükben ki akartak irtani minden Báthorit, amiért az előző években István, a későbbi lengyel király, majd Zsigmond fejedelem nemcsak összes szabadságukból kiforgatta, hanem zendülési kísérletük miatt még kegyetlen büntetésekkel is sújtotta őket, és holmi vásáron vett rabszolgák módjára még a nemesség igáját is kénytelenek voltak hordozni. Ettől a szolgaságtól akartak minden eszközzel szabadulni. Így hárították méltatlankodásukat a korábbi Báthoriakról Andrásra, mert azt remélték, hogy halálával a vajda jóvoltából visszaszerzett szabadságuk és szégyenletes szolgaságból felszabadított állapotuk örök érvényű lesz. Ez a meggondolás arra indította a székelyeket, hogy inkább akarták a bíboros és a székely nemesség együttes pusztulását, mint hogy ők pusztuljanak, és örök szolgaságban sínylődjenek”. 1599-ben természetesen mindkét fél igyekezett a maga oldalára állítani a székelyeket. Mihály vajda elsőként a zsoldjában szolgált, többségében székely kapitányokat küldte a Székelyföldre, Báthory András pedig parancsot adott ki, hogy minden ötödik székely férfi fogjon fegyvert mellette. A közszékelyek azonban azzal az indokkal tagadták meg a hadba vonulást, hogy szabadságukat elvették, így ezzel a hadkötelezettségük is megszűnt. Mihály vajda viszont éppen az elvesztett szabadság visszaadását ígérte, ahogyan azt Nagy Szabó Ferenc látta: “igen titkon a székelyeknek levelet is külde, azoknak, akiket az urak 1596. esztendőben nagy vérontással jobbágyság alá hajtottak vala. És azoknak – de a többieknek is – az ő szabadságokat megígéré, hogy megadja”.
Mihály vajda, tanulván Báthory Zsigmond fejedelem hibájából, most már nem egyszerűen fel akarta szabadítani a székely jobbágyokat a jobbágyi sorból, hanem –amint szabadságleveleiből látható – megpróbálta a székely közösség korábbi kiváltságait is többé-kevésbé visszaállítani. A Báthory András elleni csatára készülve először ugyanazt tette, mint 1595-ben Báthory Zsigmond, azaz a székely jobbágyok korábbi szabadságát adta vissza. Bár első ilyen oklevele nem maradt fenn, a sellemberki csatában a székelyek többsége Vitéz Mihály oldalán harcolt. Mihály vajda fennmaradt szabadságleveleiből az első három főképpen a jobbágyi sorba került székelyeknek adta vissza korábbi kiváltságait. Ugyanakkor megint nem csupán az eddigi jobbágyokat értették székely közösség alatt, hiszen a szabadságlevelek szabályozásai a gyalogos székelyek mellett kitértek a lófőkre is, ezzel megint külön választották őket a valóságos nemeseknek tekintett primoroktól. Mindemellett Mihály vajda seregében a székelyek kapitányai között voltak olyanok is, mint például Hamar István, akit nemesként tartottak számon. Mellettük több olyan székelyről is tudunk, akik főemberként is a vajda mellett álltak. Egy ideig mellette állt Székely Mózes is, aki azonban később Báthory Zsigmondhoz pártolt és többeket is magával vitt a Báthoryval való szövetségbe, mint például Petki Jánost. A Székely Mózes árulásának hírére Vitéz Mihály bosszúból több székely főembert kivégeztetett, így Székely Mózes apósát, homoródszentpáli Kornis Farkast, Nyujtódi Györgyöt, Farkas Ferencet valamint Szombatfalvi Benedeket. A Vitéz Mihály által kiadott szabadságlevelek közül az utolsó az az 1600. március 7-én kiadott privilégium, amely az eddigiekkel ellentétben most elsősorban a székely nemesség kiváltságait kívánta körülbástyázni, ezáltal pedig őket is megnyerni a vajda számára. Mivel 1600 nyarán indított moldvai hadjáratához főként a csíki nemesség támogatására volt szüksége, ezért az oklevél címzettjei is a csíki nemesek voltak. Az oklevél kiadásának megfogalmazott célja az volt, hogy írásba foglaltassék Csík-, Gyergyó- és Kászonszék valamennyi ősi szabadságjoga, ezáltal pedig véget érjenek azok a “szüntelen perlődések és veszekedések”, amik a közszékelyek és a nemesek között folytak “örökségekről és nem ingó-bingó marhákról”. Az oklevél szövegében, ezzel téve teljessé a székelyek számára biztosított jogokat, megfogalmazták, hogy “az nemeseknek rendit is (kikkel az királyoknak és fejedelmeknek palotái, ismég nemzetségek és országok és az ellenség ellen mezőre kivitettetett hadak úgy mint fénlő csillagokkal megikesíttetnek), minden ő nemességektől és szabadságoktól megfosztani ne láttassunk, ő nekik minden javaikat, mind örökösököt és mind perekkel vötteket ... mind örökké adandóknak, ajándékozandóknak és megerősítendőknek lenni javallottuk légyen”. Ezért az oklevélben Mihály vajda elrendelte, hogy minden székelyföldi nemes szabadon bírja nemcsak az 1562-es felkelés előtt szerzett birtokait és jószágait, hanem minden mást is, amit 1562 után vásárlás útján, cserével vagy zálogosítással nyert meg. A jobbágyoknak annyi engedményt tett, hogy az oklevél rendelkezései által érintett birtokokról Szent György napjáig elköltözhettek, ám ha ezt nem tették, akkor uraik rendes jobbágyaivá lettek. A nemeseknek viszont az elköltözött jobbágyaik helyére szabad volt másokat telepíteni. Egyetlen dolog, az erőszakos foglalás és jobbággyá tevés tiltatott meg.
Az oklevél mindemellett visszaadta a székelység egészének a szabad sóhasználat jogát, amit a segesvári végzések a lófőkre és a primorokra korlátoztak.
Az idézett Vitéz Mihály-féle szabadságlevelek közösen tartalmazták azt a szemléletet, amit a 16–17. század fordulójára minden vezetőnek látnia kellett: a kollektív szabadságok visszaadása nélkül a székelység, amely közösség tagjai “inkább születtek fegyverhordozásra, mint paraszti munkára”, állandó potenciális felkelővé vált, valóságos koraújkori “viharsarokká”, és sem a rájuk kirótt adókat nem fizették be, sem megfelelő számú katonát nem adtak az erre pedig igencsak rászoruló fejedelemségben. Ugyanezeket szűrhette le Báthory Zsigmond is, aki 1601-es újbóli visszajövetelekor, minthogy szüksége volt a székely haderőre, újra csak szabadságlevelet adott ki külön-külön a székely székeknek. Az 1601. december 31-én Déva várában kiadott oklevelek közül a Marosszék és a Csíkszék számára készülteket ismerjük. Az ekkoriban kibocsátott szabadságlevelek közül ez tekinthető a legalaposabb munkának. A szabadságok újra kimondására azonban nemcsak a pontosítás miatt volt szükség. Mihály vajda uralmának vége felé már a székelység is megoszlott abban a tekintetben, hogy ki mellett kötelezzék el magukat. Miriszlónál például a székelyek egymás ellen harcoltak, Marosszék és Aranyosszék Vitéz Mihály ellen, míg a többiek mellette. Miután 1600 szeptemberében az egyesült erdélyi és királyi seregek megverték Mihály vajda csapatait, a királyi oldalon harcolt székely nemest, Daczó Jánost küldték a vesztes székelyekhez, aki előbb szabad elvonulást ígért nekik, később azonban a közszékelyeket mégis megölték. A csatát követően a háromszéki Lécfalvára összehívott tábori országgyűlésen október 25-én eltörölték a Vitéz Mihály által megadott kiváltságokat, a közszékelyeket visszaítélték földesuraiknak, a lerombolt nemesi udvarházak és a két székelyföldi vár fölépítésére kötelezték őket és eltiltották a fegyverviseléstől. Emellett a székely főembereket személyenként is igyekeztek kárpótolni, például ugyancsak Lécfalván november 3-án kimondták, hogy torjai “Apor Andrásnak az minemü marháit és majorságait mind most s mind annakelőtte Mihály vajda bejövésekor mind az székelyek s mind egyéb rendbeliek eldulták, azokat az ország végezése szerént neki restituálni kévánjuk.”
Az előbbiek miatt tehát fölöttébb szükségessé vált egy újabb, most már átfogó rendezést nyújtó kiváltságlevél megalkotása. A Déván kiadott oklevelek elsősorban, korábbi társaikhoz hasonlóan, a székelyeket kiemelte a pór és nem-nemes állapotból és rendből, amelybe az idők viszontagságai következtében jutottak, és kiveszi a nemesek és bárki más hatalma alól, és igazi székely szabadosai sorába és rendjébe iktatja, valamint felszabadítja minden adófizetéstől, tized- vagy kepeadástól, és minden jobbágyi szolgálattól, megengedvén, hogy ezentúl azon szabadalmakkal és kiváltságokkal éljenek, aminővel őseik éltek a régi dicső magyar királyok idejében. Mindezekért cserében arra utasította az így felszabadítottakat, akiket immár libertinus vagy szabados névvel illettek, hogy ők és utódaik fejedelmi hívásra minden táborozáskor megjelenjenek, mégpedig megfelelően felfegyverkezve.
A nemesség régi vágyát teljesítette Báthory Zsigmond, amikor hosszú idő után újra megengedte a kiváltságlevél által, hogy a székelyek tisztjeiket vagy kapitányaikat (praefectos seu capitaneos) a közöttük lakó nemesek sorából szabadon választhassák, mégpedig úgy, hogy a nemesek közül évente jelöljenek meg három-négy vagy esetleg több tekintélyes és a hadban is jártas férfit, és a fejedelem nevez ki azok közül kettőt kapitányukká.
A felszabadított libertinusok és a katonáskodó székelység számára az oklevél azt is előírta, hogy milyen fegyverzettel voltak kötelesek a lovas és gyalogos katonák megjelenni a mustrákon.
A székely köznép és primorjaik közti feszültségeket kívánta enyhíteni az oklevél azon szakasza, amelyben a fejedelem felhívta a székely közösség tagjainak a figyelmét arra, miszerint “a köztük lakó nemesek és a felszabadított székelyek között a béke állandó legyen és megszilárduljon, (ezért) a szabadosok adják meg a nemeseknek a köteles tiszteletet és ne merészeljék azokat személyükben és jogosan bírt jószágaikban háborgatni; viszont a nemesek is atyafiságos kölcsönös szeretettel viseltessenek irántok. Amit a nemesek a székelyek támadása előtt ősi jogon, vagy szerzeményként s azután is jogszerűen bírtak, udvarházaikat, jobbágyaikat, kertjeiket, szántóföldjeiket, erdeiket, rétjeiket, halastavaikat, malmaikat stb., azokat ezentúl is békésen bírhassák. Az elzálogosított birtokok a zálogdíj fejében adassanak vissza az előbbi birtokosaiknak. Ha valamely nemes azt a birtokot vagy székely örökséget, melyet a fejedelem vagy elődei adományoztak neki, másnak adta, eladta, cserélte vagy zálogosította volna, az ilyen adás-vevésnek semmi helye ne legyen”.
Az 1562-től 1601-ig eltelt évtizedek meglehetősen kaotikus állapotban találták a székely társadalmat, és ezen belül a nemességet is. Bár Segesvár után úgy tűnt, hogy de jure elhárult az akadály egy egységes nemesség kialakulása előtt, ez ekkoriban nem valósult meg meg. A székely közösségi kiváltságok elveszítésével a most már nemesnek nevezett lófőség egy részét egzisztenciális lesüllyedés fenyegette, másokat vagy a fejedelmi tisztviselők, vagy a gazdagabb székely nemesek igyekeztek a szolgálatukba vonni és megadóztatni. Az állandó lázadások és háborúk miatt, valamint a fejedelmi tisztviselők túlkapásai és a betelepített nem székely birtokadományosok növekvő súlya miatt azonban a legfelső réteg sem tudott háborítatlanul gazdagodni. Az 1566 után meglindult jobbágyadományok utáni háborús viszonyok, a közszékelyek lázadásai nem növelték még a legtekintélyesebb réteg hatalmát sem, sőt akadt olyan család is, mint például az Andrássyak, akik éppen ebben az időszakban tűntek el végképpen a székely primorok sorából.

A székely nemesség a 17. század elején
Báthory Zsigmondnak az 1601 legvégén Déván kiadott szabadságlevelei új korszakot nyitottak a fejedelmek székelyekkel kapcsolatos politikájában, és ezzel újra békésebb időszak kezdetét jelezték. Az oklevél rendelkezései kijelölték azt az utat a fejedelmi székelypolitikában, ami a 17. század folyamán mindvégig követett példa maradt, így lehetőséget adott a székely társadalomnak egy viszonylagosan nyugodt fejlődésre, belső alakulásra.
A székely társadalom 17. század eleji állapotáról hozzávetőlegesen képet kaphatunk a Basta által elrendelt és 1602–1603 folyamán végrehajtott összeírás adataiból. Érdekes megfigyelni, hogy a lófőket teljesen külön említették a nemesektől, azaz még ekkorra sem azonosult sem a székelyek, sem pedig a kívülállók tudatában a két kategória. Így bár arányait felhasználjuk, mi is a korabeli felfogást igyekszünk követni, azaz úgy tekintjük, hogy a 17. század elején a székely lófőket nem számították a nemesek közé. Eszerint a felosztás szerint a (sajnos nem teljes) lustra alapján Háromszéken összesen 101 nemest írtak össze. Ebből Sepsiszékben 36-an éltek, tizenhét településen. A legtöbb nemes Sepsiszéken Angyaloson élt ekkor, mégpedig hatan, Forró Gábor, Forró Márton, Forró András, Babolczi Mihály, Bartos János és Sebestyén János. Ezt követi a sorban Szentiván, ahol Henter Benedek, Jankó Miklós, Illies Imre, Illies András és Jankó János számított a nemesek közé. A többi helységben javarészt egy-két, esetleg három nemest regisztráltak. Így Kisborosnyón nemesként írták össze Tompa Jánost, Tompa Miklóst és Tompa Ambrust, Nagyborosnyón Donát Jánost Réty településen nemes Losonczi Márton, Uzonban Béldi Ferenc, Lisznyón Nagy Miklós és Sánta Ferenc, Bikfalván Bikfalvi István és Bikfalvi Gábor, Kökösön Orbó György, Illyefalván Mihecz János és Zonda Miklós, Kőrispatakon Kálnoki János, Balog Benedek és Bedeházi Miklós, Zalánban Jankó Gergely, Oltszemen Mikó György, Bodokon Czierek Balázs és Czierek György, Besenyőben Babos Farkas és Babos Gábor, Bölönben Illiési János, Baróton Horvát Miklós, Baróti Pál és Baróti János. A falvak többségében nem írtak össze nemeseket, Sepsiszék negyvenhárom regisztrált települése közül csak tizenhétben. Ez persze nem jelenti azt, hogy egyeseknek ne lehettek volna más falvakban is birtokaik és jobbágyaik, de azt sem feltétlenül jelentette, hogy a nemesként felsoroltak mind valójában is nemesként éltek. Az összeírtak közül ezt biztosan Henter Benedek, Béldi Ferenc, Kálnoki János és Mikó György esetében mondhatjuk el.
Kézdiszékben harminchárom településből tizennégyben harminchárom nemest írtak össze. A legtöbbet, ötöt Dálnokon, ezek Hadnagy Balázs, Székely László, Somodi Gáspár, Hadnagy Tamás, Vasko Tamás. Négy nemest számoltak össze Alsótorján, Apor Andrást, Török Mihályt, Apor Sándort és Apor Jánost. Három nemest találtak az összeírók Polyánban: Kun Bálintot, Veres Istvánt és Rácz Pétert, Lécfalván, Marton Gáspárt, Bodor Pétert és Bodor Lőrincet, Lemhényben, Donát Ferencet, Csomortán Istvánt és Kaniztos Istvánt, Osdolán Farkas Sándort, Czimres Miklóst és Szurkos Györgyöt, és két nemes lakott Maksán: Jankó Gáspár és Márton Kovács, Alsócsernátonban: Domokos Péter és Bernárd Ferenc, Felsőtorján: Apor János és Apor Tamás, Nyújtódon; Imecz Mátyás és Donát István valamint Hatolykán: Nagy István és Bak György. Egy-egy nemest írtak össze Mátyusfalván: Benkő Mihályt és Esztelneken: Szacsvai Ferencet. Itt a jelentősebbek az Apor, az Imecz, a Bernárd családok, mellettük a Csomortány és a Szacsvai, valamint a Kun család néhány tagja is szerepelt már a primorok között.
Orbaiszékben a tizennyolc összeírt településből tizenkettőben harminckét nemest vettek számba, vagyis a faluk számához képest Háromszékben itt élt a legtöbb nemes. Zágonban Mikes György, Jankó Péter és István Deák, Pákén Sándor Ferenc, Sándor Mátyás és Sándor Miklós, Kovásznán Aszú Mátyás, Mihácz György és Balog János, Páván Mihálcz Gábor, Zabolán Mikes Zsigmond, Gelencén Székely Boldizsár, Mihálcz Tamás, Mihálcz Pál és Mihálcz László, Damokosfalván Cziriak Bálint, Szörcsén Zeörchi Demeter és Zeörchi Menyhárt valamint Donát Mátyás, Tamásfalván Márton Deák és Cziriak Bálint, Teleken Makó György, Donát György, Donát János, Donát Imre és Simon Mihály, Cófalván László Balázs, Czia Demeter, Czia Ferenc, Bodó István és Bodó Miklós, Papolcon Mikes Benedek. A régi és jelentős családok mellett, mint amilyen a Mikes, a Sándor, a Mihácz vagy Mihálcz, érdekes felfigyelni arra is, hogy a Teleken nemes Makó György valószínűleg azonos volt azzal a Makó Györggyel, aki Vitéz Mihály egyik zsoldos kapitánya volt és a vajda egyik segítsége volt abban, hogy a székelyeket maga mellé állítsa. Háromszékben összesen tehát százegy nemest írtak össze.
Csíkban jóval kevesebb volt az ekkor összeírt nemesek száma. Csík-, Gyergyó- és Kászonszékben Csík harminchat összeírt településéből kilencben találtak nemeseket a biztosok, összesen tizenötöt. Szenttamáson Lázár Gábort, Rákoson Székely Istvánt, Madéfalván Antal Imrét, Csicsón Kelemen Bálintot és Lázár Egyedet, Vacsárcsiban Lázár Andrást, Feiér Mátét, Imecz Imrét és Farkas Tamást, Taplocán Székely Miklóst és Salamon Lőrincet, Zsögödön Pókai Balázst, Szentimrén Antal Hadnagyot és Jánosi Jánost, Tusnán Bocskor Pált írták össze. Itt a Lázár család elsöprő fölénye volt jellemző, de mellette ott találunk egy Imeczet is, aki szintén fontos szerepet játszott már a korábbi időkben is. Gyergyóban ekkor ott lakó nemest egyetlenegyet soroltak fel, méghozzá Szárhegyen Nagy Tamást, noha tudjuk, hogy Gyergyó talán még Csíkszéknél is jelentősebb területe volt a Lázár családnak. Kászonszék három településén nem regisztráltak nemeseket.
Udvarhelyszék Keresztúrszék nélkül összeírt kilencvenkét településéből tizennégyben összesen tizenhat nemest számláltak össze. Székelyudvarhelyen Sámbokréti Mihály Deákot, Ozdfalván Horvát Mihályt, Begezi Gergelyt és Alárd Istvánt, Dersen Petki Jánost, Hoggyán Hogiai Györgyöt, Bögözön Farkas Pált, Kadicsfalván Benedekfi Jánost, Vargyason Dániel Pétert, Bibarcfalván Nagy Menyhártot, Felsőboldogasszonyfalván Jánosi Tamást, Kisfaludban Kecseti Boldizsárt, Kecsetben Gálfi István, Szombatfalván Szombatfalvi Benedeket, Szolokmán Tombold Mihályt, Küsmödön Marton Györgyöt. A szintén Udvarhelyszékhez tartozó Keresztúr fiúszék harmincnyolc összeírt településéből tízben találtak az összeírók tizenegy nemest, ezek Keresztúrfalván Czakan Balázs és Nyújtódi Demeter, Martonoson Gálfi Ferenc, Tordátfalván Fekete Pál, Kadácson Semién Miklós, Rugonfalván Benedekfi Tamás, Szenterzsébeten More István, Fiatfalván Geréb András, Véckén Balássi Mihály, Szentdemeteren Nyújtódi György, Tarcsafalván Pálfi András voltak. Az összes regisztrált udvarhelyszéki településen, százharminc településről van szó, a lustra szerint huszonhét nemes élt ekkor huszonnégy helységben, jobbára úgy, hogy egy helységben ritkán volt több egyetlen nemesi állapotúnál, a falvak legnagyobb részében azonban nem is lehetett nemest találni.
Marosszéken is hasonló volt a helyzet, mint Udvarhelyszéken. Az összeírók ezt a széket kétszer is meglustrálták, először 1602. augusztus 16-án, majd pedig másodszor 1603. február hetedikén. Az első esetben 132 összeírt településből tizenötben huszonhárom nemest, a második alkalommal 133 összeírt helységből huszonháromban harminchét nemest írtak össze. Az 1602-es összeírás alkalmával Gyalakután Lázár György, Somosdon Székely János, Szövérden Gáspár János, Süketfalván Bakó István, Andrásfalván Balássi István és Boér Balázs, Keresztúron János Deák, Buzaházán Péterdi Ferenc, Csíkfalván Csányi György és Csányi Gáspár valamint Barrabási Ferenc, Jobbágyfalván Toth Balázs és Toth Ferenc, Gálfalván Ozdi György, Madarason Siger Zsigmond, Cserefalván Gardai Tamás, Szentgyörgyön Tott Miklós, Kölpénben Kabos Farkas, Marosvásárhelyen Bodó István, Iszlai Tamás, Koncz Tamás, Koncz Mihály és Temesvári Szabó György számláltatott a nemesek közé. Egy évvel később Marosvásárhelyen az előbb említettek közül csak Koncz Tamást írták össze, mellettük Székely Mihályt, Földvári Jánost és Koncz Pált, akik egy évvel ezelőtt nem szerepeltek a nemesek között, Gyalakután Lázár Györgyöt, Szövérden Gáspár Jánost ,Madarason Syger Zsigmondot, Kölpényben Kabos Farkast csakúgy, mint egy évvel azelőtt, Süketfalván a már felírt Bakó István mellett Bakó Lukácsot is megemlítették, Csíkfalván is Csányi György és Csányi Gáspár valamint Barabássy Ferenc mellett szerepel Literáti Péter és Bakó Imre neve is. Gálfalván Ozdi György neve mellé most felírták Ozdi Pált is, Buzaházán Péterdi Ferenc mellé Dési Jánost, Andrásfalván viszont a korábbi két nemessel szemben most csak a Balássi István neve szerepelt, Jobbágyfalván ugyanúgy, most Toth Balázs és Toth Ferenc neve helyett csak Toth Balázs neve található a jegyzékben. Somosdon most nem írták fel a nemesek között Székely Jánost, Keresztúron az egy évvel ezelőtt János Deákként nevezett nemes minden bizonnyal megegyezett a vajai 1603-ban Literatus Jánosnak nevezettel. Cserefalván 1603-ra nem szerepel a nemesek között az egy éve még ott említett Gardai Tamás, Szentgyörgyön Toth Miklós. Nem szerepelt viszont a nemesek közt 1602-ben az atosfalvi Kis Demeter, a vaiai Horvát Mátyás, a jobbágytelki Horvát Miklós, az ehedi Barabassi Benedek és Barabassi György, a vadadi Phileop György, a koronkai Gerdei Tamás, a szentiváni Ukythienith István, a csittszentiváni Pető András, a csávási Literáti Miklós és a szentkirályi Sár Péter. Marosszereda nem is szerepelt az 1602-ben készített lustra-jegyzékben, ott egy esztendővel később négy nemest írtak össze, Szilveszter Györgyöt, Nagy Györgyöt, Nagy Jánost és Nagy Istvánt.
A sok bizonytalanság és változás oka sokféle. Bizonyos esetekben, és ez a többség, egyszerűen arról van szó, hogy akit az egyik esetben még a lófők között tartottak számon, mint például a süketfalvi Bakó Lukácsot, azt egy év múlva már nemesnek nevezték. Máskor, mint például a buzaházai Dési János esetében, a neve nem is szerepelt a korábbi lustrában, csakúgy, mint a vajai Horvát Mátyás. A somosdi Székely Jánost viszont 1602-ben még nemesként, 1603-ban pedig már csak lófőként regisztrálták. A nem kizárható pontatlanságok és tévedések ellenére is elgondolkodtató, hogy mennyire átjárhatóak voltak a nemes és lófő közti kategóriák, illetve hogy egy fejedelmi nemesítés bizonyos esetekben nemcsak hogy az utódokra nem vonatkozott, de egy-egy év is hozhatott olyan változásokat, hogy ugyanaz a személy már csak a lófők közé soroltatott be. A marosszéki lustrák külön érdekessége, hogy talán ennek a széknek a “nemesi” társadalma mutatta a legmobilabb közösség képét. Olyan neveket írtak össze nemesként, akiknek többsége sem ennek előtte, sem pedig a későbbiekben nem szerepelt a főnépek sorában.
A Basta-féle lustra sajnos nem tartalmazta a nemesek vagy lófők által birtokolt jobbágyok felsorolását, így erre vonatkozóan kevés támpontunk lehet. A nemesi névsorok összevetése és a nagy ingadozás mégis azt mutatja, hogy csak kevesen voltak képesek a 16. század végének küzdelmei között megőrizni társadalmi rangjukat és valószínűleg vagyoni helyzetüket is. Mindemellett megállapíthatjuk azt is, hogy a 17. század legelején még rendkívül nehezen körvonalazható egy nemesi csoport a székelységen belül az előbb már említett néhány család kivételével. A 16. század végi küzdelmekben tanúsított viselkedését illetően szintén nehezen dönthető el, hogy a lófők csoportja a közösség vagy inkább a nemesség része kívánt-e lenni.
A század elejének állandó csatározásai tették szükségessé, hogy az eddig elkészült lustrák mellett más típusú, kifejezetten katonai összeírást is készítsenek a székelységről. 1604. március 15-én készült az a jegyzék, amely a hadra kelő ún. százasok szerint írta össze a székely katonaelemet, külön a nemességet, majd pedig a százanként hadra foghatókat. A százak előtt feltüntették a százas hadnagyának a nevét is, valamint a százasba soroltak neve után a legtöbbször azt, hogy az illető jelen volt-e a mustra alkalmával, vagy esetleg azt, hogy szabad állapotú volt vagy szolgált, és természetesen azt is, hogy milyen katonai rangjot viselt. Az összeírás Udvarhelyszékre, Háromszékre és Csíkszékre vonatkozott, tehát nem tekinthető teljesnek. A felsorolt nemesi nevek sem mutatnak egyezést azzal a listával, amit egy vagy két évvel ezelőtt készítettek Basta biztosai. Az ekkor megemlített nemesek a következők: Beogezy Gergely, Benedekffy János (hiányzott), Benedekfi Tamás, Ughron Pál, Kecheti Boldizsár (hiányzott), Hoggiay István (hiányzott), András Ghereb (hiányzott), Nagi Menyhárt (hiányzott), Beódeó Mihály (hiányzott), Gálfy Ferenc, Kedey Mihály (hiányzott), Marothy György, Tarchafalui Albert (hiányzott), Zabó Máttyás kapitány, Bedő István (hiányzott). A hadnagyok, akik a százakat vezették, a következők voltak: lófőkből álló lovas százas vezetője: Zataloki Nag Máté hadnagy, felszabadított, azaz libertinus gyalogok százának a parancsnoka: Vas Péter, Karáchonfalwy Ferenc, Nagy Ferenc, Bálint Balázs, Nagi György, Nagi Jakab, Kolombán Ferenc, Caspar Balázs, Balássi István, Demeter Ferenc, Miklós Ferenc, Boncza János; Udvarhely gyalog puskásainak vezetője: Demeter Ferenc, Csík lovasainak a vezetője: János Tamás, Boczkor János, a gyalogoké Sas Benedek, Nagj Lőrinc, Székely János, Hozo Ferenc, a csíki, kézdi és orbai hadak vezetője Bochkor János hadnagy, a csíki gyalogok vezetője Nagj Lőrinc, Hozo Ferenc, a kézdi gyalogoké Zabó István hadnagy és Kanio Antal hadnagy, az orbai gyalogságé Tarchja István hadnagy, az orbai lovasoké Vayna Mihály hadnagy, a sepsi gyalogoké Szabó Máté hadnagy, a sepsi gyalogok százának az egyik vezetője Szép Antal, a másik Sebestien Péter, a harmadik Kozma Máté, Kézdi székiek vezetője Balogh György hadnagy. A százasok vezetői illetve a hadnagyok a legnagyobb részt a lófők közül kerültek ki, ám előfordulhatott, hogy a későbbiek során éppen katonai érdemeik miatt vagy azért, mert ki tudták használni a tőlük függőket, a következőkben a nemesek közé emelkedtek. Az elöl szereplő nemesi nevek közül néhány megtalálható a Basta által készíttetett lustra udvarhelyszéki nemeseinek a névsorában is. Így például az itt Beógeózy Gergelyként szereplő személy minden bizonnyal azonos lehet azzal a székely nemessel, akit Udvarhelyszékben, Ozdfalván Begezi Gergelyként írtak össze, Benedekffy János pedig a Kadicsfalván nemesként regisztrált Benedekfi Jánossal. Benedekffy Tamást Benedekfi Tamás formában Rugonfalván jegyezték fel nemesként, Gálfy Ferencet Martonosban, András Gherebet Geréb Andrásként Fiatfalván, Nagi Menyhártot Bibarcfalván, Kecheti Boldizsárt Kecseti Boldizsárként mint Kisfalud nemesét írták össze, Hoggiay István ugyan nem, de talán a családtagját, Hogiai György nevét rögzítették Hoggya nemeseként. A többiek nevei nem szerepeltek a lustrában.
A székely közösséggel szemben tanusított hatalmi politika is bizonytalanságokat mutatott 1605-ig, ugyanis hiába adta ki 1601 végén Báthory Zsigmond a dévai szabadságleveleket, ezek valójában csak a Bocskai István fejedelemmé választása után megszilárduló központi hatalom politikája nyomán erősödtek meg és emelkedtek jogerőre. Bocskai, akinek meghatározó szerepe volt az 1596 legelején zajlott véres farsang idején a székely köznép elleni támadásban, fejedelemként egészen más politikát választott. Minthogy a tizenötéves háború folyamán maga is minden bizonnyal szembesült azzal, hogy a székely haderő mennyire fontos része az erdélyi hadseregnek, rövid fejedelemsége alatt most már elsősorban azon igyekezett, hogy megpróbálja megőrizni a székely katonaelemet. Az 1605 és 1606 során ebben a kérdésben megfogalmazott parancslevelei és nyilatkozatai mind azt mutatták, hogy Báthory Zsigmondhoz hasonlóan a korábbi szabadság visszaadásában látta a székelyekkel kapcsolatos fejedelmi politizálás további útját. Már fejedelemmé választásához is felhasználta őket, mégpedig ugyanazt a taktikát alkalmazva, amit annak idején Vitéz Mihály is követett: a hadaiban szolgált székelyek segítségével, a teljes korábbi szabadság visszaadását ígérve, állította a saját pártjára azokat, akik nem is olyan régen még a Báthoryakkal együtt őt is gyűlölték. A Basta által hozott rendeletek és a császári zsoldoshadak pusztításai mind további érveket jelentettek a Bocskaihoz csatlakozás mellett. Már Székely Mózes rövid uralma is megosztotta a székelységet, hiszen mikor 1603 április közepén a székelyek közül származó siménfalvi Székely Mózest Erdély fejedelmévé választották, akkor Udvarhelyszék, Székely szülőföldje, Marosszék és Aranyosszék is mellé állt az egész székely nemességgel együtt, és csak Csík-, Gyergyó- és Kászonszék, valamint Háromszék népe maradt a császár pártján. Bocskai elődeinél hatékonyabban látott hozzá a székelyek megnyeréséhez, amikor az udvarhelyszéki kapitányt, dersi Petki János székely főembert küldte a székelyek csatlakoztatására. A császárral már korábban is szembefordult nemességet és a közszékelyeket is megnyerte a szabadság ígéretével, úgyhogy az 1605 februárjában Székelykeresztúron tartott székely nemzetgyűlésen megszületett az egyezség. Ennek értelmében a fejedelem ígéretet tett arra, hogy a régi székely szabadságot elismeri és a székelységet abban megtartja, hogy az elmúlt időkben történt törvénytelenségekre és erőszakosságokra, amelyet a székelyek követtek el, közbocsánatot ad, hogy megengedi azt, amit már Báthory Zsigmond dévai szabadságlevelei is tartalmaztak, vagyis hogy megengedi, hogy maguk közül válasszanak maguknak kapitányokat és tiszteket, sőt idegen katonaságot sem tart közöttük, és ami talán a nemesség számára a legdöntőbb volt: “az nemességet is, az kik nem nemzetségekből valók, közülük kivethessék”. Ezek mellett visszaállított azt a korábbi szokást is, hogy ha a táborba szállást követő tizenöt nap alatt nem bocsátkoznak a székelyek csapatai harcba, úgy hazamehessenek. Ezeket a pontokat Bocskai István egy 1605. február 16-án kiadott szabadságlevél által megerősítette. Mindezekért cserében a székelyek elűzték azokat a kapitányokat, akiket a császári csapatok helyeztek föléjük és új katonai vezetőket választottak. A következő, február 21-ére Nyárádszeredára összehívott székely gyűlésen a székelység egységesen Bocskai mellé állt és fejedelemmé választásának a támogatása mellett döntött, sőt Erdély rendeit is arra kérték, hogy csatlakozzanak hozzájuk és fogadják el Bocskai István fejedelmükül.
Bocskai a már korábban is hűséges emberét, dersi Petki Jánost választotta meg székely generálissá vagy főkapitánnyá, és rajta keresztül, általa igyekezett intézni a székely ügyeket. Bocskai székelypolitikájának főbb elemei kettejük levelezéséből láthatóak. Mivel harcai során nagy szüksége volt a hajdúk mellett a székely haderőre is, elsődleges célja a székelység harcértékének a megtartása, esetleg a növelése volt. 1605. december 18-án elrendelte, hogy Petki János minden székben tartson generális mustrát, és “registrom szerént mindeneknek neveket irassák föl, rá erőltetvén, hogy az lovassa szerszámos és kopjás, az gyalogja veres köntösbe öltözzék, és úgy álljon elő, mikor hadra kívántatik, erre minden szabados hadnagynak és tizedesnek az ő alattvalójára gondja legyen, közel való napot praefigálván nekik és az üdő alatt kétszer is megmustrálván őket, hogy inkább készek legyenek, és annak utána is gyakori mustrákkal serkenteni és oktatni az készen lételhez.” Jól érezte Bocskai azt, hogy az eltelt évek nehézségei után, ha valójában ütőképes sereget akart nyerni a székelyek közül, akkor erősítenie kell a székelyek katonai identitását a gyakori táborba szállások révén. Tanulva a korábbi példákból, nem akarta mindenáron a legnagyobb számú székely haderőt kiállítani, hiszen hosszú távon volt szüksége rájuk. Ezért 1606 áprilisában az országgyűlésnek küldött levelében négyezer székely katonát kért, és rajtuk kívül hozzanak létre egy állandóan hadra készen álló, ötszáz gyalogosból és kétszáz lovasból álló székely csapattestet is. A katonáskodás és a minél nagyobb számú székely kontingens kiállításának elsődleges akadálya az eljobbágyosodás volt. Bocskai István Petki Jánoshoz írt leveleiből az derül ki, hogy az 1562 után erőszakoskodni kezdett székely nemesség, miután a köznép felkeléseinek leverései alkalmával mindig újabb és újabb megerősítést kapott, Bocskai szabadságlevele után sem hagyott fel az erőszakos jobbágyosítással, és mivel Petki János maga is a székely nemesség tagja volt, valószínűleg nem is lépett fel velük szemben olyan határozottan, legalábbis erre utalnak a fejedelem újabb és újabb ilyen tárgyú rendelkezései. 1606. június 22-én, Kassáról írta Udvarhelyszéknek azt a levelét, amelyben megtiltotta, hogy a nemesek bárkit is jobbággyá tegyenek. “Irtunk azért gubernátor uramnak és az kapitányoknak is arról, hogy az nekiek adatott tisztek szerént, szintén úgy mint ha az magunk személye volna ott, senkit is szabadságában megháborítani ne engedjenek, sőt inkább annak jól végére menvén, az kiknek háborgatása volna némelyiknek kegyelmetek közzűl, azt eligazítsák és lecsendesítsék, és kegyelmeteket szabadságában megháborítani senkinek ne engedjék. Ha penig oly dolgok estenek volna, avagy volnának, hogy ott ben el nem igazíttathatnék, kegyelmetek azt mi nekünk vagy írása vagy penig bizonyos követe által adja értésünkre, hogy tudjunk illendőképpen gondot viselni az kegyelmetek oltalmazására”. Alig egy hónappal később egy Petki Jánoshoz írt levélben, amelyben kétezer gyalogos és kétezer lovas székely táborba indulását kérte, tette hozzá, hogy “egyiknek is kegyelmed meg ne engedje, hogy magát jobbágyságra adja, vagy pedig valaki valami szín alatt jobbágyává tegye. ... Minek előtte penig kegyelmed Nagy Albert eleiben rendelné és elindítaná azokat, annak előtte registrumban mind kapitányoknak, hadnagyoknak és mind az egész seregnek neveket felírván meglássa kegyelmed, hogy azok közt szolga rend, béres micsoda ne legyen, hanem kiki személy szerént maga legyen jelen, és annak a mássát kegyelmed mi nékünk is küldje be”. A levélből kiderül a székely nemeseknek illetve jobbágytartóknak az a szokása, ami ellen Bocskai fellépni igyekezett, vagyis hogy maguk helyett a hadba előszeretettel küldték különféle szolgáikat.
Az 1562 utáni időkben mind a nemesség, mind pedig a közszékelyek gyakran panaszkodtak amiatt, hogy őket a fejedelmi tisztviselők közmunkákra kötelezték a fejedelmi birtokokon, sőt nemcsak a fejedelmi jobbágyként számon tartott közszékelyeket, hanem a jobbágyi állapotúakat is. Ezért amikor Bocskai arra kérte őket, hogy a tizenötéves háború során elpusztult fejedelmi székváros, Gyulafehérvár számára adjanak némi élelmet, biztosította őket arról is, hogy ezt nem tekinti állandó szolgáltatásnak vagy szokásnak közöttük. Az óvó intézkedések ellenére Bocskai 1606 novemberében ismét arról írt, hogy igyekezzen megvédeni a közszékelyeket a nemesek és a tisztek túlkapásaitól, és megemlítette a panaszokat is, amik valószínűleg székely katonái révén jutottak el hozzá. “A székelység felől szertelen sok mód nélkűl való dolgokról, kikkel őköt a kapitányok, királybirák és azok után való gondviselők terhelik, panaszok jőnek előnkben, ... sokat közzűlök immár ... a nemesség ... jobbágyává tötték. A mi zászlóink, némely székben hat, kiben több, kiben kevesebb, üresen állanak. ... Mi a székelységnek amint egyszer szabadságokat megadtuk, nekünk nincs több szónk a felől, hanem meg is akarjuk őket egyszeri megmutatott kegyelmességünkben tartani és oltalmazni, a mi miénk, legyen ugyan ugyan miénk, a ki pedig más ember sajátja, az mi sem kévánjuk. ... Kegyelmednek erre oly vigyázása legyen, hogy a miénket senkinek nem engedjük, kegyelmed úgy oltalmazza őköt mind kapitányok, királybirák és egyebek ellen is, hogy nekik adott szabadságokban éppen megmaradhassanak. Mert ha végére mehetünk akármi kicsin dolognak s meg is tudjuk pedig, valakik a féléknek okai lesznek, el nem feledkezünk róla”. Egy hónappal később ugyanezt rótta fel Udvarhelyszék népének Bocskai és azt, hogy nagyon gyakran megtörtént, hogy még a gazdagabb székelyek is gyakran lefizették a tisztviselőket ahelyett, hogy hadba mentek volna. A levélből kiderül, hogy a főnépek emellett sokféleképpen erőszakot tettek a székely közösségen, különböző jogtalan behajtásokkal és foglalásokkal, sőt testi fenyítésekkel is, amik által a köznépet megfélemlítették. Egy héttel később újra Petki Jánosnak írt Bocskai, és úgy rendelkezett, hogy szüntesse meg a túlkapásokat “a székelységen ... az tisztviselők az magok hasznára nézvén mind az itteni az mi szolgálatunkban lévő mind penig az otthon maradt székelységen pénzt, abrakot, kenyeret, sajtot és egyéb élést szednének, a mellett nem az latrokat kergetnek, hanem régi szabadságok ellen szokatlan ispánságot indítottanak közöttök. Demény Lajos megemlíti, hogy a leveleket a fejedelem nevében az a Péchi Simon fogalmazta, aki maga is székely volt, hiszen Udvarhelyszéken, Szenterzsébeten született, és aki tudós, tehetséges emberként Bocskai belső tanácsosa lett. A fejedelmi megerősítés és védelem tudatában 1606. december 29-én a Székelyudvarhelyen tartott székely nemzetgyűlésen olyan határozatokat fogadtak el, amelyek újra megerősítették a közszékelyek szabadságát, megtiltották, hogy bárki jobbágyul kösse magát.
Bocskai István tehát fejedelemként nagyon is céltudatosan igyekezett helyreállítani a székely haderőt, és emiatt a korábbi székely közösség rendjét, amelynek a lerombolásában korábban neki is volt része. Levelei, utasításai, szabadságlevele azonban megfordítani kívánták az eljobbágyosodás és a székely katonaság felmorzsolódásának a folyamatát. Székelyeket vett maga mellé, hiszen az egyik főember, Petki János volt az általa kinevezett székely főkapitány. Péchi Simon karrierje szintén mellette indult. Minthogy a székely társadalom katonai szerepét emelte ki, ezen az úton volt a legnagyobb esély ekkor a felemelkedésre. Több, később nemessé vált család emelkedése is ekkor indult el. Ezért célszerű végignézni, hogy kik voltak ekkor a székelyek katonai vezetői: Petki János volt Udvarhelyszék kapitánya és főkirálybírája, Marosszék főkapitánya Bató Menyhárt és szövérdi Gáspár János és főemberei Nagy Menyhárt és Barlabás Ferenc, Sepsiszék főkapitánya Kálnoki Bedő István, Háromszék vicekapitánya Mátyus János és Csoma György volt. A székely nemesség tiszteletben tartása mellett azonban elsősorban a jobbágyul kötések folyamatát akarta megakadályozni. Végrendeletében, amely jószerivel az egész 17. századi erdélyi politizálásnak irányt szabott, szintén kitért a székely szabadság megtartásának a kérdésére. Bocskai is érzékelte azt, hogy a nemes székely nemzet kifejezés már elveszítette ekkorra a korábbi tartalmát, ezért célszerűnek látszott egyéni rangemelésekkel megerősíteni a székelység helyzetét. Ezért sokakat felemelt és adott nemesi, lófősítő vagy gyalog székellyé, esetleg csak szabad állapotúvá, libertinussá tevő kiváltságleveleket.
A Bocskai halála után az erdélyi rendek által fejedelemmé választott Rákóczi Zsigmond rövid uralma alatt a Bocskai által kijelölt úton kívánt haladni, hiszen Bocskai fejedelemsége alatt Erdély kormányzójaként volt alkalma szembesülni a székely-kérdéssel. 1607 során a teljes korábbi székely szabadság visszaállítása értelmében a korábban szokásban volt ökörsütést is megpróbálta újra bevezetni. A régi szabadság megerősítése mellett ugyanakkor a rendezések között megerősítették a székelyek közt lévő nemesség birtokjogát, ebben a fejedelem biztosította a székely nemességnek az örökölt jószágok és ősjobbágyok mellett a fejekötött jobbágyokhoz való jogát is, azaz voltaképpen legalizálta a viszonylag újabb keletű jobbágyul kötéseket is. Nyilván szerepe lehetett ebben székely kancellárjának, Petki Jánosnak is. Ugyanakkor a nemességnek kedvezett az a rendelkezés is, amely által közbocsánatot hirdetett az 1599 és 1605 között történt erőszakoskodásokra, ugyanis ebből az időből az erőszakosságok nagy része a nemesség által történt, akik, mint azt az előzőekben láthattuk, jobbággyá igyekeztek tenni sokakat és közföldeket foglaltak el. Emellett nemcsak a primori réteget támogatta, de Petki János javaslatára rangemelő okleveleket is adományozott. 1607. március 23-a és július 22-e között sokakat lófővé emelt, és május 27-én csíkrákosi Barthó Istvánnak, aki a székely gyalogság vezére volt, és szentléleki Matthis Jánosnak armálist adományozott.
Báthory Gábor, aki egy katonáskodó népréteggel, a hajdúsággal szövetkezve szerezte meg a fejedelmi címet, egész uralma alatt a legtöbb találékonyságot és politikai alkalmasságot a katonáskodó néprétegekkel szemben folytatott politikájában mutatta. Egyfelől követte a Báthory Zsigmond, Bocskai István és Rákóczi Zsigmond által megkezdett utat, másrészt megpróbált még tudatosabban cselekedni a székelyekkel szemben, a helyi viszonyokat talán minden elődjénél inkább figyelembe véve. Már uralma kezdetén, 1608. január 10-én Erdélybe érkezett Bethlen Gábor, aki Báthory leveleit vitte Petki János székely kapitányhoz és a székely urakhoz, amiben együttműködést ajánlott föl. A márciusi országgyűlésen nyolc pontos választási feltételei közé is bekerült az eddig nem ismert formula, miszerint “az egész székelységet régi szabadságokban, melyben ennek előtte való fejedelmek az olta, mióta Sigmond fejedelem újonnan az szabadságot megadta nekik, megtartották minden rendiben Ő nagysága is megtartsa”.
Báthory Gábor elsődleges célja Bocskaihoz hasonlóan egy erős székely katonaság megteremtése volt, ezért a legtöbb intézkedése a katonáskodó tömegek jobbágyi szolgálattól való megőrzésére irányult. Egyrészt igyekezett megóvni őket a földesúri-nemesi erőszaktól, másrészt az eddiginél nagyobb számú rangemeléssel egy masszív középréteg létrehozására törekedett. Ezért szaporodtak meg az ő idejében a nemesítő levelek mellett a lófősítő kiváltságolások is. Míg tehát Rákóczi Zsigmond, aki karrierjét maga is szívós felfelé törekvésének köszönhette, elsősorban a nemességet kívánta erősíteni és maga mellé állítani, akkor is, ha meg akarta őrizni a visszaadott székely szabadságot, addig az előkelő családban született Báthory Gábor nem érzett együtt a jobbágyosító székely urakkal úgy, mint elődje, sokkal inkább a nagyobb számú középrétegre szándékozott támaszkodni, és mind nemesítő, mind lófősítő leveleivel ezt a célt szolgálta. Már az 1608 szeptemberi országgyűlésen elrendelte ennek értelmében, hogy mivel sok székely azzal menekült az ország szolgálatából, hogy jobbágyul kötötte magát, ezért a székely generális tartson vizsgálatot és foglalja vissza ura kezéből az ilyeneket, és állítsa vissza abba a rendbe, ahová korábban tartozott. Ha pedig ismét jobbágyul kötné magát, halállal bűnhődjék. Még ugyanekkor kiadott rendelkezésében megtiltotta, hogy a nemesek vagy a lófők szabad székelyeket jobbággyá tegyenek, mert ha mégis ezt tennék, akkor azt a jobbágyot kötelesek voltak a kincstári jobbágyok közé szolgáltatni, és emellett 500 forint bírságot fizetni. Ez a földesúrtól való visszarendelés vagy confiscatió meg is történt, ami általánosságban nem kedvezett az alakuló székely nemességnek. Fejedelmi biztosok érkeztek a Székelyföldre, aki először összeírták a lekötött jobbágyokat, majd pedig visszafoglalták őket a kincstár számára. A nemesség egésze azonban, főleg Báthory Gábor uralmának a kezdetén, mégsem volt ellenséges az új fejedelemmel, ugyanis a hozzá hű nemeseknek ő maga is adományozott jobbágyokat, és speciális kiváltságokkal a székelyek nagy részét maga mellett tudhatta. Petki János lemondása után a székely főkapitányi posztra 1608. április 11-én ruszkai Kornis Boldizsárt nevezte ki. Ekkor Udvarhelyszék főemberei voltak Petki János, aki továbbra is a szék főkapitánya maradt, valamint Balássy Ferenc, Péchi Simon, Ughron Pál, Orbán István, Lippai András, Nagy Máté, Pálffy Ferenc, András Mózes, és melléjük újonnan választották 1608-ban Kornis Ferencet, Benedekfi Jánost és Fosztó Imrét. 1610-ben Balássy Ferenc volt a szék királybírája, az alkirálybíró pedig Dániel Mihály. Két esztendő múlva a főtisztek választásakor főkapitánnyá Némethy Gergelyt választották, főkirálybíróvá idősebb Balássy Ferencet (véczkei), alkapitánnyá Dániel Mihályt és alkirálybíróvá Ughron Pált. Assessorok lettek Bögözi András, Thiboldi György, Orbán István, Nyírő András, Dersi Péter, Benczér Ferenc, Kovács Antal, Pálfi Ferenc és Bernáth Lukács, jegyzőnek pedig Orbán Jánost választották. Csík-, Gyergyó- és Kászonszék alkapitányává 1611-ben nevezte ki Báthory hídvégi Mikó Ferencet, aki 1613-tól ugyanott főkapitány lett. A korábbi katonai összeírásokban többen is szerepeltek, ami azt mutatja, hogy a katonai felemelkedésre ekkor nagy lehetőség kínálkozott.
Az 1608-as Báthory által kiadott rendelkezések átgondolt székelypolitikát mutattak. Egyrészt már ekkor több adományt is adott híveinek, mint például 1608 áprilisában Pálosi János nevű kancelláriai írnoknak valamint testvérének, Pálosi Literáti Ferencnek Udvarhelyen lévő két és Jánosfalván lévő egy házát minden közteher viselése alól felmentette. Az év májusában Péchi Simon kapott új adományt a birtokaira, amely megerősítette az összes szentpéteri birtokát az ottani nemesi udvarral és udvarházzal, a berkenyei házát és birtokát. Ugyanazon a napon a fejedelem kiadott egy nemesítő levelet is, mégpedig bizonyos Borsai György és mindkét nemű örökösei számára, akit közrendi állapotából Erdély és Magyarország valóságos nemesei közé emelt és neki címert adományozott. Ugyancsak májusban megnemesítő és címert adományozó oklevelet kapott panaszi Nagy Máté, Bertalan és János is. Csernátoni Végh Pált is (Kendi István tanácsos familiárisát) és általa testvéreit, Mártont és Andrást Báthory Gábor az 1608. június 29-én Gyulafehérváron kiadott oklevele által a köznépi sorból kivette és nemessé tette, ezzel együtt címeradományban is részesítette, valamint csernátoni házaikat mentesítette. Ugyanígy nemesség és címeradományban részesült az év során még tisztelendő Zentkirály Balázs, Sepsiszentkirály egyházának lelkésze. Az egyéni kiváltságolások mellett székely közösségek korábbi helyzetét is igyekezett megszilárdítani a fejedelem, így 1608. május 10-én kelt oklevelében Kászonszék férfilakossága kapott különleges jogosítványokat. Arra hivatkozva, hogy a szék férfiainak nagy feladatot jelentett háborúk esetén a Moldva felől Erdélybe vezető utak és ösvények őrzése, megengedte, hogy háborúk esetén az itteni férfiak helyben maradhassanak. Ugyanígy, a határvédelmet fontosnak tartva erősítette meg Csíkszeredának az Izabella királyné által adott kiváltságlevelét is.
Egy 1609-es kiváltságlevélből értesülhetünk arról, hogy egy bizottság a Székelyföldön azokat, akik önként vagy a halálbüntetéstől való félelmükben jobbágyok lettek, kinyomozta, hogy őket a kincstár kezébe adhassa. Ezeket a jobbágyokat kincstári jobbágyokká tették, és 1609-ben elkezdte Báthory Gábor az eladományozásukat. Például ilyen jobbágyokat kapott 1609. július 20-án Balásy Mihály is. Ez a fajta jobbágyadományozás 1601 és 1609 között szünetelt, feltehetjük, hogy a hívei megjutalmazása mellett az is célja lehetett Báthory Gábornak, hogy az elmúlt években megnövekedett erőszakoskodások, melyeknek egyik, talán legfontosabb célja a székely nemesek jobbágyszerzése volt, némileg nyugvópontra jussanak. Báthory Gábor egész uralma alatt mindvégi fontosnak tartotta a székely haderőt, ezért nála a nemesítések mellett megszaporodtak a primipilátust biztosító oklevelek is. Ez azonban gyakran csak a személyi függéstől mentett meg egyes székelyeket és nem sorolta őket a nemesek közé, tehát ezekkel az oklevelekkel nagy számuk ellenére sincs mód e dolgozatban foglalkozni.
A következőkben adott nemességek, új adományok, kiváltságok azt mutatják, hogy bár Báthory előszeretettel adott armálisokat a köznép vagy a lófői rend tagjainak, ügyelt arra is, hogy szövetségesei maradjanak a főemberek is. Ezért olyan oklevelek is bőven vannak a Királyi Könyvek adományai között, amelyek célja kifejezetten a rangemelés vagy annak megtartása volt, mint például az 1609 februárjában kelt privilégium, ez Sebestyén István pixidáriust emelte a köznépi állapotból az igazi nemesek közé és látta el címeradománnyal, valamint a marosszéki Bánd faluban lévő házát minden szolgáltatás alól mentesítette. A nemesség megőrzése volt a célja a szintén Bánd faluban élő Egerházi Balázs számára adott nemesség- és címeradománynak, a kedvezményezett ugyanis az oklevél szerint már eredetileg is nemes volt, ez az adomány csupán megerősítette ebben az állapotában. Még ugyanekkor kapott hasonló típusú oklevelet a sepsiszentkirályi Erdeo Márton, aki korábban nem volt nemes, és mások, akiknek a nevei a legtöbb esetben a pár év múlva készült lustra-jegyzékben már nem bizonyos, hogy a nemesek között szerepeltek. Mellettük azonban Báthory nagy becsben tartotta a székek főembereit is. 1609. február 16-án adományozta a szentléleki Mattius Jánosnak, Csík-, Gyergyó- és Kászonszék kapitányának és testvérének, Péternek szolgálataikért Stresa és Kerczesora falvakat, amelyek addig a fogarasi várhoz tartoztak. Ugyanígy adományban részesült ekkor Udvarhelyszék főkirálybírája, véczkei Balássy Ferenc, akinek és fiainak, Ferencnek, Udvarhelyszék, és Mihálynak, Marosszék kapitányának Báthory részjószágokat adott Szentdemeteren, Véckén, Székelyszálláson, Etéden, Újfalun, Andrásfalván és Szovátán. Nem sokkal később újabb adománylevélben ugyanők kaptak részjogokat Szentdemeteren, Véckén, Székelyszálláson, Magyaróson, Etéden, Csöbön, Bordoson, Siklódon, Újfalun, Andrásfalván és Szovátán. Ugyanebben az esztendőben zabolai Mikes Zsigmondnak jobbágyul engedte pávai Bene Istvánt, aki előbb a Székelyföldre küldött biztosai előtt szabad székelyként adatott ki, de most Mikes Zsigmond birtokán lakik. Ekkor kapott új adományt Kornis Ferenc is, Edőszentgyörgyön, Csókfalván és Havadtőn lévő részjószágaira. Így adományozott gálfalvi Ozdi Gergelynek is új adományt, mégpedig Gálfalva, Monyát (másképp Boldogasszonyfalva), Bós, Szentlászló, Szentrontás, Lőrincfalva, Nyárádtő, Lukafalva és Selye marosszéki falvakban lévő birtokaihoz. 1613-ben szintén egy jelentős székely család, az imecsfalvi Imecsek részesültek adományban, amikor a fejedelem elrendelte Tholdalagi Mihály háromszéki alkirálybírónak és több nemesnek, hogy Imecs Mózes ártatlanul elfoglalt részjószágát Imecs Lászlónak adassák vissza hilibi Gál Jánostól. A későbbi évek egyik legtöbb jobbággyal bíró székely főembere, Dersi János is ekkor alapozta meg a vagyonát, 1609. október 20-án új adományt kapott Báthory Gábortól Boncházán, Mikházán, Remetén, Szovátán, Kendőn és Csíkfalván lévő részjószágaira.
A katonai teljesítményt is előszeretettel honorálta a fejedelem különböző adományokkal. Minden bizonnyal ezért nemesítette meg andrásfalvi Pálfy Jánost, akinek a neve már korábban is feltűnt a hadak vezetői között, adott kiváltságlevelet csikfalvi Csányi Györgynek, akinek új adományt adott Csíkszentmártonban lévő részjószágára, Bibarczfalvy Jánosnak, akinek Bibarcfalván jobbágyokat adományozott, Kun Jánosnak, akinek Marosszéken több faluban jobbágyokat adott, és aki a későbbiek során is jelen volt a marosszéki nemesek között, Barlabássy Ferencnek, akinek kétszer is új adományt adott, először Hódoson és Ekemezőn, majd pedig Mikházán, Köszvényesen, Etéden és Kakucson lévő részjószágaira, Bakó Imrének, akinek új adományt adott Csíkfalván lévő részjószágaira, Bakó Máténak, akinek szintén új adományt adott Jobbágytelkén és Hodoson lévő részjószágaira, de ugyanilyen szempontok vezették akkor is, amikor 1611 júniusában harmincnyolc testőr gyalogját nemesítette meg, akik Háromszék különböző településein, Sepsiszentgyörgyön, Illyefalván, Szotyoron, Killyénben, Szentkirályon, Zoltánban és Borzován laktak. Ilyen közösségi kiváltságot többet is találunk ebben az időszakban, ugyanis bizonyos esetekben a fejedelem – a nemességnek tett engedmények ellenére is – velük szemben igyekezett megvédeni bizonyos székely közösségeket. A brassói csatában mutatott hősiességükért a háromszéki lófőket kivette a törvényes teherviselés kötelezettsége alól, ám a nagy tiltakozás miatt ezt a rendelkezését az 1612 májusi országgyűlésen megsemmisítették, mivel “a pénzadásból és egyéb teherviselésből a köztük való nemesség és székelység közül magokat kivonták”. A nemesség ebben a kérdésben közösségként viselkedett, és határozottan, a szék községével összefogva lépett fel a kiválni szándékozó lófőséggel szemben. Máskor Székelyudvarhely városát kívánta megoltalmazni Báthorynak az az oklevele, amelyben elrendelte, hogy a székely város maradjon meg a korábban a székely generális által neki rendelt két falu, Gyárosfalva és Szentimre birtokában és a nemesség ne zaklassa emiatt. Emellett Kézdivásárhely kiváltságait is megerősítette és kibővítette. Több kiváltságot is adott Marosvásárhelynek, ezek közül a legérdekesebb, amikor a város közössége viselkedett nemesként, hiszen a nekik adományozott oklevél szövege szerint a város bíráinak, esküdtjeinek valamint lakosainak új adományt adott a Bordoson, Székelyfalván és Szentannán lévő részjószágokra. Külön kiváltságot kapott a két Oláhfalu lakossága is, akiket “minden rovatal, rendes és rendkívüli adó, segély és kamaranyereség, vetéseikből és majorság földeikből tized, kilenced és papibér fizetésétől, köz- és részleges hadi fölkelésekben való részvételtől mentté és szabaddá tette, de azon föltétel alatt, hogy ők minden évben 1000 szál deszkát legyenek kötelesek maguk költségükön és munkájuk által ... a fejedelem számára beszállítani”.
Összegezve megállapíthatjuk, hogy a székelypolitika Báthory Gábor idején öltött olyan formát, amit többé-kevésbé utódai is követendőnek láttak. Uralomra jutásakor szigorúan megtiltotta ugyan az újonnan történő jobbágyul kötéseket, ám a későbbiekben egyrészt maga is adományozott jobbágyokat, másrészt elsősorban nem tiltásokkal kívánta féken tartani a jobbágyosodás folyamatát, hanem rangemelésekkel szándékozott megakadályozni az elszegényedő vagy szegényebb székelységnek a jobbágyi sorba süllyedését. Szigorú parancsai ellenére, amelyeket fejedelemmé választásakor fogalmazott meg, gyakran ő maga is hozzájárult ahhoz, hogy némelyek elkössék magukat, amint 1613. január 2-án Marosvásárhelyen kiadott oklevélben látható, amelyben a marosszéki Lőrincfalván lakó Menyhárt György bíró és felesége jobbágyul kötötték magukat gálfalvi Ozdi Györgynek, Marosszék jegyzőjének. Az elkötés okaként azt fogalmazták meg, hogy Ozdi Gergely megoltalmazza őket különösképpen a lőrincfalviak ellen, akik személyükben háborgatták őket, minthogy idegen és gyámoltalan emberek voltak. Ozdi Gergely megígérte, hogy támogatja és oltalmazza őket, és ha Menyhárték ehhez a megállapodáshoz nem tartanák magukat, akkor Ozdi Gergely és minden utódja, örököse mindenhol megtalálhatják őket, és mint jobbágyokat engedetlenségért megbüntethessék őket, és ez ellen ne használhasson semminemű fejedelmi megkegyelmezés.
Ez a jobbágyul kötés voltaképpen szinte prototípusává vált az elkövetkező évek ilyen gyakorlatának. Az évszám persze árulkodó, ugyanis 1613 Báthory Gábor fejedelemségének utolsó esztendeje volt, a folyamatos háborúskodás és hadi készültség, valamint a külső és belső ellenség pusztításának az ideje a székelység számára. A megnövekedett haditerhek és emellett a pusztítások sok esetben már önmagukban is elegendőek voltak arra, hogy valaki elkösse magát egy főember szolgálatában. Ehhez járult ebben az esetben, és még sok más esetben is a székely társadalom mint közösség sajátos összetartó ereje, kohéziója, ami többek között abban is megnyilvánult, mint erről a későbbiekben majd még szó lesz, hogy a közösség nehezen tűrte meg maga között az idegeneket. Ilyen idegen volt minden kívülről jött, legyen az nemes vagy szabad állapotú, esetleg jobbágy, de ugyanilyen idegenné vált minden kiválni szándékozó is, ha a közösség rovására törekedett egyéni kiváltságokra vagy magántulajdon szerzésére. Az ilyen idegeneket pedig nemcsak hogy nem tartották magukkal egyenrangúaknak, de egyenesen ellenségesen viselkedtek velük, a legtöbbször fizikailag is bántalmazták őket. Valószínűsíthetjük, hogy ebben az esetben is hasonló viselkedésről lehetett szó. A fejedelmi magatartása, úgy tűnik, megengedő volt az ilyen esetekben, de nem csupán az uralma végén, hiszen annak ellenére, hogy határozottan fellépett a jobbágyosítás ellen, már 1609-ben maga is adományozott jobbágyokat, és híveinek is megengedte, hogy saját jobbágyaikat a továbbiakban is bírhassák. Így járt el a Csíkszék területén lévő Szentimrén lakó Hadnagy János esetében is, akiknek a jobbágyait már 1609-ben bírni engedte, vagy Kelemen Mihály esetében, akinek Csicsón, Madéfalván, Csíkrákoson valamint Ménaságon adományozott jobbágyokat. Kilyén Tamásnak Csíkszentmártonban, Vadadon Torboszlón, Ehéden és Ernyén lévő részjószágaira adott ki új adománylevelet, szentrontási Bereczki Máténak pedig hűséges szolgálataiért rögtön visszaadta azokat a jobbágyait, akiket rövid ideje a fiskus számára konfiskáltak, hármat Szentrontáson, egyet Torboszlón, egyet Szovátán, egyet Havadtőn, kettőt Gegesen, egyet Szentlászlón (Marosszék), akiket elmondása szerint régóta bírt, de akikről az ezzel kapcsolatos okiratai hiányoztak. A marosvásárhelyi Békési János, felesége Borsos Judit és fiuk, Békési István szintén hűséges szolgálatért kapott újra megnemesítő címeres levelet, amely által Marosvásárhelyen lévő két házukat minden köztehertől mentesítette, csakúgy, mint a szintén marosvásárhelyi Koncz Mihályt, akinek új adományt adott Marosvásárhelyen lévő kúriájára, Meggyesfalván kúriával, Bodoson, Erdőszentgyörgyön valamint Keresztúron lévő részjószágaira.
Az adományozásokban tehát nagyon is különböző szempontok érvényesültek, a fejedelem igyekezett a személyes szolgálat vagy hűség alapján kiváltságolni, ami által azonban a székelyek nagy részét sikerült maga mellé állítania. Nem véletlen, hogy hadi vállalkozásaiban is elsősorban rájuk számított és nem is alaptalanul. Szilágyi Sándor a brassói csatáról írva állapítja meg, hogy a legrosszabb helyen, mert mocsaras és árkos is volt, állt a jobbszárny, “Bedő István, Begröli István, Béldi Kelemen, Dániel Mihály és Geréb Andrástól vezetett székelység a hitetlen, de kitűnő katonai tehetséggel bíró Rácz György vezérlete alatt.” A székelyek nagy része a nemességtől a közemberig mellette állott, és bár a Bethlen Gáborral történt szakítás után néhány Bethlennel tartó főembert hűtlenség miatt fej- és jószágvesztésre ítélt (ezeknek Bethlennel együtt menekülniük kellett, s majd csak 1614-ben tértek vissza), a többség mégis mindvégig kitartott mellette, ami azt mutatja, hogy elégedett volt azzal a politikával, amit Báthory Gábor folytatott velük szemben. A nemesség támogatása és a nekik juttatott adományok mellett a Királyi Könyvek oklevelei között a legtöbb primipilátusi és peditatusi oklevél kiadása a Báthory nevéhez fűződik. Tehát igaz ugyan hogy, különösen az 1612–1613-as esztendőkben a harcok miatt sokan kötötték magukat egy-egy főember szolgálatába, sokan viszont az említett kiváltságok miatt voltak képesek megmaradni a szabad állapotú székelyek között. A nemesség helyzete szintén kedvezően alakult, mert a fejedelemnek tett szolgálatainak fejében jelentős adományokra számíthatott. 1609-ben nekik kedvezett elsősorban az a törvény is, hogy a székelyek pereit a régi időkhöz hasonlóan a székely helyeken intézzék, ne pedig a fejedelmi táblán, így még nagyobb hatalomra és befolyásra tudtak szert tenni a saját közösségükben, és ezáltal mintegy visszakapták azt az autoritást, amit az 1562-es segesvári végzésben elvettek tőlük, és amit évtizedeken át nem sikerült visszaszerezniük.
A székely társadalom belső helyzete tehát, úgy tűnik, éppen Báthory Gábor fejedelemsége alatt konszolidálódott, legalábbis abban a tekintetben, hogy a köztük lévő feszültségeket kívülről nem gerjesztették. Így kialakulhattak az adott közösség természetes erővonalai, még annak ellenére is, hogy a közösségen belül ható erőket Báthory nem minden esetben tisztelte. Ha figyelembe vesszük azt, hogy több esetben adományozott városlakó székely nemeseknek kiváltságokat, azt kell mondanunk, hogy a közösség és a nemesség közül a nemesség támogatását választotta. Az erőszakos jobbágyul kötések továbbra sem szűntek meg, de ezekkel szemben a szabad székelyek már nem felkeléssel igyekeztek védekezni. Ezzel elhárult a székely felkelés veszélye is a fejedelemség feje fölül. A nemesség is körvonalazódni kezdett, ugyanis az ekkor birtokot vagy adományt kapott székelyek, valamint azok, akik katonai vagy egyéb vezető funkciókat töltöttek be, a későbbiek során megmaradtak a nemesek között és a karrierjüket sok esetben tovább tudták építeni. A későbbiek során készített lustra-jegyzékekből látható, hogy többen éppen azok közül lettek a legtöbb jobbággyal bíró jobbágytartók, akik ezekben az években emelkedtek fel vagy kezdtek felemelkedni.

