CÍMLAP | TARTALOMJEGYZÉK | AJÁNLÁS | ELŐSZÓ | ÖNÉLETRAJZ | FÉNYKÉPALBUM | IMPRESSZUM

LELKES MIKLÓS - A SZÉPSÉG CSILLAGA
113. oldal

SZÁZADOK

> Ezer év csupán maroknyi idő,
> de ki tudja hányat eltemető!
> Ki hazájáért tett: mi sorsa volt?
> Míg élt, a baj szívében kóborolt.

> Tatár, török, bár dúlt, - nem volt magyar,
> de hány magyartól jött magyarra baj!
> Egymást kaszálták kapzsi magyarok.
> Lobbant a láng, az üszök hallgatott,

> s pusztult a köznép, ömlött annyi vér, -
> egy holt tenger holdas partjáig ér!
> Rémvidékeken, lázálmokon át
> a Jogtalanság hajszolta lovát.

> Mohács Mohács volt, s a viszály - viszály.
> Aljas gazdagot dícsérgetni kár,
> akkor is, ha utódja itt vagy ott
> csengő dollárt kérő kalapba dob.

> Martinovics jelleme bármilyen
> volt is, Eszméje mégis szívemen.
> Bár feje hullt, a múltban valahol
> piros rózsa halkan most is dalol.

> Semmelweisre károgott gúnya-had.
> Beleőrült. Meghalt. A hódolat
> sokára jött csak, kényszer-hozta kegy
> során az „Anyák Megmentője” lett,

> majd torkok bőgtek „kutya Szerbiát”
> /nem ismerős az elbutult világ?/.
> Hány életbe került, bölcs magyarok
> az, hogy látókat vezettek vakok?

> Később meg ámult csúnya bősz apó
> /bár szívbajos nem volt a Gestapo/,
> s fejet csóvált: „Mily ország ez, ahol
> a feljelentők ily hada honol?!”

> Volt néhány percnyi igazi haza:
> bízó szélben Rákóczi zászlaja,
> verssor-idő, míg a Költő szavalt,
> s a nép harsogta a Nemzeti dalt,

> vörös-magyar zászló, - futott a cseh,
> hátrált az öntelt román hadsereg...
> E perceket most hazugság nyeli,
> s lakáj-történész tolla szennyezi.

> Én díszmagyarba sohsem öltözöm,
> magyar létemre ehhez nincs közöm,
> és nem szépítem, hogy sokféle nép
> vér-elegye bennem a büszkeség.

> Egyik ősöm, egy kisnemes leány,
> ideszökött a szerelem jogán
> Morvaországból. Szép és morva volt.
> Szívet gyötrő, keserves sorsa volt.

> A horvát Mária is rokonom.
> Ő az igazat szerette nagyon.
> Szép nem volt, ámde nevét őrzi tett,
> mert kétfejű sast karddal etetett.

> Később dícsérte hízelgő világ,
> mint operett díszlet-főhadnagyát,
> de éltében mit is kapott? Talán
> egy morzsát sem magyarhon asztalán.

> Más őseim, munkás-demokraták,
> nyomtatták könyvek, újságok sorát
> és tisztelték a tiszta-lelkű szót
> /nem mint mai rózsaszín árulók!/.

> Meddig élek még, persze, nem tudom,
> de azt igen: ez már az alkonyom.
> Bár láthatnék még igazi hazát,
> öklöt, mely csalók gőg-arcába vág!

> Bár jönne Eszme, Szó, mely szót emel:
> a hazugságot abbahagyni kell,
> s kő ne szálljon álszent jog ürügyén
> arra, aki igazmondó szegény!

> Ám egyelőre másként szól a dal:
> magyart rabol ki rút kezű magyar,
> s magyart rabol ki lófejű tatár,
> s a zászlaján kincséhes csillagár.

> Új ezredév, s lesz igazi haza?
> Elmarad a komoly jós jóslata,
> mert ezer év csak maroknyi idő,
> de, tudja jól, tengernyi temető.

> A fejfáktól nehezen látni meg
> a hazug mélyre rejtett lényeget:
> mily kezek hoznak bánatot, nagyot,
> s döntenek ránk új, s új évszázadot.

> ELŐZŐ OLDAL - KÖVETKEZŐ OLDAL

> *

> NETKÖTET PROGRAM - IRODALMI RÁDIÓ