Karl May

A HARAMIA

Fordította: Hegedüs Arthur

TARTALOM
OLD WABBLE
AZ OÁZISBAN
KAKTUSZCSAPDÁBAN
A TÁBORNOK

Old Wabble
Sok utazásom és távoli vándorlásaim alatt gyakran találtam az ugynevezett vad és félművelt népek között emberekre, akik kedves barátaimmá váltak és akiknek emlékét ma is kegyelettel őrzöm és őrizni fogom halálomig. Egyiket sem szerettem azonban annyira, mint Winnetout, az apache-ok hires főnökét. Minden olvasóm ismeri őt, a legnemesebb indiánust. Tudják, hogyan ismertem, meg és hogy iránta érzett vonzalmam gyakran visszahivott a távoli Afrikából és Ázsiából Északamerika rétségeire, erdőibe, sziklahegységei közé. Ha előre nem is beszéltünk meg találkozót, miután megérkezésem bizonytalan volt, mindig tudtam, hol találhatok reá. Ilyenkor vagy a Rio Pecoshoz lovagoltam, ahol az apacsok főtörzse táborozik és ott tudtam meg, hol tartózkodik, vagy a westmannok és indiánok, kikkel utamban találkoztam, adtak erről felvilágositást. Winnetou tetteinek hire ugyanis hamar elterjedt, ugy hogy ahol megjelent, az egész vidéken tudtak róla.
Azonban gyakran megmondtam neki visszajövetelem idejét és ilyenkor előre megbeszélhettük a találkozó-helyet. Én a dátumot jegyeztem meg, ő indián időszámitás szerint igazodott és bármilyen megbizhatatlannak is látszik ez, mindig percre pontos volt és sohasem fordult elő, hogy várakoznom kellett volna.
Egyetlen egyszer történt, hogy pontatlannak látszott, de akkor is csak látszott. Messze északon, az ugynevezett Couteau-n kellett elválnunk és négy hónapra rá, lent, a Sierra Madre alatt akartunk ujra találkozni. Megkérdezett:
- Ismeri-e az én testvérem a vizet, amelyet Clear-Brook-nak neveznek?
- Igen.
- Vadásztunk már ott együtt. Emlékszel arra a tölgyfára, amely alatt akkor éjjel táboroztunk?
- Pontosan.
- Akkor nem tévesztjük el egymást. A fa teteje el van száradva és igy nem nő tovább. Ha pontosan délben a fa árnyékának hossza akkora lesz, mint ötször az én testvérem magassága, Winnetou oda fog érkezni. Howgh.
Nekem természetes át kellett ezt számitanom a mi időnk szerint és igy azután pontosan ott voltam. Ámbár a fa árnyéka éppen ötszöröse volt az enyémnek, sem Winnetout, sem ottlétének valami nyomát nem fedezhettem fel. Vártam jó néhány órát, de nem jött. Aggódva akartam éppen utána nézni, mert hogy szavát be nem tartotta, annak oka csak valami szerencsétlenség lehetett; ekkor jutott eszembe, hogy hiszen már itt lehetett, de nyomós oka lévén rá, nem várt be. Ez esetben kellett, hogy valami jelt hagyjon vissza számomra. Megvizsgáltam a tölgy törzsét és tényleg: embermagasságnyira egy fenyőgallyat vettem észre rajta. Miután tölgyfán nem nőhet fenyőágacska, valakinek oda kellett azt helyeznie. Mikor kihuztam, kihegyezett alsó végére egy papirdarabot találtam rácsavarva. Kibontottam és e szavakat olvastam le róla:
“Testvérem, jöjjön gyorsan Bloody-Foxhoz, akit a commancsák meg akarnak támadni. Winnetou siet, hogy őt még idején figyelmeztethesse.”
A hir, amelyet tőle igy kaptam, nem volt kedvező; aggódtam érte, ámbár tudtam, hogy rátermett a legnagyobb veszélyre is. Bloody-Foxot is féltettem, mert ha Winnetounak nem sikerül őt a veszélyről értesiteni, bizonyára elveszett. Ami pedig engem illet, az én helyzetem sem volt éppen rózsás. Bloody-Fox a sivár Llano egyetlen oázisán lakott és az ut oda a commancsák területein át vezetett, akikkel gyakran voltunk már ellenséges viszonyban. Ha kezeik közé kerülök, feltétlenül a kinzócölöp vár rám, mert e törzs már régebben “kiásta a harci bárdot” és rabló hadjáratain hatalmas zsákmányokra tett szert.
Más ember ilyen esetben bizonyára személyes biztonságára gondolt volna és bizonyára tanácsosnak tartotta volna Winnetou felhivását nem teljesiteni; nekem azonban eszembe se jutott ilyesmi. Winnetou semmi esetre sem vetette bele magát meggondolatlanul azokba a veszélyekbe, amelyek most rám is vártak, ha őt követem. Kevésbé legyek bátor nála? Mikor hivó sorait a fa törzsébe rejtette, - meg volt róla győződve, hogy követni fogom. Rácáfoljak-e e bizalomra? A szemébe nézhetek-e mégegyszer, ha most gyáván megugrom innen? Soha!
Ámbár egészen egyedül voltam, saját magamra utalva, voltak jó fegyvereim, kitünő lovam, melyekben bizhattam. Ismertem a vidéket is, helyesebben a vidékeket, amelyeken keresztül kellett lovagolnom, és biztattam magam, hogy jobb egy öreg tapasztalt westmannak egyedül menni, mintha nem egészen megbizható társaság akadályozna utamban. És ha még lett volna több meggondolni valóm is, elég volt a tudat, hogy Bloody-Fox veszélyben van; meg kell tehát menteni. Lóra ültem, hogy kövessem vörös testvérem és barátom utasitását.
Amig a tulajdonképeni Sierrában voltam, kevesebb okom volt az aggodalomra; volt elég buvóhely és megszoktam, hogy mindig figyeljek. A kopár fennsikokon azonban, amelyeken távolról észre lehetett mindent venni, nehezebb lesz a dolgom; meredek szakadékok, mély canonok vártak rám, amelyeken, aloén és kaktuszokon kivül semmiféle növényzet nem rejthette el a lovast. Találkozhattam volna egy ilyen canon előtt commancsákkal és akkor csak gyors menekülésben, kitartó lovamban bizhattam.
E szakadékok legveszélyesebbike az ugynevezett Mistake-Canon volt, amelyen a leghasználtabb indián ösvény vezetett át a hegyek közé. Nevét egy végzetes tévedésnek köszönhette. Azt mondják, hogy egy fehér vadász egy ellenséges commancsa helyett, legjobb barátját, egy apacsot lőtt itt le. Ki volt e fehér és ki a két vörös, arról többet nem tudok. Nem sikerült soha nevüket megtudnom.
A többi veszélyes tulajdonságától eltekintve is, igy a szakadékokat a babonás westmannok azóta kerülik; azt állitják, hogy ritkán sikerül fehér embernek szerencsésen keresztüljutni rajta, mert a lelőtt apacs szelleme mindenkit veszélybe csal.
E szellem természetesen kevés gondot okozott nekem; ha halandó ellenséggel nem kerülök össze a szakadékban, akkor ám jöjjön a szellem. De még jóval, mielőtt elértem volna a szakadékot, több lovas nyomát pillantottam meg, melyek oldalról kanyarodtak be az én utamra és ebben az irányban lovagoltak tovább. Vadlovak, mustangok nem lehettek, mert ezen a vidéken ilyenek nem éltek. Mikor leszállva megvizsgáltam a nyomokat, megnyugodva, de egyben csodálkozva állapitottam meg, hogy a lovak vasalva voltak, lovasaik tehát nem lehettek vörösek. Kik voltak hát és mit akarhatnak itt?
Arrább leszállott egyikük, ugy látszik a hevederét kellett megszoritania - a többiek tovább lovagoltak mellőle. Pontosan megvizsgálgattam a helyet és a lovas lábnyomai mellett balról több rövid, késpenge szélességű kaparást vettem észre a földön. Mi ejthette ezeket? Kardot viselt volna a lovas? Akkor katonák - lovasság jár előttem. Talán a commancsák ellen vonultak ki, hogy megbüntessék őket már emlitett rabló hadjárataikért? Miután e kérdések igen kiváncsivá tettek, vágtában követtem a nyomokat és előre haladva láttam, hogy oldalról mind több és több nyom csatlakozik az eredeti csapáshoz. Nem kételkedhettem tovább, csapatok voltak előttem és mikor röviddel később egy kis kaktusz-erdő nyulványaihoz értem, meg is pillantottam táborukat, melyet, mint rögtön megállapithattam, nem rövid időre ütöttek fel. Oldalról, hátulról kaktuszerdő védte őket, előre pedig messze el lehetett látni, ugy, hogy a tábornak nem kellett ellenséges meglepetéstől félnie. Az én érkezésemet azonban mégsem vették észre, mert nyugatról, amerről jöttem, semmiféle őr nem állott, ami nagy hanyagság volt tőlük. Mi történt volna, ha indián csapat jön helyettem? A tulsó oldalon a terep egy canonra hajolt, amely valószinüleg a szükséges vizet szolgáltatta. Lovaik szabadon csatangoltak, vagy heverésztek köröskörül. A nap heve ellen ponyvákat feszitettek ki a kaktusztörzsekre. A tisztek számára nagy sátort ütöttek, amelynek árnyékában voltak élelmiszerkészleteik elhelyezve. A közelben még 8-10 ember táborozott, ezek nem tartoztak hozzájuk, hanem valószinüleg itt szándékozták eltölteni az éjszakát, mert már kezdett beesteledni. Ugyanerre határoztam magamat én is. Bár még tovább lovagolhattam volna, de ugy magányosan kellett volna tanyát ütnöm, ami a nyugodt alvásban gátolt volna. Itt bátran kipihenhettem magam és erőt gyűjthettem a holnapi lovaglásom fáradalmaira.
Mikor észrevettek, egy altiszt elém jött és a parancsnokhoz vezetett, aki a kiáltozásra néhány tiszttel kilépett a nagy sátorból. Amig leszálltam, engem és lovamat mérlegelte, majd megkérdezte:
- Honnan, sir?
- A Sierrától lefelé.
- És hová?
- Le a Pecoshoz.
- Ez nehéz lett volna önnek, ha mi a commancsa gazembereket el nem kergetjük. Nem vette észre valahol nyomaikat?
- Nem!
- Hm. Ugy látszik, délnek fordultak. Mi már vagy két hete itt ülünk, anélkül, hogy ide dugták volna az orrukat.
- Szamár, - szerettem volna az arcába vágni, mert ha vöröseket akart találni, neki kellett volna őket keresnie; bizonyára nem lesznek bolondok kezei közé szaladni. Ha nem is tudták ezek, hogy hol vannak, az indiánok bizonyára tudták ittlétüket. Biztosan ide is lopózkodtak már éjjelenkint. Mintha eltalálta volna gondolataim egy részét, igy folytatta:
- Egy jó scout-ra lenne szükségem; olyanra, akire rábizhatnám magam és aki kinyomozná őket. Old Wabble itt éjszakázott. Ő lett volna az én emberem, de csak mikor elment, tudtam meg, hogy ő volt az, a fickó sejtett valamit és Cutternek nevezte magát. Nincs egy hete még, egy őrjárat Winnetoura talált, az apacs-főnökre, de ez is hamar elpályázott. Azonban, ahol ő ott van, ott kell lennie a közelben Old Shatterhandnak is, ugy mondják. Ez jönne csak hozzám! Hogy hivják önt, sir?
- Charley, - feleltem, keresztnevemet mondva, amely vezetéknévül is szolgálhatott. Nem jutott eszembe sem megmondani neki, hogy Old Shatterhand vagyok. Sem időm, sem kedvem nem volt itt maradni és az ő kémüknek, felcsapni. Lovam és fegyvereim azonban elárulhattak. Tudták mindenütt, hogy Old Shatterhandnak egy medveölője és egy Henry karabélya, van és egy fekete ménen lovagol, melyet Winnetou ajándékozott neki. Szerencsére azonban a parancsnok sem volt olyan figyelmes, hogy mindezt észrevegye. Visszatért sátrába, megszüntetve a további kérdezősködést.
Amire azonban ő nem jött rá, rájöhettek az ott táborozó civilek, akik valószinüleg mind westmannok voltak; ezért feltünés nélkül a nyeregtáskámba csusztattam Henry karabélyomat, ugy, hogy különleges závárzatát nem lehetett látni; a medveölő nem volt nagyon feltünő. Lenyergeltem és ménemet szabadjára engedtem. Fű persze nem volt erre, de ehelyett az óriás kaktuszok mellett volt elég melokaktusz is, amely megfelelő abrakot szolgáltathatott. A feketém ügyesen tudta ezeket legelni, anélkül, hogy a tüskék megsértették volna. Mikor engedélyt kértem a civilektől, hogy közéjük ülhessek, egyikük igy felelt:
- Jöjjön csak, sir, ha ugy tetszik önnek. Én Sam Parker vagyok és ha van egy darabka husom, minden becsületes fickóval szivesen megosztom. Éhes ön?
- Azt meghiszem.
- Akkor vágjon magának, amennyi csak jólesik. Mi mind westmannek vagyunk, sir. És ön?
Átnyujtott nekem egy legalább nyolc fontos hideg, de megsült husdarabot; vágtam magamnak belőle és feleltem:
- Én az öreg Missisippi innenső oldalán barangolok, de nem tudom, westmannek nevezhetem-e magamat. Ahhoz sok minden kell.
Elégedetten vigyorgott és folytatta:
- Igaza van, sir, tökéletesen igaza van! Igen örülök, hogy végre találok egy szerény embert, aki nem hiszi rögtön, ha bakter lett, hogy az Egyesült Államok elnöke. Manapság ritkák az ilyen emberek. Nevét már előbb hallottuk, mr. Charley. De akkor hát miben jár itt nyugaton? Vadász? Vadfogó? Mézgyűjtő?
- Sirkutató, mr. Parker.
- Sirkutató? - kiáltá elbámulva. - Vagyis... Ön... sirokat... keres?...
- Yes.
- Ugratni akar bennünket, sir?
- A világért sem.
- Akkor legyen olyan jó, magyarázza ki magát, ha nem akarja, hogy a késemet bordái közé szalasszam. Az orromnál fogva mégsem hagyom magam vezetni.
- Well. Én azt akarom kikutatni, hogy a mai indiánusok honnan származnak. Talán hallotta már, hogy ilyen esetekben a régi sirleleteknek jó hasznát lehet venni.
- Hm. Hallottam már, hogy némely emberek öreg sirokat turkálnak fel, hogy belőlük a történelmet megtanulják. Buta dolog! Ilyen alak tehát ön is?
- Yes.
- Tehát tudós.
- Yes.
- Segitse meg az Isten, sir! Könnyen megeshetik, hogy belepottyan maga is egy sirba és benne is marad. Ha ön hullák után kutat, tehetné ezt olyan vidéken is, ahol legalább az élete biztonságban van. Itt azonban golyók meg tomahawkok fütyörésznek a levegőben. A commancsák harcba szálltak. Tud ön lőni?
- Egy kissé.
- Hm. El tudom képzelni! Én is azt gondoltam egyszer, hogy tudok lőni, talán majd elmesélem a történetet valamikor. Amint látom, van egy öreg flintája, amelyikkel egy falat is szétlőhet, meg ott az a másik fegyver a tokban... igazi, hamisitatlan “kocavadász” puska.
- Nem tudom.
- Biztosan ugy lesz! Én mondom önnek, sir, itt igen veszélyes hullák után mászkálni. Tünjön el innen! Velünk lovagolhat, nagyobb biztonságban lesz, mintha egyedül volna.
- Merre tartanak önök?
- Szintén le a Pecoshoz, ahova ön is, amint az előbb hallottuk.
Egy félig sajnálkozó, félig gúnyos pillantással mért még egyszer végig és igy folytatta:
- Valóban olyan, mintha skatulyából szedték volna ki; de ez nem illik ehhez a vidékhez, sir. Igazi westmann egész másmilyen. Mégis, ön tetszik nekem és hivom még egyszer, jöjjön velünk. Mi megvédjük önt, igy magányosan biztosan nem vergődik itt át. Lovon van, vagy legalább is annyira lovon van, mint ahogy a keleti államokban mondják. Elhozta az igás lovát, ugye!?