A székely nemesi társadalom 
Bethlen Gábor fejedelemsége alatt
Bethlen Gábor fejedelemmé választásakor a székelység már élvezte a század elején visszakapott szabadságát és kiváltságait, amiknek a megtartására vonatkozó ígéretet 1613. október 24-én kelt választási feltételei között ugyanúgy megtaláljuk, mint elődje esetében. Még ugyanezen az országgyűlésen mondták ki, mintegy a korábban már érvényesnek tekintett székely kollektív szabadság megerősítéseként azt is, hogy a székelyek nem kötelesek báránydézsmát adni, hadfölkelésre pedig csak akkor szólíthatók táborba, hogyha a fejedelem parancsolja azt. Ezen kívül újra megengedték azt is, hogy házuk szükségére a székelyek valamennyien elegendő sót kaphassanak, és azt is, hogy királybíráikat évente megváltoztathassák, szabadon választhassák. Azt a kikötést fűzte hozzá ehhez, hogy “az urunk ő nagysága fejedelmi jussa is megtartassék a székelyek között”. A következő év februárjában tartott országgyűlésen a Báthory Gábor alatt Brassóba menekült és elítélt magyar urakkal együtt a székely nemeseket is felmentették a proscriptio alól. 1615-ben a székelység báránydézsma alóli mentességét újból kimondták, sőt kiegészítették azzal, hogy “az székelységnek határiról se barom, se gabonabéli, se semmi egyéb bonumokról, se magok, jobbágyok, pásztorok és majorok Fiscus számára való dézsmaadással nem tartoznak.”
Bethlen Gábor első intézkedéseiben az erdélyi társadalom minden rétegével szemben megengedő, sőt adományozó volt, hiszen feledtetnie kellett azt, hogy török fegyverek árnyékában, török nyomásra választották fejedelemmé. A székelyekkel szemben tanúsított engedmények tehát nem tekinthetők, különösen az első időkben, különleges iránynak az általa követett politikában. Tény viszont, hogy elődeinél is gyakrabban támaszkodott a székely nemességre. Bár a hadseregének gerincét nem a székely haderő alkotta, mégis számított a székelyek katonai erejére, és talán ennél is nagyobb hangsúlyt fektetett arra, hogy diplomatáinak nagy részét a székely főemberek közül válassza ki. Bethlen, aki Marosillyén született, olyan családban nőtt fel, amely sok szállal kapcsolódott a székely társadalomhoz. Anyja, Lázár Druzsiánna a szárhegyi Lázár-családban született, majd pedig a korán árván maradt Bethlen-fivérek gyermekéveiket a gyergyói királybíró, Lázár András szárhegyi udvarában töltötték. Valószínűleg szemtanúja volt az 1596 elején zajlott véres farsangnak is. Jól ismerhette tehát a feszültségeket és a társadalom különböző rendjeinek az igényeit is. Uralkodása elején, mivel nem rendelkezett olyan családi vagyonnal, mint az előtte a fejedelmi trónt betöltő Báthory-család, különösen is nagy szüksége volt a könnyen és olcsón mozgósítható székely haderőre, míg a későbbiekben ez már nem volt annyira jellemző.
A már Báthory Zsigmond, majd pedig Bocskai István szabadságleveleiben kimondott székely adómentesség Bethlen Gábor uralma alatt is érvényben maradt, de rendkívüli költségeire a székelység áldozatvállalását is igénybe vette. 1614 folyamán ugyanis egy közkincstári alapot kívánt létrehozni, és ehhez minden nemestől személyenként és kapuszámtól függően legalább 2–2 forint megfizetését kérte. Ehhez a székely nemesség támogatását is fel akarta használni. Az 1616-os segesvári országgyűlésen kimondták, hogy azok a székely jobbágyok, akik korábban lófők, darabontok vagy gyalog székelyek voltak, a jobbágyul kötés után éppen úgy fizessenek de csak a portai kiadásokra, mint ahogyan a vármegyei jobbágyok tették. Ez a rendelkezés már mutatja a Bethlen által kidolgozott koncepció alapját. Minthogy egyaránt szüksége volt a könnyen hadra fogható és katonáskodni képes székely szabadokra és az erdélyi lakosságtól befolyó adóra is, fejedelemsége idején összeíratta a székely társadalmat. Az 1614-ben elkészült székely lustra a lustrajegyzékek között a leggazdagabb és a legrészletesebb összeírás. Az olvasónak az a benyomása, hogy ez által a fejedelem a társadalom egészéről, különösen pedig az eljobbágyosodás okairól akart részletes információkat szerezni. A lustrában ez talán az egyik legérdekesebb rész, mert bepillantást enged némileg a székelyföldi jobbágytartók és a jobbágyaik viszonyába is. Ez a viszony pedig meglehetősen egyedinek mondható. Voltak ugyanis az összeírtak között meglehetősen nagy számban, akiket a földesúri erőszak tett jobbággyá, és legalább ilyen jelentős a számuk azoknak, akik valamilyen, a legtöbbször erőszakos bűncselekményük miatt ítéltettek el, ám az ítélet elől inkább jobbágyul kötötték magukat. Az összeírásban feljegyzett egyéb megjegyzések azonban azt mutatják, hogy a subiugati kategóriát nem feltétlenül tekintették végleges állapotnak. Hogy mennyire nem, azt jól szemlélteti egy korabeli peres eljárás. Ebben Péterfi István deák a jakabfalvi István Márton özvegyét kétrendbeli szerelemgyermeke születése miatt a páter előtt mentette, hogy “se perengérezzék, se ne szalmakoszorúzzák”. A felperes szerint ígért három forintot és heti egy nap robotot, Margit asszony azonban tanúsította, hogy orsót, viaszt, csizmát adott, dolgozott is, de hogy “jobbágyképpen szolgáljon, azt nem vállalja”. Ezt a véleményt erősítette meg Béldi Kelemen kapitány is egyik levelében: “A szabad székelyek kész örömest lennének jobbágyok, de csak addig, amíg tart egy-egy hadjárat; mihelyt a háborúnak vége, mindjárt fölszabadítják magukat”. Pár esztendővel korábbról származik vargyasi Daniel Mihálynak Petki János udvarhelyszéki kapitányhoz írott levele, aki szintén erről írt: “Oly is vagyon, az ki szabad akarattya szerént azelőtt 4 forintért adta el magát. Most immár megváltaná magát ugyan; nem akarja szolgálni, mert nem latorságért atta magát el, hanem csak az súlyos szolgálat előtt”. Tehát volt egyfajta mobilitás különösen ezen belül a kategórián belül, ami megengedte, hogy eltérően vélekedjen erről az állapotról a székely nemes és a jobbágy, aki a továbbiakban is szabad székelynek tekintette magát, annál is inkább, mivel az esetek döntő többségében a saját tulajdonú lófő-telkéről szolgált. Ugyanez viszont a székely nemességnek lehetőséget teremtett arra, hogy ilyen módon, némi erőszakot is felhasználva, fokozatosan növelni próbálják a jobbágyaik számát.
Az 1614-es lustra tapasztalatai alapján csakúgy, mint elődje, Báthory Gábor, Bethlen is a székely jobbágyosodást igyekezett megállítani. Ez viszont a székely nemességgel történt összecsapáshoz vezetett. A székely főkapitánynak a fejedelemhez írott leveléből tudjuk, hogy “mikoron a szabad székelyek Medgyesen megtalálák felségedet állapotjuk felől, négy articulust ada felséged ki nékik: az többi között azt is, hogy senki szabad székely el ne köthesse és adhassa magát, ha ki el adta volna is, felszabaduljon, és ha mikor szolgálatjok kívántatik, személyük szerint az hadba menjenek, ha ki penig elnegligálná azt, szabadsága elvétessék és jobbággyá tétessék. Ezeket az articulusokat én minden székben publicáltam, nem is értettem, hogy nemes ember őket háborítaná egy széken is, hanem őstől maradt saját jobbágyát akarná az nemesség bírni köztök, de nem bírhatja, mert nem engedik, főképpen Háromszéken. Mely dolgoknak igazgatására engemet felséged Szuhay Gáspár urammal be is bocsátott volna ilyen informátióval, hogy az nemesség és a szabad székelység között valami limitatiót tennénk, hogy mindenik fél az övével contentus lévén, tartanák határokba magukat és ne üldöznék, kergetnék egymást halálra mint azelőtt; és ugyan akkor is, meg is ölék Béldi Ferencet az maga saját jószágáért csak kevéssel az előtt, hogy felséged be jütt volna az országba. Mi felséged instructiója szerint akarnánk dolgunkban Szuhay urammal procedálni, de akkor nem lehete, mert magunkat is csaknem megölének az Háromszéken, és azt mondák, hogy vagy jobbágya vagy nem jobbágya az nemes embernek valaki, de ők azt köztük lakni nem engedik, sőt az féle régi ősi jobbágy ha az urának akar szolgálni, mind levágják egy gyűlésbe őket, úgy hagyának békét neki az igazgatásnak.” Itt megint csak a székely közösség nagyon erős megtartó ereje látható és az a reakció, ahogyan a kiválókkal szemben viselkedett: nem csupán a nemeseket kívánták megbüntetni a jobbágyosításért, hanem azokat is, akik azáltal, hogy jobbágyul kötötték magukat, kiestek a közösség eddigi rendjéből. Valószínűleg az sem volt véletlen, hogy az erőszak talán a legerőteljesebben ekkor éppen Háromszéken jelentkezett Ebben a három székben ugyanis nem volt olyan előrehaladott a feudalizálódás, mint például Marosszékben, ahol ráadásul meglehetősen sok olyan jobbágytartó is lakott, akik nem voltak székely származásúak. A főkapitány szerint a szabad székelyek azzal fenyegették a nemeseket, hogy “mind feleségestől, mind gyermekestől le vágják, ... úgy mint ez e jobbágykeresőket. ... Ir felséged ... az felől, hogy az nemes rendtől az szabad székely háborgattatnék, és némellik szép szóval, némellik az hadakozásnak színe alatt fenyítékkel jobbággyá akarná tenni őket, jószágokat elfoglalván”. 
Az eljobbágyosodás roppant sajátos és éppen ezért nehezen értelmezhető és még nehezebben kezelhető folyamatát akarta megállítani Bethlen Gábor már 1614-ben, amikor előterjesztette javaslatait az országgyűlésen, amelyek hasonlóak voltak azon törekvésekhez, amelyeket Báthory Gábor uralkodásának a kezdetén láttunk. Eszerint különbséget tett ősjobbágyok és újonnan elkötöttek között. A határt a medgyesi országgyűlés időpontja jelentette. Akik az országgyűlés előtt lettek jobbággyá, azokat ősjobbágyoknak tekintette, ám ezt követően megtiltotta azt, hogy bárki elkösse magát azok közül, akiket hadviselésre köteleztek és szabad székelyeknek tartottak. Azt a nemest, aki ilyen embert jobbágyai közé venne, négyszáz forint bírsággal kívánta büntetni. Az ilyen nemessel szemben a székely közösségnek azt is megengedte volna, hogy ősi szokás szerint minden kárpótlás nélkül megdúlhassák, és a hozzá szegődött jobbágyot visszafoglalhatták az országot szolgáló had soraiba. A nemességet arra is akarta kötelezni, hogy minden tíz jobbágyuk után, sőt még “tíznél alább végig valóról is” uraik egy-egy “jó lovas szerszámos embert” adjanak a hadseregbe. Noha ezt a tervezetet Bethlen Gábor a medgyesi országgyűlésre készítette, mégsem foglalták bele az országgyűlésről készült emlékiratok szövegébe, mert olyan nagy volt a székely nemesség tiltakozása. A székelységgel kapcsolatosan ekkor csupán újra kimondták a szabad sóhasználatot. A székely közösséget azonban ekkor még egyáltalán nem tudta Bethlen Gábor a maga oldalára állítani. Demény Lajos szerint a társadalmi feszültségek vezettek oda, hogy 1614 nyarán még a háromszékiek zöme egyáltalán nem volt hajlandó Bethlent fejedelemként elismerni. Ezzel az érveléssel azért nem tudunk egyetérteni, mert az általa megnevezett feszültségek Báthory Gábor uralmának a végén is jelen voltak a székely társadalmon belül, mint ahogyan, mint ezt majd a későbbiekben látni fogjuk, valójában az egész fejedelemsége alatt sem múltak el. Sokkal nagyobb a valószínűsége annak, hogy a székelység, mint arra már utaltunk, nagyon mély szimpátiával viseltetett, mondhatni rendre való tekintet nélkül, a korábbi fejedelem, Báthory Gábor iránt. Nyilván inkább ez lehetett az oka a Bethlen ellen való fordulásnak, hiszen azt is tudjuk, hogy Bethlen helyett új fejedelemről is akartak gondoskodni, mégpedig Báthory Gábor öccsét, Andrást hívták volna Erdély élére.
A hatalmát kemény munkával sikeresen megszilárdító fejedelem az 1615 őszén tartott országgyűlésen érte el azt, hogy a rendektől szabad kezet kapott a székely-kérdésben. Sikerült újra törvénybe foglalni a hatalmaskodásnak és a székely örökségek erőszakos elfoglalásának tilalmát. Az ilyen hatalmaskodások, erőszak ellen törvényi úton kellett fellépni, az a szabad székely, akin ilyen sérelem esett, a széki törvénykezéshez fordulhatott jogorvoslatért. A későbbiekben mindezek ellenére a szabad székely, akin erőszak történt, csak ritkán fordult a széki bírósághoz, ahol szintén főleg székely nemesek ültek, legalábbis annál ritkábban, mint ahány hatalmaskodás történt.
1615 januárjában, amikor a Kendi István vezette támadás ellen a fejedelemnek szüksége volt az egész székely haderőre, neki is szembesülnie kellett azzal a korábban már említett sajátossággal, hogy a székelyek a hadba vonulás elől előszeretettel választották az ideiglenes jobbágyi állapotot. Sőt, minthogy a katonai vezetők szerepe már Bocskai, majd pedig Báthory Gábor fejedelemsége alatt is nagyon megnövekedett, hatalmuk is akkora lett, hogy ezzel többen olyan módon éltek vissza, hogy bizonyos ellenszolgáltatások, szolgálat fejében a kapitányok vagy hadnagyok “kimenthettek” a hadból, azaz felmenthettek a hadra vonulás alól némelyeket. Ezért parancsolta meg, hogy a székely kapitány “senkit hon hagyni ne merészeljen, hanem minden ember, vagy öreg, vagy ifjú, maga személye szerint eljöjjön, mert ha fizetésért vagy egyéb úton valakiket adományért, kedvért, barátságért hon hadni tapasztaltatik, kegyelmetek büntetés nélkül nem marad”. Sajátos kapcsolatrendszerek, kliensi hálózatok jöttek létre éppen annak következtében, hogy sokak neve után kezdett el éppen ebben az időben megjelenni az összeírásokban az a félmondat, hogy “kapitánya mentette”, ami bizonyos esetekben jelenthette az egy időre vagy véglegesen jobbágyi sorba süllyedést. Bethlen Gábor azt írta erről: “az nemes rendtől az szabad székely háborgattatnék, és némellik szép szóval, némellik az hadakozásnak színe alatt fenyítékkel jobbággyá akarná tenni őket, jószágokat elfoglalván”. A székely főkapitány ezzel szemben azt állította, és az általam megvizsgált peres iratok szerint nem is alaptalanul, hogy sok esetben nem csupán a nemes “foglalja erővel magának a szabad székelyt jobbágyul, hanem ... a szabad székely erővel ... köti magát jobbágyul az nemes embernek ... a szabad székely a szegénség miatt, főképpen Maros és Udvarhelyszéken annyira jutott, hogy ha nem tartanék ellent benne ... mind jobbágyul adná magát”. Természetesen az erős túlzás, hogy minden szabad állapotú székely jobbágy akart lenni, ám kétségkívül igaz, hogy sokan éltek a legalább ideiglenes elkötésekkel a hadak idején. A főkapitány gondolatainak másik része is érdekes, ugyanis ő azt állította, hogy nem is a nemesség, hanem főleg a lófők erőszakoskodtak. Ebben annyi az igazság a peres eljárásokat és a lustra-jegyzékeket vizsgálva, hogy rendszerint (ez alól akadtak kivételek) nem a leggazdagabb nemesek voltak az igazán erőszakosak, hanem azok, akik éppen így és most akartak kiemelkedni és minél több jobbágyot szerezni. A jobbágytartók által birtokolt jobbágyok számarányait vizsgálva úgy tűnik, hogy bár a nagyobb jobbágytartók között ott szerepeltek a legjelentősebb régi primori családok is, a növekedés nem náluk, hanem a nem is olyan régen nemessé lettek vagy újonnan megajándékozottak nevei mellett szerepelt.
Mindez éppen azt mutatja, hogy Bethlen Gábor fejedelemségének időszaka a létrejövő székely nemesség kialakulásának fontos periódusa volt, hiszen éppen ekkor erősödtek meg azok a családok, akiknek a nevei később is a nemesség és a főemberek között szerepeltek. Ezek a legtöbben már rendelkeztek nemességgel, de némely esetben ambíciózus lófők is ráléptek az erőszakos jobbágyosítás vagy aföldek kisajátításának útjára a kiemelkedés reményében. Mindezek ellenére az 1614-es lustra-jegyzék szerint a nemesek aránya az egész Székelyföldön mindössze 1,94% volt, de például Csík-, Gyergyó- és Kászonszékben nem érte el az 1%-ot sem. Ennél jóval nagyobb volt a lóval szolgálók vagy lófők aránya, az össz-székelység 20,48%-a. Ha pedig a szabad állapotú székelyek arányát nézzük, még ekkor is nagyobb volt az arányuk, mint az egész székelység fele, 53,41%. A jobbágyok közül a legnagyobb volt az ősjobbágyok aránya, tehát azoké, akik a legközelebb állottak a valódi jobbágyokhoz, mintegy 11,55%. A mobilnak tekinthető és friss elkötésnek számító fejekötött kategória aránya a székelység egészéhez viszonyítva nem volt túl magas, mindössze 3,9%.
Az alig több mint tíz esztendővel az 1614-es lustra után készült és csak Udvarhelyszékre kiterjedő 1627-es lustra-jegyzék összeállításakor ötszáz családot állítottak vissza a szabad székelyek rendjébe, akik az elvégzett vizsgálatok szerint 1614 után lettek jobbágyokká. Sok esetben azt is feljegyezték a neveik mellett, hogy kinek a jobbágyai voltak. Ez a névsor a lustrák adataival összevetve nyújt némi eligazítást arról, hogy kik és hány jobbágyot szerezhettek. A feljegyzett nevek szerint Udvarhelyszékben a legtöbb jobbágyot Kaczio Andrástól foglalták vissza, 24-et. Kornis Ferenctől 17-et, Bíró Jánostól 14-et, Bíró Györgytől 10-et, Mag Istvántól 6-ot, Sigmond Mártontól 5-öt, Farkas Ferenctől 4-et, Szabó Gergelytől 2-t, Gál Pétertől, Miklós Mártontól és Rádai Páltól 1-1-et. Az összkép azonban így nem pontos. Az 1627-es lustrában szereplő első 15 jobbágytartó között ugyanis nem szerepel mindenki az itt felsoroltak közül. Megtalálható Kornis Ferenc neve, aki 1627-ben az összeírás szerint a legtöbb jobbágyot bírta, szám szerint 197-et. Rajta kívül Petki Jánosné neve, akitől egyetlen jobbágyot foglaltak vissza és 39 jobbágyot birtokolt ekkor, Farkas Ferencé, akitől 4 jobbágyot foglaltak vissza, ám összesen 6 szerepel a neve mellett, valamint Bíró János és Bíró György neve. A lustra szerint mindketten 5-5 jobbágyot bírtak, és a tőlük visszafoglaltak száma Bíró János esetében 14, Bíró György esetében pedig 10 volt. A többiek nevei nem is szerepelnek a jelentősebb jobbágytartók között, jóllehet ebbe belefoglaltuk a 4-5 jobbággyal bírókat is.
Hogyha hitelt adhatunk az imént említett források számadatainak, legalább némileg, akkor valóban úgy tűnik, hogy a legerőszakosabb jobbágyszerzők azok voltak ekkoriban, akik kevés jobbággyal rendelkeztek. Nem véletlenül írhatta a székely főkapitány egyik, a fejedelemnek küldött válaszában a következőket: “Oly lófejet is találok, hogy nálamnál több jobbágya vagyon székely, és nincs avagy igen kevés vagyon lófő, az ki magának jobbágyot nem szerzett ... Mihály vajda idejétől fogva... Az mostani szabad székelyből lött nemes penig miért gyűlöli s miért vádolja felséged előtt az ős nemes ember gyermekét! azért, hogy annak jobbágyát és jószágát bírja, és annak zsírjával hízódik...”. Igaza lehetett a székely főkapitánynak abban, hogy a nemességgel szembeni megmozdulásokat, megdúlásokat általában gazdagabb lófők vagy éppen olyan nemesek vezették, akik maguk is a levélben “ős nemes”-nek tituláltak helyébe akartak kerülni.
Bár a jobbágyok száma Bethlen Gábor uralma alatt nem nőtt a szabadok száma fölé, Bethlen mégis aggasztónak találta az eljobbágyosodás folyamatát, amely újra azzal fenyegethetett, hogy sem a hadjárataiban katonaként, sem pedig adófizetőként nem veheti számba a magukat elkötött egykor szabad állapotú székelyeket. Ezért, mint arra már korábban utaltunk, azzal próbálkozott, hogy a székely jobbágyokat megadóztassa. Már az 1616-os segesvári országgyűléssel kimondatta, hogy a portai költségekre a szabadból jobbággyá lett székelyek is fizessenek, de ezt nem sikerült beszedni, mert a legtöbben hadfelkelésük miatt az adó alóli felmentésüket kérték, úgyhogy a következő évben erről az adóról már nem is szavazott az országgyűlés. 1618 őszén Bethlen újra megpróbálkozott a jobbágyság megadóztatásával, és bár mindezt nem rögzítették törvényben, Bethlen szerint az adóról szóló megegyezést a székely nemesség követei is elfogadták. A megegyezés ellenére az adót ismét nem sikerült behajtani. Az 1619 májusában tartott országgyűlésen a 17. törvénycikk már foglalkozott “a székelység között való jobbágyságnak csinálása” kérdésével, elrendelte, hogy az 1614-es medgyesi országgyűlés óta jobbággyá letteket foglalják vissza uraiktól, és ha valaki jobbágyul kötni merészelne szabad székelyt, akkor 400 forintra büntessék meg. A rendelkezés azonban nem hozhatta meg mindenben a várt eredményt, mert nem sikerült megfékezni a jobbágyosodást. Ezért 1620 áprilisában az országgyűlésen már felvetődött a székely jobbágyoktól beszedendő adó kérdése, eszerint mindenki, aki jobbágyságra adta magát, évente legalább egyszer kapuszám szerint megrovassék és a portai adóba fizessen. Ez megint nem járt eredménnyel, mert az 1621 szeptemberi országgyűlésen a terhek csökkentését kérték a székelyek Bethlentől. A harmincéves háború során a fejedelem által foglalkoztatott zsoldossereg meglehetősen sok pénzt emésztett fel, ezért mindenképpen szükségesnek látszott a székelység valamilyen módon történő hasznosítása. Öccsének írt levelében a székelyekről szólva állapította meg, hogy “Az székelység minemű subterfugiumokat keressen az közönséges tereh viselésben, jól látom, kin bosszúsággal csudálkozom édes öcsém uram”. Mivel Bethlen seregében nagy számban voltak székely lófők és darabontok, azaz éppen azok, akik a legjobban ragaszkodtak a székely közösség megtartásához, a fejedelem elsősorban a sem katonai szolgálatot nem teljesítő, sem adózni nem kötelezett székely jobbágyokat kívánta megadóztatni. Az 1622 szeptemberében megnyílt besztercei országgyűlésen a fejedelmi előterjesztés gerincét ez a kérdés adta. Javaslata a portaszám szerinti adó bevezetése volt a székelyföldi jobbágyok között is, emellett azt is kimondta, hogy a nemesek mentsék fel azokat a jobbágyokat, akik kölcsönért kötötték el magukat, hogyha azok megfizették a kölcsön összegét. A fejedelem a megadóztatandók közül kivette azokat, akik úgynevezett ősjobbágyok voltak, és azt is meghatározta, hogy ő kiket tekintett ősjobbágyoknak: “az kik Mihály vajda béjövetele előtt ős jobbágyoknak tartattanak és azoknak hívattattanak”. Bethlen Gábor az országgyűlés után a saját tisztviselőivel íratta össze a székelységet, már az új kategóriák szerint. Mivel ez az összeírás döntött afelől, hogy kik viseljék az adóterheket, és ezt éppen azokra rótta ki, akik valakinek a szolgálatában állottak, ezért az összeírás ellen az 1623 júliusi országgyűlésen a székelyek főleg jobbágytartó követei tiltakoztak, ám az országgyűlés nem foglalkozott a panaszukkal. Bár Szádeczky szerint a székelyföldi jobbágyoktól az adót a későbbiekben sem sikerült maradéktalanul behajtani, sőt az adózás kapcsán 1620-tól inkább olyan adózó székelyekről beszéltek, akik a vármegyei területeken is rendelkeztek jószággal, Demény Lajos szerint az összeírásnak annyi haszna a későbbiekben mindenképpen volt, hogy sokan éppen az összeírásban elfoglalt helyükre hivatkoztak akkor, amikor a falutól a nyílföldért pereltek, vagy amikor valamely nemes hatalmaskodása miatt ment a bíró elé.
Bethlen Gábornak ez a rendelkezése arra a közösségi gondolkodásra épített, ami a székely társadalom többségére még az eljobbágyosodás idején is jellemző volt. A katonai tudatot erősítette bennük azáltal, hogy tisztviselői újra a szabadok közé soroltak sokakat. Ezt az összeírást felhasználva maga a fejedelem is igyekezett megoltalmazni olyanokat, akikaet a nemesek jobbágyi szolgálatra akartak kötelezni erőszakkal, például Gáspár János marosszéki kapitány ilyen eljárásával helyezkedett szembe 1625-ben. Székelykeresztúr lakói is arra hivatkoztak egy alkalommal, hogy közülük két embernél többet, akik Geréb András jobbágyai voltak, “adóra nem írtak”, azaz nem voltak senkivel szemben függő helyzetben. Az összeírás eredményeit Bethlen Gábor is úgy igyekezett felhasználni, mint azt Báthory Gábor is tette, azaz tisztviselői által néhányakat visszafoglaltatott a jobbágytartóktól a hadi szolgálat számára. Ez történt például a meglehetősen erőszakosan jobbágyosító Ugron Pál esetében is, akinek a szolgálatából arra hivatkozva vették ki Kányádon lakó Tompa Pál nevű jobbágyát, mert őt már a medgyesi gyűlés után tette jobbággyá.
Az 1622-es országgyűlés, majd az azt követő összeírás valamint a jobbágy-visszafoglalások következtében az 1627-ben elkészített udvarhelyszéki összeírás adatai szerint a nemesek száma megkétszereződött, csakúgy, mint a lófőké és a gyalogoké. A jobbágyok száma a korábbi kétharmadára csökkent. Ez a növekedés azonban valószínűleg nem magyarázható csupán a rekuperációkkal, hiszen azt nem is minden esetben végezték el és nem is olyan szisztematikusan, mint a Báthory Gábor uralkodása kezdetén. Valószínűleg az is elégtelen indok a szabad lakosság, különösképpen pedig a nemesség megkétszereződésére az is, hogy 1622 után kevésbé kívántak jobbágyok lenni, mint az megelőzően. Mindezek mellett jelen volt Bethlen Gábor székelypolitikájának a másik oldala is, amelynek értelmében, noha egyfelől határozottan megtartani igyekezett a székely katonaelemet és gyakran a székely nemesekkel is szembeszállva megakadályozni az erőszakos eljobbágyosítást, a nevéhez számos adomány köthető, amelyeket a székely nemesek számára adott ki, és gyakran nemesített székelyeket armálissal is. A Királyi Könyvekben összesen 44 nemesítése és nagy számú adománya található, mint azt a későbbiekben külön fejezet tárgyalja. Egyéb adományai is jelentősek voltak, főképpen azért, mert a jobbágyosodást határozottan ellenző politikája ellenére maga is adományozott jobbágyokat híveinek. 1615-ben két ízben is olyan tárgyú oklevelet adott a zágoni Jankó Péternek, amelyben ősjobbágyát bírni engedte. Egy év múlva ugyannek a zágoni Jankó családnak, ezúttal azonban Jankó Boldizsárnak, Péchi Simon kancellár pohárnokának adott kiváltságot, amelyben jobbágyul engedett neki egy korábban szabad székelyt, szegény ember volt, és sem a zászlók alatt nem szolgált, sem mások jobbágya nem volt. Két év múlva újra csak ugyanez a Jankó Boldizsár juthatott Bethlen Gábor adománylevele megerősítése által három olyan jobbágytelek birtokába, amelyeket Péchi Simon adott neki. 1621-ben két lécfalvi jobbágyot adományozott Gyárfás Pálnak. Aranyosszék több falujában azokat az embereket, akik az 1618-as moldvai hadjáratra elégtelenül szerelték fel magukat, akár szabadok, akár lófők, akár darabontok voltak, Székely Mózesnek adományozta. Szádeczky szerint alig volt olyan előkelő székely család, amely tőle adományban ne részesült volna. Geréb Andrásnak 1625 augusztusában adott új adománylevelet összes birtokaira, többek között Fiatfalvára is, ahol Geréb András a leromlott udvarházat erődítette. A Geréb András magvaszakadtával Fiatfalvát az udvarházzal adományozta Székely Mózesnek Marosújvár várával és városával, tizenegy faluval és három birtokrésszel. Péchi Simon 1615-ben Balázsfalva birtokát kapta meg a hozzá tartozó falvakkal, két év múlva pedig Radnót várát és uradalmát, amely Kendi István hűtlensége miatt szállt a fejedelemre. Mikó Ferenc, Bethlen egyik legközelibb tanácsosa Csíkszereda mellett Zsögödöt kapta meg, valamint Donáth Péter részjószágát Csík-Vacsárcsin. Jelentős adományokban részesült továbbá Tholdalagi Mihály, Borsos Tamás, dersi Petki Ferenc, ábránfalvi Ugron Pál, Balássy Ferenc, Alárd Farkas, Daniel Mihály, bögözi Farkas Ferenc valamint a Lázár család is. A nemesítések okai a legtöbb esetben katonai szolgálatok voltak, mint például nagyborosnyai Bede Tamás kérvényéből kiderül, aki 1619-ben folyamodott címeres nemeslevélért. Bede Tamás lófő volt, sőt mint a kérvénye aláírója, Béldi Kelemen megjegyezte a kérvény alatt, “Régi lófő ember”, ami világosan mutatja, hogy az 1562-es rendezéssel szemben valójában nem tekintették nemesnek a lófő rendbe tartozókat. Székely Balázs és Bálint is, akik Tholdalagi Mihály szolgái voltak, azért adományozott címert és nemességet, mert a hadban vitézkedett Székely Balázs. Egy másik lófő, martonosi Nagy Gergely azért nyert nemesi címet, mert a csatában uzoni Béldi Kelemennek, Háromszék főkapitányának az életét megmentette. Kadicsfalvi Török Gáspár, aki a székely gyalogok hadnagya volt, szintén címeres nemeslevelet kapott, noha az oklevél tanúsága szerint már az 1614-es lustrában is nemesként szerepelt a neve, és emellett a fejedelem Török Gáspár Kadicsfalván lévő nemesi udvarházára és malmára is adományt adott. 1628 júliusában udvari kancelláriájának esküdt írnokát, homoródalmási Kovács Pétert és általa apját Kovács Andrást és testvérét nemesítette és címert is adományozott. Az illető korábban szabad állapotú volt, illetve jobbágyként szolgált. 1619 augusztusában testőrsége főkapitánya, fiatfalvi Geréb András kék darabont zászlóaljának adományozta Torda városának a felső részét.
A nemesítő levelek egy másik sajátosságról is tanúskodnak, mégpedig a székely társadalmon belüli viszonyrendszerekről. A megnemesített lófők illetve szabadok nagy része ugyanis Bethlen Gábor valamelyik székely tisztviselőjének a szolgálatában állott. Mind a nemesi címet, mind pedig a hadból való felmentést elsősorban a kapitányok, katonai vagy egyéb feljebbvalók jóindulatából nyerhették el mind a lófők, mind a székely szabadok. A székely közösség közösségi érdekei mellett, amik még ekkor is nagyon erőteljesen hatottak az emberek tudatában, jelen volt egy másik viszonyrendszer is. Sokan kerültek valamilyen természetű függő helyzetbe a székely főemberektől, és ezek a kliensi kapcsolatok időnként átalakulhattak nemes-jobbágy viszonnyá is, ám ez nem volt szükségszerű, hiszen ura segítségével ennek az ellenkezőjét is elérhette az illető, tehát nemesi címet is szerezhetett. Így fokozatosan alakult ki és éppen ezekben az években egy már körvonalazódó nemesi társadalom, amelynek egyelőre két, egymástól megkülönböztethető rétege látszik, ám ez a megkülönböztetés nem jelentette azt, hogy a két réteg között nem volt átjárás. Az egyik réteg azoké, akik javarészt régi primori családok leszármazottai voltak, már a középkorból is rendelkeztek birtokadományokkal, mint a Mikó, Mikes, Apor vagy Lázár családok többek között. Őket a vármegyei nemességgel egyenrangúaknak tekintették, és ezek a családok adták a legtöbb, a Székelyföldről származó erdélyi országos tisztviselőt is. A másik réteget azok alkották, akik vagy elszegényedett primori családok utódai voltak, vagy pedig a lófői, esetleg a gyalog puskás rendből emelkedtek fel, főképpen a háborúkban mutatott vitézségük révén, a nemesek közé. Az ő nemesleveleik azonban armálisok voltak, azaz címert, nemességet és jószágaik exemptióját tartalmazták, de nem jártak birtokadománnyal vagy jószágok adományozásával. A megnevezésük ebből fakadóan egyházi nemesség volt. Ennek a rétegnek a családjai gyakran cserélődtek, sokszor még egyetlen generáción belül sem sikerült megőrizni a nemesség közé sorolást, henem visszasüllyedtek a lófők közé. Elszegényedés vagy halálesetek miatt azonban a valódi nemesek közül is ki lehetett kerülni, viszont éppen Bethlen Gábor fejedelemségének az időszaka alatt tűntek fel olyan családok, mint a Dersi vagy az Ugron, akik ebben az időben tettek szert olyan vagyonra, olyan nagy számú jobbágyra és olyan jelentős befolyásra, hogy a legnagyobbak közé emelkedhettek. Ilyen volt Marosszéken Dersi János, Kun János és Ozdi Gergely, Kornis Ferenc, Balássi Ferenc, Geréb András, Péchi Simon, Ugron Pál és Bögözi András, Háromszéken a Tholdalagiak, a Basa család, Matis János, Csíkban elsősorban Béldi Kelemen. Bár még a felsoroltak közül is nagyon hamar tűnhettek el családok például a család kihalása révén, az 1634–1635-ben készített lustra-jegyzék számarányai közelítőleg megegyeztek az 1627-ben regisztrált arányokkal. Igaz, hogy az 1634–1635-ben készített lustrába, mivel valóban lustrának, azaz katonai célú összeírásnak szánták, nem írták össze a székely jobbágyokat. A későbbi idők, a 18. és 19. századi összeírások arányait is megvizsgáló Imreh István szerint “a Bethlen Gábor országlásától számított egy és fél évszázadban megszilárdult és nagyjából-egészéből ugyanakkora maradt a szabadrendi székelyek közössége”.
A székely nemesség speciális csoportját képezték a városlakó nemesek. Velük kapcsolatban 1619-ben rendelkezett úgy Bethlen Gábor, hogy a városban lakó és sem annak terheiben, sem a többi nemessel együtt a hadviselésben részt venni nem akaró városi nemeseket kötelezze Udvarhelyszék főkapitánya a város terheinek viselésére. 1620-ban Bethlen István Erdély helytartójaként oklevélben hagyta meg az udvarhelyszéki fő- és alkapitányoknak valamint királybíróknak, hogy mivel az udvarhelyszékieknek kiváltságuk van a fejedelemtől arra vonatkozóan, hogy a nemesség közöttük a közös teherviselésre köteles, ezért a nevezett tisztek a város lakosságát a nemességgel szemben oltalmazzák meg. Ugyanezt az oklevelet a fejedelem újra kiadta 1623-ban kétszer, majd pedig 1624-ben is. Mindez azt mutatja, hogy a városlakó nemesség a fejedelmi utasítás ellenére ragaszkodott adómentességéhez, és nem volt hajlandó részt vállalni a másik közösségi rendben, a városiban sem. Viszont mivel a városba költözés folytán a nemes székely gyakran felhagyott a katonai szolgálattal is, Bethlen elsősorban a taxát fizető várost és a közösségi szabályokat védelmezte velük szemben. Ezzel ellentétes folyamat is zajlott a városokban, amiről egy 1622-ben Sepsiszentgyörgynek adományozott kiváltságlevél beszélt, mégpedig hogy “az városnak elei nemcsak nobilitálták magokat, de még házokat is eximálták”, vagyis a városi polgárok, csakúgy, mint a vármegyékben, szintén a nemesség megszerzésére törekedtek, noha mint közösség erélyesen felléptek a leválókkal szemben. Bethlen Gábor a székely városok mellett, amelyeknek számos kiváltságot adott, a székely közösségek más formáit, például a falvakat is kiváltságolta, csakúgy, mint korábban azt Báthory Gábor tette.
A különböző falvaknak vagy városoknak adott különleges kiváltságok ellenére a székely közösség legalapvetőbb identitása a katonai közösséghez való tartozás volt, ez pedig a faluközösségek szintjén öltött testet a 17. században. Bár nem viselték el azokat, aki le akartak válni erről a közösségről, azt sem fogadták el, ha valaki “idegen”, például felszabadított jobbágy teljes közösségi jogot jelentő földet kért magának a falu földjéből. Mivel pedig a Bethlen Gábor által elrendelt rekuperálások leginkább a közelmúltban jobbágyot szerzetteket érintették súlyosan, ezért az eddig a közösségi jogokért küzdő szegényebb nemesek és lófők egyként tiltakoztak a rekuperálások ellen már 1623-ban. Ez látható abból a Háromszék közössége által készített követutasításból is, amelyet 1623 áprilisában fogalmaztak meg a gyulafehérvári országgyűlésre küldött követek számára: “Ezelőtt ilyen szabadságunk volt, hogy nemes ember fogyatkozott lófű embertül és veres darabanttól puszta helyet megvehetett, melyre ősjobbágyát rá szállíthatta, most az olyanok connumeráltattak. Vicissim az lófű ember és drabant is vehetett fogyatkozott nemes embertől. Kegyelmetek ő felségét találja meg, hogy az szabadság maradjon meg köztünk s afféle connumeratio szálljon le ... Vadnak köztünk idegen nemzetségből aquirált jobbágyok is, úgy mint szász, oláh és Magyarországból hozott és városokból szállott, kiket az nemes ember, vagy lófű ember pénzen vött, vagy őstől maradt helyre szállított; mostan azok is recuperáltattanak, kiknek semmi örökségek köztünk nem volt, s nincsen mostan is, supplicandum est, hogy afféle idegen nemzetbeli jobbágy maradjon kezénél az nemes embernek és lófűnek, ne is connumeráltassék. Városokból is szállottanak nemes ember földére szükségek miatt, kik recuperáltattak az nemes ember kezéből, sok el is bujdosott ezután. Akiket pedig őstől maradt helyekre szállítottanak székelyt, azokat is connumerálták. Suplicandum hogy ő felsége azokat is condonálja.” A követi utasítás további részeiben pontról pontra felsorolták sérelmeiket, amelyben szerepelt többek között, hogy némelyek már a medgyesi gyűlés előtt is uraik birtokában voltak, némelyek ötven-hatvan esztendeje, és mégis rekuperálták őket. A panaszok között szerepelt az is, hogy sok örökre vagy zálogban adott birtokot rekuperáltak Bethlen tisztjei. Az érdekes az, hogy a kérvényben nem csak az örökre megszerzett, de a zálogban náluk lévő birtokokat is vissza akarták követelni. Ugyanígy azt a jobbágyot is visszakérték, akik azért kötötte el magát, mert egy lófőnek vagy nemesnek a jobbágyát megölte.
Mindemellett a panaszok között azt is felsorolták, hogy az összeírók sok korábbi lófőt elégtelen felszerelésük miatt csupán a darabontok közé sorolták be. Azt kérték ezért, hogy a fejedelem tartsa meg őket “régi szabadságokban”, azaz engedje a lófők között összeírni őket. Úgy tűnik ez alapján, hogy jelentős volt a különbség a lófőség és a darabontság között. A panaszlevél azonban elsősorban a nemesség kérvénye volt, illetve mindazoké, akik éppen Báthory Gábor idejétől kezdődően, főképpen pedig Bethlen Gábor fejedelemsége alatt megindultak felfelé, vagy legalább a nemesi társadalomban való megkapaszkodás útján. Ebben nagy szerepe volt annak, hogy milyen nagy birtokkal rendelkeztek és hány jobbágyot tartottak.

