CÍMLAP | TARTALOMJEGYZÉK | AJÁNLÁS | ELŐSZÓ | ÖNÉLETRAJZ | FÉNYKÉPALBUM | IMPRESSZUM

LELKES MIKLÓS - A SZÉPSÉG CSILLAGA
139. oldal

NAPRAFORGÓK

> Nyárderékon, mint körláng-kerekek
> gurultak szét e virággyerekek.
> Itták a kéket, tiszta fecskeszót.
> Napot imádtak, csillagcsók-adót.
> Hitték: az Idő lángmeleg-örök,
> fényes híd Véges, s Végtelen között.
> Hitték: övék e csend-dallamú ég,
> fecskeszó cseppjén csábos messzeség.
> Hittem volna én is, ha életem
> nem ejti foglyul furcsa félelem,
> s nem látok mást is: erdőt, dúlt avart,
> sziklás Hegyet, mely szakadékba tart?
> Az Idő múlt, gyorsan nyárvége lett,
> s a lekonyult barnás tányérfejek
> tenger-határán az új csősz megáll:
> kicsit ősz már itt is, ott is a nyár.
> Égből lecsöppent gyíkszem hallgat és
> még felezüstlik fecskeszó, mesés,
> de már eltitkolt bútól rezzenő
> e napraforgóföldi temető.
> A hangya jár, az örök óra jár
> és sír a kérdés, választ nem talál,
> sír életünk, míg lángkerék szalad,
> s azt sem tudjuk pontosan mit sirat:
> a fecskeszót? gyúlt tükrök fénydalát?
> szeretet felszikrázó csillagát?

> fent a Napot, mely annyi csókot ad,
> míg párolog örömdús pillanat?
> mást? vagy magunk? vagy mindent, ami lét?
> az el nem mondott könnycseppes mesét?
> azt, ha szemekben búsong őszi köd
> és nincs híd Véges, s Végtelen között,
> s a megállt lélek önmagába lát,
> s testét siratja, e kínzó hazát?!

ELŐZŐ OLDAL - KÖVETKEZŐ OLDAL

*

NETKÖTET PROGRAM - IRODALMI RÁDIÓ