- Olyasformán van, mr. Parker, - feleltem, magamba mulatva, hogy indián fajménemet, mellyel csak Winnetou feketéje vetélkedhetett, igáslónak nézi. Ő is tetszett nekem, legalább is annyira, mint én neki. Ha csatlakozom hozzá és később megtudja kilétemet, mulatságos jelenet lesz. Ehhez járult még, hogyha tovább nem is, de a Mistake-canonon keresztül hasznos lesz a társaságuk és igy elhatároztam, hogy ajánlatát elfogadom.
- Gondoltam, - folytatta tovább, - ló is olyan csinos, mint ön. Látszik, hogy soha mást nem csinált, mint sirokat keresett. Mondja, hát akar-e velünk tartani! Holnap hajnalban fölszedelőzködünk innen.
- Ajánlatát köszönettel elfogadom, sir és egészen határozottan az önök védelmét kérem.
- Védeni fogjuk és nagy a gyanum, hogy lesz is reá szüksége. Örülni fogok, ha egyszer már szabadulok innen; félek, hogy a parancsnok valamelyikünket itt akarja tartani scoutnak. Nem gondolod, vén Jos?
E kérdését egy öregebb emberhez intézte, akinek rokonszenves arcán valami olyan mélabú ült, mintha titkolt fájdalma lenne. Jos a Josua név röviditése; az embert, mint később megtudtam, Hawley Josuá-nak hivták.
- Ugyanezen a nézeten vagyok, - felelte az. - Még csak az hiányzana, hogy az egyenruhásoknak mi kaparjuk ki a gesztenyét és hozzá még itt is hagyjuk esetleg a fogunkat. Fogták volna, meg Old Wabble-t, az arra való ember. Engem ugyan nem fognak itt! Örülni fogok, ha őket és a Mistake-canont a hátam mögött tudom.
- Miért? Félsz a lelőtt indián szellemétől?
- Félni? Nem; de elfelejteni nem tudom. Ez a Canon szerencsétlen hely számomra. Megértem ott olyasmit, amit nem mindenki ér meg és még aranyat is találtam.
- Aranyat? A Mistake-canonban?
- Yes.
- Lehetetlen! Ott nincs arany.
- Kell, hogy legyen, mert mi találtunk.
- Igazán? Biztosan valami véletlen folytán sikerült felfedeznetek, öreg Jos?
- Nem, egy indián mutatta meg nekünk.
- Ez szinte hihetetlen. Indián soha nem árul el ilyesmit fehér embernek, még ha a legjobb barátja lenne is.
- Ugy az én esetem kivétel volt. Sőt éppen az a bizonyos indián volt, akit ott tévedésből lelőttek. Talán majd elmesélem a történetét, ha holnap látni fogjuk a canont. Most semmi kedvem hozzá, ne beszéljünk róla. Add ide a hust, enni szeretnék. Ámbár csak antilop, mégis fog talán ízleni. Egy darab bison pup- vagy jávorszarvas pecsenye jobban esne.
- Jávorszarvas? Ah az jó dolog! - kiáltott Parker, csettintve nyelvével. - Az a lehető legjobb, legízletesebb pecsenye. Ha jávorszarvasra gondolok, mindig eszembe jut az a westmann, aki tulajdonképpen vadásszá lett.
- Ki volt ez?
- Az előbb emlegettük. Old Wabble-t gondolom!
- Mit? Hogyan? Old Wabble? E hires és különös öreg! Hát ismerted?
Megköszörülte a torkát, fontos arcot vágott és igy kezdte: Hogy ismertem-e? De mennyire. Az ő vezetése alatt éltem meg első kalandomat a nyugaton. És milyen kalandot? Nevetni fogtok, de halljátok, elmesélem.
- Tulajdonképpen Fred Cutter-nek hivják, de imbolygó járása és sovány testén lötyögő ruhája miatt mindig csak Old Wabble-nek nevezik. Régebben cow-boy volt Texasban és megszokta azt a ruházkodást, ugy, hogy itt északon is azt viseli és senki sem képes rábeszélni, hogy felcserélje mással.
- Most is látom, amint előttem áll, hosszan és hihetetlenül soványan! Lábain leirhatatlan csizmákkal, lábszárain egy ókori leggins-szel. Inge fölött, melynek szinéről jobb nem beszélni, egy kabát lóg, amelynek egyetlen jó tulajdonságát végtelen “nyiltsága” képezi. Nyaka és melle csupasz, hord azonban szörnyü kalapja alatt mindig egy kendőt, melybe feje be van bugyolálva és végei vállára lógtak, övében a Bowie-kés, fülcimpáiban nehéz ezüst karikák és kezében az elmaradhatatlan, örökké égő cigaretta; - máskép el sem lehet őt képzelni.
- A legérdekesebb azonban még az arca; vizhatlan, fényes, mindig simára borotvált ráncos arcbőre, erős, néger ajkakkal és hosszu, hegyes orral, éles, szürke szemeivel, amelyek bár mindig ugy néztek ki, mintha becsukta volna, mégsem néztek el soha semmit. Ez az arc mindig olyan elfogulatlannak látszott, hogy szinte el sem képzeltem, hogy nyugalmából valami ki tudja zökkenteni. Felsőbbséges viselkedése nem megokolatlan, mert lompossága mellett is kitünőbb lovast, jobb lövőt, általában ügyesebb embert, azt hiszem, keveset lehet találni nála a vadnyugaton. “Th’is clear”, - szokta mindig mondani. Talán, hogy kifejezze, hogy neki minden természetes!
- Ami engem illet, én Princetonban valami épitkezési irnokféle voltam és sikerült annyit összeszednem, hogy felnevelhessem magam és megvalósitsam végre eredeti tervemet. Idahóba akartam menni, aranyat ásni. Tökéletes zöldfülű ujonc voltam és hogy remélt kincseimet ne kelljen sokkal megosztanom, csak egy barátommal indultam neki, Ben Needlerrel, aki éppen annyit értett a vad nyugathoz, mint én. Midőn Eagle-Rocknál kiszálltunk a vonatból, ki voltunk öltözve, mint valami piperkőcök és felpakolva, mint teherhordó szamarak. Csupa finom, csillogó vacakjaink voltak, semmirevalóságok. Mire egy hétre rá megérkeztünk Payette-Forkba, már ugy néztünk ki, mint a csibészek, éhesek voltunk és utközben mind elhajigáltuk csilunk-csolonkjainkat. Mindent, éppen csak fegyvert és töltényt nem, de, hogy megvalljam az igazat, egy darab vajaskenyérért egész fegyverzetem odaadtam volna és Ben Needler körülbelül szintén ugy volt vele.
- Egy patakba áztatgattuk kisebesedett lábainkat és mindenféle csemegéről beszélgettünk, bison-pecsenyéről, medvetalpról, jávorsültről. Igen, e vidéken oly nehéz jávorszarvasok akadnak, akár a bivalyok. Éppen ezt mondta Ben, nyelvével csettintve:
- Good lack! Jönne csak most egy ilyen fickó a közelbe, ugy a szarvai közé puffantanék, hogy no és aztán...
- És aztán vége volna önnek! - hallatszott egy gúnyos hang hátunk mögött a bokorból. - A szarvas pozdorjává zuzná önt egy-kettőre. A szarvai közé nem igen lőhet, hisz nincsenek is szarvai, önök, ugy látom, valamelyik new-yorki iskolából repültek fel és ide pottyantak le a levegőből, mesch-schurs?
Felugrottunk és végignéztünk a beszélőn, aki kilépett a bokorból, ő állt előttünk ugy, amint az előbb leirtam önöknek. Old Wabble, aki nem valami mélységes tisztelettel pillantgatott ránk félig csukott pillái alól. Most elmondhatnám az ezután következő beszélgetésünket, de fölösleges; elég, ha annyit mondok, hogy ugy kérdezgetett bennünket, mint a tanitó szokta az iskolásfiukat.
- Nem messze, körülbelül egy mérföldnyire áll egy kis házikó, amelyiket ő ranchójának nevezett, praerie és erdőség vette körül. Mögötte nagy szin állt, ahová rossz idő esetén lovait és marháit hajtotta be, melyek most szabadon legelésztek. Old Wabble ugyanis cowboyból önálló állattenyésztővé lett. Személyzete egy fehér felügyelőből állott, akit Will Littonnak hivtak és néhány kigyóindiánból, akiket Vaquerókul használt és akik igen hű embereinek látszottak lenni. Ezeket az embereket egy kocsi megrakásával láttuk foglalatoskodni, melybe sátorlapokat és egyéb felszereléseket raktak.
- Ez lesz önöknek való, - vélte az öreg, - jávorszarvast akarnak lőni és ime ott éppen egy vadászkirándulásra rakodunk. Lássuk, mit tudnak; jöjjenek velünk. Ha használható emberek, akkor nálam is maradhatnak. Először azonban jöjjenek be a házba, mert Th’is clear, éhes puskás a levegőbe lő.
- Well, ez tetszett nekünk. Ettünk, ittunk, azután rögtön elindultunk, mert Old Wabble-nak eszébe sem jutott miattunk egy percet is várni. Mi is lovakat kaptunk és a folyó felé lovagoltunk tova. Ott egy gázlóra akadtunk, ezen kellett átkelnünk. Az élen az öreg haladt és azt kivánta, hogy én mellette legyek. Egy meg nem terhelt öszvért vezetett maga mellett. Mögöttünk Ben Needler járt egy barnán, Will Littonnal, aki egy pejt lovagolt; azután a négyfogatú kocsi következett, melyet egy indián hajtott. Pap-Muh-nak hivták, véres kéznek, civilizált öltözékében azonban a legkevésbé sem látszott vérszomjasnak. A többiekre az öreg rancho felügyeletét bizta.
A gázló tuloldalán szép zöld fákból álló erdőn keresztül másik ut vezetett egy zöldellő völgybe, amelyik magas fűvel boritott szavannává szélesedett ki. Mikor néhány óra mulva ennek tulsó szélére értünk, ahol a terep már emelkedni kezdett, megálltunk, hogy letáborozzunk.
A kocsit kiüritettük és a sátrat felütöttük. Ennek hátsó részéhez állitottuk az állatokat, előtte pedig tüzet gyujtottunk. Egy napig szándékoztunk itt maradni, részben, hogy villás-antilopokra lessünk, részben bisonokra következtethettünk, a környéken heverő csontokból. A közelben egy naptól megszürkült bison-koponya is hevert. Sátrunkat visszahagyva az indián őrizetére, mi, fehérek utnak indultunk egy magaslat felé, melyen tul, mint az öreg mondta, rengeteg jávorszarvast lehet találni. De, sajnos, sem aznap, sem másnap nem mutatkozott semmi, ami az öreget rendkivül bosszantotta, nekem azonban tetszett, mert szerettem volna minél tovább várni lövésztudományom bemutatásával, félve szigoru itéletétől. Hogy harminc lépésről el tudtam volna találni egy templomtornyot, az bizonyos, de az még biztosabb, hogy ha hatvan lépésről egy gyors antilopot kell leszednem, hatalmas lyukat fogok lőni a levegőbe.
Ekkor jutott eszébe Old Wabble-nak az a szerencsétlen gondolat, hogy ügyességünket a lövés terén kipróbálja; felszólitott ugyanis, hogy néhány előttünk gubbasztó dögkeselyüre célozzunk. Mintegy hetven lépésnyire ültek tőlünk és a bivalycsontokat rágták. Nekem kellett először megmutatni, mit tudok. Na, mondhatom nektek, a keselyük meg lehettek velem elégedve, mert négyszer hibáztam és még csak fel sem repültek. Ezek az állatok tudják ugyanis, hogy épeszű ember nem lő rájuk, inkább csalogatja őket a lövés, nem hogy elijesztené, mert minden elejtett vad maradékait nekik engedik. Ben kétszer hibázott, csak harmadik golyója ölt meg egy keselyüt, mire a többi elrepült.
- Eximious incomparable! - nevetett Old Wabble, lompos tagjait mintha görcs rángatta volna. - Mesch’schurs, th’is clear, önöket egyenesen a Wild-Westre teremtették. Ne féljenek! Önök kész emberek, mert már elértek mindent, amit elérhettek, többre már nem is vihetnék soha!
Ben nyugodtan vette a kritikát tudomásul, én azonban mérgesen felpattantam, amivel persze csak annyi eredményt értem el, hogy az öreg rám ripakodott:
- Hallgasson, sir! Barátja legalább harmadszorra talált, ő talán még remélhet, ön azonban elveszett ember itt nyugaton és csak azt a jó tanácsot adom, hogy minél előbb pályázzék el innen.
Ez engem nagyon sértett, mert hát semminek a mestere sem pottyan az égből és én még életemben, nem hiszem, hogy egy font puskaport ellőttem volna. Elhatároztam, hogy mindenkép kivivom az öreg becsülését.
A következő napon, a magaslaton át a Salmon-River-hegység felé indultunk. Élelmet, konyhaszert, takarót az öszvérekre pakoltuk. A kocsi, amely az uttalan hegyekben használhatatlan volt, a sátornál maradt. Lovaglásunkat nem fogom leirni, egyes helyeken egyenesen életveszélyes, mint például a Kigyó-Canonnál, amely éles kanyarulatot csinálva, a mélybe vezet és amelynek tuloldalán kell felmenni a Wihinast-ösvényre. Jobbról égig érő szirtek, balról a sötét mélység és közte alig egy ölnyi lovagló-ut. Tiszta szerencse, hogy lovaink hozzászoktak az ilyen utakhoz és hogy én sohasem szoktam szédülni! Szerencsésen keresztül jutottunk. Rögtön mutatkozott azonban egyéb veszély, amelyet csak én nem tartottam annak.
Amint ugyanis a Wihinast-ösvényen fellovagoltunk, nyolc lovas indiánból álló csapattal találkoztunk, melyek közül négy főnöki tollakat viselt. Ők sem voltak kevésbé meglepetve és szótlanul haladtunk el egymás mellett, miközben ők a vörösökre jellemző, mélabusan közönyös pillantásokkal méregettek minket végig. Egyikük, aki egy almásszürkén lovagolt, valami különös, hosszukás tollakkal ékesitett tárgyat tartott a balkezében. Engem különös érzéssel töltött el e furcsa hallgatag találkozás e vidék uraival. Bár egyáltalában nem tartottam veszélyesnek őket, harci szinekkel sem voltak kifestve és alig fegyverkeztek fel; mégis, alig hogy egy kanyarulat eltakart bennünket szemük elől, Old Wabble megállt és haragos pillantást vetve vissza, igy szólt:
- Damn them! Mit akarnak ezek a fickók itt? Panashteok, akik a tulajdonképeni kigyóindiánokkal, akikhez az én embereim is tartoznak, ellenséges viszonyban élnek. Hova törekszenek? Utjok az én ranchom előtt vezet el. Milyen veszély, hogy én nem vagyok otthon!
- Nem voltak fölfegyverezve! - vetettem közbe.
Old Wabble félig lecsukott szeme villámlott, válaszra sem méltatott és igy folytatta:
- A mi jávorszarvas vadászatunknak vége, legalább mára és holnapra. Vissza kell térnünk, le egész a sátorig és talán a ranchoig. Meg kell őket előznünk. Szerencsére, ismerek egy ösvényt, mely nem messze innét vezet alá, természetesen nem lovas, hanem jó hegymászó számára. Előre, gyerekek! Határoztam. Puskatüzünk alá kell őket vennünk, th’is clear!
Vágtatva haladtunk tovább, öt percnyi időn át, a sziklák közé, ezután egy kis fennsikra bukkantunk, melynek talaja ingoványos mező volt; a sziklás parton bürök nőtt és viz csörgedezett keresztül. Old Wabble lepattant lováról és igy szólt:
- Amott e völgy végén egy ut vezet alá. Ha sietünk, még a vörösök előtt elérjük a sátort. Egynek itt kell maradnia az állatok mellett és pedig az, kit legkönnyebben nélkülözhetünk és ez természetesen nem lehet más, mint ez a szerencsétlen Sam, ki négyszer hibázta el a lövést; ő hamarabb eltalálna bennünket, mint egy vöröset!
No, a szerencsétlen Sam én valék és Samuel Parker, egykor épitkezési alkalmazott ott fenn Princetonban. Bosszúsan mondtam ellent, de alkalmazkodnom kellett. Három társam vették fegyvereiket és eliramodtak, azután az öreg megparancsolta, hogy gondozzam az állatokat és a völgyet addig ne hagyjam el, mig vissza nem tér.