Székely jobbágytartók Bethlen Gábor
fejedelemsége idején
A különböző székeket tekintve a legtöbb jobbágyot tartók jobbágyainak száma nagyban különböző volt, még ugyanazon esztendőt tekintve is. Így kimagasló a jobbágyok száma Udvarhelyszék nemesei esetében. A legtöbb jobbágyot uraló Kornis Ferenc 252 jobbágya háromszor több, mint a legnagyobb marosszéki jobbágytartó, Dersi János jobbágyainak száma, és csaknem kétszerese Basa Péter jobbágyai számának, aki Háromszéken számított a legnagyobb jobbágytartónak 1614-ben. A legkisebb lélekszámmal rendelkező és ezért nehezen hasonlítható Csíkszék esetében Lázár János birtokolta 1614-ben a legtöbb jobbágyot, szám szerint 54-et. Ez a szám alig kevesebb, mint Dersi János jobbágyainak száma Marosszéken, de legalábbis ugyanannyi, mint a Marosszéken a sorrendben negyedik Kornis Ferenc jobbágyainak összessége. Ugyanakkor a már említett marosszéki Dersi János a 76 jobbágyával csak az ötödik helyen állna Udvarhelyszéken, és a harmadikon Háromszéken. Néhány nemes esetében azt láthatjuk, hogy több székben is jobbágytartóként szerepel. Így Kornis Ferenc, akinek 252 udvarhelyszéki jobbágya mellett Marosszéken is feljegyeztek 54 jobbágyát, Béldi Kelemen, aki 38 csíki jobbágya mellett 1614-ben még 44 háromszéki jobbágyot birtokolt, Komáromi István, aki 20 marosszéki és 28 csíki jobbágy ura volt ugyanakkor. Az egyes jobbágytartók által uralt jobbágyok számait tekintve úgy tűnhet, mintha a központi Udvarhelyszék indult volna el a legerőteljesebben a feudalizálódás útján. Az összes nemes és jobbágy számát, különösen a számarányait figyelembe véve azonban úgy tűnik, hogy a legtöbb nemest Háromszéken, méghozzá Sepsiszéken írták össze (126 fő), a legtöbb jobbágyot pedig Udvarhelyszéken (1772 fő, 35,53%). Ugyanakkor a szabadok aránya mindenhol meghaladta az 50%-ot, kivéve Marosszéket, ahol mindössze 42,34% volt. Marosszéken a nemesek viszonylag alacsony és a jobbágyok viszonylag magas száma ellenére is, mint láthattuk, nem kimagasló a nemesek által uralt jobbágyok száma. Ez arra enged következtetni, ami a lustrák vizsgálata alapján számszerűen igazolható is, hogy Marosszéken feltűnően nagy számban rendelkeztek a lófők is egy-egy jobbággyal, sőt a primorok körében is inkább az egy-két jobbágy tartása tekinthető általánosnak. Ha végignézzük a primorok-jobbágytartók neveit, azt állapíthatjuk meg, hogy közülük kevesen töltöttek be jelentősebb tisztségeket a székelységen belül vagy a fejedelemségben. Az első tíz jobbágytartó között két olyan név is szerepel, akiknek családjai nem elsősorban Marosszéken belül voltak birtokosok, ez a Lázár és a Kornis család. Azok a primorok, akik Bethlen Gábor fejedelemségének ideje alatt jelentős pozíciókban voltak, a többi székből kerültek ki. (A székely nemesség által betöltött tisztségekről a következő fejezetekben lesz szó.) Amennyiben a Bethlen Gábor fejedelemsége alatt készült lustrákat összevetjük, akkor jól látható, hogy bizonyos jobbágytartók esetében a jobbágyok számát tekintve jelentős volt a változás. Így például Kornis Ferenc Udvarhelyszéken összeírt jobbágyainak a száma 1614 és 1627 között félszázzal növekedett, és ennél is jelentősebb a növekedés a Béldi Kelemen jobbágyai esetében Csík-, Gyergyó- és Kászonszékben. Itt ugyanis csupán öt év leforgása alatt nőtt a számuk 38-ról 104-re több, mint a kétszeresére. Majdnem ugyanilyen nagy mértékű növekedés látható, igaz, 1614 és 1627 között az Ugron Pál esetében Udvarhelyszéken, aki 1614-ben még csak 58 jobbággyal rendelkezett, 1627-ben pedig már 101-gyel. Kisebb növekedés mutatkozik az udvarhelyszéki Péchi Simon jobbágyainak számában, (1614-ben 57 fő, 1627-ben 68 fő), az ugyancsak udvarhelyszéki Daniel Mihálynál (1614: 53 jobbágy, 1627: 89 jobbágy), valamint a csíki Hadnagy András esetében (1614: 15 fő, 1619: 33 fő). Bizonyos esetekben nagyjából ugyanazokat a számokat találjuk. Ilyen Udvarhelyszéken Geréb András, 1614-ben 108, 1627-ben 110 jobbággyal és Bögözi András, 1614-ben 40, 1627-ben pedig 37 jobbággyal. Több alkalommal viszont csökkenés figyelhető meg. Balássy Ferencnek Udvarhelyszéken például 1614-ben még 180 jobbágyát számolták össze, míg 1627-ben már csak 125-öt. Petki Jánosné esetében ugyan ez a változás nem olyan jelentős, mégis egyértelmű a csökkenés. (1614: 100 jobbágy, 1627: 89 jobbágy) Csíkban az 1614-ben még a legtöbb, 54 jobbággyal rendelkező Lázár István jobbágyainak száma 1619-re megfeleződött, csakúgy mint Petki Farkasné jobbágyainak száma (1614: 29, 1619: 15).
A Királyi Könyvekben szereplő adományok vizsgálata nyomán kialakítható a megadományozottaknak az adományok nagysága szerinti sorrendje. Ebben a legjelentősebb adományt, új adomány formájában Fiatfalvi Geréb János kapta 1625-ben. Az adománylevél szerint 14 udvarhelyszéki és három Fejér megyei és egy Küküllő megyei településen kapott adományt részjószágaira, ezeken felül még három olyan udvarhelyszéki településen, ahol kúria is tartozott a részjószághoz. Jelentős adományban részesültek rajta kívül a Királyi Könyvek szerint Petki Jánosné Kornis Katalin (nova donatio formájában 16 udvarhelyszéki faluban részjószág), Petki János fia, Petki Ferenc (nova donatio 15 udvarhelyszéki faluban lévő részjószágra), Ugron Pál (14 faluban Udvarhelyszéken részjószágok adományozása), Daniel Mihály (új adomány 9 udvarhelyszéki és 5 sepsiszéki faluban lévő részjószágára), Zsámbokréty Miklós (Székelyudvarhelyen kúriával és malommal, valamint 11 udvarhelyszéki faluban részjószág adományozása), Kékedi Zsigmond (11 alcsíki faluban részjószág adomány), Farkas Ferenc (új adomány 10 udvarhelyszéki faluban lévő részjószágára), Toldalagi Mihály (5 marosszéki, és 1-1 kézdi- és orbai széki faluban részjószág adomány) és Mikes Gábor (4 orbai széki és egy kézdi széki faluban jobbágyok adományozása). A felsorolt megadományozottak közül heten udvarhelyszékiek vagy döntően ott rendelkeztek birtokokkal, rajtuk kívül egy csíkszéki (Kékedi Zsigmond, aki azonban 1619-ben már szintén Udvarhelyszéken íratott össze) és egy orbai széki megadományozott található. Ez tehát arra utal, hogy ebben az időben a legnagyobb változások Udvarhelyszéken történtek, és Bethlen Gábor elsősorban ennek a széknek a székely nemeseit támogatta és adományozott nekik hivatalokat, birtokokat.

Székely nemesi családok birtokadományai illetve nemesítések Bethlen Gábor fejedelemsége idejéből a Királyi Könyvek alapján
Ambrus Tamás (Szováth) nemesítés: Gyulafehérvár, 1627. május 25 (XIII. kötet 32.)
Angyalos János: (Kapus, Torda vármegye): több telek adományozása
Marosszentkirály, Marosszentgyörgy: részjószágok: Gyulafehérvár, 1615. január 18 (VIII. 9.)
Anthos Máté és fia Bálint és István: nemesítés: Gyulafehérvár, 1628. május 5. (XII. 90.)
Balássy Ferenc (Vécke): Kelementelkén 18 jobbágy adományozása: Gyulafehérvár: 1628. március 29. (XII. 78.)
Bartalyus Balázs alsócsernátoni lelkész, címerrel és adómentességgel nemesség adományozása. Gyulafehérvár: 1614. augusztus 16. (VII. 313.)
Bartha István (Dálnok): nemesítés: Kassa, 1620. február 8. (X. 146.)
Bartha István (Lukafalva): Kolozsvár, 1614. május 20. (VII. 191.)
Bedő Mihály és Antal, Péter (Kézdi-Polyán): nemesítés: Gyulafehérvár, 1628. május 5. (XIV. 48. )
Bélteki Varga Gergely (Makfalva): nemesítés: Gyulafehérvár, 1619. augusztus 10. (X. 133.)
Benkő Balázs: Maksán 2 jobbágy: Kassa, 1624. február 24. (XI. 47.)
Bereczky Mihály (Szentrontás): Torboszló: 3 jobbágy: Gyulafehérvár, 1627. június 10. (XIII. 58.)
Bíró Péter: nemesítés: Gyulafehérvár, 1614. augusztus 31. (VII. 319.)
Bodó János: (Karácsonfalva) nemesítés: Várad, 1624. június 10. (XIII. 11.)
Borbély Ferenc (Csegez) nemesítés: Nagyszombat, 1620. szeptember 18. (X. 202.)
Borsos Tamás: (Marosvásárhely) Mező-Madaras, Kölpény, Kisfalud: részjószágok Várad, 1614. november 5 (VII. 348.)
Bögözi András: (Miklósfalva): a hadjáratban való részvétel alól felmentés. Szeben, 1613. november 27. VII. 11.)
Budai János (Bágyon): nemesítés. Gyulafehérvár, 1614. július 14. (VII. 320.)
Csabai Márton (Csaba): nemesítés. Kolozsvár, 1618. október 7. (X. 11.)
Chyaak Tamás (Gyergyószentmiklós): nemesítés. Gyulafehérvár, 1623. május 20. (VII. 350.)
Csákány Balázs: nova donatio Náznánfalván lévő birtokára. Szeben, 1613. december 30. (VII. 43.)
Cseh Miklós: nemesítés. Szeben, 1614. január 4. (VII. 103.)
Csere vagy Szakács Miklós (Alsóboldogasszonyfalva): nemesítés. Gyulafehérvár, 1615. november 16. (VIII. 137.)
Cseri Benedek (Nagy-Bölön): nemesítés. Gyulafehérvár, 1622. november 5. (XI. 28.)
Csigedi András és János (Kisfalud): nemesítés. Gyulafehérvár, 1618. június 30. (X. 69.)
Csehi Gergely és István (Szárhegy): nemesítés. Gyulafehérvár, 1625. május 17. (XIII. 12.)
Csupor Miklós (Alsó-Torja): Gyulafehérvár, 1617. május 4. (VIII. 244.)
Dániel Ferenc (Vargyas): kinevezése Vargyasszék (territorium Vargyasiensis) királybírájává. Gyulafehérvár, 1624. április 6. (XII. 20.)
Daniel Mihály: nova donatio Felső-Rákoson, Vargyason kúriával, Olaszteleken, Száldoboson, Volálon, Bardóczfalván, Fülén, Hermányban, Telegdi-Baconban, Baróton, Köpecen, Szárazajtán, Nagyajtán, Bölönben lévő részjószágaira. A stranitzai táborban, 1621. október 10. (XI. 3.)
Egyed Máté (Kövesd): nemesítés. Fogaras, 1615. február 20. (VII. 26. )
Endes György (Csík-Szentimre): nemesítés. Nagyszombat, 1620. december 15. (X. 206.)
Eresztevényi Ferenc (Eresztevény): nemesítés. Brassó, 1622. augusztus 9.(XI. 22.)
Farkas Jakab, Mihály, Péter: nemesítés. Gyulafehérvár, 1619. július 16. (X. 113.)
Farkas Ferenc (Bögöz): nova donatio, Bögözön kúriával és malommal, Gyepesen, Mátisfalván, Agyagfalván, Zetelakán, Mogyoróson, Bétán lévő részjószágaira. Beszterce, 1620. július 14. (X. 19.) Udvarhelyen kúriát, részjószágokat, Dersben és Telekfalván jobbágytelkeket kap. Gyulafehérvár, 1625. május 2. (XIII. 49.)
Farkas István (Dálnok): nemesítés. Gyulafehérvár, 1623. június 6. (VII. 352.)
Farkas Péter (Tatros): nemesítés. Gyulafehérvár, 1615. november 21. (VIII. 106.)
Ferenczi István: Patakfalván 3 jobbágy adományozása. Száldobos, 1629. június 1. (XIV. 100.)
Fodor István (Csíkszentimre): nemesítés. Gyulafehérvár, 1627. április 3. (XII. 55.)
Geréb János (Fiatfalva): nova donatio. Feleken, Szederjesen, Kis-Ludason (Fejér vármegye), Sárdon (Küküllő vármegye), Fiatfalván az elrontott, de általa úújjáépített kúriával, Boldogasszonyfalván kúriával, Új-Székelyen, Keresztúrfalván, Csekefalván, Timafalván kúriával, Galambfalván, Medeséren, Farkaslakán, Siménfalván, Rugonfalván, Muzsnában, Mogyoróson, Keményfalván, Bethfalván, Fenyéden és Keresztúron lévő részjószágaira. Gyulafehérvár, 1625. augusztus 8. (XII. 41.)
Gyárfás Pál (Léczfalva) és Jankó Boldizsár (Zágon): Alsó-Torján kúriákkal, Peselneken, Kantafalván (Háromszék): részjószágok. Nagyszombat, 1621. február 9. (X. 205.)
Ilea v Hea Péter (Kézdi Sárfalva): adómentességgel nemesítés. Nagyszombat, 1620. július 29. (X. 209. )
Istvánházi Mihály: nova donatio Szentkirályon négy jobbágytelekre. Szeben, 1614. január 20. (VII. 234.)
Jancsó Gáspár és István: nemesítés. Gyulafehérvár, 1625. január 25. (XV. 109.)
Jankó Ferenc (Sepsiszentgyörgy): nemesítés. Gyulafehérvár, 1618. július 4. (X. 70.)
Kékedi Zsigmond: Csíkszentkirályon kúriával, Zsögödön, Szentsimonon, Szentimrén, Szentmártonban, Szentgyörgyön, Kotormányban, Ménaságon, Hosszú-Aszón, Mindszenten Kászonban részjószágok. Gyulafehérvár, 1625, augusztus 18. (XIII. 55.)
Királyi jogok adományozása mindazon birtokaira, amelyeket Csík és Udvarhelyszéken nagyapjától örökölt. Szeben, 1628. március 29. (XII. 79.)
Kemény Boldizsár (Bükkös): a gerendi kastélyt a hozzá tartozó részjószágokkal adomány. Gyulafehérvár, 1618. április 26. (X. 54.)
Keresztes Ferenc (Lécfalva): nemesítés. Magyar-Bród, 1621. november 8.(XI. 13.)
Kereszturi György (Szentmihályfalva): nemesítés. Nagyszombat, 1620. szeptember 23. (X. 203.)
Kornis Katalin, Petki János özvegye: nova donatio Dersben kúriával, Agyagfalván, Muzsnán, Mogyoróson, Bögözön, Bétában, Fancsiban, Vágáson, Dobófalván, Felsőboldogasszonyfalván, Oroszhegyen, Zetelakán, Gyepesen, Egében, Jászfalván, Kányádon lévő részjószágaira. Kolozsvár, 1618. december 12. (X. 94.)
Kósa György és Imre (Csíkszentmihály): nemesítés. Brassó, 1627. március 4. (XIV. 12.)
Kósa Imre: nova donatio Csíkszentmihályon lévő részjószágára. Mikó-Újvár, 1627, július 10. (XIV. 13.)
Kovács András (Zetelaka): nemesítés. Várad, 1624. június 10. (XIII. 11.)
Köllő Miklós (Gyergyószentmiklós): nemesítés. Gyulafehérvár, 1623. május 20. (VII. 34.)
Lázár István: Csík-, Gyergyó-, Kászon székek királybírájává kinevezése, Gyergyószentmiklóson vámot szedhet. Szeben, 1613. december 9. (VII. 79.)
Literáti Márton (Tamásfalva): Alsó- és Felsőcsernátonban 1-1 részjószág adományozása. Kolozsvár, 1614. október 29. (VII. 164.)
Literáti Szabó Márton: Márkosfalván 3 részjószág adományozása. Székelyudvarhely, 1623, január 1. (XI. 30.)
Magh István (Homoródszentmárton): nemesítés. Besztercebánya, 1620. július 29. (X. 187.)
Makai János: nova donatio Mezőmadarason, Kölpényben, Kisfaludon lévő részjószágaira. Gyulafehérvár, 1614. július 4. (VII. 257.)
Máthé Ferenc, Mihály, Pál, Péter (Zabola): nemesítés. Szakolcza, 1622. január 5. (XI. 26.)
Mikes Gábor és Péter (Papolc): Papolcon, Zágonban, Körösön, Krasznán, Mártonfalván jobbágyok adományozása. Kolozsvár, 1619. október 31. (VI. 369.)
Mikó Ferenc (Hídvég): Csík-, Gyergyó- és Kászonszék királybírájává kinevezés. Szeben, 1613. november 18. (VII. 10.)
nyujtódi Donáth Péter részjószágának adományozása Vacsárcson, amit az a háborúban való meg nem jelenés miatt veszített el. Radnót, 1628. június 10. (XIV. 50.)
Nagy Boldizsár és felesége Ráday Borbála (Sinfalva): nova donatio a Betfalván lévő részjószágára. Gyulafehérvár, 1617. december 22. (X. 14.)
Nagy Gergely (Csegez): nemesítés. Nagyszombat, 1620. szeptember 18. (X. 202.)
Nagy Máté (Korond): Korondon több telek adományozása. Gyulafehérvár, 1618. augusztus 20. (X. 85.)
Nagy vagy Száz Lőrinc (Vajdaszentiván): nemesítés. Gyulafehérvár, 1625. május 25. (XIII. 26.)
Nemes Balázs és János (Hidvég): a magtalanul elhalt Geréb János árapataki és erősdi részjószágait adományként kapják. Meggyes, 1614. március 15. (VII. 181)
Péter István: nova donatio Albison lévő házára. Beszterce, 1622. október 7. (XI. 25.)
Petki Ferenc (Petki János kiskorú fia) (Ders): nova donatio Dersben kúriával, Muzsnán, Kányádon, Jastfalván, Egében, Szentlászlón, Gyepesen, Agyagfalván, Mogyoróson, Dobófalván, Vágáson, Bétán, Oroszhegyen, Zetelakán, Felsőboldogasszonyfalván lévő részjószágaira. Gyulafehérvár, 1614. július 29. (VII. 282.)
Petki István: Zsomboron, Homoródszentpéteren és Homoródújfaluban részjószágok. Száldobos, 1629. május 26. (IV. 98.)
Pozsgai György (Felfalu): nemesítés. Gyulafehérvár, 1627. április 25. (XIV. 4.)
Réthy István és felesége, Apor Margit (Alsótorja): nova donatio Páloson, Szárazpatakon, Peselneken és Kantán lévő birtokaira. Gyulafehérvár, 1625. május 24. (XIII. 39.)
Sebestyén András és Péter (Mezőbánd): nemesítés. Kolozsvár, 1615. május 11. (VIII. 33.)
Simonfi Simon (Léczfalva): nemesítés. Fogaras, 1625. március 3. (XIII. 19.)
Szabó Márton (Márkosfalva): nemesítés. Kassa, 1620. február 21. (X. 144.)
Szakács János (Szenterzsébet): nemesítés. Kolozsvár, 1618. december 3. (X. köt 113.)
Ifj. Székely Mózes: Székelykeresztúron egy malom a Küküllőn, Csekefalván és Bethfalván részjószágok adományozása. Brandenburgi Katalin, Gyulafehérvár,1630. február 14. (XV. 32.)
Szentpáli János (Novaj): Marosszentgyörgyön részjószág és kúria adományozása. Kassa, 1624. június 27. (XI. 53.) Kebelén, Sződön 2-2 és Mogyoróson 1 jobbágytelek adományozása. Gyulafehérvár, 1624. október 8. (XI. 56.) Száltelek falura királyi jog adományozása. Gyulafehérvár, 1628. április 6. (XII. köt 84.)
Toldalagi Mihály (Cseke): Szentbenedeken kúriával, Ákosfalván és Folyfalván részjószágok adományozása. Darócz, 1623. január 10. (XI. 31.) Udvarfalván, Galambodon és Léczfalván részjószágok adományozása. Fogaras, 1628. március 18. (XIV. 38.) Zágonban egy részjószág adományozása, Brandenburgi Katalin, Gyulafehérvár, 1630. február 25. (XVI. 33.)
Tompa János: Kisborosnyón egy jobbágytelek adományozása. Gyulafehérvár, 1628. július 7. (XIV. 63.)
Tuson Mihály (Kászon): nemesítés. Gyulafehérvár, 1625. augusztus 1. (XIII. 27.)
Ugron Pál: Szentmihályon, Szentléleken, Tiboldon, Árvátfalván, Sándorfalván, Ábrámfalván, Szentlászlón, Egében, Bögözön, Dályában részjószágok adományozása. Gyulafehérvár, 1616. április 2. (VIII. 164.) néhai Bakó Lázár Egében lévő birtokát adományként kapja. Gyulafehérvár, 1626. augusztus 20. (XII. 50.) Székelykeresztúron a Küküllőn egy malmot, Timafalván kúriával részjószágot és Feleken egy egész jószágot adományként kap. Brandenburgi Katalin, Gyulafehérvár, 1630. február 26. (XVI. 38.)
Vaja András és István (Páva): egy telek adomány. Gyulafehérvár, 1616. április 12. (VIII. 171.)
Varga István (Csíkszentlélek): nemesítés. Meggyes, 1615. október 29. (VIII. 76.)
Zab Dávid: Vásárhelyen három jobbágy adományozása. Kolozsvár, 1614. május 13. (VII. 184.)
Zsámbokréty Miklós: Székelyudvarhelyen kúriával és malommal, Jánosfalván, Telekfalván, Dersben, Árvárfalván, Patakfalván, Felsőboldogasszonyfalván, Oroszhegyen, Mátéfalván, Vágáson, Dobófalván és Bikafalván (Udvarhelyszék) részjószágok adományozása. Besztercebánya, 1620. július 14. (X. 189.)
Zsigmond János (Székelyszállás): nemesítés. Várad, 1624. június 10. (XIII. 11.)
A nemesítések illetve kiváltságolások a legtöbb esetben nem tartalmaztak indoklást, illetve azt, akiknek az esetében indoklást találtam, a korábbiakban már közöltem. Az egyszerű nemesítések nagy többsége azonban, Bethlen vagy Báthory Gábor nemesítéseikor is, leginkább katonai szolgálat vagy más szolgálattételek jutalma volt. Ezekről a székelyekről keveset tudunk, nemességük pedig nem volt minden esetben hosszú életű, mint arról a korábbiakban már szó volt. Megkapaszkodásuk a nemesek között nagyban függött egyéni szerencséjüktől és gazdasági erejüktől, ügyességüktől. A nemesítések és adományok sorába azért illesztettem bele a Brandenburgi Katalin által adományozott okleveleket is, mert az ő fejedelemsége nem kezdett új korszakot, rövid uralma a Bethlen Gábor uralkodása záróakkordjának tekinthető a székelyekkel kapcsolatban.
A Bethlen Gábor fejedelemsége ideje alatt a Királyi Könyvekbe feljegyzett nemesítések, adományok székenkénti megoszlása
Az említések száma szerint:
Udvarhelyszék: a szék bármely településének neve akár mint a megadományozott lakhelye, akár mint az adomány tárgya összesen 115 esetben fordul elő.

Székek	Nemesítések, adományok	
Marosszék	35 eset	
Kézdiszék	25 eset	
Csíkszék	16 eset	
Orbaiszék	11 eset	
Sepsiszék	10 eset	
Gyergyószék	4 eset	
Kászonszék	2 eset	

Háromszék/Sepsi-, Kézdi- és Orbai szék összesen/: 46 eset
Csík-, Gyergyó- és Kászonszék: 22 eset
Mely székben lévő települések fordulnak elő leggyakrabban mint a megado-mányozottak vagy megnemesítettek lakhelye:

Székek	Nemesítések, adományok	
Udvarhelyszék	22 esetben	
Marosszék	18 esetben	
Csíkszék	6 esetben	
Orbaiszék	5 esetben	
Sepsiszék	4 esetben	
Gyergyószék	4 esetben	
Kászonszék	1 esetben	

A települések székek szerinti megoszlása és gyakoriságuk abban az esetben, ha mint az adomány helyszínét tekintjük:

Székek	Adományok	
Udvarhelyszék	107	
Marosszék	19	
Kézdiszék	13	
Csíkszék	12	
Sepsiszék	6	
Orbaiszék	6	
Gyergyószék	1	
Kászonszék	1	

Családi kapcsolatok a székely nemességen belül Bethlen Gábor fejedelemsége idején
A vizsgált időszakban a székely nemesség házasodási szokásait nyomon követve két jelenség figyelhető meg. Az egyik, hogy fokozatosan kialakult egy néhány családot magába foglaló csoport, akik részt vállaltak a legfőbb tisztségekből, részesei voltak a fejedelmi tanácsnak vagy legalábbis a fejedelmi udvar környezetéhez tartoztak vagy tartozhattak. Ők, noha nem feltétlenül birtokolták a legtöbb jobbágyot, mégis nagyjából meghatározhatók, többek között a hivatalviselés mellett arról is, hogy egymás között házasodtak. Noha, amikor magukat definiálták, akkor már nemesi mivoltuk hangsúlyosabbá vált, mint székelységük, olyannyira, hogy hajlamosak voltak magukat és a székely közösséget külön értelmezni. Ennek ellenére a legtöbbször egymás családjaiból választottak maguknak párt, legalábbis a 17. század folyamán. Így a Bernáld család Kézdiszéken a század elején Bernáld Klára és szenttamási Lázár Farkas házassága révén került kapcsolatba a Lázár családdal, a házasságukból született Lázár Judit pedig először a Henter családból származó Gáspár, majd Damokos István felesége lett. A szintén Damokos Ilonát Imecs Mátyás vette feleségül, Damokos Kata pedig Kálnoki Mihállyal kötött házasságot. A Csíkban birtokos Becz Pál leánya, Becz Erzsébet Mihálcz Mihály és Réthi Anna gyermekéhez, Mihálcz Miklóshoz ment feleségül. Édesanyja, Réthi Anna Réthi István és Apor Margit leánya volt, így tehát a Becz család kapcsolatba került az Apor családdal is. Becz Erzsébet testvére, Katalin férje Béldi János volt, a házasságukból született Béldi Kelemen. A Kelemen két fiának, Jánosnak és Pálnak gyámja Kékedi Zsigmond lett, aki ugyan nem házassággal, ám mégis voltaképpen rokonságba került a fenti családokkal.
A Petki család szintén kapcsolatba került a legfontosabb családokkal. Közülük Petki János vette feleségül Kornis Katalint, Ferenc nevű fia pedig Lázár Erzsébetet. Erzsébet nevű leánya Toldalagi Mihálynak, Bethlen Gábor tanácsurának a felesége volt.
Az előbb említett Lázár Erzsébet testvére, Borbála az Aporok közül választott párt magának. Fia, Apor Lázár felesége egy Imecs lány volt, Judit. Unokájuk, a Metamorphosis írója ugyancsak ezt a házasodási szokást követte, Kálnoki Borbálát vévén feleségül.
Érdekes, hogy éppen a legnagyobbá növő székelyföldi, igaz nem székely származású család, a Kornis csak ritkán házasodott ilyen módon. A 17. század folyamán ruszkai Kornis Ferenc Vesselényi Katát vette feleségül és leányai sem székely családok fiaival házasodtak. Ha végignézzük a rokoni kapcsolatokban felbukkant családok neveit, ott találjuk az Apor, a Becz, a Béldi, a Bernáld, a Damokos, a Henter, az Imecs, a Kálnoki, a Kékedi, a Lázár, a Kornis, a Mihálcz, a Petki valamint a Tholdalagi családokat. A régi családok közül hiányoznak a Mikók, Mikesek és a Nemesek, a többség azonban képviselteti magát, bizonyos családok akár több szállal is kapcsolódtak egymáshoz. Valószínű, hogy a rokoni kapcsolat kialakítása azért sem volt idegen ezeknek a primori családoknak, mert még elevenen élt bennük annak emléke, hogy voltaképpen a primor családok közül sokan származtak közös ősöktől, mint a hidvégi Nemes és Mikó családok is. A közös primori múltra mint összekötő kapocsra mutat az is, hogy, noha az általam vizsgált időszakban több új család emelkedett a legnagyobbak közé, mint az Ugron, a Geréb, a Bögözi, vagy akár a Basák, ők nem találták meg könnyen az utat ezekhez a régi primori famíliákhoz.

