Elhangzott a Magyar Tudományos Akadémia 1929 május 12.-i ünnepi közgyűlésén
MEK fejléc

2

| EÖTVÖS LORÁND. KOZMA ANDOR-tól. Eötvös Loránd, a legnagyobb A legdicsőbb lélek-ember, Akinek fenkölt fénykörébe, Egyszerű életem díszéül, Szabad utam volt énnekem - Eötvös Loránd, a végtelenség Örök törvényeit megértő Világra szóló nagy tudós, Bevégzé földi küldetését S a Végtelenbe visszatért. Hogy küldetésben járt e földön Fenséges lelki hős gyanánt, A testi élettel nem törődve, Szent borzalommal láttam én. A nagy kaszás már rég lesett rá, Kegyetlen kínnal rég gyötörte, De ő a rémmel szembe nézve, Nyugodtan, büszkén, jajtalan, Tovább rajzolta mindhalálig S be is fejezte köreit. Pár nappal a halál előtt, Mikor már elhülő tagokkal Olyan volt mint egy szép halott, Halált lenéző lángeszével Még a legújabb alkotását Vizsgálta át gondos szigorral, S finom, fehér megnyúlt kezében Nem reszketett a papiros. Az én szívem, az reszketett És hangtalan sírt és kesergett, Reménytelen búval búcsúzva A teste romján is hatalmas Nagy lélektől, mely távozik. S a félhomályban ülve némán Szemembe könny gyűlt, hogy ne nézzem A holtra váló alakot, Hanem a szép emlékezés Ködfátyolán át újra lássam Azt a remek nagyúri daliát, A díszes férfit, aki volt. Magasvér hófehér lován, Amelyen annyiszor csodáltam, Láttam megint őt látományul: Úgy ült nyeregbe e professzor, Oly biztos, könnyű gráciával, Akár egy régi mesebéli Gyönyörű, kedves, jó király. - Ez Úr! ... Ez úr minden ízében! Ujjongta szívem, így ha láttam, Kinek évszázak távolában Minden előde, őse úr volt S kiben az ősi úriasság Tökéletessé finomult. Majd tűnt e kép s új látományul Láttam megint emlékeimben, Mint rég, töretlen ép erősnek Azt a nemes, mély, nagy professzort, A tudós bölcset, aki volt. Csodás tudósi műhelyében, Sok-sok rejtelmes szerkezet közt, A főúri daliás lovasnak Gondokba mélyedt mása járt-kelt, Megállt, figyelt, eszmélt, leült, - Előtte furcsa betűszámok Nyüzsögtek és finom kezétől Mind szaporábban halmozódtak A kiterített íveken. Szép homlokát a gondolat Rajzása szinte fénybevonta; Lelkes szeme tekintetével Titokzatos nagy Kháoszoknak Titkába látszott látni ő. - Úr itt is, a szellemvilágban! Ujjongta szívem, így ha láttam, Magasra vívó, mélybe néző, Hatalmas, hódító nagyúr, Kit iskolás korlátokon már Felül emelt a géniusz. Mikor halálos ágya mellett Emlékezésem visszahozta A multból mind a két alakját: A vérbeli, s a szellemével Magasra lendült nagyurat - Megértém, hogy halált kicsinyel Az ilyen kétszeres nagyúr. Megmérte őt és hódolattal Méltatja már a földkerékség Sok felmagasló nagy tudósa: «Közöttünk nála nincs nagyobb. -» S amit zajos heüréka nélkül E nagyság gondolt és talált ki, Az nem marad csak zártkörű Tudós-mulatság, szép kísérlet, Nem könyv-igazság, holt betű Az áttör az eleven élet Szünetlen döngő műhelyébe, Mint meglepő nagy új valóság Mint a mind magasabbra vívó Emberiség dolgos kezének Hatalmas, hasznos eszköze. S ha mérni fogják mérlegével A földnek mágneses erőit S e réven a beláthatatlan Mély halmazok titkába lesnek S kitárnak rejtett kincseket - S ha majd a megrakott hajókon, Más-más világ-irányba tartva, Szelik a zúgó óceánt S megfejtik az ő tételével A szüntelen súlyváltozásnak Rejtelmes új törvényeit: Eötvös neve éppúgy fog élni, Mint él ma Archimédeszé. Pedig már akkor hol leszünk mi Minő feledség fogja fedni Az árva kis fajt, a miénket, Amelyből ő is származott! Mily zűrzavarba elmerült múlt Lesz már a sok, ma nagyhatalmú Akármi többi nemzet is! ... S hány, most világ-bámulta költő, Próféta, hős, művész, király Híres nevének nem lesz akkor Már többé híre-hamva sem, Mikor még emlegetni fogják, Sűrűbben, mint ma itt e honban, A nagy tudós, Eötvös nevét. S ah! ... én e ritka nagy dicsőnek, Nem is tudom, mint érdemeltem, Sok éven át mély tisztelettel S kimondhatatlan szeretettel Meg-megszoríthatám kezét. Láthattam őt négyszem-között, Magas szféráiból leszállva, Nemesszívű, hű, résztvevő. Nagylelkű, legjobb emberül. Egy dobra nem vert tiszta szép ügy Gondjában osztozott velem S számomra így a gond öröm lett, Mert ez nyitotta meg szemem, Hogy lássam azt a legjobb szívű, Legemberségesebb nagy embert, Akit csak láttam valaha. Még láttam a halotti ágyon - Mily szép, nyugodt, nemes szobor! S még látom-e valamikor? ... Ki tudja ezt? ... De látni vágyom.