Dühöngtem. Ezt eltürjem? Ezeket a szegény indiánokat le akarják lődözni, pedig oly veszélyteleneknek látszottak! Szabad-e ezt megengednem? Nem! Emberek ők is, mint mi magunk és hozzá bosszú a sérelemért! A vadnyugatot nem ismertem és a magam balga eszét követtem. Az öszvéreket és a három facér lovat a közeli fákhoz kötöttem és vágtatva lovagoltam vissza az uton, amelyen jöttünk. A rámbizott feladatot teljesiteni akartam, de előbb az indiánokat figyelmeztetni. A lehető leggyorsabban mentem alá a Wihinast ösvényen a Snakes-canon mélyébe. Ott magam előtt láttam az indiánokat; haboztak jönni, visszanéztek és megállottak. A völgytorok itt elég széles volt arra. Én odalovagoltam és megkérdeztem, hogy tud-e valamelyikük angolul. Az, aki az almásszürkén ült, ki azt a hosszukás dolgot vitte, igy felelt:
- Én To-ok-uh, a gyors nyil vagyok a Panasht-sosonok főnöke. Az én fehér testvérem visszatért, hogy hirt hozzon az öregről, kinek nyáját a kigyóindiánok őrzik.
- Tehát te ismered őt? - kérdeztem tőle. - Ő titeket ellenségnek tekint és titeket gyaloguton megelőz, hogy megöljön. Én keresztyén vagyok és kötelességemnek tartom titeket figyelmeztetni.
Sötét szúró szemét rám szegezte és ezt kérdezi:
- Hol vannak állataitok?
- A Wihinast ösvényen tul egy zöld völgyben.
Egy pár szót váltott társaival és barátságos arcot öltve kérdezett:
- Fehér testvérem, rövid idő óta van e vidéken?
- Tegnap óta.
- Mit akarnak a halványarcuak ott a hegyekben?
- Jávorszarvast vadászni.
- Testvérem hires vadász.
- Nem, most még elhibázom.
Mosolyogva mind tovább, tovább kérdezősködött, mig mindent megtudott. Nevemet is meg kellett mondanom, mire ezt az észrevételt tette:
- Sam Parker nevet nehéz egy vörös embernek megjegyezni. Mi téged At-pui, jó szivnek fogunk nevezni. Ha tovább maradsz itt, óvatosabb leszel. Jóságod vesztedbe vihet, örülj, hogy nem járunk a háború utján. Nézd csak, ez a wampun - és megmutatta a rojtos hosszu tárgyat balkezében, - békét hirdet a sosonok főnökeinek. Mi fegyvertelenül jövünk, hogy ezt az öreg ranchojához vigyük, hogy az ő indiánjai tovább vigyék. Tehát nekünk nincs mitől tartanunk; de azért a mi hálánk éppolyan nagy, mintha a haláltól mentettél volna meg. Ha barátokra szorulsz, jöjj hozzánk. At-pui, a jósziv, mindig kedves vendégünk lesz. Howgh; elmondám.
Kezet adott és embereivel tovább ügetett. Én még utána kiáltottam, hogy az öregnek el ne áruljon és akkor visszatértem, nagyon megelégedve az eredménnyel, de nem az okosságommal, melynek teljes hiányát éreztem. Ellenkezőleg, nagyon vigyázatlan voltam.
A fennsikra érkezvén, megszabaditottam az öszvéreket a terhüktől és feloldoztam a lovakat, hogy legelhessenek. Szabadidőmet lövés-gyakorlatokra forditottam. Egy tele puskapor szarutartóm volt és a podgyászok közt volt még egy puskaporral telt szelence.
Midőn a szaru végére jártam, a magam elégtételére elmondhattam, hogy egy templomtornyot kétszáz lépésről eltaláltam volna.
Estefelé Old Wabble, Bennel és Willel visszatért. A sátornál a vörösökkel találkoztak és elmondották, hogy ezek egészen békés szándékot tanusitottak, a “véreskezű”-nek a wampumot a továbbvitelre átadva, azonnal visszaindultak.
Az éjszakát a kis völgyben töltöttük és másnap reggel a fennsik lapjához jutottunk. Ez egy sokkal nagyobb völgyben feküdt, mint a tegnapi. A közepén volt egy kis tó, mocsaras partokkal; messzebb tőle bozótos erdő ingoványos talajon; ezután jöttek a magas, kopár, sokszorosan megszakadozott törmelékes sziklatömbök, amelyek a völgyet körülzárták. Miután az öszvért leszereltük, tüz - és táborhelyet készitettünk, hol vissza kellett maradnom, hogy a lovakat őrizzem. A többiek nyomozásra indultak. Délig, midőn néhány lövést hallottam, minden csöndes volt; később Ben Neadleer egyedül tért vissza. Igen hamar lőtt egy üsző jávorszarvasra és ezért a feldühödött Wabble elüzte. Ő maga Littonnal csak alkonyatkor tért meg, erősen borús volt a balsiker miatt.
- Csapás volt elég, - igy okoskodott, - de nem csak jávorszarvasok, hanem vörös emberek csapása is, kiknek előttünk itt kellett lenniök. Ők üzhették el a vadat. Egyetlen szarvastehénre bukkantunk; ekkor lőtte ki idő előtt Neadleer mindkét csövét és erre a vad elillant. Igy jár az ember, ha zöldekkel elegyedik össze. De én nem akarom, hogy az utat hiába tettem legyen, ezért itt maradok egy pár napig vagy addig, amig egy hatalmas öreget elejtek. 
Velünk, kettőnkkel egy szót sem váltott és e hangulatát megtartá még másnap reggel is, mikor kijelenté, hogy csak Littonnal fog vadászni. A két zöldfülűnek a táborban kellett maradniok, hogy semmit el ne rontsanak. Nos ő azt tehette, ami neki tetszett, de mi magunkban ugyanazt a jogot igényeltük. Midőn eltávoztak, végrehajtottuk azt, mit az éj folyamán megbeszéltünk. Ha a jávorszarvasokat elüzték, azok többé nem a völgyben, de azon kivül tartózkodtak. Nos hát ott kellett őket fölkeresnünk. Minthogy a cserkészésünket egész napra terveztük, a szükséges dolgok és talán kisebb zsákmányok szállitására, magunkkal vittük az öszvért is.
A völgyből egy másik völgybe vándoroltunk, itt nem volt sem tó, sem láp, de bizony jávorszarvas sem, hanem emberek, kik egy öszvért hajtottak. Az embereket nem láttuk ugyan, de annál jobban az öszvért, mely kantár és nyereg nélkül tőlünk jobbra, meglehetős távolságban vígan legelészett. Hol lehettek az emberek? Meg kell őket találnom. Mig Ben kényelmesen az idegen öszvér felé tartott, én a mi öszvérünkkel tovább mentem. Az állat, melyet öszvérnek gondoltunk, tovább legelt; majd szimatot kapott, fölemelte fejét, villámgyorsan megfordult és nagy ugrásokkal felém szaladt, bizonyára rokonszenvből, rokona iránt, mely mellett én álltam. De hát ez mi volt? Nem öszvér, hanem vad. Ennyit zöldfülű létemre is észrevettem, gyorsan letérdeltem az öszvérem mögé, céloztam és lőttem. Az idegen teremtés még vagy kettőt szökellett, de azután összerogyott. Oda rohantam; Ben is odajött, a lövés a lapockáját találta és mindketten megegyeztünk abban, hogy egy üszőszarvast teritettem le. Az öszvér nyergére kötöttük, tovább mentünk és nemsokára a völgy végére értünk. Jobbról és balról megszámlálhatatlan falak, előttünk egy meredek magaslat, mely nyereghez hasonlitott, mögötte egy másik völgyet lehetett sejteni. Öszvérünk jó mászó volt, tehát elhatároztuk, hogy egyenesen fölvágtatunk.
Némi erőfeszitéssel feljutottunk és láttuk, hogy nem tévedtünk, mert előttünk a terep kezdett lefelé hajlani. De ott a távolból sajátságos lárma hallatszott, melyet mintha emberi hangok okoznának! Tudnunk kellett, hol vagyunk, kilátást kerestünk tehát. A szűk horpadás, minek két oldala magas volt ugyan, de nem meredek, ugy hogy könnyen meg lehetett mászni. Felküzdöttünk tehát a baloldalra, hogy onnan áttekinthessük a helyzetet. Miután felértünk, Neadleer rögtön előre akart mászni, hogy jobban lásson, én azonban feltünő világos öltönye miatt visszatartottam és magam néztem le, mert sötétebben voltam öltözve és igy nehezebben voltam észrevehető.
- Ami a völgy előterében történt, nem láthattam, mert ahhoz nem volt a csucs elég magas, a tulsó szélen azonban hét lovas indiánust pillantottam meg széles rajvonalba fejlődve, akik lassan előre nyomultak és tele torokkal üvöltöztek. Miután jobban, jobban közeledtek, az orditás oly erősen hallhatóvá vált, hogy öszvérünk igen aggasztóan kezdte füleit ide-oda mozgatni és csapkodni a farkával. Leküldöttem tehát Bent, hogy nyugtassa meg.
Ekkor a hegynyereg tulsó oldalán emelkedő lejtőre esett tekintetem, mely mintegy 40 lépésnyire feküdt tőlem. Legnagyobb csodálkozásomra ott egy indián ült éppen szemben velem. To-ok-uh volt, a Gyors Nyíl; jelentősen bólintott felém, aztán jobbkezének mutatóujját szájára tette, ami az indiánusoknál a hallgatás jele. Hogy kerülhetett ide? Miért és miről hallgassak? Tegnapelőtt még fegyvertelen volt, most egy puska feküdt a térdén keresztbe. Mig mindezen csodálkoztam, a lárma egyre jobban közeledett; hallottam, hogy kövek görögnek alattam és letekintettem. Nagy ég, micsoda szörnyeteg közeledett felém! Dühös korholással mászott fel a hegyoldalon. Két méter magas marjával, rövid, esetlen felsőtestével, hosszu lábaival, görbén lógó, tompa orrával, torzonborz szakállal, villámló szemekkel félelmesen csörtetett előre. Amint Ben Neadleert és az öszvért észrevette, hátra csapta ocsmány fejét, melyen lapátos, hatalmas szarvai voltak, s most már egyenesen felém rohant. Neadleer, mikor alig hat lépésnyire magától feltünni látta a rettenetes állatot, a borzalom egy kiáltásával dobta el fegyverét és rohant - nem - gurult, bukfencezett lefelé a völgybe. Az öszvére sem volt bátrabb gazdájánál, megfordult, megcsuszott és szerencsésen mind a ketten együtt csusztak le a lejtőn.
- Nem volt időm, hogy figyeljem, vajjon szerencsésen leértek-e, mert a kolosszus nem figyelte, hogy útja szabaddá vált, tovább rohant felém. Hatalmas ugrásokkal haladt, egyenesen nekem. Én nem voltam kevésbé megijedve Ben Neadleernél, a fegyver lehanyatlott kezemben. Menekülni, csak menekülni! Kőről-kőre ugráltam a sziklapárkányon - a szörny utánam. Végre a sziklafalban egy nagy lyuk ásitott felém - becsusztam, - olyan gyorsan, ahogy még soha lyukba nem bujt be ember. A nyilás elsötétedett, mert a fenevad bedugta fejét, amenyire csak széles pofája és agancsai engedték. Fujt, mint egy ördög és forró leheletét jól éreztem arcomon. De nagyobb volt a félelme, mint dühe, mert visszahuzódott és tovább akart menekülni. És ekkor - elejét a nyugodtan ülő indiánus felé forditotta.
Ez röviden célzott és - a jávorszarvas összeesett.
A főnök mindjárt ott termett mellette. És amig én óvatosan kukucskáltam elő a lyukból, zsákmányát szemlélgette és mosolyogva fordult felém:
- Testvérem jöjjön ki! Ezt a Peere-t a te golyód ölte meg és igy a te tulajdonod.
- Az én golyóm? - kérdeztem csodálkozva, miközben kimásztam.
- Igen, - bólintott titokzatosan. - Te At-Pui vagy, a Jó Sziv és megakartál menteni, ezért legyen ez a te jutalmad. A Panashtok Wampumjukat átadták és még a fehér emberek előtt értek a jávorszarvasok völgyébe, ahol fegyvereiket rejtették volt el. Nem fogtok ott más vadat találni, mint a jávorszarvas kicsinyét, azt pedig már látom öszvéred hátán. Te őszinte voltál és megmondtad nekem, hogy nem tudsz lőni, de most már ezt el kell titkolnod, mert azt akarom, hogy társaid becsüljenek épugy, mint ahogy én szeretlek. A sziklára huzódtam és felhajtattam magamnak e ritka szép állatot és amikor észrevettelek téged, elhatároztam, hogy neked adom. A te golyód találta, légy hiressé, amig tényleg el is fogsz ejteni tudni ilyent. A testvéred nem látott engem és én megyek, hogy ne is tudjon ittlétemről. Az én szemeim szeretnének téged mielőbb ismét látni. Beszéltem. Howgh!
Kezet szoritott velem és elsietett a másik völgy felé.
- Ez volt a hálája az ugynevezett vad embernek. Nekem adta a dicsőséget, ami őt illette volna. Elutasitsam az ajándékot? Nem, ahhoz gyönge voltam és még igen - fiatal. Old Wabble kigunyolt; bizonyára nem szép tőlem, hogy hazug módon, idegen tollakkal ékeskedem, de hadd irigyeljen az öreg westmann engem, a zöldfülűt! Lebocsájtkoztam a völgybe. Messze lenn állt Ben Neadleer a teljesen sértetlenül maradt öszvérrel. Magamhoz intettem és felvezettem a szarvas hullájához. Fegyveremet, persze ismét magamhoz vettem; az indiánt senki sem látta; azt sem tudták, hogy egyáltalán ismerem. Ben meg volt tehát győződve róla, hogy az állatot én ejtettem el. Elképzelhetitek csodálkozását és irigykedését!
Sajnáltam őt. Azért ugy beszéltük meg, hogy a borjut, a “szarvas kicsinyét” ő ejtette el. Ez azután annyira boldoggá tette, hogy megölelt. Nekem fenn kellett maradnom zsákmányom mellett, hogy a vadállatok kárt ne tegyenek benne; Neadleer felment a fensikra, hogy Old Wabblet és Littont elhozza. Csak későn délután értek hozzám. Egyikük sem látott, még csak egy szarvasnyomot sem. Az öreg némán állt zsákmányom mellett. Végre elismerte, hogy ilyen hatalmas példányt még sohasem látott. Lompos alakja remegett az irigységtől, ugy, hogy tagjai össze-vissza lötyögtek. Majd szinte korholó pillantást vetett rám és félig lezárt szemei alól mérlegelve mondta:
- Well, tudom, hogy állunk, Sir. Mikor ön a minap négyszer keresztül lyukasztotta a természetet, tréfált velem. Th’is clear; de remélem ilyesmi nem fog többé történni, ha jó barátok akarunk maradni!
- És barátok lettünk és maradtunk is. Tettünk is pár jó lövést együtt. Mintha a főnök ajándéka biztos kezet és éles tekintetet hozott volna nekem, attól a naptól kezdve oly szerencsésen repültek golyóim, hogy az öregnek sohasem jutott eszébe arra gondolni, hogy becsaptam. A Gyors Nyillal gyakran találkoztam és még ma is At-Pui-nek, a “jó sziv”-nek nevez. Megőrizte hűen a titkot és ma történt először, hogy megtudták mások is. És most a jó vadász megbánásával mondom önöknek Mesch-schurs, hogy az első jávorszarvasom nem is az én első szarvasom volt, de nem is soká maradt, - utolsónak. Beszéltem Howgh!
Elhallgatott, a többiek pedig vidám megjegyzéseket tettek a hallottakra. Én hallgattam. Minden vadásznak át kell élnie tanuló éveit, semmiféle mester nem pottyan az égből; nekem is voltak tanitóim; először Sam Hawkens, a pompás kis fickó, majd Winnetou, a legkiválóbb mestere a “Wild West”-nek.
Ami Old Wabble-t illeti, igen sokat hallottam róla, de sohasem láttam. Tudták, hogy létezik, mégis inkább mesékben élt misztikus alakja, mintha a jelenbe már nem is létezne. Százait beszélték a csinyeknek és tetteknek, melyeket ő vitt volna végbe és amelyek bizonyitották, hogy eredeti alak, amilyen nem igen van még egy; nem tudták soha, hol, merre jár. Egyszer itt, máskor ott jelent meg hirtelen, rövid időre, ami azonban elég volt arra, hogy máris egy uj merész tettéről vagy különösségéről beszéljenek.