Hivatalviselő székely nemesek Bethlen Gábor fejedelemsége alatt
Az édesanyja révén maga is székely családból származó és gyermekkora egy részét a szárhegyi Lázár kastélyban töltő Bethlen Gábor különösen sok székely nemessel vette körül magát. Fejedelemsége egész ideje alatt bizalmasai között sokan voltak olyanok, akik a Székelyföldről származtak. A diplomáciájában leginkább székelyeket foglalkoztatott, akik közül nagyon sokan már korábban is bizalmasai voltak, néhányak, mint például ifj. Székely Mózes, már a század elejétől szorosan Bethlen Gábor belső környezetéhez tartoztak. Másokkal, mint például Péchi Simonnal, már Bocskai udvarában is volt alkalma megismerkedni. Mondhatjuk, hogy diplomáciájának és kancelláriájának a java részét építette székely híveire, akiket nemcsak foglalkoztatott, de akiknek a feljebb emelkedését is támogatta jelentős adományaival.
Már fejedelemségének a kezdetétől egészen a nikolsburgi béke évéig diplomáciájának egyik vezetője az a Péchi Simon volt, akinek a birtokai Szenterzsébeten, Udvarhelyszéken voltak, és aki korábban Bocskai titkára volt, később pedig Bethlen Gábor kancellárja lett. Az 1615 márciusában Nagyszombatba küldött delegációt Péchi Simon vezette, mellette pedig egy szász és két magyar követ mellett még két székely nemes is tagja volt a delegációnak: a keresztúrszéki véczkei és szentdemeteri idősebb Balássi Ferenc, aki Udvarhelyszék főkapitánya és a székelyek főkapitánya volt ekkor, valamint Borsos Tamás, aki korábban marosvásárhelyi bíró volt, később pedig Bethlen egyik legtöbbet foglalkoztatott diplomatája lett. A következő, 1617-es nagyszombati tárgyalásokra ismét Péchi Simont küldte Bethlen Gábor, és mellette megint ott volt Balássi Mihály is. A harmincéves háborúba való csatlakozás idején az 1620 áprilisában tartott gyulafehérvári országgyűlésen a hadakozó Bethlen Gábor helyetteséül választották meg Bethlen Istvánt, aki kormányzóként tevékenykedett a fejedelemség élén, mellé pedig teljhatalú fejedelmi biztosként választották Péchi Simon kancellárt. Az egy év múlva zajlott hainburgi béketárgyalásokon is Péchi Simon volt Bethlen Gábor képviselője, ám, mivel a tárgyalások nem jártak sikerrel, a fejedelem hűtlenség vádjával bezáratta diplomatáját és csak 1624 végén bocsátota szabadon az erdélyi nemesség közbenjárására.
Mind a keleti, mind pedig a nyugati irányú követségekben gyakran vette igénybe a fejedelem hidvégi Mikó Ferenc szolgálatait, aki szinte gyermekkori barátja volt, együtt volt vele a bujdosás ideje alatt is, később pedig Bethlen Gábor jóvoltából csíki főkapitány lett, valamint a fejedelem udvarmestere és kincstartója. Ő ment a Portára követségben Balássi Ferenccel és Borsos Tamással egy időben 1613-ban azért, hogy Bethlen Gábor érdekében eljárjon és megszerezze neki a fejedelmi kinevezésről szóló athnamét. Ugyancsak ő utazott a Portára akkor is, amikor 1619-ben Bethlen Gábor engedélyt kért a szultántól ahhoz, hogy bekapcsolódjon a harmincéves háborúba. 1625-ben, amikor a fejedelem azzal az ajánlattal fordult Bécshez, hogy támogassa házassági terveit a császár lányával, újra csak Mikó Ferencet küldte el Kovacsóczy István társaságában, majd pedig, miután a tárgyalások eredménytelenül értek véget, ugyancsak ők utaztak tovább Berlinbe, hogy ott megkérjék Brandenburgi Katalin kezét. A fejedelem képviseletében maga Mikó Ferenc vezette Kassára az ifjú menyasszonyt, miután megkérte a kezét Bethlen számára. Még ugyanebben az évben Lónyai Zsigmonddal együtt Pozsonyban tárgyalt. 1627-ben, amikor a fejedelem közvetítő szerepet vállalt a császár és a Porta között megkötött szőnyi békében, Mikó Ferenc utazott Konstantinápolyba a ratifikálás ügyében. A fejedelem nevét a végrendeletébe is belefoglalta, őt téve meg a testamentumos urak egyikének.
A Portára irányuló követségekben Bethlen Gábor több székely nemest is foglalkoztatott, sőt jobbára őket küldte a törökkel való tárgyalásokra. Ilyen volt Tholdalagi Mihály, aki, bár nem volt székely származású, tisztségei és birtokai révén maga is a székely nemesek közül valónak számított. Ő előbb marosszéki, majd pedig udvarhelyszéki kapitány lett. 1614 márciusában indult Bethlen István és Erdélyi István társaságában a Portára, hogy ott egy ideig ő töltse be a kapitiha tisztségét. 1616-ban a budai pasához is őt küldte tárgyalni a fejedelem, hogy katonai segítséget kérjen. 1619 végén újra Tholdalagi lett kapitiha a Portán, 1623-ban és 1624-ben pedig portai főköveti rangot kapott. 1625-ben Borsos Tamással és Kamuthy Farkassal együtt vett részt a császár és a török között Bethlen közvetítésével zajló hidasgyarmati tárgyalásokon. 1626-ban, amikor a fejedelem harmadszor is bekapcsolódott a harmincéves háborúba, előbb Bornemissza Ferenc, majd Tholdalagi és Borsos Tamás igyekeztek rávenni a Portát a közös had állítására. 1627-ben is része volt a szőnyi béke közvetítésében, és 1628 tavaszán majd pedig őszén is Tholdalagi Mihály ment a Portára, hogy a svéd szövetségről tárgyaljon.
A már említett Borsos Tamás szintén az állandó követek közé számított, 1618-ban az áprilisi országgyűlés Kamuthy Farkas mellett őt küldte állandó követként a Portára. 1625-ben kétszer kellett a budai pasához utaznia és vele tárgyalnia, és még ugyanabban az esztendőben, de később is részt vett tárgyaló küldöttségekben, amelyek leginkább a Portára irányultak.
A már említett idősebb Balássi Ferenc és fia, Balássi Mihály marosszéki főkapitány is gyakran járt követségben Bethlen Gábor szolgálatában. 1615 októberében ő volt a fejedelem főkövete akkor, amikor a Porta Lippa várának az átadását követelte Bethlentől. A török zálogul ott tartotta Balássit, hogy Lippa vára bizonyosan átadassék, ám a várat védő marosszéki kapitány, Balássi Mihály a rá bízott székely gyalogokkal együtt nem volt hajlandó átadni a várat, csak később, miután a fejedelem megostromolta. A nagyszombati béketárgyaláson Péchi Simonnal is Balássi Ferencet küldte Bethlen, majd pedig 1619 végén újra portai főkövetévé nevezte ki. 1621 januárjában Konstantinápolyban is érte a halál.
Az eddig felsoroltak mellett előszeretettel küldte a fejedelem a román vajdákhoz tárgyalni a szintén székely háromszéki nemest, alsócsernátoni Damokos Ferencet, aki 1616-ban Radu Serban havasalföldi vajda, 1627-ben pedig a moldvai vajda udvarában teljesített követi szolgálatot. Mellettük diplomáciai feladatokat látott el még Kamuthy Farkas, aki bár Tholdalagi Mihályhoz hasonlóan nem volt székely származású, mégis székely kapitányi rangot adományozott neki Bethlen Gábor. A marosszéki székely, szövérdi Gáspár János pedig 1617 márciusában lett a fejedelem állandó portai követe.
A diplomáciai feladatok mellett az udvarában is szívesen látta maga körül a székely hivatalviselőket, Péchi Simon kancellár és Mikó Ferenc udvarmester, kincstartó mellett Petki István étekfogó, fejedelmi hopmester és csíki kapitány is volt, uzoni Béldi Kelemen háromszéki kapitány, oltszemi Mikó György szintén háromszéki királybíró, vargyasi Daniel Mihály pedig háromszéki vicekapitány, valamint főkirálybíró. Kornis Ferenc udvarhelyszéki főkirálybíró volt, Lázár István pedig Csík-, Gyergyó- és Kászonszék királybírája. Borsos Tamás a diplomáciai feladatai mellett egyszersmind a fejedelmi táblabírói tisztet is ellátta. A székelyföldi vezető tisztségeket azért nem választottam szét a fejedelmi udvarban betöltött tisztségektől, mert tudjuk, hogy Bethlen Gábor személyesen is hatást gyakorolt a széki vezetők megválasztására, sőt ő maga is adományozott ilyen tisztséget, például fejedelmi titkárát, a nem székely Kovacsóczy Istvánt előbb kancellárrá, majd tordai főispánná, és emellett Marosszék kapitányává is tette. Kedves emberének, hidvégi Mikó Ferencnek Csík-, Gyergyó- és Kászonszékek főkapitányává tétele sem találkozott a székelység osztatlan lelkesedésével, mint arról a korábbiakban már szó volt. Bethlen Gábor testőrségének a főkapitánya is székely volt, fiatfalvi Geréb András.
Székelyföldi tisztviselők Bethlen Gábor idején: Udvarhelyszéken 1619 januárjában a kapitány Kamuthy Farkas, az alkapitány Nagy Menyhért volt. 1621. május 25-én feljegyzett assessorok: Ugron Pál, Simien Miklós, Bögözi András, Pálffy Ferenc, Benczér Ferenc, Tarcsafalvy Albert, Szentmártoni Bíró János. 1622. szeptember 3-án ábránfalvi Ugron Pált választották meg a szék alkapitányává, alkirálybíróvá pedig dobófalvi Maróthy Györgyöt. Ugyanebből az esztendőből ismerjük a keresztúrszéki assessorok neveit is: rugonfalvi Benedekffy Tamás, gagyi János Deák, gagyi Pálffy Ferenc, csekefalvi Demeter Ferenc, tordátfalvi Fekete István, kobátfalvi Miklós Ferenc, Gáspár Ferenc, tarcsafalvi Boér István és Pálffy György, notárius kobátfalvi Farkaslaki Mátyás. Később Balássy Ferenc lett a főkapitány és Ugron Pál a főkirálybíró, majd pedig Tholdalagi Mihály és Alia Sámuel a kapitányok. Csíkban hídvégi Mikó Ferenc volt a szék főkapitánya, a főkirálybírók pedig Kelemen Mihály és 1615-től Lázár István. Az alkapitány csíkszentimrei Hadnagy Mátyás. Alcsík alkirálybírái voltak szentgyörgyi Péter deák és tusnád-szerethegyi Bocskor András. Kászonszék főkirálybírája Lázár András volt. Háromszék főkapitánya a már többször említett Béldi Kelemen volt, majd pedig Tholdalagi Mihály. Marosszék élén főkapitányként állt Kovacsóczy István. 1625-ben Háromszék főkapitánya Béldi Kelemen és főkirálybírája Dániel Mihály.
A nemesség hivatalviselése Bethlen Gábor alatt erősen függött a Bethlenhez vagy közeli környezetéhez fűződő személyes viszonyuktól. Így sokakat emelt fel magasabb rangba, ám ezt időnként a szék közösségének a tiltakozása mellett tette. A csíkiak például sosem tudták elfogadni igazán Mikó Ferenc főkapitányságát, mert korábban a szék területén egyáltalán nem rendelkezett birtokkal, így székely volta ellenére is idegennek tekintették. A társadalmon belül elfoglalt helyről illetve a nemességen belüli szerepekről több képet ad az alkapitányok és alkirálybírák névsora, akik közül érdekes karriert mutat Ugron Pál esete Udvarhelyszéken, aki pár év leforgása alatt lett assessorból a szék főkirálybírájává. Emelkedése nemcsak ebben, de jobbágyainak számában is lemérhető.
Összegezve elmondhatjuk, hogy Bethlen Gábor alatt a székely nemesség jelentős része szerepet kapott, hivatalt viselt az erdélyi nagypolitikában is. Ezek főleg a régi primori családok tagjai voltak, mint a Mikók, de akadtak olyanok is, akik lófői vagy szegény nemesi sorból emelkedtek föl, és többek között éppen új hivatalaik révén gyarapították a vagyonukat és szilárdították meg a pozícióikat. Ilyen volt Geréb András vagy a szövérdi Gáspár János is. Mások ezzel éppen ellentétes utat jártak be, mert először jobbágyot és birtokot szereztek, és ezek révén jutottak, a székelyföldi hivatalok viselői közé.
A leváló székely nemesség és a székely közösség viszonya 
Bethlen Gábor uralmának ideje alatt
A székeken bonyolított perek vizsgálata érdekes tanulságokkal szolgált a székely társadalmon belüli viszonyrendszerek árnyalása szempontjából. Az általam vizsgált széki peres iratok Udvarhelyszék levéltárában találhatóak. Ez a legteljesebben megmaradt iratanyag a székelység történetét illetően a fejedelemség korából. A pereket elkezdte kiadni a Székely oklevéltár folytatásaként Pataki József és Demény Lajos. A kiadás sorozata azonban a harmadik kötet után megszakadt, így nem jutott el Bethlen Gábor fejedelemségének a koráig.
A vizsgált peres iratok tehát Bethlen Gábor fejedelemségének az évei alatt illetve a Bethlen uralma előtt és után keletkezett dokumentumok Udvarhelyszéken. A perek elemzésével elsősorban a székely nemesség cselekvésmódjait és viszonyrendszerét próbáltam feltérképezni.
Az 1613 és 1629 közötti időszakban keletkezett periratok a kialakuló székely nemesség szempontjából érdekes tanulságokkal szolgálnak. A nemesség legfelső rétege, a legjelentősebb primori családok nagyon ritkán szerepeltek ezekben a perekben. A szék vezető nemesei a jobbágyok számát tekintve ekkor Kornis Ferenc, Balássi Ferenc és Mihály, Geréb András, Petki Jánosné, Ugron Pál, Péchi Simon, Dániel Péter és Mihály, Bögözi András, Kékedi Zsigmond, Pálffy Ferenc, Maróthy György, Lippai András és Semjén Miklós. A szék főtisztjei ezekben az években Kamuthy Farkas, Nagy Menyhért, Ugron Pál, Semjén Miklós, Bögözi András, Pálffy Ferenc, Benczér Ferenc, Tarcsafalvy Albert, Szentmártoni Bíró János, dobófalvi Maróthy György, Benedekffy Tamás, Pálffy Ferenc, Farkas Ferenc, Tholdalagi Mihály és Alia Sámuel. A felsoroltak közül Kornis Ferenc, Péchi Simon, Ugron Pál, Pálffy Ferenc, Bögözi András, Lippai András, Tarcsafalvi Albert és Semjén Miklós neve szerepelt a perekben, azonban mind az alperesek, mind pedig a felperesek között sokkal többször szerepelt a nevek után az a megjegyzés, hogy nemes ember, mint az említett esetek. A pereskedő nemesek tehát nem elsősorban a leggazdagabbak közül kerültek ki, hanem sokkal inkább a szegény nemesek illetve a feltörekvő lófők közül. A vizsgált peres eljárások nagyjából három nagy csoportra oszthatóak. Az első csoportba olyan ügyek tartoznak, amelyek minden más vármegyében, területen is megtalálhatóak, ezek az örökséggel kapcsolatos pereskedések. A perek fele ilyen típusú üggyel foglalkozott itt is. Ezek között főképpen azok az érdekesek, amelyekben felsorolták a vitatott örökséget is, mert ebből némi képet kaphatunk arra vonatkozóan, hogy milyen javakkal bírtak a Székelyföldön a nemesi társadalom tagjai. Benedekffy János például a kecseti Gálffy Farkassal perelt egy örökség rá eső részéért, amelyben felsorolt “egy fejér szeplős lovat fékestől, nyergestől, pokrocostól, pányvástól mely meghérth volna száz forintot és mégh egy leányomnak Margitnak 14 forint gyűrűbe való követ”. Péter Jánosné Ilona asszony az apjától, Imreh Jánostól rá maradt részt perelte Kedei Mihályt. Vallomása szerint az apja rá hagyott “ tizenkilenc kalongya búzát, ötödfél kalongya zabot, valami házbeli eszköz volt ..., disznó micsoda, annak kicsinye az én részem, ez mit ebben megadott azt nem kérem, tudniillik énnekem egy disznótt adott meg benne egy tyúkot, és két véka búzát adott, ez kíűl az többit csak megkévánom”. A székelyek nemesek vagyoni helyzete a legnagyobb jobbágytartókat kivéve nagyon ingatag lehetett, ugyanis a tekintélyesnek számító Petki család egyik tagja, Petki Farkasné azért idéztetett 1612-ben a törvény elé, mert nem tudta megadni a neki Kedei Mihály által adott 75 forintnyi adósságát. Ugyanakkor jelentős vagyon felhalmozására is lehetőség volt. Ezt mutatja egy 17. századi székely kalandor nemes példája, a bogárfalvi Lippai Andrásé, aki lófőből, katonai vezetőből lett a nemesség tagjává. A halála után az öröksége körül kirobbant és éveken át tartó perfolyamból következtethetünk arra, hogy milyen vagyont gyűjtött össze életében Lippai András uram. A perek alperese a szintén Bogárfalván lakó Fancsali János volt, aki Lippai András vagyonát örökölte. Az 1622 és 1626 között tartó pereskedésben többen perelték Lippai András örökösét, mégpedig azért, mert különböző, jelentős összegeket adtak neki korábban, amiket most igyekeztek visszaszerezni. A felperesek között szereplő, városi rendű Sebestyén András egy csikót, “gyermek lovat” adott neki, aminek az árát sosem kapta meg. Fondor Ferenc két kancát adott neki 15 forint értékben. A farkaslaki Mihály János 10 forintot és egy 20 forintot érő lovat adott, amiknek az értékét most szintén visszakövetelte, csakúgy, mint ahogy azt Andrássi Péter tette az általa adott 25 forinttal.  Az összegeket ugyan adósságként emlegették a felperesek, ami elképzelhető, ám ugyanígy lehetséges az is, hogy mint katonai vezetőtől, különböző felmentéseket vártak. Bárhogyan is van, amint a fentiekből látható, Lippai András vagyona egy részét hatalma vagy befolyása fejében szerezte, és ez hozzásegítette, hogy a székely nemesi társadalom részévé váljék. Ez a történet rávilágít némileg arra a sajátos függőségi rendszerre is, ami a székely társadalom erősen katonai jellegzetességéből következett. Bár az említett felperesek egyike sem lett a jobbágya Lippai Andrásnak, mégis érdekükben állott neki akár kölcsönt, akár ajándékot adni, ezzel sajátos kapcsolat alakult ki közöttük, ám természetesen ez csupán az illető személy haláláig tartott, és az örökösével szemben már nem érezték lekötelezettnek magukat.
A perek többi része általában jól szemlélteti a leválók és a közösség közötti feszültségeket. Ennek egyik csoportjába azok a perek tartoznak, amelyekben a székely nemes és jobbágya volt érdekelt valamilyen módon. A csoport kisebbik részét képezték, bár előfordultak olyan peres ügyek is, amikor a nemes és jobbágya vagy volt jobbágya között volt valamiféle konfliktus. Ilyen volt a Kornis Ferenc által perelt név szerint is megemlített öt jobbágy és a “többiek”-ként emlegetett társaik esetében is, akik úgy döntöttek, hogy felszabadítják magukat a szolgálatból, és elhagyták urukat. Kedei Mihály azért hívta perbe az andrásfalvi Tibaldi Andrást, hogy “illen nyomorúságából lett felsegítése” után sem fizetni, sem szolgálni nem akart az alperes. A jobbágyi szolgálatban állott Szász Simon viszont éppen azt perelte, akinek szolgált, mégpedig azért, mert nem fizette meg Kosa György uram a szolgálatait. Itt megint érdemes felfigyelnünk arra, hogy sok esetben miképpen értelmezték a székelyek a jobbágyság fejekötött kategóriáját. Ezek szerint bizonyos esetekben, mint ahogyan ez itt is látható, csupán bizonyos ideig tartó szolgálatnak tekintették, ami nem jelentett örökös jobbágyi sorba kerülést. Tarcsafalvi Albert székely nemes is azért hívta perbe a farkaslaki Pakot Andrást, mert az letagadta, hogy, noha a szénafüvén dolgozott, valaha is Tarcsafalvi jobbágya lett volna. A csoport nagyobb részét olyan ügyek adták, amelyekben a nemes a jobbágya érdekében próbált a közösséggel szemben fellépni, a legtöbb esetben azért, hogy az illető jobbágynak a falu közössége nyílföldet adjon, vagy esetleg csak azért, hogy megengedje, hogy használja azt az örökséget, amit a földesúrtól kapott, vagy régi saját örökségét, amiről újabban jobbágyként szolgált. Az almási Fábián Mihály a nyílföld megadásáért perelte Almás közösségét, a szentmihályi György Máté a szénafű használatából kért részesedést per által, Péchi Simon pedig több ízben is hadakozni kényszerült azokkal a falvakkal, ahol jobbágyai voltak, a közösség annyira nem látta szívesen az idegeneket. Így 1615-ben Martonosfalvával perelt azért, mert egy oláh jobbágyát megölték, Sákoddal pedig azért, mert a falu lakosai a jószágára mentek és egy jobbágyát elvitték. Bögözi András Oláh Máté nevű árvátfalvi jobbágyának kívánt földet szerezni pereskedés útján. Lippai András a jobbágya leégett csűrét és istállóját akarta visszperelni azoktól, akik azt szerinte felgyújtották. Ábránfalvi Ugron Pál, a korszak egyik legjelentősebb jobbágy-gyűjtője 1615-ben a szentléleki falusbírót, Barto Istvánt hívta törvénybe Szentlélek falu képében, mégpedig azért, mert a faluban négy háza is volt, és ezekhez illetve a házakban lakó jobbágyai számára nyílföldet akart a falutól, akik semmiképpen sem akarták neki megadni azt. Bögözi András a jobbágya nevében fordult a szék bíróságához elégtételt kérve azért, mert a jobbágyot alaposan elverték. Kristóf János Deák szintén a jobbágya, Veres István bántalmazása miatt fordult a széki bírákhoz. A jobbágyot öt napig bezárták és sanyargatták. Szombatfalvi Péter nemes ember Szombatfalvától kért a peres utat választva nyílföldet, s bár nem említi a perben, de minden bizonnyal az őt szolgáló jobbágyait is oda kívánta telepíteni. A közösség ellenállása is szerepet játszhatott az elkötelezés szándéka mellett abban, hogy Tarcsafalvi Albert szerződést készíttetett a szolgálatába fogadott jobbággyal, amelyben a jobbágy arra kötelezte magát, hogy “hét esztendeig keze alól ki ne mennjen”.
A székelyföldi jogviták egészen speciális részét képezik azok, amelyek a vizsgált korszakban a perek több mint egyharmadát jelentették. Ezek valamilyen erőszakról számoltak be, valamilyen fizikai bántalmazásról, hatalmaskodásról. Ezek az erőszakoskodások a perek tanúsága szerint gyakran egészen érthetetlennek tűntek, máskor egyértelműnek látszik, hogy a feszültség éppen a leválni szándékozók és az őket visszatartani kívánó közösség vagy a közösség egy tagja között vált erőszakká. Az iránya kettős volt, mert ugyanúgy találhatók erőszakos cselekmények, amelyeket a leválók követtek el, és olyanok is, amelyek a közösség képviselőinek a nevéhez fűződtek. Az ilyen típusú ügyek nagyon széles skálán mozogtak. Az egyszerű mocskolódáson kívül, ami például Borbély István és Kézdi Mihály között zajlott, gyakran fordultak elő olyan esetek is, amikor egymás jószágát tették tönkre vagy hajtották el. Így történt ez a hoggyai Dáné György 14 juhával, amiket a szintén hoggyai Szabó Mátyás hajtott el, vagy abban a perben, amelyben a csíksomlyói János Deák azért perelte a kobádfalvi Kedei Mihályt, mert az “némely csíkiak marháit elhajtotta”. A lövétei Orbán Máté a marhája megkárosítása miatt perelt, a szentléleki Pakot Mihály pedig azért idézte a bírák elé Szente Pétert, mert “elfoglalta egy útját”. Kifejezetten testi erőszak esett viszont a gagyi János Deákon a szintén gagyi Pálffy Ferenc által, aki a felperes vallomása szerint sokféleképpen hatalmaskodott vele, többek között meg is verette. Kettőjük küzdelme ezzel nem ért véget, ugyanis egy esztendő múlva János Deák újra perbe hívta Pálffy Ferencet, akiről elmondta, hogy “én el menék elől Benczér Ferenc urammal együtt haza felé, amikor szablyával tizenhat halálos sebet ejtett rajtam”. Az említett Pálffy Ferenc, aki a jobbágytartók között előkelő helyen szerepelt ebben az időben, minden bizonnyal éppen a leválók egyikeként az erőszakot is gyakran igénybe vette az előrejutás érdekében. Egy másik, 1615-ben zajlott perben azért perelték többen a Pálffyakat, mert beteg embert vallattak erőszakkal. Ezek mellett Pálffy Ferenc maga is hívott perbe némelyeket, vagyis meglehetősen sokszor került összeütközésbe a székely közösség különböző tagjaival. Az eddig említetteken kívül a Szombatfalvi család nevéhez is több erőszakosság kötődött ezekben az években. Először a Szombatfalván lakó Kandó János hívta a törvény elé nemes Szombatfalvi Jánost, hatalmaskodásért, majd az udvarhelyi Chiszar Miklós tette ugyanezt nemes Szombatfalvi Péterrel. Erőszakoskodáson kapták a korábban már említett Fancsali János lófőt is, akinek a karrierjének mozaikjai szintén kirajzolódnak előttünk a periratokból. Az első rá vonatkozó adat akkoriból származik, amikor, miután Bogárfaluba költözött, idegenként nyílföldet kívánt a falu közösségétől. Már ekkor megtudjuk azt is, hogy a házának a szomszédja Lippai András uram volt, éppen az, aki szép vagyont gyűjtött, majd pedig magtalanul meghalván Fancsali Jánosra hagyományozta mindenét, akinek az örökség mellett a pereket is viselnie kellett. Úgy tűnik azonban, hogy ez nem törte meg a lendületét, sőt éppen ellenkezőleg, ő maga is erőszak vádja miatt állhatott a szék bírósága elé, amikor Csiki Lászlót 1626-ban “nem tudatik mi okbul indultatva agyonvert, úgy annyira hogy ... ha mások megh nem véttek volna ugyan meghölt volna”.
Az erőszak, a testi bántalmazás mellett, ami a katonáskodó székelységtől egyáltalán nem állott távol, a közösség és a leválni kívánó nemesség erőszaktól mentes összeütközésének más módjairól is tanúskodnak a perek aktái. Ezek az ügyek olyan esetekről szólnak, amikor vagy a közösség nem volt hajlandó részt adni birtokából a betelepülőnek vagy a nemesnek, vagy pedig a nemes tiltotta el a korábban közösen használt földről a falu közösségét. Az előbbi, tehát a közösség tilalma érvényesült Demeter Mihályné és Orbán Ferenc esetében, akik hiába kérték örökségüket a sófalviaktól. Ugyancsak a falu, mégpedig Kányád nem engedte, hogy Pálosi János Deák hozzájuthasson a faluban lévő örökségéhez. Egy egészen érdekes és nagyon részletesen megindokolt példája az előbbieknek az a per, amelyben Gergely János és Lukács kőrispataki nemesek pereskedtek Miklós Ferenc szintén nemes emberrel. A felperesek vallomásából kiderül, hogy ők egy örökséget megvettek, ám a falu egész közössége, és az ő nevükben az örökség szomszédságában lévő birtok tulajdonosa, az alperes határozottan kijelentette, hogy azt az örökséget a vásárlók nem vehetik meg, mert azt csakis a közösség birtokolhatja. Ezzel szemben a bethlenfalvi erdőt Komáromi István tiltotta el a vágástól és hordástól, magának kisajátítva azt. Ugyanezt tette Kornis Ferenc is Ravafalva ellenében, amikor eltiltotta tőlük az erdőt és más külső birtokait is, csakúgy, mint a sükei Orbán János, aki két faluval szemben lépett fel akkor, amikor Vágás és Dobófalva ellen tiltotta el erdejét a sükei határban a vágástól és a hordástól. Ilyen tilalmakat az egymással rivalizáló és kiemelkedni szándékozó nemesek gyakran tettek egymás ellen is, általában a falu közös földjét tiltva el egymástól is.
Összegezve a perek tapasztalatait azt láthatjuk, hogy a közösség nagyon erőteljesen igyekezett korlátozni a leválókat, azaz a létrejövő nemesi társadalmat abban, hogy birtokot és jobbágyot szerezzen a közösség rovására. Ugyanakkor az is látható, hogy a nemesség ugyanezt a taktikát folytatta az őket és a közösség jogait megtartani igyekvő közösséggel szemben, és ebben a küzdelemben mindkét fél hajlandónak mutatkozott elmenni egészen a végsőkig, a testi erőszakig is. Emellett érdekes, hogy az erőszakoskodók között viszonylag kevés az igazán sok jobbággyal rendelkező, tehát úgy tűnik, hogy a közösség éppen a leválás idején reagált a leghisztérikusabban a kiszakadók törekvéseire. Ezt igazolják azok a vizsgálatok is, amelyeket a Bethlen Gábor fejedelemségét megelőző periratok között folytattam, ahol többször bukkan fel, szinte minduntalan például az az Ugron Pál, aki ekkorra már nagy vagyont és hatalmat szerzett a székelyek között.
A székely nemesség és a vallási hovatartozás kérdése
A székely nemesség vallási-felekezeti hovatartozása a 17. század első felében nem mutat eltérést a Magyar Királyság nemességével összehasonlítva. A többség ugyanis, csakúgy, mint a magyar nemesség többsége, katolikus volt. Míg azonban a Habsburg uralom alatt élő királyi országrészben a központi hatalom és a katolikus főpapság által is támogatott ellenreformációs hatásoknak köszönhetően fordult meg a korábbi protestáns többség a harmincéves háború kezdetére némi, a mágnásokat érintő katolikus fölénybe, addig Erdély vezetése a 17. század kezdetétől, Bocskai István fejedelemségével kezdődően protestáns, mégpedig református volt. Úgy tűnik, hogy a reformáció Erdélyben, főképpen pedig a székelység körében, másként hatott, mint a magyar társadalom egyéb csoportjaiban. Érdekes például, hogy kifejezetten a vallásváltás miatti, teológiai vitákkal vagy lelkészválasztással kapcsolatos tettlegességgel, erőszakkal nagyon ritkán találkozunk magyar nyelvterületen. A Magyar Királyság területéhez képest Erdélyben, még inkább a Székelyföldön azonban több esetről is beszámoltak a kortársak, amikor felgyújtották a templom díszeit, vagy ellenségeskedés tört ki, mégpedig nem csupán a reformálni szándékozó lelkipásztor és a nép vagy a földbirtokos és a nép között, hanem akár egy településen belül, mint például Székelyudvarhelyen vagy Marosvásárhelyen is. Pokoly József éppen a székely városokkal kapcsolatban állapítja meg, hogy “ezekben nehezebb sorsa volt a reformatiónak, mivel a királyné és a barát hatalma közvetlenül nyugodott rajtuk és felettes polgári hatóságaik nem bírtak olyan függetlenséggel, mint a szászoké és nem is helyezkedtek olyan egyértelműséggel a reformátio álláspontjára, mint azok.” Az indoklás talán magyarázatul szolgálhat a protestantizmus valamivel későbbi jelentkezésére a Székelyföldön, de nem ad választ arra a kérdésre, hogy vajon a “barát”, Fráter György és Izabella halála után miért nem történt meg a vallásváltás a székelység körében is olyan radikálisan, mint ahogyan az Erdély más területein megfigyelhető. Pontosabban talán azt mondhatnánk, hogy ha időleges vallásváltás történt is, mint például Csíkszék több településén, a rekatolizáció voltaképpen még sok helyütt az előtt végbement, hogy a magyarországi reformáció elindult volna. Zoványi Jenő a reformációnak a székelyek közötti hathatós terjedéséről írt, ami azonban felemás módon sikerült. Míg ugyanis a székely közösségek többsége protestáns, elsősorban református és unitárius lett, addig a primori réteg nagy része megmaradt katolikusnak. A sajátos helyzetnek nyilván számos olyan oka volt, ami a helyi körülményekből következett. Ilyen volt például az a körülmény, hogy az európai katolicizmustól, sőt még Erdély központi településeitől is meglehetősen távol eső Csíkban nem volt szükség vallásváltásra ahhoz, hogy a reformáció vívmányait katolikus köntösben megvalósítsák. Talán nem véletlen, hogy egy 1591-es vizsgálat szerint Csíkban 17 templom volt 17 pappal, és a papok közül 12 nős volt. Az erdélyi katolikus püspökség gyulafehérvári megszűntével a fegyelem is lazult, és nem volt, aki ezeket az elhajlásokat megtorolta volna. Emellett János Zsigmond uralma alatt legálisan terjedt az unitárius vallás a székelyek között is, sőt nemcsak az unitarizmus, de a szombatosság csírái is viszonylag korán megjelentek. Ez a folyamat sokkal erőteljesebben megosztotta az erdélyi protestantizmust, mint az a többi magyarok lakta vidéken történt. Ezért már kezdettől nem egységesen, hanem nagyon is polarizáltan jelentkezett a reformáció Erdélyben és a Székelyföldön is, ahol jelentős volt a ferences hatás a 16. század elején. A kolostorok közül több a reformáció hatása alá került, mint például a marosvásárhelyi vagy a fehéregyházai, ám Csíksomlyón és Bákóban megmaradtak a szerzetesek még az 1588-as katolikus-ellenes törvény után is. A csíki szerzetesek jártak át Udvarhelyszékre is, aminek a következtében Székelyudvarhelyen a fejedelemség idején nagyjából 50–50% lett a katolikusok és a reformátusok aránya. Marosvásárhelyen is sokáig megmaradt a katolikus túlsúly, hiszen 1552-ben még több katolikus volt a városi tanácsban, így a városi bíró az evangélikus lelkészt a városból kiűzte. Az evangélikusság panaszára az országgyűlés Andrássi Márton és Daczó Pál székely nemeseket, fejedelmi biztosokat küldte a békesség megteremtésére, és ők olyan jól dolgoztak, hogy 1559-ben már Marosvásárhelyen tartották azt a zsinatot, amely kálvini szellemű úrvacsoratant és hitvallást fogadott el. A reformáció általánosabb székelyföldi adaptálása azonban viszonylag késői évekre, 1570 körüli időre tehető. Ekkor elég széles körben népszerű volt az új tanítás, mert még Lázár András, csíki főkapitány, Bethlen Gábor nevelőapja is protestánssá lett egy időre, négy plébániát elpusztított, igaz, hogy a családból nem követték. Később ő is rekatolizált és az általa tönkretett plébániákat helyreállíttatta. A Báthoryak kora azonban egy kisebb rekatolizációs folyamatot indított el, különösen a Székelyföld területén. A Báthory Zsigmond által kinevezett Mindszenti Benedek főkapitány erőszakos eszközökkel is igyekezett visszatéríteni a népet a katolicizmus oldalára, az 1584-től szintén jelen lévő jezsuita hittérítők pedig a templomokat népesítették be.
Az erőszakos rekatolizáció is minden bizonnyal hozzájárult ahhoz, hogy a székelyek közül sokan katolikussá lettek, de Csík-, Gyergyó- és Kászonszéket kivéve mindenhol meggyökeresedett a protestantizmus. Érdekes viszont, hogy a székely nemesség vezetői akkor is katolikusok maradtak, hogyha falvaik lakói reformátusok voltak, vagy ha református fejedelmek kerültek Erdély élére. A nagy katolikus Apor Péter úgy emlékezett vissza a 17. század éveire, hogy “Úgy vagyon, hogy az kálvinista fejedelmek idejében is némelykor négy katolikus tanácsúr is megvolt...”. Apor szerint sokan akkor is megmaradtak katolikusnak, ha csak a saját kastélyukban építhettek kápolnát maguknak. Más családok, mint például a Damokosok a háromszéki Alsócsernátonban viszont protestánssá lettek. A Daczó, a Mikó és a Damokos családok mellett azonban jobbára olyan nagy székely nemesi családokat találunk, akik mindvégig megőrizték a ragaszkodásukat a katolikus egyházhoz. Mind a Lázárok, mind az Aporok, Kálnokiak, Mikesek vagy Tholdalagiak, csakúgy mint az Imecs vagy a Kornis, Béldi vagy Petki családok, katolikusok maradtak. Érdekes módon Bethlen Gábor fejedelemségének korából kevesebb dokumentuma maradt ránk a székely nemesek öntudatos vallásosságának. A források többsége inkább a Rákócziak korából vagy a későbbi időkből származik. Ebből a korból maradtak fenn emlékek arról, hogy például a csíksomlyói kolostort a székely nemesek támogatásából építették újjá az 1661-es török pusztítás után, amikor az adakozók között volt gróf Csáky Lászlóné Kálnoki Katalin és Mikes Kelemen háromszéki főkapitány, aki a Szent Mihály kápolnában oltárt állíttatott. A kápolnát még Mikes Mihály restauráltatta, majd pedig Mikes Kelemen fejezte be 1670-ben. Tíz év múlva Kálnoki Istvánné Béldi Anna emeltetett ugyanott tornyot, és Henter Ferenc csíki főkirálybíró építtetett át egy oltárt. Gyergyószárhegyen a Lázár család öt kápolnát állíttatott, és Lázár István 1642-ben hívott oda egy magyarországi ferences szerzetest. A székelyföldi kolostorok éppen a 17. század közepén kezdtek fellendülni, a bosnyák szerzeteseknek Tholdalagi Mihály és neje, Mihálcz Erzsébet vásárolt telket Mikházán, ekkor létesítettek ugyanitt elemi iskolát, amelyet grammatikai osztályokkal egészítettek ki és a vidéki nemesek gyermekei számára internátust is építettek, amelynek a fenntartásához a szék is hozzájárult. Szintén Mikházán a templom fala “tele van aggatva címerekkel és kriptájában igen sok marosszéki nemes porladó csontjai pihennek. Ez azt bizonyítja, hogy a ferenceseket a templom építésében sok nemes szívű ember segítette, kiknek neveit föl se lehet sorolni (Haller, Petki, Felvinczy, Kálnoki, Béldi, Bánffi, Torma, Halmágyi stb. családok). Csíkszékben, Szentmihályon a tornyot 1666-ban állíttatta Sándor Mihály és János, valamint Endes Miklós, a harangot szintén ekkor öntette ugyancsak Sándor János és Mihály. Magát a templomot is 1630-ban építették újjá. A felsorolt adatok azonban mind a század második feléből származnak, nem a bethleni évekből. Öntudatos, sőt buzgó vallásosságról a székely nemesség körében ekkor főképpen a szombatos Péchi Simon esetében beszélhetünk, aki maga is tanította hitének tételeit, és már 1618-ban megpróbált a tanításai ellen fellépni az országgyűlés. 1622-ben az országgyűlésen a korábbi rendelkezést megerősítették, sőt megszigorították, majd pedig bebörtönözték Péchi Simont és társait. A korábbi kancellárt csak többek jótállása fejében engedték haza szenterzsébeti birtokára. A jótállók között több, más felekezetű székelyföldi nemes is volt, mint például Kornis Ferenc vagy Mikó Ferenc, ami mindenképpen mutatja azt, hogy a székely nemességben a nemesi voltukból következő közösségi tudatuk erősebb összekötő kapocs volt közöttük, mint a felekezeti hovatartozásuk. Erről később Apor Péter úgy emlékezett, hogy “Nem vala inter privatos religionis respectus, az akár katolikus, akár kálvinista, akár unitárius, és ha találtatott magyar, csak emberséges ember volt, egyaránt szerették magokat, együtt vigadtanak, sőt az házasok között is nem vala respectus religionis, ugyanis Bethlen Gergelynek katolika felesége vala. Apor István katolikus, az felesége kálvinista, Gyulaffi László katolikus, az felsége unitária, Gyerőffi György katolikus, az felesége unitária, Thoroczkai István katolikus, az felesége kálvinista”. I. Rákóczy György uralma alatt mind Péchi Simont, mind pedig környezetét, amelyben több erdélyi nemes asszony volt, elítélték és áttérésre kényszerítették.
A székely nemesség vallásosságáról és felekezeti hovatartozásáról a 17. század első felére eső évekből elmondható, hogy a vezető családok döntő többségében megőrizték katolicizmusukat, míg azonban azok, akik csak ekkoriban emelkedtek a nemesek közé, jobbára a székely közösség többségéhez hasonlóan protestánsok voltak. A felekezeti hovatartozás azonban nem tűnik olyan erőnek, ami elsőrendű szerepet játszott volna az identitásukban. Ez inkább később vált azzá, már I. Rákóczy György fejedelemségétől kezdődően. Már 1640-ben együtt ment a katolikusság képviseletében a fejedelemhez Kornis Zsigmond, Haller István és Tholdalaghy Mihály, mégpedig azért, hogy valamilyen helyben lakó katolikus vezető lehessen püspök híján fölöttük. Ekkor a fejedelem erős reformátussága ellenére egyre több rendházat is alapítottak a Székelyföldön, és bár időnként a szék közössége tiltakozott a katolikusság megjelenése ellen, mint például 1678-ban az esztelneki ferences rendház esetében a háromszékiek, a székely nemesek, jelen esetben Mikes Kelemen, az oltalmuk alá vették az új alapításokat.
A székely nemesség ezekben az esztendőkben annak ellenére is háborítatlanul gyakorolhatta hitét, hogy a fejedelmek protestánsok voltak. Bocskai István, aki erdélyi fejedelemként jószerivel nem is tartózkodott Erdély területén, valójában nem szólt bele a vallásgyakorlás mikéntjébe, az utolsó éveiben katolikus feleséget választott Rákóczi Zsigmond szintén nem. Báthory Gábor, bár erőteljesen támogatta például Kolozsvár reformátusságát az unitáriusokkal szemben, valójában ő sem igyekezett erővel protestánssá tenni a hozzá hű székely nemességet, ha nem is teljesítette be némelyek várakozását akkor, amikor megmaradt református hitében. Bethlen Gábor ugyancsak hűséges maradt a protestáns hitelvekhez, egyházpolitikáját azonban mindvégig a bölcs józanság határozta meg, így gyakran biztosított előnyöket a Székelyföldön élő katolikus lakosságnak is, amennyiben arányuk ezt megkövetelte. Mivel azonban valójában egyik fejedelem egyházpolitikája sem befolyásolta alapvetően a székely nemesség vallásválasztását, úgy tűnik, tevékenységük inkább egy nyugalmi állapotot teremtett, amelyben a belső mozgások erőteljesebben érvényesülhettek a külső behatásoknál.

Összegzés
A székely társadalom a 17. század elején még jobbára azért küzdött, hogy korábbi szabadságjogait, amit összefoglaló néven kollektív nemességként említettek, visszaszerezze és megtarthassa. A kollektív nemesség minden egyes székelyre érvényes kiváltságaiból azonban éppen ebben a században bontakoztak ki azok a kiváltságok, amelyek már nem terjedtek ki a székely közösség egészére. A század elején visszakapott közösségi jogok mellett a korábbi legfelső réteg tagjai, az egykori primori családok egyéni adományleveleket is szereztek birtokaikra és többen kaptak nemesítő okleveleket is. Az újra kimondott közösségi szabadság már nem volt elegendő többé ahhoz, hogy a székely közösség tagját megmentse attól, hogy elszegényedése vagy más miatt jobbágyi sorba süllyedjen. A korábban csak elvétve előforduló jobbágyul kötések hol erőszak, hogy szegénység miatt egyre gyakoribbá váltak, így kialakult a székely jobbágyok rétege. A jobbágyosodás a 16. század első felében, a fejedelemség létrejöttének az időszakában gyorsult fel, és ez arra késztette az erdélyi fejedelmeket, hogy reagáljanak a székely társadalmon belül létrejött új helyzetre. A területileg a Magyar Királyság korábbi területénél jóval kisebb Erdély immár nem engedhette meg magának azt, hogy a székely társadalom korábbi adómentességét megőrizze, ezért egyre többször vonták be őket az adóterhek viselésébe. A megnövekedett adóterhek azonban csak felgyorsították azt a folyamatot, amely már korábban megindult, ez pedig a székelyek alsó rétegének jobbágyul kötése volt. A gyalogosan katonáskodók közül sokan jutottak olyan helyzetbe, hogy nem tudták viselni a hadi szolgálatot és az adózás megterheléseit együtt, ezért mindezek elől jobbágyul kötötték magukat. A 16. század közepén az 1562-es segesvári országgyűlésen János Zsigmond fejedelem erre úgy válaszolt, hogy határozataival felszámolta a székely társadalom korábbi közösségi kiváltságait, a kollektív nemességet és a belső autonómiát. Ezáltal a korábbi székely nemesfogalom is átalakult, hiszen az országgyűlés határozatainak értelmében ezen túl a nemesi kiváltságok a székely társadalom két felső rétegének, a primoroknak és a lófőknek a kiváltságaivá lettek. A székelység nemesnek tartott rétege azonban a legalsó rétegekkel egyetértésben, noha más-más okokból, ellene volt a segesvári végzésnek, és a 16. század második fele állandó feszültséget eredményezett mind a székelységen belül, mind pedig a székelyek és a fejedelmi hatalom között.
A székely közösség minden tagja és minden csoportja érzékenyen és ellenségesen reagált arra a kormányzati törekvésre, amely kívülről óhajtott beleszólni ennek a közösségnek a nagyon is élő rendjébe, még akkor is, ha a fejedelmi határozat voltaképpen csak követni próbálta azt a folyamatot, amely a székely közösségen belül megindult, vagyis hogy a katonai alapokon szerveződött és kiváltságolt szabadokból álló társadalomban megjelentek a feudális függőségre emlékeztető, igaz, sajátos formában érvényre jutó kapcsolatrendszerek is. A közösség azonban egyfelől elutasítással reagált a változásokra, másfelől egy belső zavarral, ami a viszonyok és viszonyrendszerek bizonytalanná válását mutatta. A kormányzat szempontjából mindez úgy jelentkezett, hogy nem tudta használni a székely haderőt és emellett a remélt adó sem folyt be a kincstárba. A székelyföldi nemesnek titulált réteg tagjai sem voltak elégedettek a hozott döntésekkel. A felső réteg tagjai, akik döntően a korábbi primori családok tagjai voltak, és már korábban is a vármegyei nemesség részének tekintettek, a hatalom behatolását a Székelyföldre az addigi tekintélyük és rangjuk csorbításának tekintették. Egyrészt azáltal, hogy a korábban általuk ellátott tisztségeket most az uralkodói tisztségviselők kezébe adták, ezáltal a főemberek elestek ezen tisztségek jövedelmétől és a hozzájuk kapcsolódó hatalomtól is. Másfelől az a korábbi kiváltság, amelynek értelmében a ius regium ezidáig de jure nem hatolt be a Székelyföldre, korlátlan lehetőséget biztosított a székelyek elsői számára a közösségen belül hatalmuk növelésére. A kiváltság megszüntetésével más nemesek is lehetőséget kaptak arra, hogy birtokot szerezzenek a székelységen belül, ezáltal szintén a főemberek korábbi hatalmát csökkentve. Az 1562-ben nemesnek titulált csoport másik, nagyobb része, a korábbi lófők ugyancsak ellenezték ezt a rendezést. Igaz, hogy nem kellett adót fizetniük és szabad állapotúak maradtak, sőt a nemesek közé sorolták őket, ám mivel a társadalomban elfoglalt helyük a mustrákon résztvevő fejedelmi tisztviselők döntésétől függött, akik sok szegényebb lófőt is besoroltak a legalsó, immár a fejedelem jobbágyaiként számon tartott rétegbe. Az egzisztenciális bizonytalanság és a lófőket a falu népével összekötő azonos életforma is közrejátszhatott abban, hogy a lófők lettek a székely közösség legerőteljesebb védelmezői.
Az állandó feszültségek a 16. század végére világossá tették, hogy a kormányzat majd fél évszázadon át követett székelypolitikája nem vezetett eredményre, ezért a tizenötéves háború állandó küzdelmei is szükségessé tették azt, hogy megpróbálják visszaállítani a székely katonaság korábbi harcértékét. Leginkább ez a törekvés vezethette először Báthory Zsigmondot, majd Bocskai Istvánt és Báthory Gábort is, hogy ismételten kiadott szabadságleveleikben helyreállítsák a korábban elvett székely szabadságjogokat és az autonómia jelentősebb elemeit is.
A 17. század elejére tehát a székely közösség többé-kevésbé visszaszerezte korábbi nemesi jogait, és Bethlen Gábor fejedelemségének időszakára kialakultak azok a külső és belső keretek, amiken belül megindulhatott egyfajta fejlődés. A 17. század végén a fejedelemség önállóságának megszűnte után a vezető székely családok is bárói, grófi címeket kaptak, tehát az ország nemességének elitjébe emelkedtek, és ekkorra nagyjából létre is jött az a csoport, amely a székely nemesi társadalom címet viselte. Az alakulás időszaka éppen a 17. század volt.
A segesvári végzés után eltelt pár évtized azonban nem múlt el nyomtalanul a székely társadalom életében, ugyanis fellazította a korábbi kereteket, a demoralizálódás még erőteljesebbé tette a jobbágyosító törekvéseket, amelyeket már a 15. század végén is megfigyelhettünk a székelységen belül. Ugyanakkor a felkelésekben való részvételük miatt több korábbi primori család veszítette el korábbi székelyföldi pozícióit, mint például az Andrássyak.
A 17. század elején részben tovább folytatódott az a tendencia, hogy a régi primori családok minden módon igyekeztek megerősíteni egzisztenciájukat az uralkodótól származó birtokadományok, új adományok révén, emellett a székely közösségen belüli jobbágyszerzés útján, másrészt egyre nagyobb méreteket öltött az armális általi nemesítés, így létrejövőben volt a székely nemesi társadalomnak egy másik, szegényebb rétege is, akik közül csak keveseknek sikerült meggyökerezni a nemesség között. Az a székely nemesi társadalom, amely a 17. század végén kezdett körvonalazódni, valójában a Báthory Gábor és Bethlen Gábor idején formálódni kezdő csoportból jött létre. Ezért koncentráltam munkámban éppen Bethlen Gábor fejedelemségének időszakára. Bethlen Gábor fejedelemsége alatt két ízben készült székely összeírás maradt ránk, ezek közül az első, az 1614-es rendkívül részletes és a társadalom nem katonáskodó elemeire is kiterjedt. Az általam a kutatás során felhasznált források másik csoportja a Királyi Könyvek oklevelei, adományai voltak, amelyek vizsgálatával egyrészt a fejedelmi székelypolitikát, másfelől a megadományozottak körét igyekeztem feltérképezni. A harmadik felhasznált forráscsoport a széki periratok nagyon gazdag anyaga volt, amelynek a vizsgálata még jószerivel alig kapott helyet a korszak nemességének a kutatásában.
Munkám során ezen források felhasználásával próbáltam bemutatni a székely nemesség formálódásának fázisait Bethlen Gábor korában illetve az azt megelőző években.
A kutatás és az értekezés eredményei két gondolatkörben foglalhatók össze. Elsőként azt mutattam be, hogy mit jelentett a nemes kifejezés a székelységen belül, valamint azt, hogy hogyan változott ennek a szónak a tartalma a székelyekkel kapcsolatosan és azt, hogy volt-e az összességében nemes székely társadalomnak olyan csoportja vagy voltak-e olyan elemei, akik megnevezésüket, hivatalaikat, birtokaikat és életmódjukat tekintve is hasonlíthatóak voltak a vármegyei nemességhez. Ezzel együtt, pontosan azért, mivel a közösségi gondolkodás mindvégig meghatározó maradt a székelyek között, arra is választ kerestem, hogy a székelységen belül mennyire tekintette magát másféle nemesnek az ilyen típusú nemes, és hogyan tekintette őt a közösség. Ezek alapján elmondható, hogy a középkor korai évszázadaiban, egészen a 14. századig nem különböztették meg a székelység különböző tagjait, még akkor sem, ha már ekkor is voltak különbségek az anyagi helyzetet és a hivatalviselést illetően. A későbbiek során egyre többször találkozunk a főemberek és a köznép megkülön-böztetésével, sőt a 16. század elejétől egyre gyakoribb volt a nobilis megnevezés használata is társadalom alig pár tíz főt számláló legtekintélyesebb családjai esetében. Ezen családok kiemelkedése és a Székelyföldön kívüli birtokszerzései katalizátorai voltak annak a folyamatnak, hogy a székelységen belül is igyekezzenek függésbe hozni némelyeket és a korábbi közösségi rendből kilépve a vármegyei földbirtokosokhoz hasonlóan viselkedjenek. Ezt a folyamatot gyorsította fel a fejedelemség létrejötte és az ezzel összefüggő állandósuló háborús veszély. A nemes megnevezés új értelmet nyert 1562-ben a segesvári rendezés alkalmával, bár ez nem jelentette szükségszerűen azt, hogy a nemesek közé sorolt székelyek mindegyike nemesi módon élt volna, vagy hogy akár a közösség is nemesnek tartotta volna. Nem véletlen, hogy ezekben az esztendőkben is megkülönböztették a primorokat és a lófőket. A változások ellenére azonban a forrásokból az látható, hogy a néhány vezető család kivételével még ekkor is olyan jelentős volt a társadalom mobilitása, hogy nem rajzolható körül a nemesi társadalom különálló csoportja, csupán azoké a primoroké, akik országos feladataik és birtokaik révén már kapcsolatba kerültek és voltaképpen tagjaivá váltak az erdélyi nemességnek.
Azoknak a csoportja, akik a 17. század végén a nemesek közé tartoztak, akkor kezdett kirajzolódni, amikor Báthory Gábor rendkívül nagy számú nemesítései és adományai révén megszilárdult egy nemesi csoport helyzete. Ezek a régi családok illetve felemelkedett többnyire katonai vezetők lettek azok, akik alapjai lettek az alakuló nemesi társadalomnak. A nemes kifejezést ekkorra, a Bethlen Gábor-féle lustrák idejére már csak ezekre a székelyekre használták, akik éppen személyesen kapott adományaik, okleveleik birtokában, maguk is nemesnek tekintették magukat, ezáltal némileg elkülönültek és igyekeztek is elkülönülni a székely közösség mindenkire kiterjedő jogokat és kötelességeket tartalmazó rendjétől. A nemes kifejezés tehát, úgy tűnik, a székelységen belül éppen ezekben az esztendőkben nyerte el egy olyan formáját, amikor egy világosan megkülönböztethető csoportot kezdtek érteni alatta, még akkor is, ha természetesen ennek a csoportnak is változott a legalsó rétege az elszegényedések stb. által. A székelység alapvetően közösségi volta miatt azonban a nemességnek ez a formálódása, azaz a közösségről való leválása konfliktusokkal volt terhes. Az éppen ekkor megszaporodó erőszakos-kodások azt mutatják, hogy éppen az egyes székelyek leválásának a folyamata volt az, ami a székely közösség ellenállását kiváltotta, tehát azok az évek, amikor elindult a leválás útján. A legtöbb konfliktus a perek adatai szerint nem a legnagyobb székely birtokosok és a közösség között volt, hanem azokkal szállt szembe a közösség, akik személyükben és földjüket tekintve is megpróbáltak leválni a faluközösségről. A levált vagy kivált székely nemest nem tekintették többé a székely közösség ugyanolyan tagjának, mint önmagukat. Ez a szemléletmód a leválóknál is megjelent, hiszen akár Borsos Tamás, akár Mikó Ferenc, akár később Apor Péter írásaiból látható egy távolságtartás a székelységgel szemben, noha maguk is székelyek voltak. Érdekes azonban emellett, hogy éppen a házasodási stratégiák elemzése mutatja meg azt, hogy a leváló székely nemesség ugyanakkor saját csoportján belül házasodott, tehát egyértelműen előnyben részesítette a párválasztáskor még a 17. század folyamán a székely családokat. Sőt még a szegényebb székely családok gyermekeivel is gyakrabban házasodtak ekkor, mint az erdélyi nemesség egyéb családjaival.
Az eredmények másik gondolatköre a fejedelmi székelypolitika változásainak a bemutatása volt, hogy a külvilág, elsősorban a kormányzat képviselője, a tisztviselők és a mindenkori fejedelem, elsősorban természetesen Bethlen Gábor milyen stratégiát alkalmazott a székely nemességgel szemben.
A vizsgálatok itt részben megerősítették azokat a már korábban is ismert tételeket, hogy Bethlen Gábor előszeretettel használta fel udvarában a diplomáciában és udvari szolgálatokban a székely nemesség hozzá személyesen is hűséges tagjait, sőt sokakat használt fel a kancellárián, ezáltal hozzájárult a székely származású nemesi értelmiségi réteg kialakulásához. Az is tudott és feltárt dolog, hogy 1622-ben a jobbágyság megadóztatása révén igyekezett csökkenteni az eljobbágyosítás ütemét, és ennek érdekében szembefordult ezen a téren a székely nemességgel is. Az azonban mindenképpen fontos eredménye a kutatásoknak, hogy Bethlen Gábor egy olyan székelypolitikát követett, aminek az alapjait Báthory Gábor fejedelemsége alatt rakták le, és sok esetben azokat a Báthory alatt emelkedni kezdett székely nemeseket támogatta, akik éppen a század elején lettek, döntően katonai szerepük miatt, a székely nemesség legnagyobb jobbágytartói, mint az Ugron, a Bögözi vagy a Dersi családok, de ekkor erősödtek meg a Béldi család pozíciói is.
A 17. század első felének időszaka azért fontos tehát a székely nemesség története szempontjából, mert ezekben az években nyomon követhető a formálódás folyamata, az is, hogy mely családok és hogyan emelkedtek fel, hogy tudatosult a saját nemesi voltuk és ez a szerepük, amit a század második felében már a viselkedésmód és az életmód megváltozása is követett, többek között abban is, ahogyan saját felekezeti hovatartozásukat és patrónusi mivoltukat is egyre erőteljesebben vállalták. A székely nemesség ekkor még, leválása ellenére is szerves része volt a székelységnek, hiszen a 18. században már egyre nagyobb mértékben házasodtak nem székely nemesi családokkal is, ezáltal egyre jobban kapcsolódtak a magyar nemesség egészéhez.