Fiatal korában a “Cow-boyok királyá”-nak nevezték; most már nagy kort ért el, 90 évesre becsülték, de mondják, hogy épen olyan, mint akármelyik fiatalember, csak hosszu hófehér haja, mely erős lovaglásoknál, mint egy sörény lebegett utána, árulta el, milyen hosszu lehetett hányatott élete. Rég vágytam rá, hogy megismerjem egyszer. Most itt járt előttem, de biztosan ismét hosszu időre eltünt.
Parker elbeszélése alatt egészen beesteledett; a commancsák miatt nem gyujtottunk tüzet, igy semmi szórakozás nem lévén, aludni tértünk. Mikor másnap reggel el akartunk indulni, bebizonyosodott, hogy Parker gyanuja nem volt alaptalan: a parancsnok mindenáron vissza akarta tartani a westmannek egyikét scout-nak, de oly erős tiltakozásra talált, hogy végre belátta, hogy jobb elengedni őket, mint kényszerrel visszatartani valakit, aki azután több kárt, mint hasznot okozott volna. Megtettem azt a tréfát ekkor, hogy fölajánlottam magamat. Egy megvető kézlegyintéssel utasitott vissza:
- Csak lovagoljon tovább mr. Charley! Egy olyan valaki, akinek hivatása sirokat és maradványokat kutatni, semmi esetre sem lehet jó arra a feladatra, amit én egy scouttól kivánnék. Piszkálja csak bátran tovább a vén sirjait; nem akarok terhet venni a nyakamba.
Megtudta tehát, hogy állitólag miért jártam a nyugatot. Well, ez a bucsu tetszett nekem. És hogy később se leplezhessenek le, olyan ügyetlenül kapaszkodtam lovamra és az egész ut alatt ugy viselkedtem, hogy láthattam társaim arcán, mennyire meg volt rólam a véleményük.
E tiz ember a Ria Gila-tól lefelé jövet találkozott és most Texasnak tartottak, egyik ilyen, másik olyan szándékkal; határozott cél nem tartotta hát össze őket.
A csapat táborától a Mistake-Canonig négy óra lovaglás állt előttünk; amely el is telt anélkül, hogy bármi nevezetes történt volna. Josua Hawleyt figyelmeztették a tegnapi szavaira, mire megjegyezte, hogy eleget tesz igéretének.
A néhány elejtett szó, amit tegnap mondott, elég volt nekem; tudtam, hogy ő az a fehér ember, aki az indiánt ott valami félreértésből lelőtte. Ez még ma is nyomta lelkét és innen a komorság, amely rögtön, az első pillantásra feltünt nekem.
Eddig egy sziklás fennsikon haladtunk, amely gyöngéden lejtett. Most egy mély szakadék széléhez értünk, amelybe egy meredek ut vezetett le. Mintha óriás öklök ütötték volna a sziklába, huzódott a szakadék, látszólag vég nélkül, kelet felé, meredek sziklafalai több száz láb magasak voltak. Mélyében viz zuhogott, mely fölülről tiszta feketének látszott. Ez volt a Mistake-canon, melynek szája most előttünk feltárult és amelybe le kellett bocsátkoznunk. Ha letekintett az ember a mélységbe, tényleg olyan borzongás fogta el, mintha feltétlenül szerencsétlenség fenyegetné a mélybe merészkedőt. Sok canont láttam már, keresztül is lovagoltam sokon, de egy sem keltette azt a - hogy ugy mondjam - visszataszitó benyomást, mint ez.
Lefelé lovagoltak a meredek uton, amely a viz mellé kanyarodott, ez persze innen már egészen máskép nézett ki. Egy nagy szikla utját állta egy helyen a viznek és zuhatagot alkotott. Itt Jos megállitotta lovát, leszállt, a kő szélére telepedett és igy szólt:
- Itt az a hely, ahol be akarom váltani igéretemet. Szálljanak le, mesch’schurs! Tudják hát meg, hogy keletkezett a Mistake-Canon szellemének mondája.
- Szellem? Pshaw! - nevetett Sam Parker. - Tökfílkó, aki ilyenféle szellemekben és kisértetekben hisz. Egy fehér vadász, tévedésből lelőtte egy apacs barátját egy ellenséges commancsa helyett. De senki sem tudja, ki lehetett és hogy hogy történhetett a szerencsétlenség.
- Én, én meg tudom mondani, én egyedül, - mondta Jos, homlokát végigsimitva.
- Ah, te? Te tudod, hogy történt meg a szerencsétlen, eset?
- Hogy tudom-e?! Innen, e kőről, melyen ülök, adtam le én magam azt az átkozott lövést. Szemeim harminc évvel fiatalabbak voltak még, de mégsem lehettek elég élesek, hogy az igazit a hamistól megkülönböztethessem. Egy barátomat, tudjátok meg, egy igaz jó barátomat öltem meg. Tkhlischélipa, a Csörgő-kigyó volt, egy apacs harcos. Az életét nekem köszönhette és azért megigérte, hogy elvezet egy helyre, ahol rengeteg nuggettet lehet találni, amit egyszer már emlitettem. Négy bátor fickót keritettem hát, akik jók voltak ilyen vállalkozásra. Nagyon óvatosnak kellett lennünk, mert a hely a commancsák területén feküdt; azért mi, fehérek, gyalog mentünk, csak az apacs nem tudott megválni lovától. Nem akarom hosszu bevezetéssel tölteni az időt; megérkeztünk oda fel a canon szélére. Látjátok ott azt a néhány kaktuszóriást? Kicsit beljebb akkor még egész erdő volt itt ilyenekből; ezeknek árnyékába ütöttünk egy kis tanyát, ahol lakni akartunk, a munka terepe pedig itt volt lenn a viznél.
- Tkhlischélipa nem hazudott; zsákmányunk várakozáson felül nagy volt, ámbár csak négyen voltunk, egynek pedig a kis tanyát kellett őriznie, egy vadászott és csak ketten dolgozhattunk. Főleg a vadásznak kellett figyelnie, mert Arat-Kuts, a “Nagy bivaly”, az itt csatangoló commancsák főnöke, nemcsak vérszomjas ember volt, hanem a nyomozásnak valóságos művésze is. Természetes, hogy a csákány és lapát mellett nálunk volt mindig fegyverünk is.
- Három hete lehettünk itt, mikor egy nap az apacs teljesitett a tanyán őrszolgálatot, egyik bajtársunk, a hosszu Winter pedig a vadász volt. Mig mi hárman lent szorgalmasan dolgozunk, a vörös fenn ült, unatkozva a forró napsütésben. Letette uj, értékes santilló-pokrócát, melyet felsőruhául használt, bőrét indián szokás szerint medvezsirral kente be védekezésül a rovarok ellen. Egyszerre zajt hall a háta mögött. Feltekint és megpillantja a félelmes commancsa főnököt, akit rögtön felismert, maga előtt ütésre emelt puskatussal. Még mielőtt kikerülhette volna, az ütés fejére suhant, ugy, hogy azonnal elvesztette eszméletét. Csak különös fejdiszének köszönhette, hogy feje nem zuzódott szét, ez valami sapkaféle volt, mely rókaprémekből és keményitett csörgőkigyó-bőrből volt összeállitva.
- Arat-Kuts egy ideig fekve hagyta és a tanyánkat kutatta ki. Megtalálta zacskóba őrzött nuggetjeinket és övére kötötte vagyonunkat. Visszatérve ledobta öreg kalikó-köpenyét és a santillo-takarót öltötte magára. Tetszett neki az eszméletlenül fekvő sapkája is, azt is feltette hát feje bubjára. Ezután csontos lovát hivta elő füttyszóval, de közben észrevette, hogy az apacs közelben legelésző Mustangja jóval értékesebb. Most pedig jött volna a skalpolás; szétterpesztett lábakkal az apacs feje fölé állt és a szükséges vágásokat megtette fején késével; mikor azonban egy rántással le akarta huzni a fejbőrt, emez felébredt az őrült fájdalomra és megragadta kezeit. Kétségbeesett küzdelem kerekedett, amelyből bizonyára a még félig kábult és a szemébe folyó vértől látásától is megfosztott apacs került volna ki vesztesen.
- Közben azonban a hosszu Winter jó zsákmánnyal hazaérkezett a vadászatról. Észrevette a kommancsa nyomát; ijedten igyekezett utána és amikor a kunyhóhoz ért, megpillantotta a két küzdő férfit és a sapka és takaró által megtévesztve, a kommancsát tartja az apacsnak. Céloz, lő vérző barátunkra, szerencsére azonban, nem talál. A kommancsa pedig észrevéve az uj ellenséget, fegyverét is otthagyva, a mustangra pattant és elszáguldott. A “Csörgő-kigyó” majdnem őrülten, a dühtől és fájdalomtól, az ottmaradt lóra kapott és lasszóját kezébe ragadva, ellensége után vágtatott. A hosszu Winter nézte az egészet, mint borju az ujkaput és sehogy sem tudta megmagyarázni magának a dolgok állását. Miután az utat jobbra Winter, balra a sürü kaktuszerdő zárta el, a commancsa a canon felé vágtatott, bár tudta, hogy oda csak a veszélyes, szinte merőleges falba vágott ösvény vezet le. Nem is sejtette, hogy lent még fehér embereket fog találni.
- Ott tul láthattok egy szirtet, amely élesen előre ugorva, a sziklafal felett huzódik. Még gyalogosnak is nehéz hely, lovasnak pedig feltétlenül életveszélyes ut és igy nem kevéssé csodálkoztunk, mikor onnan vágtató lovak patkócsattogását hallottuk. A magasság miatt, melyben fölöttünk voltak, előbb csak a fejeiket láthattuk, de minél lejebb értek, mindjobban feltünt teljes alakjuk. Elöl az apacs mustangja száguldott, akinek lovasát persze a santilló-pokróc és sapka miatt az apacsnak gondoltuk. Idegen lovon ülő lovas követte, akinek fejéről véres hajfonata csüngött le és hiába próbálta lasszóját a menekülő nyakába hajitani, mert ebben a közel fekvő sziklafal mindannyiszor meggátolta. Közbe folyton hallottuk az apacs kiáltásait: “Hatatitla aguan! Hatatitla aguan! - lőjjétek le! lőjjétek le!” Ez természetesen nekünk szólott és én fegyverem után kaptam. Eközben az első elérte azt a szakadékot ott, a viz tuloldalán és keresztülugratott. Utána a másik. Most könnyebben vethette lasszóját és megcsóválva, dobni akarta. Én tüzeltem - egy kiáltás és ő hátrazuhant lováról, amely gazdátlanul vágtatott tova. Pár pillanat mulva mellette voltunk. Képzeljétek rémületünket, mikor apacs barátomat ismertük fel benne. Golyóm nagyon is jól talált. Előre mutatott és megtört hangon mondá: Darteh-litsone Avat-kuts. - Ez a kutya a “Nagy bivaly volt.” És kilehelte lelkét.
Az elbeszélő ellhallgatott és fátyolos szemmel meredt az emlitett helyre. Mi tisztelve hallgatását, szintén nem törtük meg a csendet. Csak hosszabb szünet után folytatta:
- Igy az aranyért, melyet nekünk adott, egy golyóval háláltuk meg neki. Elneveztük a szakadékot “Mistake canon”-nak és e név máig is rajta maradt. Sokszor beszéltek jelenlétemben az esetről; de sohsem jutott még eszembe, hogy eláruljam titkomat. Csendesen magammal akartam a dolgot elintézni. De most, hogy ismét e helyen vagyok, könnyitettem a szivemen, mondjátok hát, gyilkosnak lehet-e engem nevezni?
- Nem, nem! - kiáltották mindnyájan. - Teljesen ártatlan vagy! De mi történt a commancsával? Megmenekült?
- Nem. A közelben összetörve találtuk meg; a ló levetette. Gondolhatjátok, hogy egy helyett két halott volt aznap. Ez a vad Nyugat törvénye; ne is beszéljünk róla!
- És az arany, a nuggettek? Szeretnénk tudni, milyen kincset vittetek el a canonból?
- Sokkal kevesebbet, mint amennyit a nagymérvü kezdet igért. Mintha valami boszuló angyal a föld mélyébe süllyesztette volna az aranyat. Attól a naptól kezdve, hogy golyóm megölte az apacsot, napról-napra kevesebbet találtunk, mig végre egészen elfogyott. Hetekig dolgoztunk még, de hiába. És amit elvittünk, az sem tartott sokáig. Elvitte a - játék és a bor. Csak az a szörnyü perc fog emlékemben örökké élni, mikor golyóm leszakitotta lováról az apacsot. Folyton előttem lebeg a kép és fülembe cseng végső kiáltása. Szédülök. Gyertek, menjünk tovább. Nem tudok tovább meglenni e helyen!
Lassan felállott, megrázkódott, mintha le akarta volna rázni a terhet lelkéről. Mikor megragadta a kantárszárat, hogy lovára üljön, visszatartottam:
- Barátai már megmondták véleményüket, hogy ön ártatlan. Hallgassa meg hát, mit mondok én, mr. Hawley.
- Nos? - kérdezte olyan hangon, mintha tudná, hogy szavaim ugy sem hoznak semmi megkönnyebbülést számára.
- Elmondanék önnek egy történetet, egy igaz történetet, amely tul a tengeren, Németországban, az én hazámban esett meg.
- Mit segithet rajtam az ön német története?
- Mégis. Talán valamit. Hallgassa csak meg! Egyszer a cserepezőknek egy ujonnan épült templomtorony tetejére fel kellett helyezniök egy szélkakast. A létrákat már jóelőre fölállitották. Az egyik, akire a feladat bizva volt, öreg, tapasztalt munkás volt, a másik a fia; négy gyermeke és felesége volt még otthon az öregnek. Mind magasabbra és magasabbra jutottak fokról-fokra, az öreg elöl, utána a fia. Egyik kezükkel fogózkodtak, másikkal a sulyos szélkakast vitték. Lenn óriási tömeg állott és lélegzetét visszatartva figyelte a merész vállalkozást. Egyszer csak egy rémült sikoltás hallatszik, melyet a fiu hallatott; az atya felelt neki, nyugodtan figyelmeztetőleg; a fiu ismét kiált és rögtön rá az egész tömeg egyetlen szörnyü sikoltásba tör ki, mert az öreg egy erős rugással eltaszitotta magától fiát, aki lábába kapaszkodott, ugy, hogy az a szédületes mélységbe zuhant és egyetlen véres hustömeggé zuzódott szét a köveken.
- Lehetséges ez! Gyilkosa saját fiának! - kiáltott Hawley.
- Csak ne siessen, sir; hallgassa csak tovább. A torony alatt szörnyü izgalomban várt a tömeg; fenn tovább mászott az öreg és elérve a csucsot, rettenetes erőfeszitéssel feltüzte a szélkakast. Azután ép olyan nyugodt hidegvérrel mászott lefelé, mintha mi sem történt volna, mig végre eltünt a torony ablakában. Lent a dühöngő tömeg már várt rá, hogy meglincselje. De nem jön. Felrohannak a toronyba és ott találják a harang lábánál, ahol abban a pillanatban, mikor leért, összeesett. Hazaszállitották, ahol aztán hónapokig feküdt sulyos lázban a szörnyü percről fantáziálva. Az orvosok művészete mentette csak meg a megőrüléstől, de mihelyt lábra tudott állni, elment a törvényszékre, hogy átadja magát a hatóságnak. Mit gondol, mr. Hawley, hogy hangzott az esküdtszék itélete?
- Hogy hangzott volna?! Gyermekgyilkosságért csak a halál a büntetés - felelé a kérdezett.
- Csakugyan ugy gondolja, sir?
- Természetesen! Más nem is lehet.
- De mégis!
- Nem. Fiát szántszándékkal a mélybe taszitotta.
- Talán mégis nagy felindulás közepette?!
- Kizárja ez a szándékot?
- Ez esetben bizonyára nem. De a dolgot egész másként is meg lehet itélni.
- Kiváncsi volnék rá, hogy hogyan?
- Természetesen óriási érdeklődést keltett mindenütt és esetét az ujságokban is, szóban is mindenfelé tárgyalták. Jogi körökben az volt a vélemény, hogy a gyilkosság vádja feltétlenül fenntartandó és az atya elitélendő, de azután a császárnak kegyelemre kell ajánlani. A közönség eleinte igen szigoru véleménnyel volt a tettet illetőleg, de mikor az inditó okok tisztázódtak, igen megváltoztatta álláspontját. Igen, előre megfontolva követte el tettét, de mi volt e megfontolás? A fiu felkiáltott neki, hogy szédül és minden forog körülötte. “Csukd be szemeidet és fogódzkodj jól, amig elmulik. Én várok” - figyelmeztette atyja, aki muló rosszullétet sejtett csak. “Nem tudok semmibe kapaszkodni, nem érzek semmit!” - kiáltá a fiu, eleresztve a szélkakast és atyja lábát megragadva. Ez most borzadással látta, hogy nem lehet várni és komoly dologról van szó; olyan volt a helyzet, hogy segiteni nem lehetett; a segitőnek ott kellett volna szintén pusztulnia. Egyetlen rövid másodperc alatt átgondolta helyzetét. A sulyos szélkakassal a baljában, jobbjával kapaszkodnia kellett, lábán pedig fia lógott. Érezte a kibirhatatlanul sulyos terhet, amely a létráról a mélybe akarta őt is rántani, tudta, hogy már csak pár pillanatig birja. Igaz, ha fia alatt lett volna, talán tudott volna rajta segiteni, támogatva őt, igy azonban ez feltétlenül el volt veszve. Két embert pusztitson hát el a szerencsétlen szédülés egy helyett? Egy szerencsétlen család két fönntartója pusztuljon el? Nem öngyilkosság lett volna-e lerántatni magát, holott egyedül tudott kapaszkodni? Ekkor ismét felsikoltott a fiu: “Nagy Isten, nem érzem már a létrát, zuhanok, esem!” Ekkor látta, hogy nem kerülheti ki a legszörnyübbet többé, meg kell történni; és egy erőteljes rugással lerázta magáról gyermekét. Szemei kápráztak, de szive helyt kellett, hogy maradjon, erősnek kellett lennie, egy sóhajtással Istennek ajánlotta lelkét és mintha őrült álom ragadta volna meg, folytatá munkáját. Igy jött azután le is, de a haranglábnál, először szilárd talajt érve, elhagyta ereje, összeesett. Még mindig ugy hiszi, hogy bűnös volt, mr. Hawley?
- Hm. Ahogy ön meséli, persze másként hangzik.
- Ezt érezték mind, akik előbb még elitélték. Kitünő védőt kapott és ez megtette kötelességét. Tudósok, orvosok, egyetemi tanárok adtak véleményt, a szédülésről és hatásairól. Tetőmunkások, épitészek jelentették be önként véleményüket. És mindezek kivétel nélkül állitották, hogy nem tehetett másként és a fiunak feltétlenül el kellett vesznie. Röviden: fölmentették és a vizsgálati fogságból elbocsájtották. Azok, akik meg akarták először lincselni, ujjongva fogadták a törvényszék előtt. Sok évig élt még, tisztelve, becsülve mindenkitől; azt mondják, soha többé nem nevetett; lehetetlen volt elfelejtenie a rettenetes tettet, melyet kényszeritve volt végrehajtani, de egyetlen ember sem akadt, akinek eszébe jutott volna őt kárhoztatni.
- Mit szól hát ehhez, sir?
- Azt, hogy egészen helyes volt felmentése, - felelte Jos. - De mi köze az én akkori szerencsétlen lövésemnek e cserepező esetéhez?
- Nem veszi észre?
- Nem.
- Pedig olyan kézenfekvő. Ez az ember, mint ön is mondá az előbb, előre megfontolva ölt, ön pedig tévedésből lőtte le az apacsot. A cserepezőt felmentették. Hogy itélne egy biróság az ön esetét illetőleg?
Elgondolkozva nézegette a földet. Mintha valami derüs, boldog vonás jelent volna meg arcán; aztán kezét nyujtotta és igy felelt:
- Most már tudom, hogy gondolja, sir. De már oly régen nehezedett lelkemre az az önvád, hogy nem tudom oly könnyen lerázni, ahogy ön szeretné; de köszönöm önnek! Gondolkozni fogok történetén, talán megteszi a hatást, amit ön szándékozott vele elérni. Innen azonban mégis elüz valami; nem akarom tovább látni e helyet. Hagyjuk el mielőbb ezt az átkozott canont.
Igen jót tettem vele, ahogy gondoltam és ennek révén, - mint később megláthattam - jót tettem magammal is. Egy lekötelezett barátot nyertem benne.
Lóra ültünk és tovább lovagoltunk. A canon oly hosszu volt, hogy még egy jó órába telt, amig kijáratát elértük. Itt megint több oszlopszerü óriáskaktuszt találtunk, melyeken gyümölcsök is csüngöttek. Mikor Sam Parker ezt látta, megállitotta lovát és igy szólt a többiekhez rám mutatva:
- Azt hiszem, egyet fognak érteni velem, mesch-schurs, hogy mindig jó tudni, mennyire lehet egy emberre számitani, aki velünk tart. Ez a mr. Charley hozzánk csatlakozott és még talán sokáig velünk is marad. Minden pillanatban várhatjuk a commancsákkal megtörténő esetleges összeütközést és akkor fegyvert kell fogni. Nem gondolják, hogy helyes volna, ha egy pár próbalövést tenne?
- Igen, igen, lőjjön; mutassa meg, mit tud, - helyeselték mindenütt, csak Jos Hawley hallgatott.
- Hallotta, sir, - folytatta Parker hozzám fordulva. - Remélem, nem vonakodik művészetéről némi bizonyosságot adni nekünk?
- Nem, - feleltem. - De előre kijelentem, hogy nemcsak én vagyok egyedül, akinek ilyen vizsgát kell tennie.
- Hát még ki?
- Természetesen ön.
- Én?... - kérdezte akadozva.
- Ön és a többi gentleman is, amint ez magától értetődik.
- Magától értetődik? Nem láthatom be, hogy ez annyira magától értetődnék. Valószinüen ön nem tud jobban lőni, mint én akkor, midőn Old Wabble-hoz jöttem. Már tegnap szivesen láttam volna öntől a táborban néhány lövést, de nem akartam önt a csapatok előtt megszégyeniteni. Most magunkra vagyunk és itt nincsenek tanuk, kik szivesen kikacagják.
- Well! Mily célpontra lőjjek?
- Ott vannak azok a kaktuszok, talán százötven lépésnyire. Gyümölcs van rajtok. Szeretném látni, hogy ön innét eltalálna-e egy kaktuszalmát?!
- De hát eltudná-e, találni ön, Mr. Parker?
- Terringettét! Minő kérdés? Talán kételkedik benne?
- Hogy kételkedem-e vagy nem, az mindegy.
- Ohó, ön nem igazi westmann, mert különben tudná, hogy egy ilyen kétség sértésszámba megy.
Az egész dolgot tréfára vettem. Hogy Old Shatterhand megmutassa, hogy tud-e lőni? Mosolygva, nyugodt hangon feleltem:
- Akkor, ugy látszik, hogy ön sem westmann.
- Én nem vagyok westmann? All devils! Sam Parker nem westmann! Hogy jutott ön e csodálatos gondolatra?
- Mert, ugy látszik, hogy ön se tudja, hogy egy ilyen kétely sértő. Próbát akar velem tetetni?
- Pshaw! Ez egészen más. Ön itt egy fiákeres lovon összevissza lovagol, hogy régiségeket kutasson; mi azonban westmannek vagyunk!
- Hogy valóban azok-e, még nem tudom. Lövéspróbát kiván tőlem, mert nem ismer; én épp oly kevéssé ismerem önt, mint ön engem; tehát éppen annyi jogom van megtudni, hogy ért-e a fegyverkezeléshez. Én lőni fogok, igen, de csak akkor, ha ön is megmutatja, hogy mit tanult.
Egy darabig egészen elképedve nézett szemembe, azután nevetésbe tört ki, melyben a többiek is résztvettek és igy kiáltott föl:
- Mit tanultunk! Pompás! Nemde uraim? Sam Parkernek kell megmutatnia, mit tanult! Ez még nem történt meg vele soha világéletében!
- Ohó! - vetettem ellene - ön tegnap beszélte el, hogy önnek Old Wabble előtt próbát kellett tennie akkor, midőn harminc lépésről eltalált egy templomtornyot, de nem egy keselyüt.
- Igen, akkor! De most másképpen van. Most nincs szüksége Sam Parkernek, hogy megint mint egy iskolásgyereket examen alá bocsássák. De talán ön mégis csak hallott arról, hogy egy Westmann nem mulaszt el egy alkalmat sem, hogy próbalövést tegyen; igy hát belemegyünk ajánlatába, bármily különös is a dolog. Beleegyeznek-e önök, uraim?
A többi kilenc férfi helyeselte a dolgot és leszálltunk a lovainkról. Föltettem magamba, hogy rosszul fogok lőni, hogy kikacagtassam magamat. Később majd nevetni fogok ezen. Ha ők az én feltett szándékom következtében valóban egy különcnek tartanak, ki “régi sirok” után kutatok, azért nekik, mint westmannoknak, mégis csak kellene, hogy szemök legyen meglátni, hogy az én paripám nem fiákeres ló.
A puskaporpazarlás megkezdődött. Parker és Hawley nem lőttek ugyan mesterképen, de jól, a többiek türhetően. Az én három golyóm hibázott; oly messze találták a céltól a sziklát, hogy mindenesetre hatalmas kacajt vivtam ki magamnak és Parker pirongató hangon igy szólt hozzám:
- Gondoltam! Aki a golyóját több mint husz lépéssel oldalt irányozza, az nem lehet oly Bigmouth (nagyszáju), hogy Sam Parkert próbalövésre hivja ki! Ne vegye rossz néven, uram, de ön csunyán blamirozta magát. Ön sem egy vadat, sem egy indiánt el nem talál és örülhet, hogy velünk találkozott. De mindamellett tetszik nekünk és semmi kifogásunk nincs az ellen, hogy velünk maradjon, mig eljutunk addig a vidékig, hol az utját biztonságban folytathatja.
Lóra szálltunk és tovább ügettünk. Nekem eszembe sem jutott, hogy a “Bigmouth” kifejezést és a pirongatást rossz néven vegyem; az ő szólásmódja nem volt valami finom és én sem akartam másként.
Néhány szakadékokkal áttört fennsikra kellett átmennünk és azután utunk a Rio Pecos vidékére szállt alá, melyet, ha hasonló sebességgel haladunk, holnap este felé elérünk. Nemsokára itt-ott pázsitos helyek voltak, azután lombok, melyeket szederindák és más efélék alkottak és délután egy vizre bukkantunk, amely mellett előbb egyes bokrok, majd sürübb bozót is kaptak táplálékot. Mikor épen lemenőben volt a nap, e viz egy völgyön vezetett keresztül, mely lovainknak kövér legelőt nyujtott és több éjjeli szállásra alkalmas hellyel kinált. Itt még fák is nőttek.
Parker, aki a mi hallgatólagos egyetértésünkkel kalauzunk lett, egy oly helyet választott ki, melyet köröskörül bokrok vettek körül, hol a lombsátornak csak egy nyilása volt és az egészet a patak zárta be. E választás sikerült, főként azért, mert a táborhely megfelelő nagyságu tért nyujtott a lovainknak is, melyeket az egész éjjel magunk mellett tartottunk, ugy hogy külön felügyeletre nem volt szükség. Mikor leszállottunk és mi a többiek kényelembe helyeztük magunkat, Parker Hawley-val eltávozott, hogy megkisértsék friss vadat ejteni. Midőn ők kissé naplemente után visszatértek, láttuk, hogy szerencséjük volt, mert több tyukot lőttek, miket meg kellett sütni. Száraz ág volt elég. Én is kivettem a magam részét és miután azt elköltöttem, a tüztől a bokrokhoz tértem vissza, hol lovamat kikötöttem és ott a közelben lepihentem. A többiek a westmannok rendes szokása szerint mulattak, de mivel társalgásuk semmi ujat nem nyujtott, jobbnak találtam egyedül maradni. A lövéspróba óta többnyire a magányt kerestem és csak néha hajtá Jos a maga lovát az enyém mellé, hogy néhány barátságosabb szót intézzen hozzám, mint amilyen az ő rendes beszédmódja volt. Most csöndesen üldögélt társai mellett és csak néha néhány észrevétellel elegyedett bele társalgásukba. Látszott rajta, hogy egy gondolattal foglalkozik, melyet én könnyen kitaláltam. Azután onnét fölállva hozzám jött, mellém telepedett és igy szólt:
- Jöhetek-e Önhöz, Sir, vagy jobb szeret magára lenni?
- Maradjon, Mr. Hawley! Ön kedves irányomban.
- Örülök neki. Ön ugy látszik, hogy hallgatag ember és én nem fogom beszédemmel háborgatni; én is jobb szeretek hallgatni, mint beszélni, de mégis köszönettel tartozom önnek.
- Miért?
- Az ön mai történetéért. Egész lovaglásom alatt arra kellett gondolnom. Még most sem szabadultam meg attól, de már érzem, hogy ön könnyithet az én lelkemen. Átkozott egy érzés egy barát gyilkosává lenni!
- Hogy ön nem az, azt már előbb is mondtam önnek és azt az én történetem is bizonyitja!
- Well! Hálával tartozom és ugy érzem, hogy önt meg kell nyernem. Kétségkivül ön nem valami fényes jelenség itt nyugaton, de van valami önben, ami önhöz vonz, ugy... ugy, épen ugy, mintha az ember erősen szomjas és egy tiszta forrás csillanását hallja, oly tiszta, oly világos önnek az arca. Örömmel néz az ember reá. Azért bosszankodtam az ön lövéspróbája miatt, természetesen éppen önért. Jobb szerettem volna, ha jobban ütött volna ki és ön nem lett, volna olyan nevetségessé. Nem bántja önt ez a dolog?
- Nem.
- Nem. Hm. Különös! Nem nagy becsület ennyire félre lőni.
- De nem is szégyen.
- De mégis az, még pedig nem kicsi mértékben.
- A tehetségek nem egyformán vannak kiosztva. Aki nem lövész, más téren valószinüleg többre képes.
- Lehet; csak az a kérdés, hogy ez a más ér-e valamit nyugaton. De nem akarok fájdalmat okozni olyan dolgokról beszélve, amit ön nem tud; inkább minden jót kivánok és használni szeretnék önnek. De hallgassunk; nem vagyok barátja a szép szavaknak.
Letelepedett és kinyujtózkodott.
A tüz mellett ülők oly hangosan mulattak, hogy más viszonyok között nem türtem volna; de mivel ők nem tudták, hogy én ki vagyok, semmi figyelmeztetést vagy épen parancsot el nem fogadtak volna. A commancsák közelléte nem volt kizárva; azt ők jól tudták. És én, ki a Winnetou céduláját olvastam, még jobban tudtam. Hangos beszélgetésük még nagyobb vigyázatlanság volt, mint az, hogy tüzet gyujtottak. A tüz fénye a bozóton átcsillámolhatott és elárulhatott. És ha ez nem is történik, az indiánok gyakorlott szimatja a füst szagát több száz lépésnyire is észrevehette. Ezért föltettem magamban, hogy szememet és fülemet nyitva tartom, mig a tüz egészen kiég.
Igy hevertem ott hosszasan, fülemet szorosan a földre nyomva, hogy a távolból jövő hangot meghalljam, szememet pedig állandóan a bozóton jártattam. Ekkor láttam, hogy a lovam a legelésbe megállt és fejét jellemző és jól ismert módon félre forditotta. Levegőt szippantott, horkantott és azután felém fordult. Valaki közeledett a jelzett tájékról és ez a valaki egy fehér volt. Ha indián lett volna, akkor a paripa nem horkantott volna. Ez az indián idomitás eredménye volt, melyben részesült.
- Is hós! - mondtam halkan.
A paripa megértette a parancsot és lefeküdt, figyelmeztetett és most már a nyugtalanságnak semmi jelét sem adta. Aki hozzánk közeledett, a paripán, nem vehette észre, hogy jövetele el van árulva.
Valószinüleg egy magányos ember volt. A tüzünk szagát érezhette meg és mindenesetre hátrahagyta a lovát, hogy hozzánk sompolyoghasson. Nem volt mit félni tőle, sőt a jelen körülmények közt minden halványarcu embernek csak jóleshetett fehér emberre találni. Tehát feltehető volt, hogy Ő minket kikémlel és azután a lovát is elhozza, hogy hozzánk csatlakozzék.