Appendix
Primorok a Basta-féle összeírás alapján 1602–1603-ból
Kézdi, Orbai, Sepsi, Kászonszék
Maxa	Jankó Gáspár
Kovács Márton	
Dálnok	Hadnagy Balázs
Székely László
Somodi Gáspár
Hadnagy Tamás
Vaska Tamás	
Alsócsernáton	Domokos Péter
Bernárd Ferenc	
Felsőtorja	Apor János
Apor Tamás	
Alsótorja	Apor András
Török Mihály
Apor Sándor 
Apor János	
Szentlélek	Székely Péter	
Polyan	Kun Bálint
Veres István
Rácz Péter	
Léczfalva	Marton Gáspár 
Bodor Péter 
Bodor Lőrinc	
Lehmen	Donat Ferenc
Csomortán István
Kaniztos István	
Osdola	Farkas Sándor
Czívres Miklós
Szurkos György	
Nyujtód	Imecz Mátyás
Donát István	

Kézdiszék
Hatolyka	Nagy István
Bak György	
Mátyusfalva	Benkő Mihály	
Esztelnek	Szacsvai Ferenc	
Baxafalva	Emeczi Mihály	

Orbaiszék
Zágon	Mikes György
Jankó Péter
István Deák	
Páke	Sándor Ferenc
Sándor Mátyás 
Sándor Miklós	
Kovászna	Asszú Mátyás
Mihácz György
Balog János	
Páva	Mihálcz Gábor	
Zabola	Mikes Zsigmond	
Gelencze	Székely Boldizsár
Mihálcz Tamás
Mihálcz Pál
Mihálcz László	
Damokosfalva	Ciriak Bálint	
Zörcsie	Zeörchi Demeter
Zeörchi Menyhárt
Donát Mátyás	
Tamásfalva	Márton Deák 
Ciriak Bálint	
Telek	Makó György
Donát György
Donát János
Donát Imre 
Simon Mihály	
Cziofalva	László Balázs
Czia Demeter
Czia Ferenc
Bodo István
Bodo Miklós	
Papolcz 	Mikes Benedek	
Sepsiszék
Kisborosnyó	Tompa János
Tompa Miklós
Tompa Ambrus	
Nagyborosnyó	Donát János	
Retie	Losonczi Márton	
Szentiván	Henter Benedek
Jankó Miklós
Illies Imre
Illies András
Jankó János	
Uzon	Béldi Ferenc	
Lisznyo	Nagy Mihály
Sánta Ferenc	
Bikfalva	Bikfalvi István
Bikfalvi Gábor	
Kökes	Orbó György	
Illyefalva	Mihecz János
Zonda Miklós	
Körespatak	Kálnaki János
Balog Benedek
Bedeházi Miklós	
Zalán	Jankó Gergely	
Oltszem	Mikó György	
Bodok	Czierek Balázs
Czierek György	
Angyalos	Forró Gábor
Forró Márton 
Forró András
Babolczi Mihály
Bartos János
Sebestyén János	
Besenyő	Babos Farkas
Babos Gábor	
Bölön	Illiesi János	
Barót	Horvát Miklós
Baróti Pál
Baróti János	

Összesen 101 nemes

Csíkszék
Szenttamás	Lázár Gábor	
Rákos	Székely István	
Madéfalva	Antal Imre	
Csicsó	Kelemen Bálint
Lázár Egyed	
Vacsárcsi	Lázár András
Feiér Máté
Imecz Imre
Farkas Tamás	
Taplocza	Székely Miklós
Salamon Lőrinc	
Zsögöd	Pókai Balázs	
Szentimre	Antal Hadnagy 
Jámosi János	
Tusnad	Bocskor Pál	
Gyergyó		
Szárhegy	Nagy Tamás	

Udvarhelyszék
Udvarhely	Mihály Deák	
Ózdfalva	Horvát Mihály
Begezi Gergely
Alárd István	
Ders	Petki János	
Hoggia	Hogiai György	
Bögöz	Farkas Pál	
Kadiczfalva	Benedekfi János	
Vargyas	Dániel Péter	
Bibarczfalva	Nagy Menyhért	
Felsőboldogasszonyfalva	Jánosi Tamás	
Kisfalud	Kecseti Boldizsár	
Kecset	Gálfi István	
Szombatfalva	Szombatfalvi Benedek	
Szolokma	Tombold Mihály	
Küsmöd	Marton György	

Keresztúrszék
Keresztúrfalva	Czakan Balázs
Nyujtódi Demeter	
Martonos	Gálfi Ferenc	
Tordatfalva	Fekete Pál	
Kadacz	Semién Miklós	
Rugonfalva	Benedekfi Tamás	
Szenterzsébet	More István	
Fiatfalva	Geréb András	
Véczke	Balássi Mihály	
Szentdemeter	Nyujtódi György	
Tarcsafalva	Pálfi András	

Összesen 27 nemes
Marosszék, 1602. augusztus 16.
Gyalakuta	Lázár György	
Somosd	Székely János	
Szövérd	Gáspár János	
Süketfalva	Bako István	
Andrásfalva	Balássi István
Boér Balázs	
Keresztúr	János Deák	
Búzaháza	Péterdi Ferenc	
Csíkfalva	Csányi György
Csányi Gáspár
Barrabási Ferenc	
Jobbágyfalva	Tóth Balázs
Tóth Ferenc	
Gálfalva	Ozdi György	
Madaras	Siger Zsigmond	
Cserefalva	Gardai Tamás	
Szentgyörgy	Tott Miklós	
Kölpen	Kabos Farkas	
Oppidum Vásárhely	Bodó István
Iszlai Tamás
Koncz Tamás
Koncz Mihály
Temesvári Szabó György	
Marosszék primorjai, 1603. február 7-én
Székelyvásárhely	Koncz Pál
Székely Mihály
Földvári János
Koncz Tamás	
Marosszereda	Szilveszter György
Nagy György
Nagy János
Nagy István	
Atosfalva	Kis Demeter	
Gyalakuta	Lázár György	
Vaia	Horvát Mátyás	
Szövérd	Gáspár János	
Süketfalva	Bakó István
Bakó Lukács	
Andrásfalva	Balássi István	
Keresztúr	Literáti János vaiai	
Búzaháza	Dési János
Peterdi Ferenc	
Jobbágytelke	Horvát Miklós	
Ehed	Barabassi Benedek
Barabasi György	
Vadad	Phileop György	
Chikfalva	Chiani György
Chiani Gáspár
Literáti Péter 
Bakó Imre
Barabassy Ferenc	
Jobbágyfalva	Thot Balázs	
Gálfalva	Ozdi György
Ozdi Pál	
Madaras	Syger Zsigmond	
Koronka	Gerdei Tamás	
Szentiván	Ukythienith István	
Chitszentiván	Pető András	
Kölpény	Kabos Farkas	
Chávás	Literáti Miklós	
Szentkirály	Sár Péter	

Udvarhelyszéki nemesek 1604. március 15-én

Bögözi Gergely
Benedekffi János
Benedekffi Tamás
Ugron Pál
Kecheti Boldizsár
Hoggiai István
Geréb András
Nagy Menyhárt
Gálffi Ferenc
Kedei Mihály
Maróti György
Tarcsafalvi Albert
Szabó Mátyás
Bedő István

Hadnagyok:

Nagy Máté
Vas Péter
Karácsonfalvi Ferenc
Nagy Ferenc
Bálint Balázs
Nagy György
Nagy Jakab
Kolombán Ferenc
Gáspár Balázs
Balássi István
Demeter Ferenc
Miklós Ferenc
Boncza János
Demeter Ferenc
János Tamás
Boczkor János
Sas Benedek
Nagy Lőrinc
Székely János
Hozo Ferenc

Csíki, Kézdi, Orbai hadak:

Boczkor János
Nagy Lőrinc
Hozo Ferenc
Szép Antal
Sebestyén Péter
Kozma Máté
Balogh György

Primorok és jobbágytartók az 1614-es lustra alapján
Primorok és jobbágytartók Marosszéken
Helység	Primor	Jobbágytartó	Jobbágy	
Keresztúr				
Nyárádtő	Ozdi György özvegye árváival	Ozdi Györgyné	7	
Malomfalva	Mikó György	Mikó György	7	
Chyttfalva				
Lőrinczfalva	Ozdi Györgyné
Ozdi Gergely	egyház	2
2
1	
Szentiván Vasas, Kolozs vm?	Pető András
Szentiváni Mihály	Pető András
Szentiváni Mihály	4
3	
Illenczfalva		Pókai Péter	5	
Szentmiklós, Puszta- Kolozs m.	Pókai György	Pókai György
Vígh Lukács	6
3	
Fintaháza	Haller István	Haller István
Pókai György	5
1	
Lukafalva				
Mezőmadaras	Lázár János	Lázár János
Kovács István (lófő)
Borsos Tamás
Kis Bálint (lófő)
Szeredai János?
András Deák?
Makai János?
Tholdi György?
Adámossi Mihály?	4
6
12
6
2
1
2
1
1	
Hatzo		Lázár János
Bereczki Máté?
Fóris György (lófó Kövesden)
Dersi János?	1
2
1
2	
Kövesd		Gáspár János?
Dersi János?
Fóris Gergely (lófő)	1
4
2	
Kölpény	Balogh János özvegye fiaival, Balogh Ferenccel és Lászlóval	Balogh Jánosné
Makai János?	10
5	
Bánd	Géczy István	Gáspár János?
Vajai János Deák?
Géczy István
Szabó Mihály?
Borsos Tamás
Vajai János?	6
1
9
3
1
1	
Sámsond		Lázár János
Kovács István
Nagy Márton (lófő)
egyház
Vajai János Deák	6
1
1
1
1	
Bergenye				
Panyth		Pernyeszi Dorko
Kovács István
Dersi János
Bereczki Máté	1
1
1
1	
Fele		Abrahám Boldizsár(lófő)
Gáspár János
Balogh Jánosné	1
6
1	
Galambod		Györgyfi Lőrinc (lófő)
Lázár János
Toth Mihály	1
1
2	
Csávás		Kun János
Balogh Jánosné
Sidó György(lófő)
Egyház	12
1
3
1	
Ernye	Mosa János
Mihály Deák
Koczkán Márton	Mosa János
Szél Jánosné
Ferenczi György(lófő)
Geljen Tamás?
Thofalvi Gáspár(lófő)
Koczkán Márton
Mihály Deák	7
2
3
1
1
1
1	
Udvarfalva		Toth Mihály
Eördögh Gáspár	5
1	
Menes		Kun János
Szabó Dávid
Lázár János
Keljen Tamás	2
6
3
3	
Szabéd		Kövesdi Pál?	1	
Bözöd		Bereczki Máté
Kövesdi Pál
Kun János
Bakó Mátyás	2
3
2
1	
Szentkirály	Székely Miklós	Székely Miklós	11	
Egerszegh	Sövénfalvi Dániel	Dániel Deák
Lázár János	9
3	
Remeteszegh		Lázár János	8	
Kisfalud		Pető András	5	
Náznánfalva		Czjakan Balázs	3	
Borzaszegh	Czjakan Balázs	Czjakan Balázs	2	
Bodon		Pato Menyhárt	1	
Koronka	Pato Menyhárt	Nyilazo János
Pato Menyhárt
Köteles István	2
5
2	
Száltelek	Vaiai János deák bírja éppen	Vajai János deák
valószínü az extranei is	7
13	
Kebeleszentiván		Orbán Lőrinc?
Okuttjawethi Péter	1
1	
Székes		Kun János
Péntek Lukács
Ozdi Gergely
Kály Nagy János
Toth Mihály	2
1
1
1
4	
Jed		Orbán Lőrinc (lófő)	8	
Kebele		Bakó István
Nagy Márton (lófő)	1
3	
Chieid				
Szentanna
Ezt Balássy Mihály u. bírja éppen	Balássy Mihály	Balássy Mihály	18	
Thofalva	Pataki János	Gabriel Deákné
Pataki János(és esetleg az extranei?)	3
4
6	
Vecze		Botos Gál	6	
Iszló		Kun János
Iszlai Péter (lófő)	1
1	
Iklánd				
Demjénháza		Dersi János	5	
Búzaháza	Dersi János	Dersi János
Phúlep István (lófő)	10
1	
Jobbágytelke		Bakó Imre?
Bakó Mátyás (lófő)
Simó András (lófő)	1
3
1	
Hodos		Bakó Mátyás (lófő)
Dienesi Imre?	1
1	
Vadad		Killjen Tamás Lófő
Kun János
Kun Benedek
Kis György (lófő)
Phulep Miklós (lófő)
Bakó Imre (libertinus Mikházán)	6
6
2
1
1
2	
Mikháza		Barrabassy Ferenc
Dersi János
Janka Mihály (ped. pix)	2
7
1	
Remete		Kaczjo János
Mengecz István?
(még egy csomót ez a Mengecz üldözött, ezért inkább mások védelmébe adták magukat)
Dersi János
Kovács Máté?
Székely Miklós (lófő)
Gál Miklós (lófő)
Bakó Imre (libertinus)
Nagy János (lófő)
Szabó Mihály?
Marton János ?	1
3

18
2
3
2
1
1
1
1	
Köszvényes		Barrabassy Ferenc
Dersi János
Só István (lófő)
Kovács Máté
Székely Miklós (lófő)
Nagy Péter ?
Gál Miklós	1
11
8
1
1
1
3	
Kál	Kun János
Kun Benedek	Kun János
Kun Benedek
Nagy Pál (lófő)	24
1
1	
Jobbágyfalva	Toth István
Toth János	Toth Mihály
Toth István
Cziriak Pál (lófő?)	17
7
1	
Keresztúr	Keresztúri János deák, alias Vajai		11	
Marosszentgyörgy Toth Mihálynak ősétől maradt	Toth Mihály	Toth Mihály	15	
Markod		Vajai János
Dersi János
Kósa István (lófő) Keresztúrban
Jánosi Pál?	10
1
1
1	
Selye		Kovács Máté (lófő)	14	
Szentmárton		Kun Benedek
Kun János
Ficsur Péter ?
Killjen Tamás
Bakó Imre	5
6
1
5
1	
Ehed		Barrabassy Ferenc	6	
Chykfalva	Bakó Imre
Chjany György	Kun János
Dersi János
Bakó Imre
Chjani György
Barrabassy Ferenc
Fodor Mátyás (lófő)	3
1
2
5
1
1	
Agárd		Borbély Kristóf	6	
Kendeo		Dersi János	3	
Andrásfalva	Golopi Sándor
Miske György	Balássi Ferenc
Lázár János
Bakó István (lófő Gegesen)	9
1
1	
Tompa	Botos Gál	Tompai Máté
Botos Gál	1
1	
Szentlőrinc		Daczo László	3	
Geges		Gáspár Lőrinc ?
Bakó István
Bereczki Máté
Kornis Ferenc	8
8
2
1	
Oppidum Szereda		Bakó István	1	
Bede		Lázár János
Kövesdi Pál	5
3	
Szentrontás (Szentháromság)	Szeredai János
Ozdi Gergely
Bereczki Máté	Bereczki Máté
Szeredai János, donatioval
Ozdi Gergely	3
7
21	
Vadasd		Gáspár János
Dako István (ló fő)
Kornis Ferenc
Kövesdi Pál	7
2
2
2	
Gyalakuta	Gáspár János
Lázár János	Gáspár János
Lázár János	7
9	
Kelementelke		Gáspár János	17	
Nagyadorján		Lázár János
Szeredai János	7
1	
Makfalva		Dosa András (lófő)
Sinka Bálint (lófő)
Farkaslaki András lófő)
Kun János
Dosa Tamás (lófő)	8
1
4
1
1	
Sóváraggia		Vajai János Deák
Bíró Péter (lófő)
Botos Gál
Tőkés András (lófő)
Kornis Ferenc
Lázár János
Szép István (lófő)	11
1
2
1
1
5
1	
Bos		Pato Menyhárt
Ozdi György	2
1	
Kibéd		Kornis Ferenc
Dósa Tamás
Bereczki Máté	6
5
1	
Abod				
Havad		Dako János
Gáspár János
Kornis Ferenc	3
1
2	
Chiokfalva		Benedekfi Gáspár (lófő)
Gáspár János
Kornis Ferenc
Faluuighi László (lófő)	2
3
11
1	
Attosfalva		Gáspár János
Dosa András	4
1	
Szováta		Gáspár János
Dersi János
Kovács Máté
Vajai János Deák
Barto Péterné	11
7
3
2
1	
Erdőszentgyörgy	Kornis Ferenc	Kornis Ferenc	31	
Szentsimon	Gáspár Lőrinc			
Szentistván		Benedekfi Gáspár
Dosa Tamás
Benedekfi András	3
1
1	
Bő		Tőkés Mihály (lófő)
Zengjel Ferenc (lófő)
Mosa János (lófő?)
Zalanczi Gábor ?
Killjen Tamás	2
2
3
1
1	
Demeterfalva	Tompai Máté
Geréb Boldizsár
Fekete Menyhárt	Tompai Máté	1	
Szentimre				
Chybafalva		Adámossy Mihály	1	
Karácsonfalva		Vígh Lukács (lófő)
Bodor István (lófő)	1
1	
Cserefalva		Adámossy Mihály
Gerdei János	3
1	
Ákosfalva	Gyerő János árvája	Gyerő Jánosné
Nagy Mihály ?
Kosa Bálint
Gáspár János
Veres János (lófő)	12
1
2
2
1	
Szentlászló		Ozdi Gergely
Bakó István
Szeredai János
Kun István
Bereczki Máté
András deák
Sós István	2
1
1
3
2
1
1	
Bálintfalva				
Seprőd		Lázár János
Dako János	2
3	
Gálfalva	Ozdi György	Bako István
Ozdi György	2
6	
Madaras		Kun István
Botos Gál
Szeredai János	1
2
1	
Monyat		Ozdi Györgyné
Sós István	8
1	
Szentgericze		Ozdi Gergely
Vajai János deák
Bako István
András deák
Vajai János	2
1
9
1
2	
Szentbenedek	Komáromi István	Komáromi István	23	
Kisgörgény				
Folyfalva				
Somosd		Székely Gáspár (lófő)
Horvat János ?
egyház
Pokai György
Székely Miklós (lófő)	1
1
1
1
1	
Vaja	Daczo István
Vári Miklós	Vári Miklós
Vajay János
Nagy Boldizsár 	9
3
1	
Torboszló		Tőkés András (lófő)
Bereczki Máté 	1
1	
Chiokafalva		Sükösd György
Gyerő Jánosné
Adámossi Mihály 	5
1
2	
Maja		Dersi János 	6	
Kakasd				
Geochy		Glesan Kristóf
Vajai János
Gyerő Jánosné
Enyedi Miklós deák
Kádár György ?	1
7
2
1
1	
Mogyorós		Szőke Péter (lófő)
Tamás deák (lófő)
Toth Mihály
Botos Gál
János deák. 	8
1
1
1
1	
Rigmány		Lázár János
Daczo László 	8
9	
Harazkerek		Kadar György (lófő)	5	
Bere		Nagy György (lófő)
Vajai János Deák 	1
1	

Marosszék jobbágytartói
Jobbágytartó	Jobbágyok száma	Helységek száma	
Dersi János	6,7,3,1,2,4,1,5,10,7,18,11,1=76 	13	
Vajai János deák	2,1,3,6,1,1,1,1,1,20,11,10,11,2=71 	14	
Gáspár János	2,11,4,3,1,6,6,7,7,17,1=65 	11	
Lázár János	2,5,7,9,8,5,4,1,6,1,3,3,8,1=63 	14	
Kun János	12,2,2,2,1,6,24,6,3=58	9	
Kornis Ferenc	1,2,1,6,2,11,31=54 	7	
Tóth Mihály	2,5,4,17,15,1=44 	6	
Ozdi Gergely	2,1,21,2,2=28 	5	
Bakó István	1,1,9,1,8,1,2=25	7	
Komáromi István	23 	1	
Kovács Máté	2,1,14,3=20 	4	
Balássy Mihály	18 	1	
Ozdi Györgyné	7,2,8=17 	3	
Székely Miklós	11 j 1 falu vagy még 3,1,1=16	4	
Killjen Tamás(lófő)	1,3,6,5,1=16 	5	
Gyerő Jánosné	12,1,2=15 	3	
Bereczki Máté	1,2,1,2,2,3,1,2=14 	8	
Szeredai János	2,7,1,1,1=12 	5	
Balogh Jánosné	10,1,1,=12 	3	
Botos Gál	6,1,2,2,1=12 	5	
Daczó László	3,9=12 	2	
Barrabassy Ferenc	2,1,6,1=10 	4	
Orbán Lőrinc	8,2=10 	2	
Pataki János	10 	1	
Dósa András(lófő)	8,1=9	2	
Vári Miklós	9 	1	
Balássi Ferenc	9 	1	
Géczy István	9 	1	
Kövesdi Pál	1,3,3,2=9 	4	
Pető András	9 	1	
Dániel Deák	9 	1	
Kovács István(lófő)	6,1,1=8	3	
Pató Menyhárt	1,5,2=8 	3	
Gáspár Lőrinc	8 	1	
Kun Benedek	2,1,5=8 	3	
Só István	8 	1	
Szőke Péter (lófő)	8 	1	
Ozdi György	1,6=7 	2	
Mikó György	7 	1	
Pókai György	7 	1	
Borsos Tamás	6,1=7 	1	
Makai János	2,5=7 	2	
Mosa János	7 	1	
Bakó Imre	1,2,1,1,2=7 	5	
Tóth István	7 	1	
Dósa Tamás	1,5,1=7 	3	
Szabó Dávid	6 	1	
Borbély Kristóf	6 	1	
Dako János	3,3=6 	2	
Adámossy Mihály	1,3,2=6 	3	
Kádár György (lófő)	1,5=6 	2	
Sükösd György	5 	1	
Csányi György	5 	1 falu	
Gál Miklós (lófő)	2,3=5 	2	
Pókai Péter	5 	1	
Haller István	5 	1	
Bakó Mátyás (lófő)	1,3,1=5 	3	
Pető András	5 	1	
Csákán Balázs	3,2=5 	2	

Primorok és jobbágytartók Udvarhelyszéken
Helység	Primor	Jobbágytartó	Jobbágy	
Szentmárton		szentpáli Kornis Ferenc	10	
Abasfalva		szentmártoni Bence János (lófő)	2	
Almás	nobilis: Almási István 	Kornis Ferenc
Almási István	19
15	
Lövéte		Kornis Ferenc	1	
Gyepes		Kornis Ferenc
Petki Jánosné
bögözi Farkas Ferenc
szentmártoni Bíró János (lófő)	10
7
6
1	
Remete		Kornis Ferenc	27	
Vargyas	G.ac Nob.: Dániel Péter és Mihály	Dániel Mihály	13	
Olasztelek		Dániel Mihály
Barta István (lófő)	6
1	
Bardóczfalva	nobilis: Jánosi István	Dániel Mihály
peselneki Rápolti János	11
2	
Füle	nobilis: Baróti Mihály	Dániel Mihály
Fosztó Bálint (lófő)	12
1	
Herman		olaszteleki Barta István (lófő)
Dániel Mihály
Benedek Keresztély (lófő)	1
2
1	
Bibarczfalva	G. nobilis: Nagy Menyhért	Nagy Menyhért
Bibarczfalvi János
fülei Fosztó Imre (lófő)
Oswát Bertalan (lófő)	16
3
1
1	
Kisbaczon		csernátoni Damokos István	1	
Telegdibaczon	nobilis: Benkő György	telegdi Donát György
csíkszentsimoni György János	6
1	
Száldobos		Dániel Mihály	7	
Recsenyéd		Kornis Ferenc
miklósfalvi Bögöszi András	19
4	
Szentpál	G.D.: Kornis Ferenc	Kornis Ferenc	26	
Karácsonfalva		Kornis Ferenc
bibarcfalvi Nagy Menyhért
városfalvi Boldizsár Lukács	27
6
1	
Oklánd		Kornis Ferenc
Almási István	20
1	
Homoródújfalu		Kornis Ferenc	18	
Szentpéter		Petki Jánosné
Kornis Ferenc	7
14	
Városfalva		Kornis Ferenc	6	
Jánosfalva		Kornis Ferenc	8	
Homoródkemé falva		medeséri Bencsér Ferenc
marefalvi Pálfalvi István
Karacsonfalvi István	7
6
6

Szentegyházas Oláhfalu és Kápolnás Oláhfalu				
Kénos		szentkirályi Berze Balázs
szentmártoni Bíró János
szentmártoni Bíró György
Gál Péter (lófő)
Ábrámfalvi András	1
1
1
3
1	
Bágy				
Lokod		Kornis Ferenc
szentmártoni Bíró György
lokodi Demjén Mihály	4
1
2	
Patakfalva		Kenosi András
Bögözi András
udvarhelyi Sámbokréti Miklós
lengyelfalvi Orbán István
sükői Orbán János
kénosi Gál Péter	3
2
1
1
1
1	
Sándorfalva		ábrámfalvi Ugron Pál	7	
Árvátfalva		Bögözi András
Sámbokréti Miklós
Ugron Pál	5
2
1	
Telekfalva		Petki Jánosné
udvarhelyi Sámbokréti Miklós
Bögözi András
sükői Orbán János
Almási István	2
3
1
1
1	
Ábrámfalva	E. et Nob.: Ugron Pál	Ugron Pál
bibarcfalvi Nagy Menyhért
Ábrámfalvi András (lófő)	9
1
2	
Szentlászló		Ugron Pál
Farkas Ferenc	14
2	
Dállia		Kornis Ferenc
Almási István	1
4	
Ege		Ugron Pál
Petki Jánosné
Bögözi András	6
2
1	
Jastfalva		Petki Jánosné	5	
Kányád		udvarhelyi Pálosi János
véckei Balássy Mihály
Petki Jánosné
pálosi Veseleny Boldizsár
Bögözi András	1
4
8
1
2	
Ders	Relicta M.D.: Petki Jánosné	Petki Jánosné
Dániel Mihály
Dersi Mihály (lófő)	38
1
1	
Musna		Petki Jánosné
Kornis Ferenc
vadasdi Dako István
Geréb András
szentmártoni Bíró György	13
18
1
1
2	
Matisfalva		Alia Farkas	4	
Agyagfalva		Petki Jánosné
Sándor Mihály	7
2	
Décsfalva	nobilis: Török János	Török János	3	
Mogyorós		Petki Jánosné
Geréb András	5
1	
Bögöz	Eg. et Nobilis: Farkas Ferenc	Farkas Ferenc
Ugron Pál
Bögözi András	4
3
2	
Miklósfalva	E. Nob.: Bögözi András	Bögözi András
bögözi Farkas Ferenc
ozdfalvi Bögözi Gergely	13
1
1	
Ozdfalva	Nobilis: Bögözi Gergely	Alard Ferenc (lófő)	1	
Felsőboldogas-szonyfalva	Nob.: Jánosi Tamás árvája, István	Jánosi Tamás árvája
Petki Jánosné	4
1	
Cibrefalva				
Bikafalva		Bögözi András
Hegy Bálint (lófő)
felsőboldogasszonyfalvi Tamás Bálint
Lukács Balázs árvái
Alárd Máté
delnei Ince Balázs	5
1
1
2
1	
Bethlenfalva	Nobiles: Simien István
Simien Ferenc			
Udvarhely	Nobilis: Sámbokréti Miklós
Székely István
Pálosi János
Meszej István
Nagy András			
Szentdemeter	G.D.: Balássi Ferenc	Balássi Ferenc	35	
Bordos		Balássi Ferenc
Nagy János (lófő)
Dolgos Miklós 	27
1
1	
Székelyszállás		Balássi Ferenc 	12	
Chieb		Balássi Ferenc 	12	
Veczke	G. D.: Balássi Mihály	Balássi Mihály 	33	
Sakod		Balássi Ferenc
Palotka Máté (lófő) 	25
2	
Rawa		Balássi Ferenc
Kornis Ferenc 	6
3	
Hidegkút		Péchi Simon	17	
Kissolymos		Koncz Mihály
Mátéfi Pál (lófő)
Mátéfi János (lófő)
medeséri Bartalis Pál (lófő) 	1
3
2
1	
Nagysolymos		Péchi Simon	4	
Szenterzsébet	Ge. D.: Péchi Simon	Péchi Simon 	31	
Bözöd		Kornis Ferenc
újfalui Kovács Péter (lófő)
G.D. Péchi Simon 	10
2
5	
Bözödújfalu		Kornis Ferenc
gagyi Pálfi Ferenc
Kovács Péter (lófő) 	8
1
1	
Kőrispatak		Kornis Ferenc
Kelemen Márton
Mindszenti Benedekné 	3
1
3	
Szentábrám		Geréb András
medeséri Nagy Gergely.
gagyi Pálfi Ferenc 	5
15
4	
Andrásfalva				
Gagy	Nobilis: Pálfi Ferenc	Geréb András
Pálfi András 	2
9	
Csekefalva		Geréb András
Demeter Ferenc lófő
medeséri Nagy Gergely	10
2
1	
Újszékely	Nobilis: Székely János	Geréb András
Székely János
Székely Benedek (lófő) 	2
2
4	
Alsóboldogasz-szonyfalva		Geréb András 	23	
Fiatfalva	Geréb András	Geréb András 	41	
Keresztúrfalva	Nobilis: Nyújtódi Demeter	Simien Miklós
Geréb András
Lippai András
Csákány János
sükői Orbán János 	8
6
4
1
1	
Keresztúr város		Geréb András
Simien Miklós 	6
1	
Timafalva		sükői Orbán János 	4	
Rugonfalva	Nobilis: Benedekfi Tamás	Simien Miklós
Benedekfi Tamás
medeséri Nagy Gergely
Geréb András
Jánosi Györgyné
Benchér Ferenc 	1
3
2
1
1
1	
Betfalva	Nobilis: Joannes Rádai	Alia Farkas
kápolnai Nagy Boldizsár
Geréb András
medeséri Benchér Ferenc	13
1
2
1	
Kisgalambfalva		Alia Farkas
Geréb András
Maróti György 	4
5
1	
Nagygalambfalva		Alia Farkas
Mihály Ferenc (lófő)
Bedő Mihály
Vágási János
Szőke György
Szaniszló Mihály
hoggyai Szabó Máté
Geréb András 	13
8
2
1
1
1
2
1	
Simienfalva		Simien Miklós
fiatfalvi Geréb András
medeséri Nagy Gergely	1
1
1	
Szentmiklós		Simien Miklós.
Benchér Ferenc	1
1	
Kiskede		Jánosi Györgyné (lófő)	1	
Nagykede	nobilis: Simien Mihály	Demeter János (lófő) 	1	
Kadács	Nobilis: Simien Miklós	Incefi György (lófő)
Simien Miklós	2
5	
Kobádfalva		Miklós Ferenc (lófő)
Gáspár Ferenc lófő
Benchér Ferenc
Mihály Péter lófő	6
1
1
1	
Medesér	Nobilis: Benchér Ferenc	Benchér Ferenc
Bartalus Mihály lófő 	10
4	
Csehérdfalva		Énlakai Balás István	1	
Kisfalud		Székely Pál
Bögözi András	5
4	
Kechet	Nobilis: Székely Pál
Gálfi Péter	Székely Pál
szentmihályi Tarcsafalvi Albert	16
4	
Béta		Maróti György
Petki Jánosné 	6
1	
Hoggya	Nobilis: Szabó Mátyás
Bedő Mihály
Hoggyai István
Karácson Mihályné	Bedő Mihály
Karácsony Mihályné
Szombatfalvi Benedek 	2
2
3	
Vágás		Maroti György
Vágási János lófő
András Lőrinc lófő
Bözödi András	6
1
1
1	
Dobófalva	Nobiles: Maroti György
Simien István 	küsmödi Márton Farkasné lófő
Dobai János lófő
Maróti György
Petki Jánosné	
1
1
4
1	
Sükő	Nobilis: Orbán János			
Farczád		szentmihályi Tarcsafalvi Albert	1	
Etéd		Pálfi Ferenc
Király Mihály lófő
Fóris Márton lófő
Bakó István
Kelemen István
Balázs István
Tóth István	2
2
1
1
1
1
1	
Küsmöd		Borsos Tamás
énlakai Balás István
Fóris Márton lófő
Váralliai Pál lófő
Balássi Ferenc	2
1
1
2
3	
Szolokma	Nobilis: Tombold Ferenc	agárdi Kacsó János
Tombold Ferenc
Tombold Miklós
énlaki Balás István	5
1
1
1	
Siklód		Balássi Ferenc	50	
Atyha		Lázár Bálint lófő
Kerestelj János lófő 	3
1	
Martonos	Nobilis: Gálffi Ferenc	Pálfalvi Mihályné
István György
Sebe Péter lófő
Gáspár Balázs lófő	3
1
1
1	
Énlaka	Nobilis: Balás István	Balás István
Demeter Dániel
Patakfalvi István árvái	3
1
1	
Sófalva		Illés Máté lófő
Kovács Antal lófő
Kacsó István lófő
Dávid Lukács lófő
Bálint István lófő
Lukács István lófő
Albert Mihály lófő
Lőrinc Péter lófő	5
6
2
1
1
1
1
1	
Korond				
Tordatfalva	Nobilis: Fekete János	Pálfi Ferenc
Kelemen Pál
Fekete János
Lukács András lófő
Kovács Pál lófő	4
1
9
1
1	
Tarcsafalva				
Bencéd		Pálfi Ferenc
Lészai Gáspár	6
1	
Szentmihály és Demeterfalva	Nobilis: Tarcsafalvi Albert	Ugron Pál
szentmihályi Tarcsafalvi Albert
Jakab György lófő
Literáti Ferenc
Barrabás Lukácsné	13
6
1
1
2	
Malomfalva		lengyelfalvi Orbán Péter
Sófalvi János pedites
Török János lófő
malomfalvi Száz János lófő
Lakatos Balázs
zetelaki Hadnagy Lukács
csíki Hadnagy Máté	1
2
1

2
1
1
1	
Váralliai		énlakai Balás István		
Pálfalva		Demeter Jakab lófő
Székely János lófő	1
1	
Farkaslaka		Benedek János
Keresztúri István lófő
Bögözi András
Tiboldi György
csíki Hadnagy Máté
Fancsali Ferenc lófő
Dienes Gergely lófő	4
1
1
2
1
1
1	
Szentlélek		fogarasi Lészai Gáspár
Ugron Pál	1
3	
Bogostfalva	Nobilis: Lippai András	Lippai András	4	
Lengyelfalva				
Szombatfalva				
Kadicsfalva	Nobilis: Török Gáspár	Török Gáspár	4	
Tibold		Tiboldi György
Török Gáspár (hatalommal)
Ugron Pál	9
1
1	
Szenttamás		Chiender Gergely	1	
Ilyke		Tiboldi György lófő
lengyelfalvi Orbán István
Lippai András
Udvarhelyi Boldizsár	2
1
1
2	
Fancsal				
Szentkirály		Székely János?
Tiboldi György	8
2	
Oroszhegy		Lippai András
Ugron Pál
Petki Jánosné
Orbán György lófő
Damokos Benedek lófő
Szabó Bertalan lófő	12
1
4
1
1
1	
Zetelaka				
Küküllőkeménfalva				
Marefalva				
Fenyéd	Nobilis: Mikes Zsigmond	Mikes Zsigmond
Bögözi András 	7
2	

Udvarhelyszék jobbágytartói
Jobbágytartó	Jobbágy	Helység	
Kornis Ferenc	252	19	
Balássy Ferenc	180	8	
Geréb András	108	15	
Petki Jánosné	100	14	
Ugron Pál	58	10	
Péchi Simon	57	4	
Dániel Mihály	53	7	
Bögözi András	44	14	
Balássi Mihály	40	2	
Alia Farkas	34	4	
Pálfi Ferenc	26	6	
Nagy Menyhért	23	3	
Lippai András	21	4	
Benchér Ferenc	21	6	
Székely Pál	21	2	
Almási István	20	4	
Nagy Gergely	19	4	
Balás István	18	6	
Simien Miklós	17	6	
Maróti György	17	4	
Tiboldi György	15	4	
Székely János	11	3	
Tarcsafalvi Albert	11	3	
Fekete János	9	1	
Mihály Ferenc lófő	8	1	
Orbán János	8	3	
Mükös Zsigmond	7	1	
Farkas Ferenc	7	2	
Nagy János lófő	7	2	
Kovács Antal lófő	6	1	
Miklós Ferenc lófő	6	1	
Karácsonfalvi Ferenc	6	1	
Pálfalvi István	6	1	
Donát György	6	1	
Török Gáspár	5	2	
Sámbokréti Miklós	5	3	
Kacsó János	5	1	
Benedekfi János	4	1	
Székely Benedek lófő	4	1	
Jánosi Tamás	4	1	
Gál Péter	4	2	

Primorok és jobbágytartók Háromszéken
Kézdiszék
Helység	Primor	Jobbágytartó	Jobbágy	
Kézdivásárhely	Nob.: Borbély György			
Maksa	Nob.: Jankó Mihály
Marthon István
Máté György
Máté Tamás	Jankó Mihály
Imecz István
Hadnagy János	10
6
1	
Dalnak	Nob.: Hadnagy Balázs
Bakó István
Hadnagy János
Mihácz Mihály
Zekel László
Máté György maxai
Somodi Tamás
Somodi Péter	Szabó Máté
Fülöp Mihályné
Mihácz Mihály
Hadnagy Balázs
Hadnagy János
Hadnagy Mihályné
Imecz István
András György
Kenyeres Mihály.	1
3
1
4
1
1
4
1
1	
Albis	Nob.: Bod András
Bakczy Boldizsár	Bakczi Boldizsár
Kamuthi Farkas	5
2	
Alsócsernáton	Nob.: Bernáld Ferenc
Damakos István
Jahocz István
Kovács Miklós fia István	Bernáld Ferenc
Damokos István
Deák Mihály
Jahocz István	24
14
1
1	
Felsőcsernáton	Nob.: Rákosi Lőrinc
Rákosi András
Végh Ferenc
Végh András
Kovács György
Végh István
Rákosi Miklós puer	Zanizlo Miklós lófő
Damokos István
Fülöp Mihályné
Márton Deák
Bardócz János
Pál Thamás Demién
Czeh Jánosné
Rákosi Lőrinc
Rákosi András	4
3
4
8
1
1
1
1
1	
Alsóthoria	Nob.: Apor Lázár
István Deák
Apor Sándor
Nemes Mihály puer
Kövér István	Mikó György
Török Istvánné
Kövér István
Kamuti Farkas
Bod Tamásné
Apor Sándor
István Deák
Istók János lófő
Pető Andrásné
Sándor Péter
Köncze Ferenc	5
4
2
4
3
2
4
1
1
1
2	
Felsőtorja	Nob.: Pető András
János Deák
Ördögh Mihály	Eördögh Mihály
Pető András
Donát György
Székely Péterné
János Deák
Péter András	4
6
1
1
2
1	
Ikafalva	Nob.: Lázló András
Becze Miklós	Damokos István
Rácz Lukács
László András
Kamuthi Farkas
Mikó György
Rákosi Lőrinc
Fülöp Mihályné	4
1
3
1
1
1
1	
Szentlélek	Nob.: Mátyus János maior
Székel Boldizsár puer
Matius Tamás
Kis Matius János
Matius István	Matius János
Matius Tamás
Chioma György
Nemes János
Kaczio Jánosné
Szikszai György
Mikó György
Kelemen Mihály	17
3
1
2
1
4
4
3	
Futásfalva		Damokos István
Nagy Pál árvája
Bardócz János
Illjes István
Jakab István
Mikó György	7
1
1
3
1
1	
Lézfalva	Nob.: Gyárfás István
Bedőházi Miklós
Bodor Péter puer
Marthon András
Bodor János szolgál	Sipos Simon lófő
Bodor Péter
Kamuti Farkas
Bodor János
Gele Mátyás
Kanio Antal	1
8
1
1
1
1	
Polyán	Nob.: Veres Péter
Zonda István
Mihály János
Kun Bálint
Kun Péter	Mihácz Pál
Zonda István
Kun Péter
Rácz Anna
Bartha Jakabné
Kondrácz István.
Donáth György
Kaniztos Mihály.
Matius János.	4
2
1
1
1
1
1
2
1	
Bellefalva
(Bélafalva??)		Donat János
Mihácz Pál
Kaniztos Mihály
Veres Péter	4
5
4
1	
Kurtapatak	Nob.: Czomortani Ferenc
Czomortani László	Török Istvánné
Mikó György
Baka Miklós
Borozdolo Lukács	1
1
1
1	
Esztelnek	Nob.: Zacsvai János puer	Zacsvai Ferencné
Albert János
Imecz István
Donath Ferenc
Mihacz Pál
Apor Lázár
Török Istvánné	13
1
2
3
1
1
1	
Chiomortán		Chiomortani Ferenc
Imecz István
Chiomortani Jánosné
Sigmond István	1
1
1
1	
Szentkatolna	Nob.: Kemény Jánosné	Elekes Tamás
Czeh Miklós
Kemény Jánosné
Forró Péter
Nagy István	2
6
8
1
2	
Almás		Donáth János
Simond István
Matius János
Kövér Gáspár
Imecz István
Mikó György	2
6
1
1
1
1	
Lemhény	Nob.: Kövér Gáspár
Kaniztos Mihály
Donáth Ferenc
Chiomortani István
Sigmond István
Sigmond Gergely
Chiomortani Miklós 	Donath Ferenc
Kövér Gáspár
Sigmond István
Chiomortani Jánosné
Gáll Balás
Kaniztos Mihály
Mihácz Pál
Imecz István
Bekes György
Szikszai György
Tompotine	4
15
10
18
1
1
1
2
2
4
3	
Nyújtód	Nob.: Imecz István
Donáth János
Donáth Lukács
Donáth Ferenc
Donáth Péter
Donáth György világtalan
Chiwdeor Péter	Chiwdeor Péter
Járai István
Imecz István
Kaniztos Mihály
Donáth János
Kövér Gáspár
Donáth Ferenc
Toldalagi Mihály
Kamuti Farkas	2
1
9
2
11
1
1
2
2	
Zázfalu		Imecz István
Járai István	7
2	
Sárfalva	Nob.: Károly István
Baliko Jakab	Károly István
Balikó Jakab
Nemes János	7
2
2	
Osdola	Nob.: Imecz István
Zurkos György	Imecz István
Sáfár Istvánné
Chiomortani Jánosné
Gyárfás István
Kun István
Szurkos György	21
19
1
1
1
11	
Marthonos	Nob.: Kun István	Kun István
Imecz István
Donáth János	17
4
2	
Bereczk vára				
Hatolyka	Nob.: Nagy István maior
Nagy István minor
Bak Bálint puer
Bak Tamás puer	Kamuti Farkas-elszöktek	3	
Oroszfalu	Nob.: Forró Péter	Forró Péter 	1	
Mártonfalva	Nob.: Bekes György
Zekel György	Mikes Gáborné
Balogh Benedek
Imrefi Jánosné
Kamuti Farkas bujdosik
Tusa Lőrincz lófő	1
1
2
2
1	
Márkosfalva	Nob.: Bod Lukács puer	Bod Tamásné
Mikó György 	4
1	
Mátisfalva	Nob.: Benkő György szegénység mia szolga
Benkő Mátyás elbujdosott
Benkő Gáspár			
Bita		Jankó Mihály
Baróti Sándor
Mikes Gáborné
Halal András	3
4
4
1	