Az irányt is tudtam, hogy merre járt. Arra felé fordultam és félig becsuktam a szemeimet, hogy zárt szempillámon keresztül a bozót megfelelő helyét megfigyeljem. Őneki nem volt szabad látnia, hogy tekintetemet reá irányoztam.
A tüz fénye a lombok közt átszivárgott és a bokrok árnyát fénnyel szegélyezte. Az ágak alig-alig észrevehetőleg megmozdultak. Az ember lassan és nagyon óvatosan csuszott a bokrokon keresztül. Hallani semmit sem lehetett s hozzá kisérőim még mindig hangosan beszéltek. Most a bokor szélét elérte; nehéz volt áttekintenie, mert éppen ezen a helyen sűrű volt a lomb. El kellett onnét távolodnia egy pár ággal messzibbre. Nem törhette le az ágat, mert az ezáltal keltett neszt meghallottuk volna; föl kellett tennem, hogy le fogja vágni. És csakugyan alig egy perc mulva a lombok egy bár csekélyke részét eltünni láttam. Mikor szememet megkettőzött figyelemmel ezen helyre irányoztam, két villogó pontot vettem észre; ezek a szemei voltak, melyeket bizonyára csak Westmann ismerhetett föl, kinek látása hosszú gyakorlás utján lett élessé.
Nyugaton száz vadász is van, akik sohasem vitték annyira, hogy éjjel egy kémlelőnek szemeit fölfedezzék. Ezt nemcsak a gyakorlat teszi, bár az kétségen kivül nagyon szükséges, hanem ennek vele született adománynak is kell lennie.
Szemein mintha valami fénysáv, mintegy fehér fátyol csilláma látszott volna, öreg ember lehetett és hófehér haja volt. Egyszerre csak egyet kurjantott, a bokorból kiszökött és előre ugrott.
- Parker, Sam Parker van itt! - kiáltott. - Régi ismerősöm és igy nincs miért bujkáljak. 
A tűz körül fekvő emberek ijedten ugráltak fel és Jos is felugrott mellőlem; én fekve maradtam.
- Old Wabble, Old Wabble! - kiáltott Parker. De azonnal belátva, hogy e férfiú gúnynevét emlitette, magát kijavitva hozzá tette: - Fred Cutter! Bocsánat, hogy e szó csuszott ki a számon. Mr. Cutter! A meglepetés okozta ezt.
Tehát Old Wabble, kit oly erősen vágytam látni és akiről tegnap beszéltünk! Igen, ő állott a tűz fényében éppen úgy, mint ahogy nekem leirták. Alakja hosszu és rendkivül karcsu volt. Lábán sarkantyút viselt, melynek karikapengéi rendkivül nagyok voltak, szikár lábszárai oly legginbe voltak bujva, melyek ugy néztek ki, mintha száz esztendeig viselték volna. A folyton piszkos ing nyakát és mellét fedetlen hagyta és felül egy kabát lógott, melynek szine alig volt fölismerhető, kalapjának roppant nagy karimája volt és mélyen feküdt a nyakszirtjén; alatta egy posztó sávot hordott, melynek végei egészen a válláig lenyultak. Fülcimpáin nagy és nehéz ezüst karikákat láttam, övében egy régi nagy bikaölő kés volt szúrva és csontos jobb kezében egy puskát tartott, melynek szerkezetét most nem birom felismerni. Az arca éppen olyan volt, milyennek tegnap Parker nekünk lerajzolta. Leginkább szembetünt a cowboyok ez egykori királyán a hófehér haj, mely kalapja és homlokpántja alól, mint ezüst sörény omlott alá és majdnem egészen az övéig ért le.
Gyors, élesen vizsgáló tekintettel nézett körül, ingadozó, meggondolt lépésekkel lépdelt előre és Parker mentegetőző szavaira igy válaszolt:
- Pshaw! Tudom, hogy igy hivnak és semmi kifogásom sincs az ellen, hogy ezt teszitek. Ti átkozottul meggondolatlan fickók vagytok. Tüzet csináltok, melynek husz mérföld távolra érzik a szaga és úgy kiabáltok, hogy még további tiz mérföldre meghallják! Ha féltucat vörös lenne az én helyembe, ők egy perc alatt kiolthatnák élteteket. Th’is clear. Vannak emberek, kik soha okosak nem lesznek. De különben ti honnét jöttök, gyermekek?
- Gilából - felelte Parker.
- És hova szándékoztok menni?
- Le a Pecoshoz.
- Érintettétek a csapatok táborát, mely ott fenn fekszik a Mistake-canon mögött egy lovagló órányira?
- Egy éjszaka tanyáztunk ott.
- Az egyenruhás emberek ott vannak-e még?
- Igen.
- Jó, nagyon jó. Ugyanis én ismét hozzájuk akarok fölmenni. Már voltam egyszer.
- Hallottuk.
- Well, sürgős kérésem van hozzájuk; segitségükre van szükségem. El fogom nektek beszélni, de előbb a lovam után nézek, melyet ott alant távolabb kipányváztam, mikor megéreztem a ti tüzetek szagát, hogy hozzátok sompolyogjak. Rövid idő alatt ismét itt leszek.
A patakon átugrott és eltünt. A tiz ember még mind ott állott, csaknem megmerevedve a meglepetéstől. Nos, mikor eltávozott, csodálkozásuknak adtak kifejezést, én mint eddig, hallgattam. A lovam még a földön feküdt. Minthogy igy nem legelhetett, ezt kiáltottam neki: “Sis!” Rögtön felugrott és ismét elkezdett legelni.
Rövid idő mulva ismét visszajött Old Wabble, lovát gyeplőjén vezetve. Mikor lovával átugrott a patakon, szaladni hagyta, a tűz mellé ült és igy szólt:
- Ez a láng voltaképp igen nagy; th’is clear; de mivel én csak most jöttem és tudom, hogy a környék biztos, hagyhatjuk a tüzet égni. Meddig akarnak önök itt tanyázni?
- Csak ezen az éjjelen át!
- Holnap is és a legközelebbi éjszakán is itt fognak heverni?
- Aligha!
- Biztosan! Mindjárt megtudják, miért. De elébb szeretném tudni, kik önök. Sam Parkert ismerem, ki akkor az első jávorszarvast mellettem lőtte le. Kik a többiek?
Parker megnevezte őket, azután rám mutatott és halk hangon folytatta:
- És az ott Mr. Charley, egy német tudós, ki indián sirokat keres.
Old Wabble rám vetette tekintetét; mig én nyugodtan tovább heverésztem és igy nyilatkozott:
- Indián sirokat? Különös foglalkozás! De szintén Westmann?
- Nem, - folytatta Parker. - Ma három próbalövést kellett tennie és husz lépést hibázott.
- Hm, ismerem már az ilyesmit, láttam már ilyen kutatókat, akik a savannára jönnek, hogy könyveket csinálhassanak, könyveket az indián törzsek nyelvéről, származásáról. Voltam már vezetője ilyesféléknek és beteggé dühöngtem magam. Egyik sem tudta becsületesen megfogni a kést, vagy a puskát. A sok tanulás elrontja az embert; th’is clear. De most egy fontos kérdést akarok önökhöz intézni. Szeretnének pár tucat indián skalpot szerezni?
- Miért ne?! Milyen törzsbelieket?
- Commancsáét.
- Rendkivül helyes mr. Cutter. Könnyű dolog?
- Nem tulságosan. Egész könnyen ott hagyhatja az ember a fogát. Félnek önök?
- Azt nem; de én csak akkor kezdek játszani, ha már ismerem a kártyát. Igen helyes volna hát, ha megmondaná előbb, hogy áll a dolog.
- Hallották Old Surehand nevét már?
E névnél mindnyájan meglepett mozdulatot tettek és Parker gyorsan kérdé:
- Old Surehand? Ő is benn van az ügyben?
- Yes. Ismerik tehát?
- Természetesen, ámbár látni, nem láttuk. Ő az egész vadnyugat legjobb lövője.
- Ezzel talán többet mondtunk a kelleténél. Golyója ugyan sohasem hibáz, nevét innen kapta, de Winnetou és Old Shatterhand is lőnek legalább olyan biztosan. Rövid idő előtt ismerkedtem meg Old Surehanddal és a legnagyobb elismeréssel vagyok iránta. Nemrég váltunk el, mert nekem a Fort Stantonhoz kellett mennem, ő pedig a Rio Pecos mellé igyekezett a Mescalero apacsokhoz, hogy Winnetout és Old Shatterhandet megismerje. Elválásunk után nemsokára megtudtam, hogy a commancsák kiásták a harci bárdot; ezt ő nem tudta és mivel utja a kritikus területen át vezetett, nagy veszély fenyegette, én hát megfordultam és miután utját ismertem, utánna igyekeztem, hogy figyelmeztessem. Célom el is értem, de alig töltöttünk együtt egy negyed órát, egy commancsa banda megrohant.
- Ördögbe is! Sokan voltak?
- Százon felül.
- És önök ketten.
- Yes.
- És ön ennek dacára elmenekült?
- Én igen, de ő nem, - felelte Old Wabble, arcát gúnyosan mosolyra fintoritva.
- Ott hagyta egyedül?
- Yes.
- A mindenit! Az nem volt helyes öntől!
Az öreg fölegyenesedett és végtelen elfogulatlan képet vágva kérdezte:
- Talán engem, Fred Cuttert, akit Old Wabblenak neveznek, akar leckéztetni? Arra nem elég ember Ön, sir, jegyezze meg magának! Egy grammnyi csel sokszor tiz kiló puskapornál is többet ér, annyi bizonyos. Igen én elkotródtam, miért is ne? Védekezés haszontalan is lett volna, ezért Old Surehand is megadta magát. Láttam, hogy semmi baja nem történt. Adjam én is meg magamat? Akkor fogva lennénk mindketten, segiteni nem tudtunk volna magunkon és sorsunkról senki sem tudott volna. Kivégeztek volna a kinzó-cölöpnél és csak később terjedt volna el a hire, hogy mi ketten a commancsáktól kaptunk utlevelet az örök vadászmezőkre. Nem, ilyen bakot nem lő Old Wabble. Inkább elpályáztam. Persze röpködtek a golyóik utánnam th’is clear, de nem találtak, mert hisz akkor látszanának rajtam a lyukak. Szabad vagyok tehát és kiszabadithatom Old Surehandot. Nem okosabb ez, mintha elfogattam volna magam?
- Ez nagyon helyes lehet Mr. Cutter. De majd mesélni fogják, hogy Old Wabble megszaladt a commancsák elől. Kellemes lesz ez önnek?
- Csak tökfilkó tehet nekem ezért szemrehányást. Egy okos és tapasztalt Westmann tudhatja, hogy gondolkoztam. Mi könnyebb, megadni magát az embernek ellentállás nélkül, vagy száz vörös elől elmenekülni?
- Bizonyos, hogy az előbbi.
- Nahát akkor! Miért okoskodik annyit. Old Surehandet ki fogom szabaditani.
- Ezt megengedem Önnek. De, hogy kezd hozzá. Nehéz és veszélyes dolog.
- Ezt igen jól tudom; de hagyjam cserbe a bátor és hires vadászt? Rögtön a dragonyosokra gondoltam, akik a Mistace-canon fölött tanyáznak és egyenesen oda lovagolok segitségért.
- Vajjon fognak menni?
- Valószinüleg vonakodni fognak, mert ők nem erre a csapatra vadásznak, de addig kérem őket, amig meg fogják tenni.
- Csak még idején történjék!
- Well. A dolog persze sietős. A támadás ma hajnalban történt. Most pihentetnem kell lehajtott lovamat itt, holnap reggelig és igy holnap este érek a csapathoz. Ha rögtön indulnánk is, két napig tart, amig visszakerülünk arra a helyre, ahol persze a commancsák rég nem lesznek. Addig baj lehet Old Surehanddal. Sajnos azonban, más módot nem tudok megmentésére. És még önökre is számitok Mr. Parker.
- Hogy-hogy?
- A parancsnok csak biztosan egy részét küldi el velem csapatának. Azért kérem Önöket, várjanak be itt holnaputánig minket és azután csatlakozzanak. Tiz ember, tiz jó fegyverrel, nagy segitség.
- Én nem mondok nemet és ahogy társaimat ismerem, ők is készek a dologra. Csak attól félek, elkésünk. Vajjon nem menne a dolog a csapat nélkül is? Két teljes napot nyernénk igy. Gondolja ezt meg, sir!
Old Wabble vizsgáló tekintettel nézte végig a társaságot. Vizsgálódásának eredménye azonban nem lehetett valami fényes, mert gondolkodóba esett és igy szólt:
- Az ön ajánlata nagyon tiszteletreméltó sir; de igen veszélyes vállalkozásról van szó! Ezek az emberek kockára teszik-e életüket egy idegenért, ha az egy Old Surehand is?
- Hm. Kérdezze meg őket Mr. Cutter.
Midőn erre Old Wabble végigkérdezte az embereket, szives és biztos választ csak Hawleytől és Parkertől kapott, a többiek beszédén látszott, hogy szeretnék, ha a dolog kevésbé lenne veszélyes.
- Well - bólintott az öreg komolyan; - tudom, hogy állunk. - Azután rám mutatva, hozzá tette: - Az a régiség buvár pedig, aki husz lépést hibázik, egyáltalán nem számithat. Lenne csak jó pár igazi elszánt fickóm. Nem is olyan különös a dolog, ha bizhatik az ember a társaiban. Gondolják csak meg mennyiszer sikerült Winnetounak és Old Shatterhandnak sokkal nehezebb dolgokat egyedül, minden segitség nélkül végrehajtani! Először arra gondoltam, hogy Winnetout keresem fel, de nem tudom melyik részén a Pecosnak tanyázik, most a mescalleró-törzs és...
Megakadt. Az én ménem maga szeret maradni és nem tűr maga mellett közvetlen közelben idegen lovat; most Old Wabble lova melléje került és ez meg utána kapott, az visszaharapta és összeverekedtek.
- Micsoda szemtelen dög az ott, amelyik az én lovamat bántja - kiáltott az öreg és felugrott.
Oda sietett és megfogta a feketém kötőfékjét, hogy elrántsa deresétől, a mén azonban gyorsan egyenesre felágaskodott, felkapta a levegőbe ugy, hogy mellém repült. Egy káromkodással ismét neki akart esni, de én figyelmeztettem:
- Fogja meg a saját lovát sir, de ne az enyémet; az csak nekem engedelmeskedik és még összerugdossa önt.
A mén tényleg már állást foglalt, hogy hátsó patáival fejbe és mellbe rugja; szép fejét pedig hátra forditotta, ugy, hogy villámló szemeit látva, minden igazi lóismerő elragadtatással kellett szemlélje. Old Wabble az előbb nem is nézte meg a gyönyörű teremtést, de most visszahőkölve csodálkozva kiáltott:
- Thunder-storm, micsoda egy állat! Ezt jobban meg kell néznem!
Körüljárta, tiszteletteljes távolba tartva magát. Mint egykori “Cow-boy király”, jól kellett ismernie a lovakat. Öreg arca mindinkább az elragadtatás kifejezését öltötte magára.
- Ilyen lovat még soh’sem láttam. Csak egy ilyen faj van és azt a mescalerok tenyésztik. Ebből származik két fekete mén is, akiknek a tulajdonosai - - -
Félbeszakitotta mondatát, hozzám lépett, - én még mindig a fűben hevertem - jól megnézett, előszedve medveölőmet és Henry-kabarélyomat a táskából, megnézte őket, ismét visszatette, lefeküdt és igy kérdezett:
- Ez a mén az öné, sir?
- Igen - bólintottam.
- Vette?
- Nem.
- Kapta?
- Igen.
Kimondhatatlanul ravasz mosoly suhant végig vonásain, bólintott fejével; szemei csillogni kezdtek és tovább kérdezősködött:
- Ezt a vadászkabátot és legginst is ajándékba kapta sir?
- Igen.
- És ön tényleg régi sirok után kutat?
- Ez idő szerint, igen.
- És Charleynak hivják?
- Ugy bizony.
- Well. Ismerek egy fehér embert, helyesebben csak hallottam róla, akit vértestvére szintén Charleynek nevez és kivánom önnek, hogy régiség kutatásai minél jobban sikerüljenek. Bocsásson meg, hogy bántottam lovát; többet nem teszem: Th’is clear!
Visszatért a tűzhöz és ott megint leült; felismert engem és nem akarta inkognitómat elárulni. A többiek nem értették meg viselkedését és szavainak jelentőségét és csodálkozva, kérdőleg néztek rá. De mikor közömbös arcáról semmit sem olvashattak le, folytatták megszakitott beszélgetésüket. Én azonban felkeltem és látszólag minden cél nélkül, elhagytam a táborhelyet. Nem akartam magamra terelni figyelmüket.
Pedig oka volt távozásomnak. Old Surehandet és Old Wabblet megtámadták; az utóbbi szerencsésen elmenekült. Egyike volt ő a legbátrabb, legtapasztaltabb és legravaszabb westmanneknek és ép ezért csodálkoztam, hogy olyan biztonságban érezte magát. Egészen biztos voltam abban, hogy a commancsák üldözik. Gondolhatták, hogy segitséget fog hozni Old Surehandnek és meg kellett fogniok, hogy őt is ártalmatlanná tegyék. Bár ő nagyon gyorsan lovagolt, föltettem, hogy üldözésére a legjobb lovas harcosokat választották ki és igy a távolság köztük és az az előny, melyben ő felettük lehetett, éppen nem lehet nagy. Talán alkonyatkor tábort ütöttek; de mivel azt gyanithatták, hogy ő eme kényelmesen járható völgyben tovább lovagolt, igen lehetséges, hogy ők is ezt tették. Ez esetben most nem messze lehettek tőlünk. Hogy föltevésem helyes-e vagy sem, utána akartam járni.
Midőn a patakon átugrottam, lefelé indultam.
Sötétséghez szokott szemeim könnyűvé tették a tájékozódást. Oly helyeket kerestem ki a járásra, melyeket egy lovasnak kerülnie kellett és igy meglehetős biztonságban éreztem magamat. Mindazonáltal kezemben tartottam a bikaölő kést és a lehető leggyorsabb védelemre készültem, mert a vörösök megszagolhatták a tüzet és gyalog lopózva, erre jöhettek.
Nesztelenül tovább és tovább mentem, egy lépést sem kockáztatva, mig meg nem győződtem, hogy nincs közvetlen előttem az ellenség. Midőn már a tűznek alig lehetett a szagát érezni, állva maradtam. Ez volt a válságos pont, a döntő hely és én letelepedtem, hogy várakozzam. Ha üldözőink táboroznak, akkor nem jöttek el és mi holnap reggel okvetlenül rájuk találunk, de ha a sötétség dacára tovább lovagoltak, akkor itt a füst szagát megérezték és valószinüen megállapodtak, hogy tanácskozzanak. Ez esetben, meg akartam kisérelni, hogy szavaikat kihallgassam.
Midőn már több, mint egy órát vártam, ezt mondtam magamban, hogy utam hiábavaló volt és a találkozás csak holnap fog bekövetkezni. Fölálltam, hogy visszatérjek. Ekkor mintha oldalról neszt hallottam volna; megállottam és figyeltem. Igen, jött valaki. Azonnal lekuporodtam egy fa mögé.
A nesz közeledett; lovak tompa patkó dobogását véltem hallani a puha pázsiton, csak hárman lehettek. Most megláttam a lovasokat; csak ketten voltak és pedig indiánok. Minthogy magasan ültek a nyeregben alakjukat világosan láttam. Megállás nélkül mellettem lovagoltak el, én a bokorban oldalvást surrantam tovább mellettük. Ha ezzel könnyű neszt okoztam is, ezt a lódobaj elnyomta. Egyébként nem sokáig kellett utánuk menni, mert az egyik hirtelen megállt, hallhatóan szippantotta fel a levegőt és a commancsok társalgási nyelvén, mely a sosonokéhoz hasonlit, igy szólt:
- Uff! Nem érzik itt füstszag?
A másik szippantott és felelte:
- Igen, ez füst.
- A fehér kutya oly vigyázatlan volt, hogy tüzet gyujtott.
- Ha ezt tette, nem lehet valami hires harcos, mert egy ilyen ezt a meggondolatlanságot el nem követte volna!
- Igen, egészen közönséges és tapasztalatlan harcos és nekem meg testvéremnek nem fog nehezünkre esni, hogy megskalpoljuk.
- Igy tehát elég volt, hogy csak mi ketten követtük.
- Testvérem táborba akart szállani, mikor elsötétedik. Milyen jó, hogy követett, midőn tovább lovagoltam! A skalpot magunkhoz vesszük és azután azonnal a Saskuan-Kuihoz (kék viz) térünk vissza, hová harcosaink előre mentek. Azonban itt le kell szállanunk.
- Ezt testvérem szükségtelen mondani; tudom én, hogy lóháton nem lehet lesbe állni, hogy az ellenséget meglepjük.
Lepattantak lovaikról és azokat kipányvázták; azután tovább lopóztak, én mögöttük. Figyelmüket csak előre irányozták; én az utolsótól csak nyolc lépésnyi távolságban voltam. Megvárjam mig ők a mi tüzünk mellett a bokrok közé surrannak? Nem; ez nagy hiba lenne. Most kell őket megtámadnom és nem is haboztam ezt tenni. Övembe eldugtam késemet és a revolvert rántottam elő. Három, négy gyors és nagy ugrással elértem a hátulsó embert és fegyverem tusával ugy fejbe vágtam, hogy rögtön összerogyott. Az első indián ezt meghallotta, megállott és körülnézve azt kérdezte:
- Mi volt ez? Testvérem, mi lelt?
Nem szólhatott többet, hozzá ugrottam, balkezemmel nyakon ragadtam és jobbkezemmel oly ütést mértem rá, hogy szintén lehanyatlott. Lasso volt náluk; én a két elájultat hátaikkal egymásra huztam és az eltéphetetlen szijakkal tetőtül talpig ugy összekötöztem, hogy ha majd öntudatra ébrednek, nem mozoghatnak. De mivel még gurulhattak volna, egy fáig vonszoltam őket és jó erősen odakötöttem. Most már semmiesetre sem oldozhatták ki magukat és nyugodtan a táborunkba tértem vissza.
Oda érkezve, semmit sem szóltam, átugrottam a patakon és ott telepedtem le, ahol előbb feküdtem.
Old Wabble kémkedve nézett rám; a többieknek az én távollétem föl sem tünt.
- Ön nem volt itt, Sir és igy nem tudja, hogy ezalatt mit beszéltünk meg. Én nem fogok föllovagolni a katonai táborba! - mondá.
- Más ötlete támadt? - kérdém tőle. - Talán más terve van?
- Igen. Valamit elfeledtem, mire mindjárt kellett volna gondolnom. Hallott-e Ön Old Shatterhandról?
- Bizonyára.
- Nos, ez a vadász a kis Pecos közelében van - és én elhatároztam őt fölkeresni, hogy segélyét kérjem. Hiszi Ön, hogy ő ezt megadja?
- Meg vagyok róla győződve!
- Phsaw! - vágott közbe Parker megvető hangon, - mit tudja azt Mr. Charley, hogy egy olyan ember, mint Old Shatterhand mit tesz, vagy mit nem tesz. Neki sejtelme sincs arról, hogy Old Shatterhand, ha akarja, egyedül egymaga képes a foglyot megszabaditani.
- No mégsem vagyok oly tudatlan, mint ahogy Ön hiszi - védekeztem én. - Ha nem is tartozom éppen a hires westmannok közé, azért mégsem követnék el oly hibát, mint amilyet Ön.
- Én? Hibát?
- Igen.
- Minő hibát?
- Ön meglepette magát Mr. Cutter által, anélkül, hogy észrevette volna közeledését.
- Talán Ön észrevette?
- Igen.
- Ezt ön bizonyitani nem tudja, Mr. Charley.
- Pshaw! Én tudom bizonyitani.
- Nos tegye!
- Igen szivesen Mr. Cutter, mondja csak: Nem vágott-e Ön le egy ágat, hogy jobban lásson, midőn Ön a bokrok között rejtőzködött?
- Igen, eltalálta. Ön tehát látta, sir; ez be van bizonyitva, különben ezt nem tudhatná.
- De ha Ön látta, miért nem mondta ezt nekünk? - kérdezte Parker.
- Mert feleslegesnek tartottam.
- Ohó! De ha egy vörös ember lett volna?
- Tudtam, hogy fehér volt.
- Lehetetlen!
- Ön westmannak tartja magát és nem tudja, hogy sötét éjszakába és anélkül, hogy látná, minként lehet egy vöröset egy fehértől megkülönböztetni!
- Talán Ön akar efelől kioktatni?
- Szükséges volna ezt tennem, mert Ön még egy nagyobb hibát is követett ennél. Ily hiba életveszélyes volt.
- Teringettét! Lenne oly jó, ismertessen meg ezzel az életveszélyes hibával!
- Ezt a kivánságát is teljesitem. Megtudná mondani, hogy mit szoktak tenni a vörös emberek, ha egy fehér ember kisiklik kezeikből?
- Természetesen, hogy meg. Utána lovagolnak, hogy elfogják. Ezt mindenki tudja.
- Ugylátszik, hogy ön nem tudja.
- Hogyan? Ön kezd sértegetni, sir.
- Sérteni nem szándékozom, csak figyelmeztetni. Mr. Cutter a commancsoktól menekült. Hiszi ön, hogy nem üldözik?
- Zounds! Erre nem gondoltam!
- Ilyesmire pedig gondolni kell. Az indiánok, már Old Surehand miatt is üldözőbe vették Mr. Cuttert, hogy őt ártalmatlanná tegyék.
- Mennydörgős mennykő! - kiáltott föl Old Wabble, kezével a homlokára csapva. - Ez helyes, nagyon helyes, sir. Ezt a veszélyt, hogy hagytam figyelmen kivül! Ők bizonyosan, teljes bizonyossággal utánam ólálkodnak és mindent elkövetnek, hogy elfogjanak.
- És önök itt még őröket sem állitottak.
- Ennek meg kell, nyomban meg kell történnie.
- De ez nem elég.
- És még mi kell; sir? Mondja hamar! Azonnal megteszem, amit ön szükségesnek vél.
Valódi élvezet volt nekem látni a többiek arcát. Bámulva néztek előbb rá, azután reám, majd viszont rólam reá és Parker tágranyilt szemekkel kérdezte tőle:
- Mit tart a mester szükségesnek? Hiszi ön, hogy Mr. Charley tudja, hogy mi történhetik egy ily táborban, aminő a miénk?
- Igen, azt hiszem, - felelte a kérdezett. - Hallották önök, hogy ő a mi biztonságunkra jobban gondolt, mint én magam. Tehát, Mr. Charley, mit tanácsol ön nekünk?
Én a következő nyilatkozatot tettem:
- Ha az üldözők jönnek, a tüzünk szagát meg kell érezniök. Talán már itt vannak, hogy hozzánk lopódzkodjanak. Én az ön helyében néhány kémet kiküldenék, akik az utat oly messzire kifürkésszék, ameddig a mi füstünk szaga elér.
- Well, sir, very well! Egy pillanatig sem késünk ezt megtenni. Mr. Parker, küldjön ki két vagy három embert, hogy utána nézzenek a dolognak! Önök belátják, hogy csakugyan szükséges dolog ezt megtenni.
- Yes, - nyilatkozott a nevezett. - Valóban csodálatos, hogy mi magunk már rég nem jutottunk e gondolatra. Sajátságos, hogy ezt éppen egy régiségbuvártól kell hallanunk, aki nem is westmann. Én magam megyek és négy embert veszek magam mellé.
- De ezek nyissák föl a szemüket és fülüket, különben semmit sem látnak és semmit sem hallanak; th’is clear.
Parker kiválasztott négyet az emberei közül és velük eltávozott. Föltettem, hogy a két megkötözött commancsot és lovaikat megtalálják és már előre örültem a látványnak, mily arcot fognak vágni. Akik a tüz mellett maradtak, kevés szót váltottak; én csöndesen hevertem a bokor árnyékában és vártam a kémek visszatértére. Beletelt több mint egy órába, mig megjöttek. Elöl jött Parker; őt követték ketten indián lovakkal és ketten egy-egy commancsával, kiket külön megkötözve hoztak. Parker, mielőtt még a tüzet elérte, odakiáltott:
- Mr. Cutter, nézze csak, kit és mit hoztunk!
Old Wabble felugrott, rámeredt szemével a két vörös emberre, kik természetesen már magukhoz tértek és igy kiáltott:
- Két indián, két commáncs, amit harci szinükből látni! Hol fogták?
- Találtuk.
- Mit, találták?
- Igen.
- De ellenséges indiánt az ember nem találja, hanem el kell fognia.
- Én is ezt gondoltam eddig, de nem igaz. Mi őket valóban találtuk, a szó szoros értelmében találtuk, egymáshoz kötözve és egy fához kötve, kevéssel rá a lovakat.
- Ki tartaná ezt lehetségesnek?
- Igen, az ember alig hiszi el. De amit az ember a saját jó szemével lát, azon nem lehet kételkedni. Ki gyűrte le őket és ki kötözte meg? Fehéreknek kell közelünkben lenni, kik ezt művelték, anélkül, hogy tudnák, hogy mi itt vagyunk!
Akkor az öreg röviden rám pillantott és fejével intett és igy szólott:
- Igen, fehérek; de nem többen voltak, hanem csak egy.
- Csak egy?
- Yes.
- Egy? Mint jut ön e gondolatra?
- Megsebesültek?
- Nem. Semmi sérülés nem látszik rajtuk.
- Tehát nem volt küzdelem; legyűrték őket, anélkül, hogy védhették volna magukat. Csak egyetlenegy ember van, ki ezt megtette. Kitalálhatják, hogy ki az?
- Mennydörgős mennykő! Ön Old Shatterhandot gondolja?
- Yes.
- Ő gyürte le és kötözte meg őket?
- Nincs másképpen!
- Akkor neki itt a közelben kell lenni!
- Meg vagyok róla győződve.
- De hát miért nem mutatja magát?
- Bizonyosan meg van rá az oka; azt mondják, hogy ő ok nélkül semmit sem tesz.
- Igy hát önnek igaza volt, midőn ugy vélekedett, hogy itt a közelben van. Föl kell őt keresnünk.
- Keresni? Miért?
- Mert holnap korán reggel szükségünk lesz rá, mert az indulást tovább nem halaszthatjuk.
- Nem szükséges őt keresnünk. Ő tudja jól, hogy itt vagyunk és hogy a segitségére várunk. Legyenek biztosak abban, hogy ő a maga idejében megjelenik.
- Ön ugy beszél, mintha ő mindentudó volna, Mr. Cutter. Beszélnék ugyan róla olyan dolgokat, mik hihetetlenül hangzanak és mégis megtörténtek. De ő is csak ember és csak azt tudhatja, amit lát és amit hall.
- Oh, ami ezt illeti, fogadni mernék, hogy ő mindent tud, amit önök tegnap óta tettek és ami itt történt.
- Pshaw!
- Ne kételkedjenek, hanem várják meg a végét.
- Ne vitatkozzunk, sir. Hanem inkább mondja meg mi tevők legyünk e foglyokkal.
- Egyelőre semmit.
- Dehát mikor?
- Mihelyt Old Shatterhand eljön.
- Ez nagyon bizonytalan; ezzel semmi sincs mondva. Én nem vagyok ugy meggyőződve, mint ön, hogy ő el fog jönni és nekünk föltétlenül tudnunk kell, hogy e fickókkal mit csináljunk. Csak nem gondol arra, hogy magunkkal vigyük? Ez teher volna nekünk és veszélyes is.
- Hm. Ezt nem lehet megcáfolni.
- De szabadon sem bocsáthatjuk.
- Ez ostobaság volna; th’is clear.
- Tehát főbe kell őket lőni; ez a legjobb; akkor megszabadultunk tőlük és ezt meg is érdemelték.
- Csak nem elhamarkodni a dolgot, sir! Bizonyára hallotta ön, hogy Old Shatterhand csak akkor öl meg egy indiánt, ha feltétlenül kénytelen vele.
- Ezzel én nem törődöm. Először is éppen nem biztos, hogy itt van; másodszor e gazemberek nem az ő foglyai, hanem a mieink és harmadszor... nos, harmadszor tanácskozzunk róla és a prairie törvényét alkalmazzuk.
- Tegye azt, amit akar.
- És ön nem vesz részt a dologban?
- Nem. Ez indiánok engem nem érdekelnek.
- De hiszen önt vették üldözőbe.
- Mit bánom én, ezideig semmit sem tettek ellenem.
- Hallja csak, sir, aki addig vár, mig e gazemberek valamit tesznek, az elveszett... Tehát résztvesz-e a jurybe, melyet megalkotunk?