Sepsiszék-Erdővidék
Helység	Primor	Jobbágytartó	Jobbágy	
Bölön	nob.: Nagy Tamás
Kovács Gergely
Kovács Tamás
Hegy Máté
Ferenc Mihály
István Deák
Sillo Istók puer
Nagy Péterné fia
Kovács Istók puer
Márton Deák	Kálnaki János
Gáspár Deák
Bölöni Gáspár
Illieri Gáspárné
Nemes Balázs
Daczó László
Bedő Mihály
Jankó István	3
2
9
4
1
5
1
2	
Nagyajta	Nob.: Henter Gergely
Donát István
Nemes János
Pető János elbúdosott	Henter Margit
Donát István
Kamuthi Farkas
Dániel Mihály	8
9
5
4	
Középajta		Kálnoki János
Kálnoki Benedek
Silester Mihály
Gyujtó Miklós
Jankó János	15
8
4
2
1	
Miklósvára		Kálnoki János	8	
Köpecz	Nob.: Sebestyén Zsigmond puer
Sebestyén Bálint
Nagy György	Daczó László	1	
Barót	Nob.: Barolthi Gáspár
Barolthi Ferenc
Barolti Mihály
Lajos István
Dienes Máté	fej.
Mikó Mihály.
Daczó László
Barolthi Balázsné
Barolthi Miklósné
Barolthi Gáspár	40
2
2
2
4
2	
Bodos	Nob.: Josa Gergely	Barolthi Miklósné
bibarcfalvi János Deák
Barolthi Istvánné	6
2

1	
Baczon				
Szárazajta		Kálnoki János
Donát György
Bedőházi András
Kálnoki Benedek	9
2
1
1	
Feldoboly	Nob.: Isak István
Szabó Tamás			
Illiefalva városa	Nob.: Mihácz András
Mihácz Miklós
Szabó János maior
Sera János
Benkő János
Dobos György
Szaczva Máté
Péter Kovácz személyében nemes, de mostan Ferenc Gerébné földin lakik
Mihály Deák	Miháczék
Mihácz András
Daczó László
Konia Pál lófő
Dániel Mihály
Ferencz Gerébné	2
1
1
1
1
1	
Nagyborosnyó	Nob.: Donát Ferenc
Donát János
Nyerges Bálint puer, Nagyajtai fi	Daczó László
Bodorok	2
1	
Egerpatak	Nob.: Márk Miklós puer	Halal András
Jankó Mihály
Jankó Péter
Böjte János
Béldi Kelemen	2
3
1
2
1	
Szacsva	Nob.: Szacsvai László			
Mogyorós		Gyujtó Miklós
Béldi Kelemen	3
2	
Lisznyó	Nob.: Nagy Mihály
Sántha Ferenc leányai
Székel Boldizsár	Béldi Kelemen
Jankó Mihály
Tamás Deák	9
3
2	
Bikfalva	Nob.: Bikfalvi György
Bikfalvi András szolga, szeginsegh mia	Béldi Kelemen		
Aldoboly	Mihácz Bálint most Csíkban lakik			
Rétthy	Nob.: István Deák
Bikfalvi István	Gál Gergely
Gál Imre
Hadnagy Boldizsár
Hadnagy János
Halal András lófő
Antos Máté lófő	1
1
1
1
1
1	
Eresztevény		Eresztevény István lófő	1	
Komolló		Daczó László
Gyujtó Miklós
Silester János lófő
Gyárfás Györgyné
Boldizsár Kelemen	2
2
5
1
1	
Szentiván	Nob.: Henter András
Jankó Mihály
Illies János
Illies Ferenc puer	Tamás Deák
Henter András
Jankó Mihály
János Deák	3
19
3
1	
Uzon	Nob.: Béldi Kelemen uram
Pap János
Kobai György
Czerjek Miklós szolga mostan	Lacz Ferenc
Béldi Kelemen
Kobori György
Mihácz Péterné	1
16
2
1	
Kökös		Béldi Kelemen
Daczó László
Tamás Balázs lófő
Kálnoki János
Kálnoki Benedek	2
2
1
2
2	
Szotyor	Nob.: Zonda Gábor
Nagy Pál
Nagy Gergely
Zonda Istvánné
Nagy Jánosné	Nemes Balázs
Gyögy Geréb
Balogh Benedek	3
2
1	
Szentkirály	Nob.: Balás Pap prédikátor
Márthon Deák scholamester			
Szentgyörgy városa	Nob.: Daczó László
Géczi András
Géczi Ferenc
Nyerges Tamás
Miklós Péter
Márk István
Márk Pál
Márk János
Pataki Mihály
Kuthi Péter
Kós Boldizsár
Kak János
Pokol Mihály
Szabó György
Kele Istók puer scholába jár
Silvester András	Daczó László
Nemes Balázs
Ferencz Gerébné	20
1
1	
Zalán	Nob.: Jankó István
Vatay Péter
Nagy Mihály
Jankó Balázs puer scholába jár	Jankó István
Kamuthi Farkas
Jankó Péter
Vatai Péter
Gyujtó Miklós
Forró Gábor
Kálnoki Benedek	2
3
1
1
1
1
1	
Killyén		Nemes Balás	7	
Kálnak	Nob.: Bedő István puer	Kálnoki János
Kálnoki Benedek	9
5	
Szemeria	Nob.: Silester Mihály	Mikó György
Silester Mihály
Gyujtó Miklós
György Geréb	4
2
1
1	
Kisborosnyó	Nob.: Tompa András
Tompa Mihály
Tompa István puer skolába jár
Tompa András puer	Tompa István
Béldi Kelemen
Tompa Mihály
Lasanczi Mártonné
Donáth Ferenc
Donáth János	17
2
1
1
1
1	
Árkos	Nob.: Veres János deák
Veres Boldizsár
Benkő János
Rofai Matthias puer	Kálnoki János
Kálnoki Benedek
Daczó László	9
3
1	
Kőröspatak	Nob.: Kálnoki János
Kálnoki Benedek
Balogh Benedek
Tibald Mihály
Vas Mihály puer	Kálnoki János
Kálnoki Benedek
Bedőházi Miklós
Veres Boldizsár	13
7
1
1	
Oltszem	Nob.: Mikó György
Mikó István
Mikó Mihály	Mikó György
Mikó Mihály
Mikó Miklós - mind ősjobbágyok	9
6
5	
Málnás		Mikó György
Mikó István	11
5	
Bodok	Nob.: Mikó Miklós puer
Cheriek András
Cherjek Balázs
Cherjek György
Cherjek Márton
Cherjek Antal senex	Mikó Miklós.
Cherjek Balázs	18
1	
Zoltán	Nob.: Czerjek Lőrinc
Czerjek Ferenc
Czerjek Vitaliusné
Mihály Pál
Eördögh Mihály	Cheriek Ferenc
Henter Gergelyné
Gyujtó Miklós
Czizér Mihály
Czerjék Vitáliusné	2
1
2
4
1	
Étfalva	Nob.: Gyujtó Miklós
Czizér Mihály	Czizér Mihály
Janczio Mihály
Gyujtó Miklós
Nagy András
Bakczi Vitálius lófő	3
1
4
1
1	
Gidófalva	Nob.: Czizér Miklós	Czizér Mihályné
Köles János lófő
Gyujtó Miklós
Kálnoki János	1
1
3
1	
Marthonos	Nob.: Gyujtó Tamás			
Angialos	Nob.: Forró Gábor
Forró András
Babos Mihály
Rethy Ferenc alias Demien puer
Forró Miklós puer	Hadnagy János
Chiulak János
Forró Gábor
Forró András
Bakczy Vitálius
István Deák
Bartos Kata
Imreh Lukács
Czizer András	2
2
?
4
4
1
1
1
1	
Besenyő	Nob.: Babos János
Babos András
Baróti Sándor
Babos Gábor
Forró Tamás szolga	Forró Gábor
Forró András
Imecs Domokos
Lasanczi Andrásné
Török Istvánné
Jankó Mihály
Czerjek Vitaliusné
Antos Máté
Baróti Sándor
Kövér István lófő
Mikes Gáborné	1
1
1
1
17
5
3
1
1
1
1	

Orbaiszék
Helység	Primor	Jobbágytartó	Jobbágy	
Kovászna 	Nob.: Mihácz György
János Deák
Ugron Mózes
Forró Tamás szolga
Horváth Tóbiás
Balogh Zsigmond
Mihácz Ferenc
Chiutak György Urunk számára való jobbágy volt, azután nobilitálta magát	Márton Deák
Mihácz György
Donáth György
Fejed
Mikes Benedek
Mikes Boldizsár
Mikes Zsigmond
Forró Tamás
János Deák
Ugron Mózes
Basa Péter	1
3
19
10
7
2
1
4
3
1
1	
Hilib	Nob.: Gáll János	Chioma György
Tholdalagi Mihály
Járai István	1
3
1	
Imecsfalva	Nob.: Imecs Damokos	Imecs Damokos	5	
Gelencze	Nob.: Tholdalagi Mihály
Chioma György
Mihácz Pál
Mihácz László
Mihácz Tamás
Járai István
Vas Mihály nemes jószágban lakik
Veres Benedek jószágában most Szabó Lőrinc lakik
Mihacz Gábor házában zsellére lakik, ő Kászonba házasodott	Toldalagi Mihály
Bettlen Ferenc
Járai István
Chioma György
Basa Péter	39
11
20
8
9	
Haraly	Nob.: Bende Péter
Arros Imre	Basa Péter
Járai István
Bethlen Ferenc
Toldalagi Mihály	28
3
2
6	
Zabola	Nob.: Basa Péter
Mikes Zsigmond	Basa Péter
Mikes Zsigmond
Donáth György
Béldi Kelemen	57
31
1
2	
Páva	Nob.: Mihácz János	Mikes Zsigmond
Basa Péter
Mihácz György
Donát György
Vaina Tamás
Gál Miklós
Vajna István
Kovács István	15
5
2
2
1
3
1
1	
Páké	Nob.: Sándor Fernc
Sándor Mihály
Sándor Miklós
Sándor István
Sándor Mátyás
Sándor Gábor puer
Székely Márton	Mikes Boldizsár
Toldalagi Mihály
Járai Istvánné
János Deák
Donáth György
Székely Márton
Bethlen Ferenc
Mikes Gáborné	2
3
1
2
1
1
2
5	
Kőrös	Nob.: Zeocz Mihály
Zeocz Bálint	Mikes Boldizsár
Donát György
Mikes Gáborné
Mikes Benedek
Albert Mihály
Basa Péter	4
1
3
3
1
1	
Thamásfalva	Nob.: Márton Deák maior
Szentkirályi Márton
Cherjek Tamás puer
Thamásfalvi András puer, másutt lakik
Thamásfalvi László puer	Basa Péter
Cherjek Bálintné
Márton Deák
Farkas Boldizsárné	1
2
4
1	
Damokos-falva	Nob.: Czerjék Márton
Czerjék István szegénység miatt másutt lakik	Czeriek Bálint
Szentkirályi Márton	4
1	
Zeorcze	Nob.: Zeörchey Menyhért
Donáth Mátyás
Donáth Jósa	Zeörchey Menyhért
Donáth Mátyás
Ugron Pál
Salamon Ferencné
Zeörchei János	8
1
2
2
1	
Thelek	Nob.: Donath György
Donath Gergely
Maios Tamás
Simon Mihály
Donáth István szolga	Donáth György
Sigmond István
Mihácz György
Czeh Péterné	7
1
1
1	
Czofalva	Nob.: Czieh Demeter
Czieh Mihály puer
Bodó István
Czieh Péter
Bodó Péter
Várhegi Ferenc pauper
Lázló Pál puer
Czieh Pál puer			
Papolcz	Nob.: Mikes Boldizsár
Jankó Péter
János Deák
Bacz István
Bacz Péter
Thamásfalvi János	Basa Péter
Mikes Boldizsár
Béldi Kelemen
Jankó Péter
János Deák
Mikes Benedek
Bacz István
Kövér Gáspár
Donáth György
Horváth Tóbiás
Magiari Balázs
Kús Péter
Pál Lukács	30
44
9
7
9
22
3
12
1
1
2
1
2	
Baráthos	Nob.: Beder Gáspárt Báthory G. nobilitálta, drabant, Urunk szolgája	Beder Jánosné
Pál Lukács
Mikes Benedek
János Deák
Zakmári Márton	3
1
1
1
1	

Legjelentősebb jobbágytartók Háromszéken
Jobbágytartók	Jobbágyok száma	Helységek száma	
Basa Péter	132	8	
Mikes Benedek	94	5	
Kálnoki János	69	9	
Imecz István	57	10	
Toldalagi Mihály	53	5	
Mikes Zsigmond	47	3	
Béldi Kelemen	44	9	
Mikó György	38	10	
Daczó László	36	9	
Donath György	36	10	
Járai István	28	6	
Kövér Gáspár	28	3	
Damokos István	28	4	
Kálnoki Benedek	27		
Jankó Mihály	27		
Bernáld Ferenc	24		
Mikes Boldizsár	24		
Mikó Miklós	23		
Török Istvánné	23		
Kamuti Farkas	22		
Chiomortani Jánosné	20		
Donáth János	20		
János Deák	20		
Sáfár Istvánné	19		
Matius János	19		
Henter András	19		
Sigmond István	18		
Kun István	18		
Gyujtó Miklós	18		
Tompa István	17		
Bethlen Ferenc	15		
Mikes Gáborné	14		
Márton Deák	13		
Nemes Balázs	12		
Mihácz Pál	11		
Chioma György	10		
Bölöni Gáspár	9		
Donáth Ferenc	9		
Donáth István	9		
Jankó Péter	9		
Kaniztos Mihály	9		

Csík-Gyergyó-Kászonszékek jobbágytartói 1614-ben
Kászonszék
Helység	Jobbágytartó	Jobbágy	
Újfalu	Béldi Kelemen
Becz Tamásné
Mattys János	7
6
1	
Jakabfalva	Lázár István
János Mihály
Bartho István lófő	1
3
1	
Felsőfalu	Bartho István Deák	1	
Impérfalva	Lázár István
Mattys János	2
1	

Csíkszék
Helység	Primor	Jobbágytartó	Jobbágy	
Szentgyörgy		Béldi Kelemen
Gál Péter
Kelemen János
Lácz András
Koczo Demeter	10
2
1
1
1	
Bánkfalva	Lácz András	Béldi Kelemen
Becz Tamás
Boczykor János
Lácz András
Szabó Miklós lófő	9
1
1
3
1	
Menaságh		Kelemen Mihály
Péter Deák
Fodor Bálint
Béldy Kelemen	2
8
1
1	
Szentmárton		Béldi Kelemen
Becz Tamás
Imre János
Imre Tamás	3
1
1
1	
Czyekefalva		Béldi Kelemen, erőszakkal	2	
Szentlélek	főember: Czakó Pál árvája	Pókai árvái
Matthys
Buryan Gergely darabont 	3
2	
Kozmás	Főember: Károly István
Chyeke Gergely	Béldi Kelemen
Károly István
Chyeke Gergely	5
5
4	
Szentkirály		Kelemen Mihály
Hadnagy András
Mattys János
Péter Deák
Bors István	2
2
2
2
1	
Sögöd	Főember: Mikó Tamás	Pókainé árvája
Mattys János 	8
2	
Tusnád		Zabary Demeter
Becz Tamás
Béldy Kelemen
Boczkor András
Boczkor Pál
András Hadnagy	1
1
1
6
1
5	
Csatószeg		Farkas Ferenc
György János	6
1	
SzentSimon		Farkas Ferenc
Gálfi István	1
3	
Mindszent		Czyko Pál lófő
Czyko Imre lófő
János Péter lófő	3
1
1	
Szentimre	főemberek: Mátyás Hadnagy
Jánosy János
Antal Hadnagy debilis	Pókai árvái
Jánosi János
Máttyás Hadnagy
András Hadnagy
István Deák	2
1
10
5
1	
Verebes Lakság		András Hadnagy
Máttyás Hadnagy	12
	
Lázárfalva		Apor Lázár
Petki Farkasné	13
15	

Felcsík
Helység	Primor	Jobbágytartó	Jobbágy	
Vacsárcsi	Főember: Feyer Máté debilis	Feyér Máté
Imecz Incze
Bernáld János
Mattyas János
Bartó István	3
1
1
1
1	
Csicsó	Főember: Petki Farkas árvái
Kelemen Mihály judex regius	Kelemen Mihály
Kelemen András lófő
Petki Farkasné
Antal Imre
Mattyas János	2
1
13
1
2	
Szentmihály	Főember: Sándor Péter	Sándor Péter
Gálfi Péter
Kósa László lófő
Török Mihály lófő
Sigmond Ferenc lófő
Máttyás pap	7
1
1
5
1
1	
Madéfalva	Főember: Antal Imre	István Deák
Lázár János
Kelemen Mihály
Bernáld János
Bartó István
Sigmond Ferenc	5
1
2
1
1
1	
Delne		Antal Imre
Incze Balázs
Kelemen Mihály
Mattys János
Incze Balázs	2
2
1
1
4	
Szentmiklós		Kelemen Mihály	1	
Pálfalva		Apor Lázár
Ágoston István lófő
Kelemen Mihály	1
4
1	
Szépvíz		Ferenc Deák
Kelemen András
Mattys János
András Hadnagy
Székely Miklós	1
2
1
1
1	
Borsova		Antal Imre
Mattys János
Incze Balázs	1
3
1	
Vardofalva	Főember: Székely Miklós	Markos Ferenc lófő
Apor Lázár
Kelemen Mihály
Gergely Imre lófő
György Deák
Incze Balázs	1
1
2
1
1
1	
Czyomortán		Apor Lázár
Kelemen Mihály
Petkiné
Veres Tamás lófő
Mikó Tamás
Incze Balázs
Kósa György
Markos Ferenc
Pokainé Ar.
Takoczy András lófő
Mattys János
Damokos István 	6
7
1
4
6
1
1
1
2
2
6
1	
Taplocza	Főember: György Geréb	Poos György lófő	1	
Gerőcsifalva		Bartó István	1	
Rákos		Lázár János
Antal Imre
Bartalis Ferenc
Barto István lófő
Kelemen Mihály
Mattys János
Sigmond Ferenc	1
1
2
3
6
1
1	
Dámfalva		Komáromi István
Péter János
Gergely Deák	1
2
1	
Madaras	Főember: Zavor Fryderik	Bene János
Komáromi István
Damokos Mihály
Pató Menyhártné
Imre György
György Mihály
Kelemen Mihály	1
15
9
8
2
1
1	
Karczfalva		Komáromi István
Damokos Antal	11
1	
Jenőfalva				
Szenttamás	Főember: Lázár János	Lázár János	10	
Szentdamokos		Horváth Mihály lófő
Kerestaly István lófő
Kálmán Péter lófő	1
1
1	

Gyergyószék
Helység	Primor	Jobbágytartó	Jobbágy	
Szentmiklós		Lázár István
Lukács István	13
1	
Tekerőpatak		Lázár István
Bott András
Tamás János
Bíró János	2
1
1
1	
Újfalu		Lázár István	5	
Alfalu		Lázár István
Székely Miklós	10
1	
Szárhegy	Főember: Lázár István	Lázár István	8	
Czyomafalva				
Gyitro		Lázár István	13	
Remete		Nagy István	1	
Legjelentősebb jobbágytartók 1614-ben Csík-, Gyergyó- és Kászonszékben
Jobbágytartó	Jobbágy	Helység	
Lázár István	54	8	
Béldi Kelemen	38	8	
Petki Farkasné	29	3	
Komáromi István	28	3	
Kelemen Mihály	26	10	
Mattys János	22	11	
Apor Lázár	21	4	
Pokai árvái	15	4	
Hadnagy András	15	5	
Lázár János	12	3	
Mátyás Hadnagy	10	1	
Péter Deák	10	2	
Becz Tamásné	9	4	
Damokos Mihály	9	1	
Bartó István	8	6	
Pató Menyhértné	8	1	
Sándor Péter	7	1	
Incze Balázs	7	4	
Farkas Ferenc	7	2	
Boczkor András	6	1	
István Deák	6	2	
Mikó Tamás	6	1	
Károly István	5	1	
Antal Imre	5	4	
Török Mihály lófő	5	1	
Chyeke Gergely	4	1	
Lácz András	4	2	
Veres Tamás lófő	4	1	

1616: Gyergyószéki főnépek, jobbágytartók
Helység	Jobbágytartó	Jobbágy	
Alfalu	Lázár István	5	
Szárhegy	Lázár István: (recuperati pedites)	7
14	
Remete	Lázár István: (rec. ped.)	16
7	
Szentmiklós	Lázár István	9	
Tekerőpatak	Lázár István	12	
Újfalu	Lázár István	7	
Csomafalva	Lázár István 	6	
Delne	Gurzó István
Incze Bálint
Incze Gáspár
Petki Farkas: jobbágy, de csak életéig tartozik szolgálni, holta után felesége és fiai felszabadulnak	1
1
1
1	
Csicsó	Petki Farkas
Gurzó Márton
Illyes Balázs 	1
1
1	
Borsova	Simon András
Miko András 	1
1	
Szentmiklós	Gurzó István
Incze Gáspár 	3
1	
Vacsárcsi	Sándor Péter 	1	
Amadeffalva	Zöld Máté
Katona János
Kósa Balásné
Cserei Mihály
Mikó Ferenc
Fejér Péterné
Kelemen Imre 	1
1
1
2
1
1
1	
Szépvíz	Lázár Pál
Gurzó István
Kósa Imre
Gurzó Márton
Cserei Mihály
Mattyus Jánosné 	1
1
1
4
1
1	
Szentmihály	Sándor Péter
Balássi Bálint
Török Mihály
Kósa Imre
Vízi István 	2
1
1
1
1	
Szentimre	Hadnagy Mátyás
Szopos Péter
Gál János
Veres Mihály
Fodor Ferenc
Nagy Ferenc
Balás Bálint
Nagy Andrásné 	1
3
1
1
2
1
1
1	
Szentkirály	Bors István
Angyalossi István
Péter Deák
Hadnagy Andrásné
Hadnagy Mátyás
Fodor Ferenc
Mikó Ferenc 	2
1
4
3
1
1
3	
Szentgyörgy	Gál Ferenc
Kelemen János
Bíró Ferenc
Toroczkai István
Cziko Mihály Deák
Sükösd Benedek
Béldi János
Füstös Pál
Hadnagy Mátyás
Kelemen György
Balas Benedek
Karaczi György
Mikó Ferenc 	1
1
1
2
1
1
3
1
2
1
1
1
1	
Tusnád	Boczkor István
Béldi János
Boczkor András
Hadnagy Mátyás 	1
6
2
1	
Kozmás	Mikó Ferenc
Béldi János
Boczkor András 	2
1
1	
Mindszent	Petki István
N.B.Lázár István
Barthalis Ferenc
Mikó Ferenc 	1
1
1
1	
Szentlélek	Mikó Ferenc
Chiki András, Sándor Ferenc 	12
1	
Zsögöd	Mikó Ferenc 	32	
Taploca	Petki István
György Geréb
Lajos Miklós
Kassai István úr
Lajos Péter 	4
1
1
1
3	
Csomortán			
Pálfalva	Ágoston István 	2	
Menessagh	Béldi János
Kelemen János
Danes Mihály
Mikó Ferenc
Karaczi György
Kelemen Mihály
Fodor Ferenc
Hadnagy Mattyás
Bassa Péter
Csiszér Ferenc 	9
3
1
24
5
3
2
2
1
1	
Vardotfalva	Mikó Ferenc
Kelemen Mihály
Markos Lőrinc
György Geréb és Péter Pap 	9
1
1
1	
Dánfalva	Péter István
Mikó Ferenc
Baxa János
László Mihály 	5
6
1
2	
Rákos	Both Bálint
Máté Pap
Both Péter
Kelemen Mihály
Mikó Ferenc
Mezei Miklós 	1
1
2
2
3
1	
Göröcsfalva	Mezei Miklós
Farkas Pál
Bernáld János
Mikó Ferenc
Kelemen Mihály 	2
1
3
4
7	
Madaras	Mikó Ferenc 	1	
Karczfalva	Mikó Ferenc
Kaba István 	1
4	
Szenttamás	Damokos István
Incze Gáspár
Gurzó Gergely
Christely János
Kelemen Mihály 	8
2
1
2
4	
Jenőfalva	Domokos István
Mikó Ferenc.
Kedves János és Pál 	3
2
1	
Szentdomokos	Both András
Kelemen Máté
Gurzó János
Sándor János
Barrabás György 	1
1
3
2
2	

Kászonszék
Helység	Jobbágytartó	Jobbágy	
Újfalu	Lázár István
Mikó Ferenc
Béldi János 	4
1
1	
Kászonfelsőfalu	Balás Mihály
Bernáld András
Szabó Mihály
Apor Lázár
Sigmond János
Bene János
Lázár István 	1
1
1
1
1
1
7	
Impérfalva	Incze Tamás
Mihály István
Kászoni János
Miklós Sigmond 	1
1
1
1	
Jakabfalva	Lázár István
Bodó Márton
Mihály István
Béldi János 	6
1
1
1	
Jobbágytartók 1616-ban Csíkban
Jobbágytartó	Jobbágy	Helység	
Mikó Ferenc 	107	18	
Lázár István 	94	12	
Béldi János 	21	6	
Kelemen Mihály 	17	5	
Domokos István 	11	2	
Hadnagy Mátyás	7	5	
Mezei Miklós	6	4	
Bernáld János 	6	2	
Karaczi György 	6	2	
Petki István 	5	2	
Péter István 	5	1	
Gurzó István 	5	3	
Gurzó Márton 	5	2	
Fodor Ferenc 	5	3	
Péter Deák 	4	1	
Kelemen János 	4	2	
Incze Gáspár 	4	3	

Primorok és jobbágytartók Kézdiszékben 1619-ben
Helység	Primor	Jobbágytartó	Jobbágy	
Maksa	Nob.: Egr. Jankó Mihály	Jankó Mihály	33	
Dálnok	Nob.: Hadnagy Balázs
Mihacz Mihály
Hadnagy János
Székely László
Miklós Tamás
András György
Györgypál Miklós
Miklós Márton
Márton János
Márton Ferenc
Márton Jakab
Kenyeres Jakab
Kemenes György
Lőrincz István
Dienes Tamás
Szabó János
Mihály Gergely
Dezső János
Szabó Pál
Benkő András
Dezső György
Dezső Ferenc
András Demeter
Dezső Mihály
Dezső András	Hadnagy Balázs
Lázár János
Kovács György
Székely Balázs
Gál Gergelyné
Gál Imre
Mihacz Mihály
Miklós Tamás
Szabó Mátyásné
Lázár István
Kenyeres Gergely
Hadnagy János	9
3
1
2
1
1
1
2
1
3
4
1	
Alsócsernáton	Nob.: Deák István
Rákosi Demeter
Chieh István
Chieh Pál senior
Domokos István
Chieh Miklós
Chieh Tamás
Kovács István
Bernát Ferenc
Domokos Ferenc	Domokos István
Domokos Ferenc
Bernáld Ferenc
Mihály Deák
Veres János
Tusa Gergely
Literáti Márton
Forró Gábor
Kelemen Dániel
Kelemen Imréné
Chieh István
Beke Balázs
Vajda István
Rákosi Lőrinc	12
5
28
5
1
1
2
1
2
2
1
1
1
1	
Felsőcsernáton	Nob.: Rákosi Lőrinc
Vég Márton
Vég Ferenc
Vég András
Kovács György
Vég István 	Domokos István
Domokos Ferenc
Rákosi Lőrinc
Zanizlo Miklós
Chieh István
Literáti Márton
Damiani Pál Tamás
Mihacz Miklós és Miklós Tamás
Bölöni Gergely
Bardócz János	3
3
14
8
1
8
13
13
1
1	
Albis	Nob.: Both András
Bakcsi Boldizsár	Bod András
Bakcsi Boldizsár
Barrabás Tamás
Barrabás Péter
Hadnagy Balázs
Lázár János	11
6
2
1
1
1	
Ikafalva	Nob.: László András
Bed... Miklós	Domokos István
Domokos Ferenc
Rákosi Lőrinc
László András
Réthy István
Miko G. György	4
1
4
4
1
2	
Futásfalva		Domokos István
Bardócz János
Lukács Demeter
Illies István
Jakab György István
Sendi Jánosné
Páltamás István
Páltamás János
Lukács Lőrinc
Mikó György	5
7
2
3
4
3
1
1
1
1	
Felsőtorja	Nob.: Apor Lázár
Donát Ferenc
Réti István
Apor László
Nemes Mihály
Kövér István
Török Máténé	Gen. D. Mikó György
Réti István
Apor László
Donát Ferenc
Nemes Mihály
Czye Péter
Kövér István
Bíró Péter
Istók János	5
11
3
3
7
2
3
2
2	
Szentlélek	Nob.: nagyobb Matis János
Matis Tamás
kisebb Matis János
Orbay István
Orbay János
Matis István kisebb
Matis Miklós
Székely Péterné
Matis Balásné	Matis János
Matis Tamás
Matis János junior
Károly István
Székely Péterné
Orbai István
Nemes Bálint
Sükösd György
Mikó György	28
12
10
10
4
1
1
4
2	
Polyan	Nob.: Kun Bálint
Veres Péter
Kun Péter
Mihály János
Szonda István	Nagy István
Matis János senior
Károly István
Donát János
Kaniztos Mihály
Mihálcz Pál
Szonda István
Kun Péter
Barta Jakabné
Kondracz János
Benő Máté
Baxa Kristóf
Sideli Péter
Mihály János
Kaczio János
Barta Máté	3
3
4
2
2
4
1
1
1
1
1
1
1
1
1
1	
Bellafalva		Matis János senior
Donát János
Kaniztos Mihály
Mihálcz Pál
Veres Péter
Kövér Gáspár	11
8
5
5
1
1	
Kurtapatak		Mikó György
Réti István
Károly István
Nemes Mihály
Borozdolo Lukács
Bekes István	4
2
2
2
2
1	
Csomortán		Donát Mátyás
Imecz Mihály
Sigmond István
Bíró Kelemen
Boso István árvája	1
1
1
1
1	
Almás		Donát János
Matis János senior
Sigmond István
Benő Máté
Kövér Gáspár
Mikó György
Imecz Mihály	3
1
3
2
1
1
1	
Esztelnek		Szacsvai Ferencné
Donát János
Réti István
Donát Ferenc
Károly István
Matis János senior
Apor Lázár
Karkai András
Imecz Mihály
Albert Jánosné
Csavar Tamás
Csavar Márton
Mihálcz Pál
Mikó György	13
3
2
1
2
1
3
3
1
1
2
1
1
1	
Nyújtód	Nob.: Donát János
Donát Ferenc junior
Donát Lukács
Donát Mátyás
Imecz Mihály
Czywdeor Péter	Donát János
Donát Mátyás
Imecz Mihály
Donát Ferenc
Czywdeor Péter
Toldalagi Mihály
Járai István
Kaniztos Mihály
Kövér Gáspár	8
9
14
4
4
5
1
3
1	
Martonos		Kun István
Imecz Mihály
Donat János	22
8
2	
Lemhény	Nob.: Kövér Gáspár
Kaniztos Mihály
Sigmond István
Sigmond Gergely
Sigmond Máté
Csomortán Miklós	Kövér Gáspár
Kaniztos Mihály
Donát Ferenc
Sigmond István
Csomortán Miklós
Sigmond Gergely
Csomortáni Jánosné
Donát Ferenc junior
Imecz Mihály
Mihálcz Pál
Bekes György
Sükösd György
Kaczio János
Donát Péter
Gál Balázs
Csákány Ferenc	17
5
5
13
3
3
25
3
3
3
2
4
4
1
1
1	
Osdola	Nob.: Szurkos György	Imecz Mihály
Pataki Mihály
Donát János
Imecz Mózes
Szurkos György
Farkas Sándor
Vas Ferenc
Hady István maioris
Gál János
Farkas Bálint
Sögön Balázs	32
20
1
2
16
3
3
2
1
2
1	
Szászfalu		Imecz Mihály
Járai István	7
2	
Sárfalva	Nob.: Károly István
Balyko Jakab	Károly István	18	
Szentkatolna		Kemény János
Nagy István senior
Imecz Mózes
Czeh Mihály
Elekes Tamás és Péter
Nagy Ferenc
Forró Péter
Czeh László
Czeh Miklós	10
3
6
3
3
1
1
1
1	
Oroszfalu	Nob.: Forró Péter	Forró Péter
Imecz Mózes	1
1	
Hatolyka	Nob.: Nagy István senior
Nagy István junior
Czerjek Bálint
Bak Bálint puer
Bak György árvája Tamás	Nagy István senior
Czeriek Bálint
Matis Miklós senior	7
1
1	
Mártonfalva	Nob.: Bekes György	Mikes Gáborné
Jankó Mihály
Nagy István senior
Tusa Gergely
Mikó György	2
4
6
4
3	
Bita		Mikes Gáborné
Baróti Sándor
Jankó Mihály
Halal András	7
4
5
1	
Léczfalva	Nob.: Gyárfás István
Kanyó Antal
Marton András
Kanyó János
Bodor János
Bodor András
Bodor Balázs
Bodor Péter	Gyárfás István
Kanyó Antal
Bodor Péter
Bodor János
Illyés Istvánné
Gele István
Márton András
Sipos Simon	4
4
5
2
2
1
1
2	
Márkosfalva	Nob.: Czye Péter	Czye Péter
Dávid Demeter
Henter András
Mikó György
Barabás Mihály	11
1
1
1
1	
Mátisfalva	Nob.: Benkő György
Benkő Gáspár			

Legjelentősebb jobbágytartók Kézdiszékben 1619-ben
Jobbágytartó	Jobbágy	Helység	
Imecz Mihály	67	8	
Matis János 	44	5	
Jankó Mihály 	42	3	
Károly István 	36	5	
Bernáld Ferenc 	28	1	
Donát János 	26	6	
Csomortán Jánosné 	25	1	
Domokos István 	24	4	
Kun István	22	1	
Pataki Mátyás 	20	1	
Kövér Gáspár 	20	4	
Rákosi Lőrinc 	19	3	
Sigmond István 	19	4	
Mikó György 	18	8	
Nagy István senior 	16	3	
Réthy István 	16	4	
Szurkos György 	16	1	
Kaniztos Mihály 	15	4	
Damiáni Pál Tamás 	13	1	
Cseh Péter 	13	2	
Mihálcz Pál 	13	4	
Szacsvai Ferencné 	13	1	
Donát Ferenc 	12	4	
Matis Tamás 	12	1	
Hadnagy Balázs 	10	1	
Literáti Márton 	10	2	
Kemény János 	10	1	
Donát Mátyás 	10	2	
Matis János junior 	10	1	
Domokos Ferenc 	9	3	
Kálnoki János 	9	1	
Sükösd György 	9	2	
Imecz Mózes 	9	3	
Nemes Mihály 	9	2	
Mikes Gáborné 	9	2	
Szaniszló Miklós 	8	1	
Bardócz János 	8	2	
Kelemen Imréné 	7	2	
Bakcsi Boldizsár 	6	1	
Mihály Deák 	5	1	
Tusa Gergely 	5	2	
Bodor Péter 	5	1	
Illies István 	5	2	
Ördög Mihály 	5	1	
Székely Péterné 	5	2	
Kaczio János 	5	2	
Toldalagi Mihály 	5	1	
Lázár János 	4	2	
Miklós Tamás 	4	2	
Kenyeres Gergely 	4	1	
Kaczio Antal 	4	1	
Gyárfás István 	4	1	
Baróti Sándor 	4	1	
László András 	4	1	
Vári Miklós 	4	1	
Jakab György István 	4	1	
Csüdör Péter 	4	1	

Primorok és jobbágytartók Csík-, Gyergyó- és Kászonszékben
Helység	Primor	Jobbágytartó	Jobbágy	
Kászonújfalu		Béldi Kelemen
Becz Tamásné
Lázár Istvánné
Horváth Györgyné
Mattyus János lófő
Tamás Gergely lófő 	4
4
2
1
1
1	
Kászonfelsőfalu	Nob.: Lázár Istvánnak vagyon udvarházhelye, melyet mostan épített	Lázár István
Tamás Gergely lófő
Béldi Kelemen 	8
1
1	
Impérfalva		Főember nincsen falunkban, hanem Lázár István uramnak vadnak jobbágyi 	4	
Jakabfalva		Lázár István uram
(őstől maradt)
Béldi Kelemen
Donát János 	12
7
1	
Lázárfalva	Főasszonyállat: Petki Farkasné
Apor Andrásné	Petki Farkasné
Apor Andrásné 	15
12	
Tusnád		Béldi Kelemen
Bocskor András lófő
Bocskor Pál lófő
szentgyörgyi Karachi György lófő
szentimrei Hadnagy Mátyás
szentimrei Hadnagy Andrásné
Somlyai János Deák 	20
7
2
2

2
4
1	
Kozmás		Béldi Kelemen
Komlódi Horváth Györgyné Béldi Erzsébet
Lázár Istvánné
Miko Ferenc	22

1
1
4	
Verebes		Hadnagy Andrásné
Hadnagy Mátyás
Notarius deák 	10
9
1	
Szentmárton		Béldi Kelemen
Mikó Ferenc
mindszenti Imreh János
Texe Ferenc pap 	10
8
2
3	
Szentgyörgy	főember: Béldi Kelemen
Horvát György 	Béldi Kelemen
Texa Ferenc pap
Mikó Ferenc
Bernáld János 	36
4
2
2	
Felsőfalu		Karachi György
Fodor Bálint
Kelemen János
Bochkor János
Lácz András lófő
udvarhelyi Bíró János lófő
Bíró György lófő
Bocskor János lófő
Szabó Miklós lófő 	8
38?
11
17
2
1
1
1
1	
Ménaságh		Csicsai Kelemen
Béldi Kelemen
Fodor Bálint
Karacsi György
Mikó Ferenc
Kotormányi Csikó Imréné
Mihály Deák
Kotormányi Albert Bálint 	1
2
2
24
4
2
1
1	
Csíkszentimre	Főember: Jánosi János
Hadnagy Mátyás
Hadnagy Andrásné	Jánossy János
Hadnagy Mátyás
Hadnagy Andrásné
Fodor Bálint őstől maradt nincs, maga szerzette
István Deákné
szentsimoni Beke Orémus
Mikó Ferenc 	4
17
14

9
2
2
2	
Szentsimon		Béldi Kelemen
Farkas Ferenc
Hadnagy Andrásné
Mikó Ferenc
Mattys János
Hadnagy Mátyás
Antal Imre
Gálffi Margit 	1
9
1
5
1
2
2
2	
Szentsimon alias Csatószeg		Mikó Ferenc 	3	
Szentkirály	Főember: háza: Andrási Mártoné	Mattius János
Kelemen Imre
Hadnagy Margit
Hadnagy Andrásné
Hadnagy Mátyás
Béldi Kelemen 	6
6
1
4
4
1	
Mindszent		Mikó Ferenc
Karacsi György
taploczai György Geréb
taploczai Székely Miklós
szentgyörgyi Mihály Deák 	2
3
1
1
1	
Szentlélek	Főember: (címeres): Czakó Ferenc	Mattius János
Imre Pap
Burian Gergely
Mikó Ferenc 	2
1
1
3	
Sögöd	Főember: Mikó Ferenc
Mikó Tamás	Mikó Ferenc 	8	
Legjelentősebb jobbágytartók Csík-, Gyergyó- és Kászonszéken
Jobbágytartó	Jobbágy	Helység	
Béldi Kelemen	104	10	
Fodor Bálint	49	3	
Mikó Ferenc	41	10	
Karachi György	37	4	
Hadnagy Mátyás	35	5	
Hadnagy Andrásné	33	5	
Lázár Istvánné	27	5	
Bocskor János	17	1	
Petki Farkasné	15	1	
Apor Andrásné	12	1	
Kelemen János	11	1	
Máttyus János	10	4	
Farkas Ferenc	9	1	
Bocskor András	7	1	
Texe Ferenc pap	7	2	
Becz Tamásné	4	1	
Jánossi János	4	1	

Primorok és jobbágytartók Udvarhelyszéken
Helység	Primor	Jobbágytartó	Jobbágy	
Homoródszentmárton	Nob.: Bíró János
Bíró György
Magh István
Miklós Márton
Miklós György	Recuperati Bíró János
Bíró György
Miklós Márton 	1
4
1	
Kénos	Nob.: Gál Péter	Rec. Bíró János
Gál Péter 	1
1	
Gyepes		Rec. Farkas Ferenc
Petki Jánosné
Bíró György 	2
1
1	
Abástfalva		Rec. Sigmond Márton
Bencze János 	1
1	
Almás		Rec. Kornis Ferenc
Bíró György
Nagy Menyhárt	8
8
4	
Lövéte		Rec. Kornis Ferenc
Bíró János
Mag István
Sigmond Márton	11
13
7
4	
Karácsonfalva		Rec. Kornis Ferenc	2	
Oklánd				
Vargyas	Nob.: Dániel Péter
Dániel Mihály	Rec. Kornis Ferenc
Dániel Mihály	2
19	
Száldobos		Rec. Dániel Mihály
Borbát János	2
2	
Bardoczfalva		Rec. Dániel Mihály 	1	
Füle		Rec. Dániel Mihály
Ferencz György
Markó Pál
Fosztó Imre lófő
Nagy Menyhárt 	7
1
1
1
1	
Hermány		Rec.: Bartha János
Dániel Mihály	1
1	
Kisbaczon		Rec.: Hadnagy Lukács
Dániel Mihály	5
1	
Telegdibaczon	Nob.: Benkő György	Rec.: Dániel Mihály
Nagy Menyhárt
György János	4
4
1	
Bibarczfalva	Nob.: Nagy Menyhárt	Rec.: Nagy Menyhért	3	
Olosztelek		Rec.: Dániel Mihály
Bartha István	10
1	
Homoródújfalu				
Városfalva		Rec.: Kornis Ferenc
Magyari Mihály	2
1	
Jánosfalva		Rec.: Kornis Ferenc	1	
Szentpál	Nob.: Kornis Ferenc	Rec.: Kornis Ferenc	3	
Reczienéd				
Lókod		Rec.: Bíró György	3	
Bágy				
Dállya		Rec.: Kornis Ferenc
Nagy Menyhárt
Bíró György
Ugron Pál	4
3
1
1	
Ege		Rec.: Petkiné
Ugron Pál	2
2	
Jástfalva		Rec.: Ugron Pál
Bögözi András	1
1	
Kányád		Rec.: Ugron Pál
Petki Jánosné
Bögözi András	4
1
1	
Ders	Nob.: Petki Jánosné
Dersi Mihály
Kénosi János	Rec.: Petkiné
Veres Lőrinc
Dersi Mihály	6
5
2	
Musna		Rec.. Petkiné
Bíró György
Kénosi János	3
5
5	
Máttisfalva		Rec.: Kénosi János	1	
Agyagfalva		Rec.: Sándor Mihály
Petki Jánosné
Mattis János	1
1
1	
Deczfalva	Nob.: Török Gyurkó			
Bögöz	Nob.: Farkas Ferenc uram 	Rec.: Farkas Ferenc
Bencze János	6
1	
Miklósfalva	Nob.: Bögözi András	Rec.: Bögözi András	2	
Ozdfalva	Nob.: Alard Ferenc és öccse Farkas			
Szentlászló				
Ábránfalva	Nob.: Ugron Pál
Ábránfalvi András			
Sándorfalva				
Telekfalva		Rec.: Tóth Mihály
Orbán János lófő
Ugron Pál	14
1
1	
Patakfalva	Nob.: Ferenczi István	Rec.: Bögözi András
Ferenczi István
Farkas Ferenc	2
6
3	
Árvádfalva		Rec.: Bögözi András
Farkas Ferenc	4
1	
Felsőboldogasszonyfalva	Nob.: Incze János	Rec.: Farkas Ferenc	2	
Bethlenfalva	Nob.: János Geréb
Semién Ferenc
Semién Bálint			
Fenyéd		Rec.: Orbán János
András Geréb	1
10	
Küküllőkeményfalva		Rec.: András Geréb	1	
Morefalva		Rec.: András Geréb
Farkas Ferenc
Nagy Pál lófő
Pálfalvi István lófő
Jakab Ferenc ped. pix.
Tősér Mihály
Mihály Tamás árvái	8
3
1
1
1
1
1	
Kadicsfalva	Nob.: Török Gáspár
Török Menyhért	Rec.: Tibad Lőrinc	1	
Tibold	Nob.: Tiboldi Tamás öccse Pál	Rec.: Tiboldi Tamás	2	
Szentkirály		Rec.: Székely János
Bodo Ferenc lófő	4
1	
Szenttamás				
Ilyke		Rec.: Tiboldi Tamás
Orbán István	1
3	
Oroszhegy		Rec.: András Geréb
Farkas Ferenc
Lippai András	2
2
1	
Fancsal				
Bogárfalva	Nob.: Lippai András	Rec.: Lippai András	2	
Szentlélek				
Farkaslaka		Rec.: Lészai Gáspár
Bögözi András	3	
Pálfalva		Rec.: Orbán István	2	
Várallja				
Korond	Nob.: Kovács János
Ambrus Gergely			
Sófalva	Nob.: Illjes Máté	Rec.: Kovács János	6	
Siklód		Rec.: Kaczio András
Balássi Ferenc: ( 31-et erővel foglaltak el Némethi Gergely idejében, ő adta Balássinak)	24
33	
Szolokma	Nob.: Tombold Ferenc	Rec.: Tombold Ferenc
Balas István
Kaczio János
Boldizsár Márton	2
2
3
1	
Küsmöd		Rec.: Fóris Márton lófő
Balássi Ferenc	6
5	
Etéd				
Kőrispatak		Rec.: Pécsi Simon
Miklós Ferenc	7
1	
Bözödújfalu		Rec.: Pécsi Simon
Kornis Ferenc
Bölcsházi János	12
5
1	
Bözöd		Rec.: Kornis Ferenc
Pécsi Simon
Lovász János
Kovács Péter	8
8
3
2	
Bordos		Rec.: Balássi Ferenc	8	
Szentdemeter	Nob.: Balássi Ferenc			
Czieb		Rec.. Balássi Ferenc	2	
Székelyszállás			mind jobbágy	
Magyarsakod		Rec.: Balássi Ferenc
Péczi Simon	1
1	
Magyarhidegkút			mind jobbágy	
Rava		Rec.: Pécsi Simon
Balássi Ferenc
Isak Demeter lófő	2
4
1	
Nagysolymos		Rec.: Pécsi Simon 	5	
Kissolymos		Rec.: András Geréb
Pécsi Simon
Balássi Ferenc
Lovász János	2
12
1
1	
Szenterzsébet	Nob.: Pécsi Simon
Ambrus Mihály	Rec.: Pécsi Simon	6	
Újszékely	Nob.: Székely János	Rec.: Geréb András
Székely János
Menyhért György lófő	2
3
1	
AlsóBoldogasszonyfalva	Nob.: Nyujtódi Demeter
Kertész János	Rec.: András Geréb	7	
Fiatfalva	Nob.: András Geréb	Rec.: András Geréb	5	
Keresztúrfalva	Nob.: Semien László
Kis Nyujtódi Demeter
Nyujtódi István
Nyujtódi Ferenc
Lovász János	Rec.: András Geréb
Lippai András
Lovász János	
29
5	
Keresztúr városa				
Csekefalva		Rec.: Demeter Ferenc lófő
András Geréb	1
3	
Szentábrán	Nob.: Szemere Mihályné			
Andrásfalva				
Gagy	Nob.: Pálfi Ferenc
Miklós Ferenc	Rec.: Péterfi Mihály lófő
Pálfi Ferenc	1
1	
Kiskede	Nob.: Horváth János	Rec.: Székely Mózes	1	
Nagykede				
Medesér	Nob.: Bencziér Ferenc			
Thordátfalva	Nob.: Fekete István, öccse, Boldizsár, egy kenyéren	Rec.: Pálfi Ferenc
Fekete István	1
1	
Tarcsafalva	Nob.: Pálfi György			
Martonos	Nob.: Pálffi Ferenc	Rec.: Fekete István	4	
Jenlaka	Nob.: Balás István	Rec.: Balás István	4	
Cheherdfalva		Rec.: Kovács Mihály lófő	1	
Kecset	Nob.: Gálfi Péter	Rec.: Székely Pál
Tarcsafalvi Albert	
3	
Kisfalud	Nob.: Székely Pál és mostohafia, Keczeti Zsigmond			
Malomfalva	Nob.: Székely János	Rec.. Török János lófő	1	
Szentmihály és Demeterfalva	Nob.: Tarcsafalvi Albert
István Geréb	Rec.: Tarcsafalvi Albert	2	
Benczéd				
Kobádfalva	Nob.: Miklós Ferenc
Gáspár Ferenc			
Kadács	Nob.: Semjén Miklós	Rec.: Semjén Miklós
Mihály Deák	1
2	
Szentmiklós		Rec.: Semjén Miklós
Balla György	1
1	
Semjénfalva	Nob.: Székely Mózes uram	Rec.: Székely Mózes
András Geréb	4
2	
Rugonfalva	Nob.: Benedekfi Tamás	Rec.: András Geréb	2	
Betthfalva	Nob.: Rádai János	Rec.: kadaczi Mihály Deák
Rádai János	4
1	
Timafalva		Rec.: András Geréb
Orbán János	2
1	
Kisgalambfalva		Rec.: Kékedi Zsigmond
András Geréb
Szabó Gergely lófő	3
4
1	
Nagygalambfalva	Nob.: Mihály Ferenc	Rec.: Kékedi Zsigmond
Mihály Ferenc	3
7	
Magyorós				
Dobófalva	Nob.: Maróti György uram
Semién István	Rec.: Maróti György
Kékedi Zsigmond
Farkas Ferenc
Bíró György
Vágási János	2
1
2
1
2	
Vágás	Nob.: Vágási János	Rec.: Farkas Ferenc	1	
Betha				
Hoggia	Nob.: Szabó Mátyás
Bedő Mihály
Karácson János			
Bikafalva		Rec.: Bögözi András	6	
Farczád				
Sükő	Nob.: Orbán Péter			
Lengyelfalva	Nob.: Orbán István
Orbán Péter
Orbán Ferenc			
Szombatfalva	Nob.: Gálfi János
Szombatfalvi Péterr			
Udvarhely városa	Nob.: Székely Mózes uramnak 2 házai
Toth Mihály uramnak háza
Pálosi János
Boldizsár Deák
Nyreő András
Nyreő Ferenc
Hajdú Péter
Mezei István
Orbán Jánosnak háza
Ugron Pál uramnak zálogos háza
Iromos Péter
Szabó Ferencnek háza
Kőszegi Jakab
Ugron Pál uramnak örökös háza
Kósa György
Bögözi Andrásnak háza
Apor László
Nob. özvegyek: Lukács Deákné
Horváth Gergelyné
Bíró Jánosné háza
Horváth Mihályné maga nemes, de fia Mihály nem
Kando Péternek háza, noha nemes, de maga személyében szabad székely
Kovács János, öccsei, István és György, egy kenyéren
György Papnak háza
Török Lőrincné			
Zethelaka		Rec.: Barla Ferenc lófő
Miklós Ferenc
Bernáld Péter
Farkas Ferenc	2
1
1
1	

Legjelentősebb jobbágytartók Udvarhelyszéken
Jobbágytartó	Jobbágy	Helység	
Kornis Ferenc	104	20	
Balássi Ferenc	80	10	
Geréb András	44	13	
Péchi Simon	29	5	
Kékedi Zsigmond	7	2	
Petki Jánosné	50	11	
Dániel Péter és Mihály	60	8	
Ugron Pál	61	23	
Székely Mózes	10	1	
Farkas Ferenc	8	3	
Nagy Menyhért	11	4	
Semien Miklós 	14	6	
Bögözi András	17	9	
Pálffi Ferenc 	24	8	
Bencziér Ferenc 	8	3	
Maróthi György 	22	3	
Lippai András 	19	5	
Lészay Gáspár 	4	2	
Orbán István 	10	4	
Tarcsafalvi Albert 	9	4	
Balás István 	26	6	
Vágási János 	4	2	
Magh István 	5	3	
Bíró János 	14	6	
Incze János 	6	5	
Keczeti Zsigmond és Székely Pál 	4	1	
Benedekffi Tamás 	5	1	
Mihály Ferenc 	9	1	
Orbán János 	10	5	
Tiboldi Tamás 	12	3	
Orbán Péter 	8	2	
Ferenczi István 	6	1	
Mihály Mátyás 	13	2	
Gál Péter 	13	2	
Miklós Márton 	10	3	
Fosztó Imre 	5	1	
Fosztó Mátyás 	5	1	
Geréb János és Domokos Mihályné 	5	1	
Székely János 	13	4	
Székely Pál 	5	2	
Molnos Péter 	4	1	
Fekete István 	10	2	
Kénossi János 	7	4	
Kovács János 	8	2	
Kaczio Mihály 	4	1	
Ilyes Mátyás 	9	1	
Tombold Ferenc 	7	1	
Ferencz István 	5	2	
Kovács János 	8	2	
Foris Márton 	4	1	
Gedő Lukács 	4	1	
Gáspár Ferenc 	5	1	
Antalfi György 	5	1	
Balla György 	5	1	

Ősjobbágytartók Udvarhelyszéken 1627-ben
Jobbágytartó	Jobbágy	Helység	
Kornis Ferenc	197	18	
Geréb András 	66	7	
Balássi Ferenc 	45	5	
Kékedi Zsigmond 	41	7	
Ugron Pál 	40	8	
Petki Jánosné 	39	5	
Péchi Simon 	39	5	
Dániel Péter és Mihály 	27	5	
Bögözi András 	20	5	
Kecziethi Zsigmond 	16	2	
Pálffi Ferenc 	16	4	
Nagy Menyhért 	15	3	
Rádai János 	10	1	
Semién Miklós 	10	3	
Incze János 	8		
Domokos István 	8	1	
Farkas Ferenc 	6	3	
Geréb János és Domokos Mihályné 	6	1	
Jánosi István 	6	1	
Péterffi Mihályné 	6	3	
Bíró György 	5	3	
Bíró János 	5	3	
Nemes Tamás 	5	1	
Tarcsafalvi Albert 	5	1	
Pálffi Istvánné 	5	1	
Gálffi Ferenc 	4	2	
Molnos Péter 	4	1	
Pálffi György 	4	1	
Szombatfalvi Péter 	4	1	
Tiboldi Tamás 	4	1	

Az összeírások alapján a Bethlen Gábor fejedelemsége idején a legtöbb jobbágyot tartó primorok:
1614, Marosszék:
Jobbágytartók	Jobbágyok	
1. Dersi János	76	
2. Vajai János deák	65	
3. Lázár János	63	
4. Kun János	58	
5. Kornis Ferenc	54	
6. Tóth Mihály	44	
7. Ozdi György	28	
8. Bakó István	25	
9. Komáromi István	23	
10. Kovács Máté	20	
1614, Udvarhelyszék:
Jobbágytartók	Jobbágyok	
1. Kornis Ferenc	252	
2. Balássy Ferenc	180	
3. Geréb András	108	
4. Petki Jánosné	100	
5. Ugron Pál	58	
6. Péchi Simon	57	
7. Dániel Mihály	53	
8. Bögözi András	44	
9. Balássi Mihály	40	
10. Alia Farkas	34	
1614, Háromszék:
Jobbágytartók	Jobbágyok	
1. Basa Péter	132	
2. Mikes Benedek	94	
3. Kálnaki János	69	
4. Imecz István	57	
5. Toldalagi István	53	
6. Mikes Zsigmond	47	
7. Béldi Kelemen	44	
8. Mikó György	38	
9. Daczó László	36	
10. Donáth György	36	
1614, Csík-, Gyergyó- és Kászonszék:
Jobbágytartók	Jobbágyok	
1. Lázár István	54	
2. Béldi Kelemen	38	
3. Petki Farkasné	29	
4. Komáromi István	28	
5. Kelemen Mihály	26	
6. Mattys János	22	
7. Apor Lázár	21	
8. Hadnagy András	15	
9. Pokai árvái	15	
10. Lázár János	12	
1619, Kézdiszék:
Jobbágytartók	Jobbágyok	
1. Matis János	44	
2. Jankó Mihály	42	
3. Károly István	36	
4. Bernáld Ferenc	28	
5. Donát János	26	
6. Domokos István	24	
7. Rákosi Lőrinc	19	
8. Mikó György	18	
9. Réthy István	16	
10. Kaniztos Mihály	15	
1619, Csík-, Gyergyó-, Kászonszék:
Jobbágytartók	Jobbágyok	
1. Béldi Kelemen	104	
2. Mikó Ferenc	41	
3. Karachi György	37	
4. Hadnagy Mátyás	35	
5. Hadnagy Andrásné	33	
6. Lázár Istvánné	27	
7. Fodor Bálint	22	
8. Bocskor János	17	
9. Petki Farkasné	15	
10. Kelemen János	11	
1627, Udvarhelyszék
Jobbágytartók	Jobbágyok	
1. Kornis Ferenc	301 	
2. Balássi Ferenc	125 	
3. Geréb András	110 	
4. Ugron Pál	101 	
5. Petki Jánosné	89 	
6. Dániel Péter, Mihály	87 	
7. Péchi Simon	68 	
8. Kékedi Zsigmond	48 	
9. Pálffi Ferenc	40 	
10. Bögözi András	37 	

Irodalom
ÁKOSFALVI SZILÁGYI. L. 1937.	Ákosfalvi Szilágyi László: A székely nemesi rendi társadalom. Bp. 1937.	
APOR P. 1903.	Br. Apor Péter verses művei és levelei (1676–1752). Monumenta Hungariae Historica Scriptores. Kiad. Szádeczky Lajos. II. Bp. 1903. 	
APOR P. 1978.	Apor Péter: Metamorphosis Transilvaniae. Buk. 1978.	
ARDAY P. 1910.	Arday Pál: Tholdalagi Mihály élete. Kv. 1910.	
BALOGH I. 1929.	Balogh István: Az ősi vagyon jogi védelme a régi székelyeknél. In: SzNMEkv.	
BALOGH J. 1991.	Balogh Judit: Báthory Gábor székely politikája. Debrecen. 1991. (szakdolgozat)	
BALOGH J. 1994.	Balogh Judit: A székely város a 16–17. században. In: Város és társadalom a XVI–XVIII. században. Szerk. Faragó Tamás. Miskolc. 1994.	
BALOGH J. 1995.	Balogh Judit: A székely társadalom az 1614. évi összeírás tükrében. In: Társadalomtörténeti tanulmányok. Szerk. Faragó Tamás. Miskolc. 1995. 	
BARTA G. 1984.	Barta Gábor: Az erdélyi fejedelemség születése. Bp. 1984.	
BARTS GY. 1912.	Barts Gyula: Borsos Tamás. Kv. 1912.	
BENKŐ E. 1992. 
Benkő Elek: 	A középkori Keresztúr-szék régészeti topográfiája. Bp. 1992.	
BENKŐ E.– DEMETERI. SZÉKELY A. 1997.	Benkő Elek–Demeter István–Székely Attila: Középkori mezőváros a Székelyföldön. Kv. 1997.	
BENKŐ J. 1999.	Benkő József: Transsilvania specialis. Ford. Szabó György. Buk.–Kv. 1999.	
BENKŐ K. 1853.	Benkő Károly: Csík, Gyergyó és Kászon múltja és jelene. Kv. 1853.	
BINDER P.–SZÉKELY Z. 1979.	Binder Pál–Székely Zoltán: Újabb adatok a XVI. századi székely felkelésekről és ezek visszhangja az erdélyi románok és szászok körében. In: SzFelk. 	
BÍRÓ V. 1897.	Bíró Vencel: Béldi gazdasági ügyei (1658–1678). = Erdélyi Gazdasági Szemle 1897.	
BÍRÓ V. 1925. 	Bíró Vencel: A Báthoriak kora. In: Az erdélyi katolicizmus múltja és jelene. Dicsőszentmárton. 1925.	
BÍRÓ V.1927. 	Bíró Vencel: Bethlen Gábor és az erdélyi katolicizmus. = Erdélyi Irodalmi Szemle 6/1929. 253–273.	
BÍRÓ V. 1929 
Bíró Vencel:	Gróf Apor István. Bp. 1927.	
BODOR GY. 1983. 	Bodor György: Az 1562 előtti székely nemzetségi szervezetről. = Történelmi Szemle 1983/2. 281–305.	
BÓNIS GY. 1942.	Bónis György: Magyar jog–székely jog. Kv. 1942.	
BORBÁTH K.–MAGYARI A. 1979.	Borbáth Károly–Magyari András: Társadalmi mozgalmak a Székelyföldön 1562 után. In: SzFelk. 	
BOROS F. 1929.	Boros Fortunát: Ferencrendiek a Székelyföldön. In.: SzNMEkv.	
BORSOS T. 1968.	Borsos Tamás: Vásárhelytől a Fényes Portáig. Kiad. Kocziány László. Buk. 1968.	
BÖZÖDI GY. 1938.	Bözödi György: Székely bánja. Kv. 1938.	
CONNERT J. 1901.	Connert János: A székelyek intézményei. Kv. 1901. 	
CONNERT J. 1906.	Connert János: A székelyek alkotmányának históriájának históriája, különösen a XVI. és a XVII. században. Székelyudvarhely. 1906. 	
CSETRI E. 1992. 	Csetri Elek: Bethlen Gábor életútja. Buk. 1992.	
DEÁK F. 1887.	Deák Farkas: Uzoni Béldi Pál 1621–1679. Bp. 1887.	
DEMÉNY L. 1976	Demény Lajos: Székely felkelések a XVI. század második felében. Buk. 1976. 	
DEMÉNY L. 1977.	Demény Lajos: A székelyek és Mihály vajda. 1593–1601. Buk. 1977.	
DEMÉNY L. 1979.	Demény Lajos: A közszékelyek 1595–1596. évi felkelése. In: SzFelk. 93–119.	
DEMÉNY L. 1993.	Demény Lajos: Bethlen Gábor székely politikája. Kézirat.	
DEMÉNY L. 1998	Demény Lajos: A fejedelmi székely politika és a székelyföldi népesség-összeírások (1575–1627). In: SZOkl. Új. IV. Szerk. Demény Lajos. Kv. 1998.	
DÓSA E. 1861.	Dósa Elek: Erdélyhoni jogtudomány. I–III. Kv. 1861.	
EGYED Á. 1981. 	Egyed Ákos: Falu, város, civilizáció. Buk. 1981.	
EGYED Á. 1997.	Egyed Ákos: A korszerűsödő és hagyományőrző Erdély. I. Csíkszereda. 1997.	
EGYED Á. 1999.	Egyed Ákos: Székely századok. A székelyek rövid története 1848-ig. In.: Adalékok Barót történetéhez. Szerk. Demeter László. Barót. 1999.	
ELEKES A. 1929.	Elekes Andor: Szemelvények a székelyek sajátságos jogtörténetéből. In: SzNMEkv.	
ENDES M. 1903. 	Endes Miklós: Donátio a Székelyföldön. = Genealógiai Füzetek 1903.	
ENDES M. 1938.	Endes Miklós: Csík-, Gyergyó-, Kászon székek (Csík megye) földjének és népének története 1918-ig. Bp. 1938.	
ENGEL P. 1990.	Engel Pál: Beilleszkedés Európába, a kezdetektől 1440-ig. Bp. 1990.	
EOE	Erdélyi országgyűlési emlékek. Szerk. Szilágyi Sándor. I–XXI. Bp. 1875–1898.	
ErdÖrök.	Erdély öröksége. Erdélyi emlékírók Erdélyről. Szerk. Makkai László. I–VII. Bp. é.n.	
ErdTört.	Erdély története. I–III. Főszerk. Köpeczi Béla. Bp. 1986.	
ERŐSS J. 1929.	Erőss József: Háromszék telepedési története. In: SzNMEkv. 	
ETA	Erdélyi történelmi adatok. Szerk. Mikó Imre–Szabó Károly I–IV. Kv. 1855–1862.	
ett.	Erdélyország Történeti Tára. I–II. Szerk. Kemény József, Nagyajtai Kovács István. 1837–1845.	
GARDA D. 1994.	Garda Dezső: Székely hadszervezet és faluközösség. Gyergyószentmiklós. 1994. 	
GINDELY A.–ACSÁDY I. 1890.	Gindely Antal–Acsády Ignác: Bethlen Gábor és udvara. Bp. 1890.	
GYŐRFFY GY. 1941.	Győrffy György: A székelyek eredete és településük története. = Erdély és népei. Szerk. Mályusz Elemér. Bp. 1941.	
HANUSZIK E. 1942.	Hanuszik Elemér: A székely főnemesek-primorok aranykönyve. Bp. 1942.	
HORVÁTH P. 1960. 	Horváth Pál: A középkori falusi földközösség jogtörténeti vonatkozásai. Bp. 1960.	
HURMUZAKI 1887–1942.	Documente privitoare la istoria românilor I–XXI. Buc. 1887–1942.	
IMREH I. 1971.	Imreh István: A székely falvak törvényeiről. = Aluta 1971.	
IMREH I. 1973.	Imreh István: A rendtartó székely falu. Buk. 1973.	
IMREH I. 1976. 	Imreh István: Földközösség Aranyosszéken. = Korunk 1976.	
IMREH I. 1983.	Imreh István: A törvényhozó székely falu. Buk. 1983.	
IMREH I. 1992. 	Imreh István: Székely történelem – magyar történelem. = Helikon 1/1992. 	
IMREH I.–PATAKI J. 1970.	Imreh István–Pataki József: Adatok Udvarhelyszék állattartásához. = Aluta 1970. 169–184.	
IMREH I.–PATAKI J. 1979.	Imreh István–Pataki József: A székely falu gazdasági-társadalmi szerkezete a XVI. század végén és a XVII. század elején. In: SzFelk. 146–237.	
IMREH I.–PATAKI J. 1992.	Imreh István–Pataki József: Kászonszéki krónika. 1650–1750. Bp.–Buk. 1992.	
JAKAB E.–SZÁDECZKY L. 1901. 	Jakab Elek–Szádeczky-Kardoss Lajos: Udvarhely vármegye története a legrégibb időktől 1849-ig. Bp. 1901.	
JAKÓ ZS. 1979.	Jakó Zsigmond: A székely társadalom útja a XIV-XVI. században. In: SzFelk. 	
KÁLLAY F. 1829.	Kállay Ferenc: A székely nemzet eredete. Bp. 1829.	
KÁLLAY F. 1829/b.	Kállay Ferenc: Históriai értekezés a nemes székely nemzet eredetéről, hadi és polgári intézeteiről a régi időkben. Nagyenyed. 1829.	
KELEMEN L. 1913.	Kelemen Lajos: Újabb adattár a vargyasi Daniel család történetéhez. Kv. 1913.	
KILYÉNI SZÉKELY M. 1818.	Kilyéni Székely Mihály: A nemes székely nemzetnek constitutiói, privilégiumai és a jószág leszállását tárgyaló némely törvényes ítéletei. Pest. 1818.	
KILYÉNI SZÉKELY M. 1837	Kilyéni Székely Mihály: A nemes székely nemzet jussai. Marosvásárhely. 1837.	
KOLOSVÁRY–
ÓVÁRI 1900.	Kolosváry Sándor–Óvári Kelemen: Magyar Törvénytár. 1540–1848. évi erdélyi törvények. Bp. 1900. 	
KÖLÖNTE B. 1810.	Kölönte Béla: Gyergyó története. Gyergyószentmiklós. 1810.	
KŐVÁRI L. 1857.	Kővári László: Erdély nevezetesebb családai. Kv. 1857.	
KŐVÁRY L. 1859.	Kőváry László: Erdély történelme. I–VI. Pest. 1859–1861. 	
KRISTÓ GY. 1996.	Kristó Gyula: A székelyek eredetéről. Szeged. 1996.	
LÁZÁR M. 1858.	Lázár Miklós: A gróf Lázár család. Kv. 1858.	
LÓRÁNT L. 1906.	Lóránt Lajos: A székely jobbágyság kialakulása. Bp. 1906.	
LŐTSEY SPIELENBERG L. 1837.	Lőtsey Spielenberg László: A nemes székely nemzetnek jussait világosító némely darab levelek. Marosvásárhely. 1837.	
MAKKAI L. 1986.	ErdTört. I.	
MÁLYUSZ E. 1940.	Mályusz Elemér: A magyar társadalom a Hunyadiak korában. In: Mátyás király Emlékkönyv. Szerk. Lukinich Imre. Bp. 1940.	
MÁLYUSZ E. 1988.	Mályusz Elemér: Az erdélyi magyar társadalom a középkorban. Bp. 1988.	
MIKÓ F. 1863.	Mikó Ferenc históriája. Kiad. Kazinczy Gábor. Monumenta Hungariae Historica Scriptores. VII. Pest. 1863.	
MOE	Magyar Országgyűlési Emlékek. Szerk. Fraknói Vilmos, Károlyi Árpád. I–XII. Bp. 1874–1917.	
MR	Magyarok és románok. I–II. Szerk. Deér József-Gáldi László. Bp. 1943–1944.	
NAGY I. 1860.	Nagy Iván: Magyarország családai czimerekkel és nemzedékrendi táblákkal. I–VII. Pest. 1860.	
NAGY J. 1875.	Nagy János: Hidvégi Mikó Ferenc életrajza. Kv. 1875. 	
NAGY L. 1972.	Nagy László: A magyar hadsereg és hadművészet a harmincéves háborúban. Bp. 1972.	
OBORNI T. 1997.	Oborni Teréz: Erdély pénzügyei és pénzügyi kormányzata a 16. század közepén. Bp. 1997. (kandidátusi értekezés)	
ORBÁN B. 1868.	Orbán Balázs: A Székelyföld leírása történelmi, régészeti, természetrajzi s népismei szempontból. I–VI. Bp. 1868–1873.	
ORBÁN B. 1888.	Orbán Balázs: A székelyek származásáról és intézményeiről. Bp. 1888.	
ORGONA A. 2000.	Orgona Angelika: Kornis Zsigmond, I. Rákóczi György katolikus tanácsura. In: Erdély és Patak fejedelemasszonya Lorántffy Zsuzsanna. Szerk. Tamás Edit. Sárospatak. 2000.	
PÁL-ANTAL S–L. MOLDOVAN. 1979. 	Pál-Antal Sándor–Liviu Moldovan: A székely önkormányzat és szervezete a XVI. században. In: SzFelk. 	
PÁL–-NTAL S. 1976.	Pál-Antal Sándor: Marosszék levéltára. In: Tanulmányok a romániai együttlakó nemzetiségek történetéből. Buk. 1976.	
PÁLMAY J. 1902.	Pálmay József: Háromszék vármegye nemes családjai. Kv. 1902.	
PÉTER K. 1980.	Péter Katalin: Az erdélyi társadalom élete a 17. század első felében. = Századok 1980. 575–599.	
PÉTER K. 1980/b.	Péter Katalin: Bethlen Gábor uralkodásának első szakasza. = Confessio 3/1980. 25–40.	
POKOLY J. 1904.	Pokoly József: Az erdélyi református egyház története. Bp. 1904.	
PRODAN D. 1968.	Prodan, David: Iobăgia în Transilvania în secolul al XVI-lea. I–III. Buc. 1967–1968.	
RADVÁNSZKY B. 
1888.	Radvánszky Béla: Bethlen Gábor fejedelem udvartartása. Bp. 1888.	
RUGONFALVI 
KISS I. 1939.	Rugonfalvi Kiss István: A nemes székely nemzet képe. Debrecen. 1939. 	
SÁNDOR I. 1903.	Sándor Imre: Nemek és ágak Székelyföldön. = Genealógiai Füzetek 1903.	
SÁNDOR I. 1914.	Sándor Imre: A csíkszentmihályi Sándor család levéltára. Kv. 1914.	
SZABÓ K. 1876.	Szabó Károly: A nemes székely nemzet constitutiói. Pest. 1876.	
SZABÓ K. 1890.	Szabó Károly: A régi székelység. Kv. 1890.	
SZÁDECZKY L. 
1887.	Szádeczky Lajos: Kornyáti Békés Gáspár 1520–1579. Bp. 1887. 	
SZÁDECZKY L. 
1893.	Szádeczky Lajos: Erdély és Mihály vajda története, 1595–1601. Temesvár. 1893.	
SZÁDECZKY-KARDOSS L. 1927.	Szádeczky-Kardoss Lajos: A székely nemzet története és alkotmánya. Bp. 1927.	
SZAMOSKÖZY I. 
1981.	Szamosközy István: Erdély története (1598-1599, 1603.). Bp. 1981.	
SZEKFŰ GY. 1929.	Szekfű Gyula: Bethlen Gábor. Bp. 1929.	
SZENTGYÖRGYI 
M. 1962.	Szentgyörgyi Mária: Jobbágyterhek a XVI–XVII. századi Erdélyben. Bp. 1962. 	
SzFelk.	Székely felkelés 1595-1596. Előzményei, lefolyása, következményei. Szerk. Benkő Samu, Demény Lajos, Vekov Károly. Buk. 1979.	
SZILÁGYI S. 1866.	Szilágyi Sándor: Erdélyország története különös tekintettel művelődésére. I. Pest. 1866.	
SZILÁGYI S. 1867.	Szilágyi Sándor: Báthory Gábor fejedelem története. Pest. 1867.	
SZILÁGYI S. 1886.	Szilágyi Sándor: Bethlen Gábor. Bp. 1886.	
SzNMEkv.	Emlékkönyv a Székely Nemzeti Múzeum 50 éves jubileumára. Szerk. Csutak Vilmos. Sepsiszentgyörgy. 1929.	
SZOkl.	Székely oklevéltár. Szerk. Szabó Károly–Szádeczky Lajos–Barabás Samu. I–VIII. Bp. 1872–1934.	
SZOkl. Új.	Székely oklevéltár. Új sorozat. Szerk. Demény Lajos, Pataki József. I–IV. Buk.–Kv. 1983–1998.	
TARNÓC M. 1980.	Tarnóc Márton: Irodalom és művelődés Bethlen államában. In: Bethlen Gábor állama és kora. Szerk. Kovács Kálmán. Bp. 1980.	
TT	Történelmi Tár	
TÜDŐS S. K. 1995.	Tüdősné Simon Kinga: Székelyföldi jobbágykötő levelek (1630–1686). = Történelmi Szemle. XXXVII. 1995. 439–450.	
TÜDŐS S. K. 1996.	Tüdősné Simon Kinga: A Kálnoki család XVIII. századi könyvtára. In: Emlékkönyv Jakó Zsigmond születésének nyolcvanadik évfordulójára. Kv. 1996.	
TÜDŐS S. K. 2000.	Tüdős S. Kinga: Egy székely nemesasszony élete és személyisége Apafi korában. Lázár Erzsébeth Kálnoki Sámuelné. In: Erdély és Patak fejedelemasszonya Lorántffy Zsuzsanna. I-II. Szerk. Tamás Edit. Sárospatak. 2000.	
TÜDŐS S. K. 1986. 	A háromszéki hadköteles székelység társadalmi rétegződése 1635-ben. = Történelmi Szemle 1986. 	
TÜDŐS S. K. 1998 	Tüdősné Simon Kinga: Székely főnemesi életmód a XVII. század alkonyán. Kv. 1998. 	
VASS M. 1900.	Vass Miklós: A királyi könyvek székely oklevelei. = Erdélyi Múzeum 1900.	
VERESS D. 1983.	Veress Dániel (szerk.): Emlékezetül hagyott írások. Erdélyi magyar emlékírók. Kv. 1983.	
VERESS E. 1928.	Veress Endre: Documente privitoare la istoria Ardealului, Moldovei şi Ţării Româneşti. I–VIII. Buk. 1928–1935.	
VOFKORI M. 1999.	Vofkori Mária: Társadalmi és gazdasági változások az udvarhelyszéki Havasalján a 17–18. században. Kv. 1999.	
ZOVÁNYI J. 1986.	Zoványi Jenő: A reformáczió Magyarországon 1565-ig. Bp. 1922. Reprint 1986.	

Rövidítések:
Bp. Budapest
Buc. Bucureşti
Buk. Bukarest
Kv. Kolozsvár
Bibliográfia
Levéltári források
MOL = Magyar Országos Levéltár, Budapest
F. szekció, Erdélyi Országos Kormányhatósági Levéltárak, Cista Diplomatica F. 136. Székely lustra jegyzékek és nemesi összeírások, III. k. 38 sz.
Erdélyi Királyi Könyvek, Báthory Gábor és Bethlen Gábor Királyi Könyvei: Libri Regii Gabrielis Bathory et Gabrielis Bethlen, VI–XVI. k.
KmOL = A Román Országos Levéltár Kolozs megyei Igazgatósága, Kolozsvár
Udvarhelyszék levéltára, Székely Láda Fond m 16.
Udvarhelyszék Protokollumok. 1610–1633. IV/3.
Székely Láda, 56. sz. VIII. 1. Az 1614-es conscriptio.
Székely Láda, 50. sz. , 51. sz. Az 1627-es conscriptio.
MmOL = A Román Országos Levéltár Maros megyei Igazgatósága, Marosvásárhely.
Marosvásárhely város levéltára. Politikai akták. 168/B

Névmutató

A
Abod, 132
Ábrahám, 76
Abrahám Boldizsár, 126
Ábrámfalva, 140
Ábrámfalvi András, 139, 140
Acsády Ignác, 207
Adorján Antal, 52
Agárd, 131
Ágoston István, 168, 174
Ágoston Tamás, 76
Agyagfalva, 140, 192
Akadács Mihály, 27
Ákosfalva, 133
Ákosfalvi Szilágyi László, 205
Alárd Farkas, 88
Alárd István, 64, 121
Alárd Máté, 141
Albert Bálint, 188
Albert Gergelyné, 52
Albert János, 152, 181
Albert Jánosné, 181
Albert Mihály, 146, 162
Aldoboly, 157
Alia Farkas, 140, 143, 148, 202
Alia Sámuel, 104, 105
Almás, 107, 137, 153, 181, 191
Almási István, 137, 138, 139, 140, 148
Alsóboldogasszonyfalva, 94
Alsócsernáton, 118, 150, 178
Alsótorja, 97, 118
Amadeffalva, 172
Ambrus Gergely, 194
Ambrus Mihály, 195
Ambrus Tamás, 94
Andocsi Lőrinc, 30
András deák, 133, 134
András Demeter, 177
András György, 150, 177
András Hadnagy, 167, 168
András Lőrinc, 144
András Mózes, 73
Andrásfalva, 122, 123, 131, 142, 195
Andrássy család, 37, 48, 52, 53
Andrássy Márton, 27, 40, 47, 48
Andrássy Péter, 48, 49, 52
Angyalos, 94, 113, 120
Angyalos János, 94
Angyalossi István, 173
Antal Deák, 52
Antal Ferenc, 52
Antal Gergely, 52
Antal Hadnagy, 52, 64, 121, 167
Antal Imre, 121, 168, 169, 171, 188
Antal László, 28, 52
Antalfi György, 200
Antalfi Mátyás, 30
Anthal Balázs, 52
Anthal István, 52
Anthal Pál, 52
Anthos Máté, 94
Apaffi Lénárd, 25
Apafi Miklós, 57
Apor András, 61, 63, 118, 187, 190
Apor Andrásné, 187, 190
Apor család, 26, 36, 99
Apor fia János fiai, 26
Apor Imre, 30
Apor István, 24, 30, 47, 92, 113, 205
Apor Istvánt, 24
Apor János, 47, 49, 63, 118
Apor László, 179, 197
Apor Lázár, 100, 150, 152, 167, 168, 169, 171, 176, 179, 181, 203
Apor Margit, 97, 99
Apor Péter, 7, 23, 30, 99, 111, 116, 205
Apor Sándor, 63, 118, 150
Apor Tamás, 63, 118
Aranyosszék, 15, 51, 60, 67, 80, 88
Arday Pál, 205
Árkos, 159
Árvádfalva, 193
Aszú Mátyás, 64
Atosfalva, 123
Atyha, 145
B
Babolczi Mihály, 63, 120
Babos András, 160
Babos Farkas, 63, 120
Babos Gábor, 63, 120, 160
Babos János, 160
Babos Mihály, 160
Bacz István, 163
Bacz Péter, 163
Bágy, 139, 192
Bágyon, 94
Bak Bálint, 154, 183
Bak György, 63, 119, 183
Bak György árvája Tamás, 183
Bak Tamás, 154
Baka Miklós, 152
Bakczi Boldizsár, 150
Bakcsi Boldizsár, 179, 186
Bakó Imre, 65, 123, 129, 130, 136
Bakó István, 64, 123, 128, 131, 133, 135, 145, 150, 202
Bakó Lázár, 97
Bakó Lukács, 65, 123
Bakó Máté, 75
Bakó Mátyás, 127, 129, 137
Balás Bálint, 173
Balás Benedek, 52
Balás István, 144, 145, 146, 147, 148, 196, 199
Balás Mihály, 176
Balás Pap, 158
Balaskó Ferencné árvái, 47
Balássi Bálint, 173
Balássi Ferenc, 89, 101, 102, 103, 105, 131, 136, 141, 142, 145, 194, 195, 199, 201, 204
Balássi István, 64, 66, 122, 123, 124
Balássi Mihály, 64, 101, 103, 122, 142, 148, 202
Balássi Péter, 53
Balásy Mihály, 74
Balázs István, 145
Balázsfalva, 88
Balikó Jakab, 153
Bálint Balázs, 66, 124
Bálint István, 146
Bálintfalva, 133
Balla György, 196, 200
Balog Benedek, 63, 120
Balog János, 64, 119
Balogh Benedek, 154, 157, 159
Balogh Ferenc, 126
Balogh György, 66, 124
Balogh István, 205
Balogh János, 126, 127, 136
Balogh János özvegye, 126
Balogh Jánosné, 126, 127, 136
Balogh Judit, 1, 205
Balogh Zsigmond, 161
Bánffy Pál, 46
Barabás Mihály, 184
Barabás Samu, 8
Barabasi György, 123
Barabassi Benedek, 65, 123
Barabassi György, 65
Baranyai Decsi János, 55, 56
Barcsai Gáspár, 25
Bardócz János, 150, 151, 178, 179, 185
Barla Ferenc, 198
Barlabássy Ferenc, 75
Barolthi Balázsné, 155
Barolthi Ferenc, 155
Barolthi Gáspár, 155
Barolthi Istvánné, 155
Barolthi Miklósné, 155
Barolti Mihály, 155
Barót, 120, 155, 206
Baróti János, 63, 120
Baróti Mihály, 138
Baróti Pál, 30, 63, 120
Baróti Sándor, 154, 160, 184, 186
Barrabás György, 176
Barrabás Lukácsné, 146
Barrabás Péter, 179
Barrabás Tamás, 179
Barta Gábor, 44, 205
Barta István, 138
Barta Jakabné, 180
Barta Máté, 180
Bartalis Pál, 142
Bartalus Mihály, 144
Bartalyus Balázs, 94
Bartha Bálint, 52
Bartha István, 94, 191
Bartha Jakabné, 152
Bartha János, 191
Barthalis Ferenc, 174
Barthó István, 71
Bartó István, 167, 168, 169, 171
Bartos János, 63, 120
Bartos Kata, 160
Barts Gyula, 205
Basa család, 47, 89
Basa Péter, 30, 92, 161, 162, 163, 164, 203
Basta, Giorgio, 33, 63, 66, 67
Báthori István, 25, 32
Báthory András, 58, 59, 111
Báthory Gábor, 71, 72, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 87, 90, 91, 97, 102, 113, 115, 116, 117, 205, 209, 211
Báthory István, 44, 51, 52, 53
Báthory Kristóf, 10, 53
Báthory Zsigmond, 36, 53, 54, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 63, 66, 71, 79, 111, 115
Bató Menyhárt, 70
Baxa János, 175
Baxa Kristóf, 180
Becz család, 26, 29, 45, 99
Becz Erzsébet, 99
Becz Györgyné, 28, 52
Becz Imre, 25, 30
Becz Jakab, 26
Becz Pál, 28, 47, 51, 52, 99
Becz Tamás, 165, 166, 167, 171, 186, 190
Becz Tamásné, 165, 171, 186, 190
Becze Miklós, 151
Bede, 88, 131
Bede Tamás, 88
Bedeházi Miklós, 63, 120
Beder Gáspár, 163
Beder Jánosné, 163
Bedő István, 66, 78, 124, 158
Bedő Mihály, 94, 143, 144, 155, 197
Bedőházi András, 156
Bedőházi Miklós, 151, 159
Begessy János, 30
Begröli István, 78
Beke Balázs, 178
Beke Orémus, 188
Bekes Farkas, 30
Bekes Gáspár, 28, 44, 51, 53, 55
Bekes György, 153, 154, 182, 184
Bekes István, 181
Békési István, 77
Békési János, 77
Béla, IV. 25
Bélafalva, 152
Béldi család, 27, 117
Béldi Erzsébet, 187
Béldi Ferenc, 63, 81, 120
Béldi János, 99, 173, 174, 176, 177
Béldi Kelemen, 6, 29, 47, 78, 80, 88, 89, 92, 99, 103, 104, 156, 157, 159, 161, 163, 164, 165, 166, 171, 186, 187, 188, 189, 190, 203, 204
Béldi Pál, 27, 206
Bencéd, 146
Bencze János, 190, 192
Benczér Ferenc, 73, 104, 105, 108
Bende Péter, 161
Bene Balázs, 76
Bene István, 75
Bene János, 170, 176
Benedek János, 147
Benedek Keresztély, 138
Benedekffy János, 66, 105
Benedekffy Tamás, 66, 104, 105
Benkő András, 177
Benkő Balázs, 94
Benkő Elek, 205
Benkő Gáspár, 154, 184
Benkő György, 138, 154, 184, 191
Benkő István, 52
Benkő János, 76, 156, 159
Benkő József, 9, 205
Benkő Károly, 9, 10, 205
Benkő Mátyás, 154
Benkő Mihály, 63, 119
Benkő Samu, 209
Benő Máté, 180, 181
Bereczki Máté, 77, 126, 127, 131, 132, 133, 134, 136
Bereczky Mihály, 94
Bernád Ferenc, 40, 41
Bernáld András, 176
Bernáld család, 99
Bernáld Ferenc, 150, 164, 178, 184, 203
Bernáld János, 167, 168, 175, 177, 187
Bernáld Klára, 99
Bernáld Miklós, 30, 47
Bernáld Péter, 198
Bernárd család, 63
Bernárd Ferenc, 63, 78, 118
Bernát Ferenc, 178
Bernáth Lukács, 73
Berze Balázs, 139
Berze Máté, 53
Beszterce, 95, 96
Besztercebánya, 96, 97
Béta, 144
Betfalva, 143
Bethlen Farkas, 54
Bethlen Ferenc, 161, 162, 165
Bethlen Gábor, 2, 4, 7, 11, 13, 71, 72, 78, 79, 80, 81, 83, 84, 85, 86, 87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94, 98, 99, 100, 101, 102, 103, 104, 105, 109, 111, 112, 113, 115, 116, 117, 202, 205, 206, 207, 208, 209, 211
Bethlen Gergely, 113
Bethlen István, 90, 101, 102
Bethlenfalva, 141, 193
Bibarczfalvi János, 138
Bibarczfalvy János, 75
Bicsak András, 52
Bicsak Simonné, 52
Bikafalva, 141, 197
Bikfalva, 120, 157
Bikfalvi András, 157
Bikfalvi Gábor, 63, 120
Bikfalvi György, 157
Bikfalvi István, 63, 120, 157
Binder Pál, 205
Bíró Ferenc, 173
Bíró György, 84, 105, 139, 140, 188, 190, 191, 192, 197, 201
Bíró János, 84, 86, 104, 105, 137, 139, 170, 188, 190, 191, 197, 199, 201
Bíró Jánosné, 197
Bíró Kelemen, 181
Bíró Miklós, 24
Bíró Péter, 94, 132, 179
Bíró Vencel, 205
Bita, 154, 184
Blaskó János, 25
Bocskai István, 66, 68, 70, 71, 79, 110, 113, 115
Bocskor András, 104, 187, 190
Bocskor János, 188, 190, 204
Bocskor Pál, 64, 121, 187
Bod András, 150, 179
Bod Lukács, 154
Bod Tamásné, 150, 154
Bodó István, 64, 65, 122, 163
Bodó János, 94
Bodó Márton, 176
Bodó Miklós, 64
Bodó Péter, 163
Bodok, 24, 120, 159
Bodon, 128
Bodor András, 184
Bodor Balázs, 184
Bodor György, 16, 205
Bodor István, 133
Bodor János, 151, 184
Bodor Lőrinc, 63, 118
Bodor Pál, 30
Bodor Péter, 63, 118, 151, 184, 186
Bodos, 155
Boér Balázs, 64, 122
Boér István, 104
Bogárfalva, 194
Bogáthi Boldizsár, 54, 57
Boldizsár Deák, 197
Boldizsár Kelemen, 157
Boldizsár Lukács, 138
Boldizsár Márton, 194
Boldogasszonyfalva, 75
Boncza János, 66, 124
Bonfini, Antonio, 22
Bónis György, 8, 205
Borbát János, 191
Borbáth Károly, 206
Borbély Ferenc, 94
Borbély István, 108
Borbély Kristóf, 131, 137
Bordos, 141, 194
Bornemissza Ferenc, 102
Boros Fortunát, 206
Borozdolo Lukács, 152, 181
Bors György, 49
Bors István, 166, 173
Borsai György, 73
Borsos Judit, 77
Borsos Sebestyén, 41, 42
Borsos Tamás, 7, 88, 94, 101, 102, 103, 116, 125, 126, 136, 145, 205, 206
Borzánd, 49
Borzova, 76
Boso István árvája, 181
Both András, 176, 179
Both Bálint, 175
Both Péter, 175
Botos Gál, 128, 131, 132, 134, 135, 136
Botz Miklós, 29
Bögöz, 95, 121, 140, 192
Bögözi András, 73, 86, 89, 93, 94, 104, 105, 107, 139, 140, 141, 144, 147, 148, 192, 193, 194, 197, 199, 201, 202, 204
Bögözi Gergely, 124, 141
Bögözi János, 25
Böjte János, 156
Bölcsházi János, 194
Bölön, 120, 155
Bölöni Gáspár, 155, 165
Bölöni Gergely, 178
Bözöd, 127, 142, 194
Bözödi András, 144
Bözödi György, 206
Bözödújfalu, 142, 194
Brandenburgi Katalin, 97, 98, 102
Brassó, 53, 95, 96
Budai János, 94
Burian Gergely, 189
Bükkös, 95
C
Caspar Balázs, 66
Chernezy Gáspár, 30, 51
Chiani Gáspár, 123
Chiani György, 123
Chiender Gergely, 147
Chioma György, 151, 161, 165
Chiszar Miklós, 108
Chiulak János, 160
Chiutak György, 161
Chiwdeor Péter, 153
Chjakó Benedekné, 52
Chjani György, 130
Christely János, 175
Chyaak Tamás, 94
Chyány Ferenc, 51
Chyeke Gergely, 166, 171
Chyko Gergely, 52
Cibrefalva, 141
Ciriag János, 24
Ciriak Bálint, 119
Connert János, 9, 206
Czakó Ferenc, 189
Czako Gábor, 52
Czakó János, 25, 76
Czakó Pál árvája, 166
Czerjék István, 162
Czerjék Márton, 162
Czia Demeter, 64, 119
Czia Ferenc, 64, 119
Cziko Mihály, 173
Czimres Miklós, 63
Cziriak Bálint, 64
Czirják Bernád, 24
Czirjék Antal, 24, 34
Czirjék Balázs, 24
Czirjék család, 24
Czirjék Mihály, 24
Czívres Miklós, 118
Czizér Mihály, 159, 160
Czizér Mihályné, 160
Czizér Miklós, 160
Czye Péter, 179, 184
Czyko Imre, 167
Czyko Pál, 167
Czywdeor Péter, 182
Csabai Márton, 94
Csákán Balázs, 137
Csákány Balázs, 94
Csákány Ferenc, 182
Csákány János, 143
Csáky Lászlóné Kálnoki Katalin, 112
Csányi Gáspár, 64, 122
Csányi György, 64, 75, 122, 137
Csányi István, 30, 51
Csatószeg, 167, 189
Csavar Márton, 181
Csavar Tamás, 181
Csegez, 94, 96
Cseh Miklós, 94
Cseh Péter, 185
Csehérdfalva, 144
Csehi Gergely, 94
Csekefalva, 142, 195
Cserefalva, 122, 133
Cserei Mihály, 172, 173
Cseri Benedek, 94
Csetri Elek, 206
Csicsai Kelemen, 188
Csicsó, 121, 168, 172
Csigedi András, 94
Csíkfalva, 122
Csiki László, 109
Csikó Imréné, 188
Csíkszék, 14, 24, 25, 37, 54, 60, 77, 92, 98, 99, 110, 121, 166
Csíkszentgyörgy, 26
Csíkszentimre, 28, 48, 95, 188
Csíkszentlélek, 97
Csíkszentmihály, 96
Csíkszereda, 80, 88, 206
Csiszér Ferenc, 174
Csókafalva, 49
Csoma György, 70
Csomortán, 24, 30, 63, 118, 174, 181, 182, 185
Csomortán István, 63, 118
Csomortán Jánosné, 185
Csomortán László, 24, 30
Csomortán Miklós, 182
Csupor Miklós, 94
Csutak Vilmos, 209
Csüdör Péter, 186
D
Daczó Ferenc, 30
Daczó Gergely, 47
Daczó György, 30
Daczó István, 29
Daczó János, 60
Daczó László, 136, 155, 156, 157, 158, 159, 164, 203
Daczó Máté, 30
Daczó Pál, 29, 47, 111
Daczó Péter, 24
Dako István, 131, 140
Dako János, 132, 133, 137
Dálnok, 94, 95, 118, 177
Damiáni Pál Tamás, 185
Damokos Benedek, 147
Damokos család, 112
Damokos Ferenc, 78, 103
Damokos Ilonát, 99
Damokos István, 47, 78, 99, 138, 150, 151, 164, 169, 175
Damokos Kata, 99
Damokos Mihály, 170, 171
Damokos Péter, 47, 52
Damokosfalva, 119
Danch Péter, 76
Dancz János, 76
Dáné György, 108
Danes Mihály, 174
Daniel család, 10, 27, 30, 207
Dániel Deák, 127, 136
Dániel Ferenc, 95
Daniel Mihály, 80, 87, 88, 93, 95, 103
Dániel Mihály, 73, 78, 104, 137, 138, 140, 148, 155, 156, 191, 202
Daniel Péter, 30
Dániel Péter, 27, 64, 105, 121, 137, 191, 199, 201, 204
Dávid Demeter, 184
Dávid Lukács, 146
Deák Benedek, 76
Deák Farkas, 206
Deák István, 178
Deák Mihály, 150
Debrői István, 25
Décsfalva, 140
Deér József, 208
Demény Lajos, 3, 12, 13, 55, 70, 71, 82, 86, 105, 125, 206, 209
Demeter Dániel, 146
Demeter Ferenc, 66, 104, 124, 142, 195
Demeter István, 205
Demeter Jakab, 147
Demeter János, 144
Demeter László, 206
Demeter Mihályné, 109
Demeterfalva, 133, 146, 196
Demjén Mihály, 139
Demjén Orbán, 24
Dénes András, 25
Dersi család, 117
Dersi János, 75, 89, 92, 126, 128, 129, 130, 131, 132, 134, 135, 202
Dersi Mihály, 140, 192
Dersi Péter, 73
Dési János, 65, 123
Déva, 60
Dezső András, 177
Dezső Ferenc, 177
Dezső György, 177
Dezső János, 177
Dezső Mihály, 177
Dienes Gergely, 147
Dienes Máté, 155
Dienes Tamás, 177
Dienesi Imre, 129
Dobai János, 145
Dobos György, 76, 156
Dobos János, 76
Dolgos Miklós, 141
Dombi Máté, 52
Domokos Péter, 63, 118
Donáth Ferenc, 153, 159, 165
Donáth György, 152, 153, 161, 162, 163, 203
Donáth István, 163, 165
Donáth János, 153, 154, 159, 164
Donáth Jósa, 162
Donáth Lukács, 153
Donáth Mátyás, 162
Donáth Péter, 88, 96, 153
Dósa András, 136
Dósa Elek, 206
Dósa Tamás, 132, 137
Dózsa György, 42, 55
E
Ege, 140, 192
Egerházi Balázs, 74
Egerpatak, 156
Egyed Ákos, 3, 11, 14, 42, 206
Egyed Máté, 95
Ehed, 123, 130
Elekes Andor, 9, 206
Elekes János, 76
Elekes Lukács, 76
Elekes Tamás, 152, 183
Emeczi Mihály, 119
Endes György, 95
Endes Miklós, 9, 10, 73, 112, 206
Engel Pál, 14, 206
Énlaka, 146
Enyedi Miklós, 134
Eördögh Gáspár, 127
Eördögh Mihály, 151, 159
Erdélyi István, 102
Erdeo Márton, 74
Erdőszentgyörgy, 132
Eresztevény, 95, 157
Eresztevény István, 157
Eresztevényi Ferenc, 95
Erős Máté, 52
Erőss József, 206
Esztelnek, 119, 152, 181
Etéd, 145, 194
Étfalva, 160
F
Fábián Mihály, 107
Faluuighi László, 132
Fancsal, 147, 194
Fancsali Balázs, 27
Fancsali Ferenc, 147
Fancsali János, 6, 106, 108
Farcád, 54
Farcádszállása, 54
Farkas Bálint, 183
Farkas Boldizsárné, 162
Farkas Ferenc, 59, 84, 88, 93, 95, 105, 137, 140, 141, 149, 167, 171, 188, 190, 192, 193, 197, 198, 199, 201
Farkas István, 95
Farkas Jakab, 95
Farkas Pál, 41, 64, 121, 175
Farkas Péter, 95
Farkas Sándor, 63, 118, 183
Farkas Tamás, 64, 121
Farkaslaka, 54, 147, 194
Farkaslaki András, 131
Farkaslaki Mátyás, 104
Fejér György, 28, 52
Fejér Péterné, 172
Fekete István, 104, 196, 200
Fekete János, 146, 149
Fekete Menyhárt, 133
Fekete Pál, 64, 122
Feldoboly, 156
Felsőboldogasszonyfalva, 121, 193
Felsőcsernáton, 150, 178
Felsőfalu, 165, 188
Felsőtorja, 118, 151, 179
Felsővolál, 26
Fenyéd, 148, 193
Fenyőcsötört, 54
Ferdinánd, I. 16, 29
Ferenc Gerébné, 156
Ferenc Mihály, 155
Ferencz Antal, 52
Ferencz György, 191
Ferencz István, 200
Ferenczi Benedek, 52
Ferenczi György, 127
Ferenczi István, 95, 193, 200
Fiatfalva, 95, 122, 143, 195
Ficsur Péter, 130
Fintaháza, 125
Fodor Bálint, 73, 166, 188, 190, 204
Fodor Ferenc, 173, 174, 177
Fodor István, 95
Fodor Mátyás, 130
Fogaras, 95, 97
Folyfalva, 134
Fondor Ferenc, 106
Fóris Gergely, 126
Fóris György, 126
Fóris Márton, 145, 194
Forró András, 63, 120, 160
Forró Gábor, 63, 120, 158, 160, 178
Forró Márton, 63, 120
Forró Péter, 152, 154, 183
Forró Tamás, 160, 161
Fosztó Bálint, 138
Fosztó Imre, 138, 191, 200
Fosztó Mátyás, 200
Földvári János, 65, 123
Fraknói Vilmos, 208
Fráter György, 23, 29, 35, 39, 40, 110
Futásfalva, 151, 179
Füle, 138, 191
Fülöp Mihályné, 150, 151
Füstös Pál, 173
G
Gagy, 142, 195
Gál Balázs, 182
Gál Ferenc, 173
Gál Gergely, 157, 177
Gál Imre, 157, 177
Gál János, 57, 75, 173, 183
Gál Miklós, 129, 130, 137, 162
Gál Péter, 84, 139, 149, 166, 190, 200
Galambod, 127
Gáldi László, 208
Gálfalva, 75, 122, 123, 134
Gálffi Ferenc, 124, 145, 201
Gálffi Margit, 188
Gálffy Farkas, 105
Gálfi Ferenc, 64, 122
Gálfi István, 64, 121, 167
Gálfi János, 30, 197
Gálfi Péter, 144, 168, 196
Gáll János, 161
Garda Dezső, 55, 207
Gardai Tamás, 64, 122
Gáspár Balázs, 124, 145
Gáspár Ferenc, 104, 144, 196, 200
Gáspár János, 64, 70, 87, 103, 104, 122, 123, 126, 131, 132, 133, 135
Gáspár Lőrinc, 131, 133, 136
Géczi András, 158
Géczi Ferenc, 158
Géczy István, 126, 136
Gedő Lukács, 200
Geges, 131
Gele István, 184
Gele Mátyás, 151
Geljen Tamás, 127
Gerdei János, 133
Gerdei Tamás, 65, 123
Geréb András, 64, 66, 78, 87, 88, 89, 93, 104, 105, 122, 124, 140, 142, 143, 144, 148, 195, 199, 201, 202, 204
Geréb Boldizsár, 133
Geréb János, 93, 95, 96, 200, 201
Geréb Miklós, 40, 41
Gergely János, 25, 109
Gidófalva, 160
Gindely Antal, 207
Glesan Kristóf, 134
Golopi Sándor, 131
Göröcsfalva, 175
Gurzó Gergely, 175
Gurzó István, 172, 173, 177
Gurzó János, 176
Gurzó Márton, 172, 173, 177
Gyalakuta, 122, 123, 131
Gyalakuti Mihály, 25
Gyalu, 28, 41
Gyárfás Györgyné, 157
Gyárfás István, 151, 153, 184, 186
Gyárfás Pál, 88, 95
Gyárosfalva, 76
Gyepes, 137, 190
Gyepesi Ambrus, 41
Gyergyószék, 46, 98, 99, 170
Gyergyószentmiklós, 94, 96, 207
Gyergyóújfalu, 53
Gyerő Jánosné, 133, 134, 136
Gyerőffi György, 113
Győrffy György, 14, 207
Győrfi Sándor, 25
György Geréb, 30, 158, 169, 174, 175, 189
György János, 138, 167, 191
György Máté, 107
Györgyfi Lőrinc, 127
Györgypál Miklós, 177
Gyujtó Miklós, 155, 156, 157, 158, 159, 160, 164
Gyujtó Tamás, 160
Gyulafehérvár, 69, 94, 95, 96, 97
Gyulaffi László, 113
Gyulafi Lestár, 67
H
Hadnagy András, 93, 166, 171, 173, 187, 188, 189, 190, 203, 204
Hadnagy Andrásné, 173, 187, 188, 189, 190, 204
Hadnagy Balázs, 63, 118, 150, 177, 179, 185
Hadnagy Boldizsár, 157
Hadnagy János, 77, 149, 150, 157, 160, 177
Hadnagy Lukács, 146, 191
Hadnagy Margit, 189
Hadnagy Máté, 146, 147
Hadnagy Mátyás, 104, 173, 174, 177, 187, 188, 189, 190, 204
Hadnagy Mihályné, 150
Hadnagy Tamás, 63, 118
Hady István, 183
Hajdú Péter, 197
Halal András, 154, 156, 157, 184
Haller István, 113, 125, 137
Haller Péter, 100
Hamar István, 59
Hanuszik Elemér, 10, 207
Haraly, 161
Háromszék, 24, 25, 30, 37, 53, 54, 67, 70, 75, 88, 90, 91, 92, 95, 98, 104, 203, 206, 208
Hatolyka, 119, 154, 183
Havad, 132
Hea Péter, 95
Hegy Bálint, 141
Hegy Máté, 155
Henter András, 157, 164, 184
Henter Bálint, 53
Henter Benedek, 63, 120
Henter család, 99
Henter Gergely, 155, 159
Henter Gergelyné, 159
Henter Margit, 155
Henter Miklós, 49
Herman, 138
Hermány, 191
Hidegkút, 142
Hídvég, 96
Hilib, 161
Hoggyai István, 144
Homoródszentmárton, 96, 190
Homoródújfalu, 138, 191
Horváth Gergelyné, 197
Horváth György, 186, 187
Horváth Györgyné, 186, 187
Horváth János, 195
Horváth Mihály, 170, 197
Horváth Mihályné, 197
Horváth Pál, 207
Horváth Tóbiás, 161, 163
Hozo Ferenc, 66, 124
Hunyadi János, 38
HURMUZAKI, 41, 207
I
Ikafalva, 151, 179
Illés Máté, 146
Illiesi János, 120
Illiési János, 63
Illyefalva, 76, 120
Illyés István, 184
Illyés Istvánné, 184
Imecs Damokos, 161
Imecs Domokos, 160
Imecs Mátyás, 99
Imecs Mózes, 75
Imecsfalva, 161
Imre János, 166
Imre Tamás, 166
Imrefi Jánosné, 154
Imreh István, 3, 10, 11, 12, 90, 92, 207
Imreh János, 105, 187
Imreh Lukács, 160
Imreh Tamás, 52
Ince Balázs, 141
Incefi György, 144
Incze Balázs, 168, 169, 171
Incze Bálint, 172
Incze Gáspár, 172, 175, 177
Incze János, 193, 199, 201
Incze Tamás, 176
Iromos Péter, 197
Isak Demeter, 195
Isak István, 156
Istók János, 150, 179
István Deák, 52, 64, 119, 150, 155, 157, 160, 165, 167, 168, 171, 188
István Deákné, 188
István Geréb, 196
István György, 145
István Márton, 80
Istvánffy Miklós, 54
Istvánházi Mihály, 95
Iszlai Péter, 128
Iszlai Tamás, 65, 122
Iszló, 128
Izabella királyné, 74
Izsipi Péter, 25
Izsó János, 54
J
Jahocz István, 150
Jakab Elek, 9, 207
Jakab Ferenc, 193
Jakab György, 146, 179, 186
Jakab György István, 179, 186
Jakab István, 151
Jakó Zsigmond, 3, 20, 21, 24, 32, 40, 44, 207, 209
Jámosi János, 121
Janczio Mihály, 160
Jancsó Gáspár, 95
Janka Mihály, 129
Jankó Balázs, 158
Jankó Boldizsár, 87, 95
Jankó Ferenc, 95
Jankó Gáspár, 63, 118
Jankó Gergely, 63, 120
Jankó István, 155, 158
Jankó János, 63, 120, 155
Jankó Mihály, 149, 154, 156, 157, 160, 164, 177, 184, 203
Jankó Miklós, 63, 120
Jankó Péter, 64, 87, 119, 156, 158, 163, 165
János, I. 44
János deák, 128, 130, 135
János Deák, 64, 104, 108, 122, 151, 155, 157, 161, 162, 163, 164
János Geréb, 30, 47, 193
János Mihály, 165
János Péter, 167
János Tamás, 66, 124
János Zsigmond, 10, 29, 30, 36, 40, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 50, 51, 52, 111, 114
Jánosfalva, 138, 191
Jánosi Györgyné, 143, 144
Jánosi Imre, 29
Jánosi István, 138, 201
Jánosi János, 64, 167, 188
Jánosi Pál, 130
Jánosi Tamás, 64, 121, 141, 149
Jánosi Tamás árvája, István, 141
Járai István, 153, 161, 162, 164, 182, 183
Járai Istvánné, 162
Jenőfalva, 170, 175
Jobbágyfalva, 122, 123, 130
Jobbágytelke, 123, 129
Josa Gergely, 155
K
Kaba István, 175
Kabos Farkas, 65, 122, 123
Kacsó István, 146
Kacsó János, 145, 149
Kadács, 144, 196
Kádár György, 134, 137
Kadicsfalva, 147, 193
Kak János, 158
Kállay Ferenc, 8, 207
Kálnaki János, 120, 155, 203
Kálnok, 24
Kálnoki Bálint, 24, 30
Kálnoki Bedő István, 70
Kálnoki Benedek, 78, 155, 156, 157, 158, 159, 164
Kálnoki család, 29, 209
Kálnoki Istvánné Béldi Anna, 112
Kálnoki János, 63, 78, 155, 156, 157, 158, 159, 160, 164, 185
Kálnoki Sámuel, 13, 92, 209
Kálnoki Tamás, 30
Kály Nagy János, 128
Kamuthy Farkas, 102, 103, 104, 105
Kandó János, 108
Kando Péter, 197
Kaniztos István, 63, 118
Kaniztos Mihály, 152, 153, 165, 180, 181, 182, 185, 204
Kanta, 26
Kányád, 109, 140, 192
Kanyó Antal, 184
Kanyó János, 184
Karacsi György, 188, 189
Karácson János, 197
Karácson Mihályné, 144
Karácsonfalva, 94, 133, 138, 191
Karácsonfalvi Ferenc, 124, 149
Karacsonfalvi István, 139
Karkai András, 181
Károly István, 153, 166, 171, 180, 181, 183, 184, 203
Károly Róbert, 26
Károlyi András, 57
Károlyi Árpád, 208
Kassa, 94, 97
Kassai István, 174
Kászon, 10, 17, 26, 96, 97, 205, 206
Kászonfelsőfalu, 176, 186
Kászoni János, 176
Kászonszék, 10, 51, 60, 64, 67, 73, 74, 92, 96, 98, 99, 103, 104, 118, 165, 176, 203, 204
Kászonújfalu, 186
Káthai Ferenc, 40
Káthai György, 40
Katona István, 76
Katona János, 172
Kazinczy Gábor, 208
Kebele, 128
Kebeleszentiván, 128
Kecseti Boldizsár, 64, 66, 121
Kedei Ferenc, 27
Kedei Kelemen, 27
Kedei Mihály, 106, 108, 124
Kedey Pál, 5
Kedves János, 175
Kékedi Zsigmond, 93, 95, 99, 105, 196, 197, 199, 201, 204
Kele Istók, 158
Kelemen András, 168
Kelemen Bálint, 64, 121
Kelemen Dániel, 178
Kelemen György, 173
Kelemen Imre, 172, 189
Kelemen Imréné, 178, 186
Kelemen István, 145
Kelemen János, 166, 173, 174, 177, 188, 190, 204
Kelemen Lajos, 10, 207
Kelemen Márton, 142
Kelemen Máté, 176
Kelemen Mihály, 77, 104, 151, 166, 168, 169, 170, 171, 174, 175, 177, 203
Kelemen Pál, 146
Kelementelke, 131
Keljen Tamás, 127
Kemenes György, 177
Kemény Boldizsár, 95
Kemény János, 152, 183, 185
Kemény Jánosné, 152
Kemény József, 207
Kendi Antal, 29
Kendi Ferenc, 29
Kendi István, 73, 83, 88
Kénos, 139, 190
Kénosi János, 192
Kenyeres Gergely, 177, 186
Kenyeres Jakab, 177
Kenyeres Mihály, 150
Kerekes Miklós, 76
Kerelőszentpál, 53
Kerestel Mihály, 52
Kerestelj János, 145
Keresztes Ferenc, 95
Keresztes István, 52
Keresztúr, 50, 64, 122, 123, 125, 130, 143, 195
Keresztúrfalva, 122, 143, 195
Kereszturi György, 96
Keresztúri István, 147
Keresztúrszék, 64, 122
Kézdi Mihály, 108
Kézdiszék, 15, 31, 98, 99, 119, 149, 203
Kibéd, 132
Killjen Tamás, 129, 130, 133, 136
Kilyén, 77
Kilyéni Székely Mihály, 9, 207
Killyén, 76, 158
Király Mihály, 145
Kis András, 76
Kis Bálint, 125
Kis Demeter, 65, 123
Kis György, 129
Kisborosnyó, 120, 159
Kisfalud, 66, 94, 121, 127, 144, 196
Kisgalambfalva, 143, 196
Kisgörgény, 134
Kiskede, 144, 195
Kiss András, 80
Kissolymos, 142, 195
Kobai György, 157
Kobori György, 157
Koczkán Márton, 127
Koczo Demeter, 166
Kók János, 76
Kolombán Ferenc, 66, 124
Kolosváry Sándor, 207
Kolozsvár, 1, 94, 96, 97, 113, 210, 211
Komáromi István, 92, 109, 134, 135, 169, 170, 171, 202, 203
Komolló, 157
Koncz Mihály, 65, 77, 122, 142
Koncz Pál, 65, 123
Koncz Tamás, 65, 122, 123
Kondrácz István, 152
Kordes Pál, 76
Kornis Boldizsár, 72
Kornis család, 25, 35, 37, 92
Kornis Farkas, 30, 54, 59
Kornis Ferenc, 73, 75, 84, 89, 92, 100, 103, 105, 106, 109, 112, 131, 132, 135, 137, 138, 139, 140, 142, 148, 191, 192, 194, 199, 201, 202, 204
Kornis Gáspár, 92, 112
Kornis Gergely, 25
Kornis Katalin, 93, 96, 100
Kornis Mihály, 30, 40, 41, 47, 49
Kornis Miklós, 29, 30
Kornis Zsigmond, 113, 208
Korond, 96, 146, 194
Koronka, 123, 128
Kós Boldizsár, 158
Kósa György, 96, 169, 197
Kósa Imre, 96, 173
Kósa István, 130
Kósa László, 168
Koss Boldizsár, 76
Kovács András, 88, 96
Kovács Antal, 73, 146, 149
Kovács Gergely, 155
Kovács György, 150, 177, 178
Kovács Istók, 155
Kovács István, 125, 126, 136, 162, 178
Kovács János, 194, 197, 200
Kovács Márton, 118
Kovács Máté, 67, 129, 130, 132, 135, 202
Kovács Mihály, 196
Kovács Miklós fia István, 150
Kovács Pál, 146
Kovács Péter, 88, 142, 194
Kovács Tamás, 155
Kovacsóczy István, 102, 103, 104
Kovászna, 119, 161
Kozma Barnabás, 52
Kozma Máté, 66, 124
Kökös, 157
Köles János, 160
Köllő Miklós, 96
Kölönte Béla, 10, 207
Köpeczi Béla, 206
Kőrispatak, 142, 194
Kőröspatak, 159
Kőszegi Jakab, 197
Köteles István, 128
Kővári László, 207
Kövér Gáspár, 153, 163, 164, 181, 182, 185
Kövér István, 150, 160, 179
Kövesd, 95, 126
Kövesdi Pál, 127, 131, 136
Középajta, 155
Krasznahorka, 28
Kristó Gyula, 14, 17, 19, 208
Kristóf János, 107
Kun Antal, 24
Kun Bálint, 63, 118, 152, 180
Kun Benedek, 30, 51, 129, 130, 136
Kun család, 63
Kun István, 133, 134, 153, 154, 164, 182, 185
Kun János, 75, 89, 127, 128, 129, 130, 131, 135, 202
Kun Péter, 152, 180
Kurtapatak, 152, 181
Kús Péter, 163
Kuthi Péter, 158
Kuthy András, 76
Küküllőkeményfalva, 193
Küsmöd, 121, 145, 194
L
Lácz András, 166, 171, 188
Laczok Mihály, 24
Lajos, I. 25
Lajos, II. 24, 34
Lajos István, 155
Lajos Miklós, 174
Lajos Péter, 174
Lakatos Balázs, 146
Lasanczi Andrásné, 160
Lasanczi Mártonné, 159
László, V. 26
László András, 151, 179, 186
László Balázs, 64, 119
László Mihály, 175
László Pál, 53
Lázár András, 25, 27, 57, 64, 79, 104, 111, 121
Lázár Balázs, 25
Lázár Bálint, 26, 145
Lázár Bernád, 29
Lázár család, 26, 30, 37, 64, 88, 89, 99, 112, 208
Lázár Egyed, 64, 121
Lázár Erzsébet, 100, 209
Lázár Farkas, 30, 47, 99
Lázár Ferenc, 25, 30, 51
Lázár Gábor, 64, 121
Lázár György, 64, 122, 123
Lázár Imre, 30, 49, 51
Lázár István, 30, 40, 41, 47, 93, 96, 103, 104, 112, 165, 170, 171, 172, 174, 176, 177, 186, 187, 190, 203, 204
Lázár Istvánné, 186, 187, 190, 204
Lázár János, 28, 29, 30, 41, 47, 51, 52, 92, 125, 126, 127, 131, 132, 133, 135, 168, 169, 170, 171, 177, 179, 186, 202, 203
Lázár Judit, 99
Lázár Lőrinc, 30
Lázár Miklós, 208
Lázár Pál, 173
Lázárfalva, 167, 187
Lécfalva, 95
Lemhény, 153, 182
Lengyelfalvi Boldizsár, 27
Lészai Gáspár, 146, 147, 194
Lippa vára, 103
Lippai András, 6, 73, 105, 107, 108, 143, 147, 148, 193, 194, 195, 199
Lisznyó, 156
Literáti Ferenc, 73, 146
Literáti Márton, 96, 178, 185
Literáti Miklós, 65, 123
Literáti Péter, 65, 123
Liviu Moldovan, 11
Lókod, 192
Lokodi Péter, 27
Lónyai Zsigmond, 102
Lóránt Lajos, 208
Losonczi Márton, 63, 120
Lovász János, 194, 195
Lőrinc Péter, 146
Lőrincfalva, 75
Lőrincz Balázs, 52
Lőrincz István, 177
Lőtsey Spielenberg László, 9, 208
Lövéte, 137, 191
Lukács András, 146
Lukács Balázs, 141
Lukács Demeter, 179
Lukács Ferenc, 52
Lukács István, 146, 170
Lukács Lőrinc, 179
Lukafalva, 75, 94, 125
Lukinich Imre, 208
M
Madaras, 122, 123, 134, 170, 175
Madéfalva, 121, 168
Magh István, 96, 190, 199
Magiari Balázs, 163
Magyar Királyság, 3, 110, 114
Magyarhidegkút, 195
Magyari Mihály, 191
Magyarország, 19, 38, 59, 73, 208
Maios Tamás, 163
Makai János, 96, 125, 126, 136
Makfalva, 94, 131
Makkai László, 206
Makó György, 64, 119
Maksa, 149, 177
Málnás, 159
Malomfalva, 125, 146, 196
Mályusz Elemér, 11, 207, 208
Margit asszony, 80
Márk István, 76, 158
Márk János, 76, 158
Márk Miklós, 156
Márk Pál, 76, 158
Markó Pál, 191
Márkos Balázs, 27
Markos Lőrinc, 175
Márkosfalva, 97, 154, 184
Márkus Bernát, 52
Maroskeresztúr, 49
Marosújvár, 88
Marosvásárhely, 7, 21, 23, 32, 80, 87, 94, 103, 207, 208, 211
Marosvásárhelynek, 76
Marosszék, 14, 21, 37, 60, 67, 70, 74, 76, 77, 98, 99, 104, 122, 123, 135, 202, 208
Marosszentgyörgy, 94, 130
Marosszentkirály, 94
Marosszereda, 65, 123
Maróthy György, 104, 105
Marthon András, 151
Márthon Deák, 158
Marthon István, 149
Márton András, 29, 184
Márton Deák, 64, 119, 150, 155, 161, 162, 165
Márton Farkasné, 145
Márton Ferenc, 177
Marton Gáspár, 63, 118
Marton György, 64, 121
Márton Jakab, 177
Márton János, 30, 177
Márton Kovács, 63
Mártonfalva, 154, 184
Martonos, 122, 145, 182, 196
Máté György, 149, 150
Máté Tamás, 149
Mátéfi János, 142
Mátéfi Pál, 142
Máthé Ferenc, 96
Máthé János, 52
Matis István, 180
Matis János, 89, 180, 181, 184, 185, 203
Matis Miklós, 180, 183
Matis Tamás, 180, 185
Mátisfalva, 154, 184
Matius János, 151, 152, 153, 164
Matius Tamás, 151
Mattis János, 192
Máttisfalva, 192
Mátyás Hadnagy, 167, 171
Máttyás pap, 168
Mattys János, 165, 166, 167, 168, 169, 171, 188, 203
Máttyus János, 190
Medesér, 144, 196
Mengecz István, 129
Menyhárt György, 76
Mezei István, 197
Mezei Miklós, 175, 177
Mezőbánd, 97
Mezőmadaras, 125
Mihálcz család, 47
Mihálcz Erzsébet, 112
Mihálcz Gábor, 64, 119
Mihálcz Gergely, 47
Mihálcz László, 64, 119
Mihálcz Mihály, 29, 99
Mihálcz Miklós, 30, 99
Mihálcz Pál, 64, 119, 180, 181, 182, 185
Mihálcz Tamás, 64, 119
Mihály Deák, 121, 127, 156, 178, 186, 188, 189, 196
Mihály Ferenc, 143, 149, 196, 199
Mihály Gergely, 177
Mihály István, 176
Mihály János, 106, 152, 180
Mihály Mátyás, 105, 200
Mihály Pál, 76, 159
Mihály Péter, 144
Mihály Tamás, 193
Mihályfi Ferenc, 27
Mihályfi István, 24
Mihályfi Tamás, 42
Mihecz János, 63, 120
Mikes Benedek, 30, 64, 119, 161, 162, 163, 164, 203
Mikes Boldizsár, 161, 162, 163, 164
Mikes Gábor, 93, 96, 154, 160, 162, 165, 184, 185
Mikes Gáborné, 154, 160, 162, 165, 184, 185
Mikes György, 64, 119
Mikes János, 47
Mikes Kelemen, 112, 113
Mikes Mihály, 30, 92, 112
Mikes Miklós, 47
Mikes Zsigmond, 64, 75, 119, 148, 161, 162, 164, 203
Mikháza, 129
Miklós Balázs, 52
Miklós Ferenc, 66, 104, 109, 124, 144, 149, 194, 195, 196, 198
Miklós Geréb, 47
Miklós György, 190
Miklós Márton, 84, 177, 190, 200
Miklós Péter, 158
Miklós Sigmond, 176
Miklós Tamás, 177, 178, 186
Miklósfalva, 94, 141, 192
Miklósvára, 155
Mikó család, 34, 73, 100
Mikó Ferenc, 73, 88, 96, 101, 103, 104, 112, 116, 172, 173, 174, 175, 176, 177, 187, 188, 189, 190, 204, 208
Miko G. György, 179
Mikó György, 63, 103, 120, 125, 136, 150, 151, 152, 153, 154, 158, 159, 164, 179, 180, 181, 184, 185, 203, 204
Mikó Imre, 8, 206
Mikó István, 159
Mikó János, 28, 52
Mikó Lőrinc, 25
Mikó Mihály, 24, 155, 159
Mikó Miklós, 30, 159, 164
Mikó Tamás, 167, 169, 171, 189
Mindszenti Benedek, 54, 111, 142
Miske György, 131
Modra, 21
Molnár Máté, 76
Molnár Miklós, 76
Molnos Péter, 200, 201
More István, 64, 122
Mosa János, 127, 133, 136
N
Nagy Albert, 69
Nagy Ambrus, 52
Nagy András, 52, 141, 160, 173
Nagy Andrásné, 173
Nagy Bálint, 52
Nagy Boldizsár, 96, 134, 143
Nagy Ferenc, 66, 124, 173, 183
Nagy Gergely, 88, 96, 142, 143, 144, 148, 157
Nagy György, 52, 65, 123, 124, 135, 155
Nagy István, 63, 65, 119, 123, 152, 154, 170, 180, 183, 184, 185
Nagy Iván, 208
Nagy Jakab, 124
Nagy János, 65, 123, 129, 141, 149, 157, 208
Nagy Jánosné, 157
Nagy László, 208
Nagy Lőrinc, 124
Nagy Márton, 126, 128
Nagy Máté, 29, 52, 73, 96, 124
Nagy Menyhárt, 64, 70, 124, 191, 192
Nagy Mihály, 120, 133, 156, 158
Nagy Miklós, 63
Nagy Pál, 130, 151, 157, 193
Nagy Pál árvája, 151
Nagy Péter, 130, 155
Nagy Péterné, 155
Nagy Simon, 76
Nagy Szabó Ferenc, 7, 54, 57, 59
Nagy Tamás, 64, 121, 155
Nagyadorján, 131
Nagyajta, 155
Nagyajtai Cserei Balázs, 29
Nagyajtai Kovács István, 207
Nagyborosnyó, 120, 156
Nagygalambfalva, 143, 196
Nagykede, 144, 196
Nagysolymos, 142, 195
Nagyszombat, 94, 95, 96
Náznánfalva, 127
Nemes Balázs, 96, 155, 157, 158, 165
Nemes Bálint, 180
Nemes család, 25, 34
Nemes János, 151, 153, 155
Nemes Mihály, 25, 150, 179, 181, 185
Nemes Tamás, 201
Némethy Gergely, 73
Novaj, 97
Nyárádtő, 75, 125
Nyerges Bálint, 156
Nyerges Tamás, 76, 158
Nyilazo János, 128
Nyírő András, 73
Nyújtód, 153, 182
Nyujtódi Demeter, 122, 195
Nyujtódi Ferenc, 195
Nyujtódi György, 30, 48, 59, 122
Nyujtódi István, 195
Nyujtódi Pál, 25, 27
O
Oborni Teréz, 208
Oklánd, 138, 191
Okuttjawethi Péter, 128
Oláh Máté, 107
Oláh Miklós, 22
Olasztelek, 138
Oltszem, 120, 159
Orbai István, 180
Orbaiszék, 98, 99, 119, 161
Orbán Balázs, 12, 208
Orbán Ferenc, 109, 197
Orbán György, 147
Orbán István, 73, 139, 147, 193, 194, 197, 199
Orbán János, 73, 109, 139, 143, 145, 149, 193, 196, 197, 199
Orbán Jánost, 73
Orbán Lőrinc, 128, 136
Orbán Máté, 108
Orbán Péter, 146, 197, 200
Orbó György, 63, 120
Orgona Angelika, 208
Oroszfalu, 154, 183
Oroszhegy, 90, 147, 193
Oswát Bertalan, 138
Óvári Kelemen, 207
Ózdfalva, 121
Ö
Ördög Mihály, 76, 186
Ördögh Mihály, 151
P
Páké, 162
Pakot András, 107
Pakot Mihály, 108
Pál Lukács, 163
Pál Mihályné, 52
Pál Thamás Demién, 150
Pál-Antal Sándor, 11, 208
Pálfalva, 54, 147, 168, 174, 194
Pálfalvi István, 139, 149, 193
Pálfalvi Mihályné, 145
Pálffy Ferenc, 73, 104, 105, 108
Pálffy György, 104
Pálfy János, 75
Pálmay József, 10, 208
Pálosi János, 73, 109, 140, 141, 197
Páltamás István, 179
Páltamás János, 179
Pap János, 157
Papolc, 96
Patakfalva, 139, 193
Patakfalvi István árvái, 146
Patakfalvi Kelemen, 27
Patakfalvi Lukács, 27
Patakfalvi Péter, 27
Pataki János, 128, 136
Pataki József, 10, 11, 12, 92, 105, 207, 209
Pataki Mátyás, 185
Pataki Mihály, 76, 158, 183
Pató Menyhárt, 136, 170
Pató Menyhértné, 171
Páva, 97, 119, 162
Péchi Simon, 70, 73, 87, 89, 93, 101, 103, 105, 107, 112, 113, 142, 148, 199, 201, 202, 204
Péntek Lukács, 128
Pernyeszi István, 53
Perusith Máté, 54
Peselnek, 26, 95, 97
Péter deák, 104
Péter Deák, 166, 171, 173, 177
Péter György, 52
Péter István, 96, 175, 177
Péter Jánosné Ilona asszony, 105
Péter Katalin, 208
Péter Tamás, 52
Peterdi Ferenc, 123
Péterffi Mihályné, 201
Péterfi István deák, 80
Péterfi Mihály, 195
Petki Bálint, 29, 30
Petki család, 100, 106, 112
Petki Dávid, 92
Petki Farkas, 93, 106, 167, 168, 171, 172, 187, 190, 203, 204
Petki Farkas árvái, 168
Petki Farkasné, 93, 106, 167, 168, 171, 187, 190, 203, 204
Petki Ferenc, 88, 93, 96
Petki István, 97, 103, 174, 177
Petki János, 59, 64, 67, 68, 70, 71, 72, 78, 80, 84, 87, 93, 96, 100, 105, 121, 137, 138, 139, 140, 141, 144, 145, 147, 148, 190, 192, 199, 201, 202, 204
Petki Jánosné, 84, 93, 105, 137, 138, 139, 140, 141, 144, 145, 147, 148, 190, 192, 199, 201, 202, 204
Petki László, 47, 49
Petki Mihály, 30
Pető András, 65, 123, 125, 127, 136, 137, 150, 151
Pető Andrásné, 150
Pető János, 155
Phileop György, 65, 123
Phúlep István, 129
Phulep Miklós, 129
Pókai árvái, 166, 167
Pókai Balázs, 29, 64, 121
Pókai György, 125, 136
Pókai Péter, 125, 137
Pokol Mihály, 76, 158
Pokoly József, 110, 208
Polyán, 152
Porta, 102, 103
Pozsgai György, 97
Prodan, 208
R
Rácz Anna, 152
Rácz György, 78
Rácz Lukács, 151
Rácz Péter, 63, 118
Rádai János, 196, 201
Rádai Pál, 84
Ráday Borbála, 96
Radnót, 88, 96
Radu Serban, 103
Radvánszky Béla, 208
Rákóczi György, I. 208
Rákóczi Zsigmond, 71, 72, 113
Rákosi András, 150
Rákosi Demeter, 178
Rákosi Lőrinc, 150, 151, 178, 179, 185, 204
Rákosi Miklós, 150
Rápolti János, 138
Rava, 195
Ravazdi György, 57
Recsenyéd, 138
Réthi Anna, 99
Réthi István, 99
Rethy Ferenc, 160
Réty, 63
Rigmány, 135
Rugonfalva, 122, 143, 196
Rugonfalvi Kiss István, 9, 72, 209
S
Sáfár Istvánné, 153, 164
Salamon Ferencné, 162
Salamon István, 29
Salamon Lőrinc, 64, 121
Salamon Tamás, 52
Sámbokréti Mihály Deák, 64
Sámdor Mihályné, 52
Sándor család, 27, 29, 209
Sándor Ferenc, 64, 119, 174
Sándor Fernc, 162
Sándor Gábor, 162
Sándor Imre, 209
Sándor István, 28, 52, 162
Sándor János, 112, 176
Sándor Mátyás, 64, 119, 162
Sándor Mihály, 27, 28, 29, 41, 112, 140, 162, 192
Sándor Miklós, 64, 119, 162
Sándor Péter, 150, 168, 171, 172, 173
Sándorfalva, 139, 192
Sántha Ferenc, 156
Sár Péter, 65, 123
Sárfalva, 95, 153, 183
Sas Benedek, 66, 124
Sebe Péter, 145
Sebestien Péter, 66
Sebestyén András, 97, 106
Sebestyén Bálint, 155
Sebestyén István, 74
Sebestyén János, 63, 120
Sebestyén Péter, 124
Sebestyén Zsigmond, 155
Segesvár, 62
Selye, 75, 130
Semjén Miklós, 105, 196
Sendi Jánosné, 179
Sényői Pál, 19, 20
Seprőd, 133
Sepsiszék, 47, 63, 70, 98, 99, 120
Sepsiszentgyörgy, 76, 95, 209
Sepsiszentkirály, 73
Sepsizoltán, 24
Séra János, 76
Sideli Péter, 180
Sidó György, 127
Siger Zsigmond, 64, 122
Sigmond Ferenc, 168, 169
Sigmond Gergely, 153, 182
Sigmond István, 152, 153, 163, 164, 181, 182, 185
Sigmond János, 176
Sigmond Márton, 84, 190, 191
Siklód, 145, 194
Silester János, 157
Silester Mihály, 155, 158
Sillo Istók, 155
Silvester András, 158
Simon András, 172
Simon Mihály, 64, 119, 163
Simond István, 153
Simonfi Simon, 97
Sinfalva, 96
Sinka Bálint, 131
Sipos Simon, 151, 184
Só István, 130, 136
Sófalva, 146, 194
Sófalvi János, 146
Sok Máté, 52
Somlyai János, 187
Somodi Gáspár, 63, 118
Somodi Péter, 150
Somodi Tamás, 150
Somosd, 122, 134
Sós István, 133, 134
Sögön Balázs, 183
Sövénfalvi Dániel, 127
Süketfalva, 122, 123
Sükő, 145, 197
Sükösd Benedek, 29, 173
Sükösd György, 134, 137, 180, 182, 185
Sylvester András, 76
Szabéd, 127
Szabó Bertalan, 147
Szabó Dávid, 127, 137
Szabó Ferenc, 55, 197
Szabó Gergely, 84, 196
Szabó György, 158, 205
Szabó István, 76
Szabó János, 156, 177
Szabó Károly, 8, 24, 206, 209
Szabó Márton, 96, 97
Szabó Máté, 66, 143, 150
Szabó Mátyás, 108, 124, 144, 177, 197
Szabó Mihály, 126, 129, 176
Szabó Miklós, 166, 188
Szabó Pál, 177
Szabó Tamás, 156
Szaczva Máté, 156
Szacsva, 156
Szacsvai Ferenc, 63, 119, 181, 185
Szacsvai Ferencné, 181, 185
Szacsvai László, 156
Szádeczky Kardoss Lajos, 8, 9, 15, 22
Szakács János, 97
Szakács Miklós, 94
Száldobos, 95, 97, 138, 191
Száltelek, 97, 128
Szamosközy István, 57, 58, 209
Szaniszló Mihály, 143
Szaniszló Miklós, 185
Szapolyai János, 27, 36
Szárazajta, 156
Szárazpatak, 26
Szárhegy, 27, 94, 121, 170, 172
Szász Gáspár, 76
Szász Simon, 106
Szászkézd, 15
Szászorbó, 15
Szászsebes, 15
Száz János, 146
Száz Lőrinc, 96
Szeben, 94, 95, 96
Székel Boldizsár, 151, 156
Székely Attila, 205
Székely Balázs, 88, 177
Székely Benedek, 142, 149
Székely Boldizsár, 64, 119
Székely Ferenc, 27, 47
Székely Gáspár, 134
Székely György, 41
Székely István, 64, 121, 141
Székely János, 64, 65, 66, 122, 124, 142, 147, 149, 193, 195, 196, 200
Székely László, 63, 118, 177
Székely Márton, 162
Székely Mihály, 65, 123
Székely Miklós, 64, 121, 127, 129, 130, 134, 135, 168, 169, 170, 189
Székely Mózes, 59, 60, 67, 88, 97, 101, 195, 196, 197, 199
Székely Pál, 144, 148, 196, 199, 200
Székely Péter, 118, 151, 180, 186
Székely Péterné, 151, 180, 186
Székelybánja, 43
Székelykeresztúr, 87
Székelyszállás, 97, 141, 195
Székelytámadt, 43, 46
Székelyudvarhely, 76, 96, 206
Székes, 128
Szekfű Gyula, 209
Szél Jánosné, 127
Szemere Mihályné, 195
Szentábrán, 195
Szentalmási László György, 5
Szentanna, 128
Szentdemeter, 122, 141, 194
Szente Pétert, 108
Szenterzsébet, 97, 122, 142, 195
Szentgyörgyi Mária, 10, 209
Szentháromság, 131
Szentimre, 76, 121, 133, 167, 173
Szentistván, 133
Szentiván, 63, 120, 123, 125, 157
Szentiváni Mihály, 125
Szentkatolna, 152, 183
Szentkirály, 76, 123, 127, 147, 158, 166, 173, 189, 193
Szentkirályi Márton, 162
Szentlélek, 107, 118, 147, 151, 166, 174, 180, 189, 194
Szentmihályfalva, 96
Szentmiklós, 125, 144, 168, 170, 172, 196
Szentpál, 138, 192
Szentpáli János, 97
Szentpéter, 138
Szentrontás, 75, 94, 131
Szép Antal, 66, 124
Szép István, 132
Szeredai János, 125, 131, 133, 134, 136
Szikszai György, 151, 153
Szilágyi Sándor, 8, 78, 206, 209
Szilveszter György, 65, 123
Szolga Miklós, 36
Szolokma, 121, 145, 194
Szombatfalva, 121, 147, 197
Szombatfalvi Benedek, 59, 64, 121, 144
Szombatfalvi család, 108
Szombatfalvi Gergely, 27
Szombatfalvi János, 108
Szombatfalvi Péter, 107, 108, 197, 201
Szonda István, 180
Szopos Péter, 173
Szotyor, 76, 157
Szováta, 132
Szőke György, 143
Szőke Péter, 135, 136
Szörcsei Demeter, 30
Szövérd, 122, 123
Szuhay Gáspár, 81
Szurkos György, 63, 118, 153, 183, 185
T
Takács Ferenc, 52
Tamás Balázs, 157
Tamás Bálint, 141
Tamás deák, 135
Tamás Deák, 156, 157
Tamás Edit, 208, 209
Tamás Gergely, 186
Tamás János, 170
Tamásfalva, 96, 119
Taploca, 174
Tarchja István, 66
Tarcsafalva, 122, 146, 196
Tarcsafalvi Albert, 105, 107, 124, 144, 145, 146, 149, 196, 199, 201
Tarcsafalvi Márton, 30
Tarcsafalvy Albert, 104, 105
Tarnóc Márton, 209
Tatár Gergely, 25
Tatros, 95
Tekerőpatak, 170, 172
Telegd, 14
Telegdi Mihály, 46, 50
Telek, 119
Telekfalva, 139, 193
Temesvári Szabó György, 65, 122
Texe Ferenc, 187, 190
Texe Miklós, 52
Thamásfalvi András, 162
Thamásfalvi János, 163
Thamásfalvi László, 162
Thofalvi Gáspár, 127
Tholdalagi család, 100
Tholdalagi Mihály, 75, 88, 102, 103, 104, 105, 112, 161, 205
Tholdi György, 125
Thoroczkai István, 113
Tibald Mihály, 159
Tibaldi András, 106
Tibold, 147, 193
Tiboldi György, 147, 149
Tiboldi Tamás, 193, 199, 201
Timafalva, 143, 196
Toldi István, 57
Tombold Ferenc, 145, 194, 200
Tombold Mihály, 64, 121
Tombold Miklós, 145
Tompa, 63, 87, 97, 120, 131, 159, 164
Tompa Ambrus, 63, 120
Tompa András, 159
Tompa István, 159, 164
Tompa János, 63, 97, 120
Tompa Mihály, 159
Tompa Miklós, 63, 120
Tompa Pál, 87
Tompai Máté, 131, 133
Tompotine, 153
Torboszló, 94, 134
Torda, 15, 89, 94
Toroczkai István, 173
Tóth Balázs, 30, 51, 122
Tóth Ferenc, 122
Tóth István, 136, 145
Tóth Mihály, 135, 193, 202
Tőkés András, 132, 134
Tőkés Mihály, 133
Török Gáspár, 88, 147, 149, 193
Török Gyurkó, 192
Török Istvánné, 150, 152, 160, 164
Török János, 140, 146, 196
Török Lőrincné, 197
Török Máténé, 179
Török Mihály, 63, 118, 168, 171, 173
Tősér Mihály, 193
Tusa Gergely, 178, 184, 186
Tusnád, 167, 174, 187
Tuson Mihály, 97
Tüdősné Simon Kinga, 209, 210
U
Udvarfalva, 127
Udvarhely, 10, 27, 46, 66, 121, 141, 197, 207
Udvarhelyi Boldizsár, 147
Udvarhelyszék, 4, 10, 14, 21, 30, 54, 59, 64, 67, 69, 70, 72, 74, 86, 90, 92, 97, 98, 99, 101, 105, 121, 148, 202, 204, 207, 211
Ugron Mózes, 161
Ugron Pál, 6, 87, 88, 89, 93, 97, 104, 105, 107, 109, 124, 139, 140, 146, 147, 148, 162, 192, 193, 197, 199, 201, 202, 204
Ugron Tamás, 49
Újszékely, 142, 195
Ukythienith István, 65, 123
Ulászló, II. 20, 21, 35
Uzon, 120, 157
V
Vacsárcsi, 121, 167, 172
Vadad, 123, 129
Vadasd, 131
Vágás, 109, 144, 197
Vágási János, 143, 144, 197, 199
Vaina Tamás, 162
Vaja, 97, 134
Vaja András, 97
Vajai János, 126, 128, 130, 132, 134, 135, 202
Vajda István, 178
Vajda Márton, 76
Vajdaszentiván, 96
Vajna István, 162
Várad, 94, 96, 97
Váradi Pál, 30, 51
Váralliai Pál, 145
Vardotfalva, 175
Varga Gergely, 94
Varga István, 97
Vargyas, 34, 95, 121, 137, 191
Várhegi Ferenc, 163
Vári Miklós, 134, 136, 186
Városfalva, 138, 191
Vas Mihály, 159, 161
Vas Péter, 66, 124
Vaska Tamás, 118
Vasko Tamás, 63
Vass Miklós, 210
Vatai Péter, 158
Vayna Mihály, 66
Vécke, 94
Végh András, 150
Végh Ferenc, 150
Végh István, 150
Végh Pál, 73
Vekov Károly, 209
Veres Benedek, 161
Veres István, 63, 107, 118
Veres János, 52, 133, 159, 178
Veres Lőrinc, 192
Veres Mihály, 173
Veres Péter, 152, 180, 181
Veres Tamás, 169, 171
Veress Dániel, 210
Veress Endre, 210
Veseleny Boldizsár, 140
Vígh Lukács, 125, 133
Vitéz Mihály, 44, 58, 59, 60, 64, 67
Vitus János, 52
Vízi István, 173
Vofkori Mária, 210
Z
Zab Dávid, 97
Zabary Demeter, 167
Zabó István, 66
Zabó Máttyás, 66
Zabola, 96, 119, 161
Zacsvai Ferencné, 152
Zacsvai János, 152
Zágon, 95, 119
Zakmári Márton, 163
Zalán, 53, 120, 158
Zalanczi Gábor, 133
Zanizlo Miklós, 150, 178
Zayson Mihály, 76
Zeleméry Péter, 30, 51
Zengjel Ferenc, 133
Zentkirály Balázs, 73
Zeocz Bálint, 162
Zeocz Mihály, 162
Zeörchi Demeter, 64, 119
Zeörchi Menyhárt, 64, 119
Zetelaka, 90, 96, 148
Zoltán, 76, 159, 205
Zonda Gábor, 157
Zonda István, 152, 157
Zonda Istvánné, 157
Zonda Miklós, 63, 120
Zoványi Jenő, 110, 210
Zöld Máté, 172
Zurkos György, 153
Zylvassy Ján, 76
Zsámbokréty Miklós, 93, 97
Zsigmond János, 97
Zsögöd, 121, 174