- Nem, de meghallgatom a tanácskozást, ha szabad.
- Nincs ellenemre. Kezdődjék hát!
A két commancsa bilincsekben feküdt a földön, a tűz mellett, melynél a fehérek ültek, hogy tanácskozást tartsanak. Hogy beszéltek-e angolul és értették-e, miről van szó, nem volt arcvonásaikon észrevehető. Hogy rövid legyen a dolog, a tanácskozás pár pillanat alatt lefolyt és a határozat a vörösek agyonlövése lett, még pedig azonnal. Csak Jos Hawley szavazott az itélet ellen. Parker röviden intézte a dolgot; három emberére bizta a vörösöket és utasitotta őket, hogy végezzenek velük. Most már itt az ideje, hogy én beleszóljak.
- Halt, Mr. Parker! Várjon még egy pillantásnyit!
- Mit akar, sir? - kérdezett ez.
- Az önök törvénykezésébe hiba csuszott, amelyik az itéletet érvénytelenné teszi!
- Mit ért ön a savanna törvényeihez!
- Úgy látszik, többet, mint ön, különben ilyen hibát nem követett volna el.
- Micsoda hibára gondol?
- Tulajdonképpen van több is. Elsősorban is nem teljes a tanács.
- Mr. Cutter nem akart beleszólni.
- Nem rá gondolok.
- Kire hát?
- Magamra.
- Ah, ön? Ez csak tréfa. Hiszen ön nem westmann.
- Hogy mi vagyok és mi nem, az nem számit. A társasághoz tartozom és nem zárhatnak ki ilyen fontos tanácskozásból.
- Mit nem mond! - nevetett. - Ön semmi esetre sem tagja a tanácsnak, hanem csak védelmét élvezi ennek; igy áll a dolog, sir. Ha mi levesszük önről a kezünket, élete egy percig sincs többé biztonságban.
- Ezek csak nézetek, Mr. Parker, melyekről nem akarok vitatkozni; jó, hagyjuk ki személyemet a dologból! A második hiba, hogy a vörösekkel egy szót sem váltottak. Nem szokás halálos itéletet hozni kihallgatás nélkül.
- Kihallgatni? Ezeket a fickókat? Még csak az hiányozna!
- Mit vétettek hát?
- Fölösleges kérdések! Old Wabblét meg akarták ölni.
- Állithatja ezt, ha azok be sem vallották? Meg van róla győződve, hogy tényleg az üldöző commancsák közé tartoztak?
- Nem látja arcukra festett harci szineiket?
- Ez nem bizonyiték. Ennyit én is tudok a vad Nyugatról.
- Semmit se tud, egyáltalán semmit, sir!
- Mégis. Tudom például azt is, hogy a foglyok életével csak a legyőzőjük rendelkezhetik és senki más. Ki mondhatja önök közül, hogy legyőzte és elfogta e commancsákat?
- Ne beszéljen szamárságokat! Ezek a fickók a mieink és ki tudja megmondani, kicsoda titokzatos legyőzőjük, aki most nem található sehol.
- Én megtudom mondani és legyőzőjük nem bujt el, hanem látható, Mr. Parker.
- Hol hát?
- Itt.
- De mutassa hát meg! - ösztökélt és körültekintve nevetett.
- Ön előtt hever; magam vagyok az!
- Ön? Ördög, pokol! Ön bánt volna el a vörösekkel és ön bilincselte meg őket?!
- Ugy van.
- Ez a ravaszság már igazán nevetséges! Evvel nem menti meg a csirkefogókat! Ha ön egy indiánt le tud harcban győzni és meg tudja bilincselni, nem voltam soha westmann.
- Well. Akkor hát nem is volt az soha!
- Ohó! Ilyet megtenni, ahhoz egy Old Shatterhand ereje szükséges. Azt állitja, hogy ön olyan erős?
- Nem állitom, hanem bizonyitom! Vigyázzon csak!
A vitatkozás közben nyugodtan hevertem a földön; most felálltam. Jobbkézzel megfogtam övénél fogva és meglóbáltam a levegőbe ugy, hogy felkiáltott. Majd ismét talpra állitottam és kérdeztem:
- Elég ennyi vagy az öklömet is kipróbáljam a fején? 
Még nem felelhetett, mikor a foglyok egyike hangosan felkiáltott:
- Old Shatterhand! Ez Old Shatterhand! - gondoltam. 
Eddig nem láthatott, mert az árnyékban feküdtem, de most, hogy felálltam, láthatta a tüz fényénél egész alakomat. Hozzá léptem és megkérdeztem:
- Ismer engem a fogoly commancsa harcos?
- Igen, - felelte.
- Hol láttál engem?
- A rakuroki-commancsák táborában, amikor a főnökök lelkeit medveölőd csövéből az égbe lőtted. A legidősebb főnökünk To-kei-chun volt; fiának élete volt a kezedben, de te neki ajándékoztad.
- Ez helyes. Te jól érted a fehérek nyelvét, értetted hát, miről tanácskoztak?
- Igen.
- Tudjátok hát, hogy halálra itéltek?
- Tudjuk. És hallottuk azt is, hogy Old Shatterhand szót emelt értünk.
- Azt ő mindig megteszi. Barátja vagyok a vörös harcosoknak és sajnálom, hogyha ők a harci bárdot kiássák a fehérek ellen, mert tudom, hogy talán ideig-óráig győzhetnek, de csak azért, hogy igy még biztosabban elpusztuljanak. Tudjátok meg ti is, hogy én nem kivánom a vörös emberek halálát.
- Mi bátor harcosok vagyunk és nem félünk a haláltól.
- Azt tudom; de az élet mégis jobb a halálnál és nem marad jó hiretek vissza, ha megtudják törzseteknél, hogy ellenállás nélkül fogtak el, azután lőttek le. Feleletek őszinteségén mulik, visszaadom-e életeteket. Hogy hivják a főnököt, akinek törzsötök engedelmeskedik?
- Vupa Umugi-nak, akit még sohasem győztek le.
- Hol állanak falvaitok sátrai?
- Ezt nem mondom meg.
- Harcosaitok onnan háborúra vonultak ki?
- Igen.
- Hány emberből áll a csapatotok?
- Hallgatok.
- Hol vannak most?
- Nem tudom.
- Ki ellen vonultok?
- Tudom, de nem árulom el.
- Nem fecsegsz és igy bátor harcosnak tartalak, aki inkább életét áldozza, semmint, hogy övéit elárulja. Ez minden bátor embernek tetszik és igy nekem is. Menjetek haza és mondjátok el tieiteknek, hogy Old Shatterhand tudja becsülni a bátorságot és a hallgatást.
Lehajoltam, hogy kötelékeiktől megszabaditsam őket. Mikor ez megtörtént, felugrottak és amelyik eddig is beszélt, megkérdezett:
- Old Shatterhand feloldoz minket és azt mondja, hogy menjünk. Szabadok vagyunk tehát?
- Igen.
- Mehetünk, ahová akarunk?
- Igen.
- Mi történik lovainkkal és fegyvereinkkel?
- Ezeket most visszakapjátok. Old Shatterhand nem tolvaj, vagy rabló, hogy a másét elvegye.
- Uff, uff! Nyomozni fogtok, hogy megtudjátok, hol vannak társaink?
- Nem. Erre szavamat adom.
- Uff, uff! Old Shatterhand még nem szegte meg szavát soha; ő a fehérek legnemesebbike; el fogjuk mondani, mihelyt társainkhoz érünk.
- Nagyon sok fehér ember gondolkozik ugy, ahogy én. Itt feküsznek fegyvereitek és ott állanak lovaitok. Lovagoljatok el! De jól fogunk vigyázni; ha itt maradtok, vagy visszajöttök és hozzánk lopódzkodtok, golyóim fognak találni benneteket!
- Tova fogunk lovagolni anélkül, hogy körülnéznénk. Howgh!
A fehérek közül egyik sem mert félbeszakitani eddig; most azonban Parker hozzámlépett és megkérdezett:
- Komolyan gondolja mindezt, sir?
- Természetesen.
- Tényleg vissza akarja adni szabadságukat?
- Igen.
- Ne vegye rossz néven, sir, de ez nagy hiba, mert...
Rövid kérdéssel félbeszakitottam:
- Tudja már, ki vagyok?
- Yes.
- Tehát nem Mr. Charley többé, akit ön fél idiotának és tökfilkónak tart?
- Nem, hanem Old Shatterhand, sir.
- Akkor hát beláthatja, hogy értek én is valamit az ilyen dolgokhoz és ne kritizálja meg, amit teszek. Merném állitani, bár nem akarok szerénytelen lenni, hogy kritikáját már akkor sem méltányoltam volna, mikor először tettem lábamat a vad Nyugatra. Aki Hotatitlá-t, hires lovamat, fiákeres lónak titulálja, attól mégsem fogadok el tanitást!
E rendreutasitás után elfordultam tőle és otthagytam. Meg volt rá az okom, hogy kemény hangot használjak vele szemben, mert kissé sokra kezdte tartani magát és ronthatta volna elbizakodott véleményeivel további dolgainkat. Ezért beszéltem olyan öndicsérő hangon, hogy belássa későbbi tanácsaim helyességét, melyek, bár szintén nem voltak feltétlenül biztosak, az övéinél bizonyára többet értek.
A commancsák lóra kaptak, köszöntve bólintottak felém, a többieket pillantásra sem méltatva. Ez még Old Wabblet is bosszantotta, aki nem szólt bele a dologba, ámbár ő sem helyeselte egészen eljárásomat.
- Keményfejü fickók! - mormogott. - Mintha mi nem is léteznénk! Nem gondolja, hogy kissé enyhén járt el velük szemben, mr. Shatterhand?
- Nem.
- Eszembe sem jut birálni tetteit. Ön tudja, mit csinál, ha más nem is érti mindig; de azt talán még sem kellett volna megigérnie, hogy nem követi őket. Ha meg akarjuk Old Surehandot szabaditani, tudnunk kell, hová hurcolták.
- Én tudom; kihallgattam őket, mielőtt leütöttem volna. A Saskuan-kui-hoz, a “Kék Viz”-hez vitték.
- Nagyon jó, de én nem ismerem e helyet, Ön tudja talán, hol van?
- Igen. Kétszer is voltam ott.
- De félek, hogy jelenteni fogják a történteket és jövetelünket.
- Ellenkezőleg! Szabadon bocsájtottam volna-e a foglyokat akkor? Épp ez az a sakkhuzás, amely számunkra előnyt biztosit. Old Surehandet pedig egy szóval sem emlitettem. Vagy azt fogják hinni, hogy nem is tudok róla, vagy hogy nincs rá okom, hogy törődjem vele. Higyje el, Mr. Cutter, nem követtem el hibát. Még az az előnyünk is megvan, hogy a két vörös nincs a nyakunkon, halálukba pedig semmiképp sem egyezhettem volna bele.
- Igaza van, sir; th’is clear. És gondolja, hogy itt biztonságban vagyunk és a fickók titokban nem fognak visszatérni?
- Nem térnek vissza. De hogy óvatosak legyünk, hagyjuk el e helyet, oltsuk ki a tüzet és keressünk mielőbb másikat.
Miután a tüzet kitapostuk, egy kis darabon visszalovagoltunk, ahol egy alkalmas helyet találtunk. Ezután aludni tértünk és két őrt kiállitottunk. Sokáig fenn voltam még és ugyanolyan sokáig hallottam társaim suttogását is.
Halk társalgásuk tárgyát elképzeltem magamnak; arról a különös és általuk előre nem sejtett esetről beszéltek, hogy Mr. Charley valami tréfát üzött velük és voltakép Old Shatterhand volt. Old Wabble mindenesetre nem csekély elégtételt érzett afelett, hogy ő ismert föl engemet legelőbb.

Másnap reggel mindenekelőtt arról volt szó, hogy megtudjam, ki lovagol szivesen Saskuan-kuiba és ki nem. Mikor tudakozódtam, mindnyájan hathatósan kértek, hogy vigyem őket magammal. Most, hogy megtudták, ki vagyok, minden korábban ellenem táplált aggodalmukkal felhagytak és mindenki meg volt győződve, hogy e kirándulás nagyon érdekes lesz és jó eredményre vezet. Maga Sam Parker, a tegnapi elutasitó magartartás dacára, oly lelkesedést mutatott, mely bizonyára szivéből jött és Jos Hawley egy alkalmas pillanatban négyszemközt igy nyilatkozott:
- Ki gondolta volna, sir, hogy ön Old Shatterhand! De ha most ez igy van, kétszeresen örülök, hogy ön az elbeszélésével megnyugtatta a szivemet; ezt önnek biztosan állithatom. Én egy régi, egészen közönséges kóborló vagyok a nyugaton; de helyezzen engem oda, hol használható vagyok, meg fogja látni, hogy nem hozok szégyent az ön fejére!
Midőn elindultunk, előbb körülbelül egy óra hosszat a vizet követtem, amely mellett táboroztunk; ezután a völgy, amelybe folyt, az eddigi keleti irányától eltért és délnek fordult. Itt a gyepet letaposva találtuk és Old Wabble leszállt lováról, hogy a nyomokat fürkéssze.
- Nem lenne szives, Mr. Cutter, ezt abbahagyni? - kértem én. - Ezt feleslegesnek tartom és másodszor ez nekünk tilos.
- Tilos? - kérdezte ő. - Ki tilthatja meg nekünk, hogy kifürkésszük e csapást, hogy mit jelent?
- Én a commancsáknak szavamat adtam, hogy nem kémkedem utánuk.
- Tehát azt hiszi, hogy ez az ő nyomuk?
- Azt!
- Hm! Kétségbe lehet vonni.
- Miért?
- Ha idelovagoltak volna, akkor a patkónyomokat utközben látnunk kellett volna.
- Nem. Az ő elindulásuk és a mienk közt oly sok idő telt el, hogy a fű azalatt ujra fölegyenesedett, de itt, ahol tábort ütöttek és valószinüen csak kevéssel ezelőtt lovagoltak tovább, a fű fekve maradt.
- Ez az érv helyesnek látszik, sir, de mondhatom, hogy nem nagy vigyázatra mutatna az indiánok részéről, ha ők az éjt a mi táborunktól egy óra járásnyira töltötték volna. Inkább azt hinném, hogy megszakitás nélkül tovább lovagoltak.
Sam Parker is helyeselte ezt és a többiek is igazat adtak neki; ezért én a következő magyarázatot adtam:
- E két indián helyzetébe kell magunkat beleképzelni. Tegnap egész nap lovagoltak és még egy napra van szükségük, hogy Saskuan-kuiba juthassanak. Hogy ezt megtehessék, embernek, lónak legalább egyszer hosszabb pihenésre van szüksége; ez egészen magától értetődik.
- Igen, de mégsem oly közel ahhoz a helyhez, ahol mi voltunk, - veté ellen Old Wabble.
- Miért ne? Én nekik szabadságot adtam és megigértem, hogy nem üldözöm őket, ők tudják, hogy Old Shatterhand nem hazug és igy itten egészen bizton érezték magukat. Ide járul még egy körülmény, melyet nem szabad önöknek figyelmen kivül hagyni, tudniillik, hogy nappal jobban és gyorsabban lovagol az ember, mint éjszaka. Okos ember pedig nem nappal, hanem éjszaka nyugszik és semmi okom nincs föltenni, hogy a commancsákban nincs ily okosság. Miután ők több mint két mérföldnyi (természetesen angol mérföldről van szó) távolra voltak tőlünk, minden aggodalom nélkül megállhattak, hogy a reggelt bevárják. Azután tovább lovagoltak, mint e csapásról láthatják, mely ott a viz jobbpartján lefelé vezet és oly világosan látható, hogy nem ma éjjel, vagy éppen tegnap este keletkezhetett.
- Akarja-e, hogy megvizsgáljuk, - kérdezte Parker.
- Nem, mert meg akarom tartani igéretemet és már messziről látom, hogy nem tévedek. Ezt a nyomot két és sem több, sem keveseb ló hagyta hátra; tehát a commancsák voltak.
Ekkor Old Wabble fontoskodó arcot vágott és mosolyogva igy szólt:
- Ön arról beszél, hogy meg akarja a szavát tartani, de én arra gondolok, hogy ez nem lehetséges.
- Miért nem?
- Mert ugyanazon a csapáson megyünk és igy kényszerülve vagyunk azt megvizsgálni. Vagy azt hiszi ön, hogy be kell hunynunk a szemeinket?
- Nem, mert e csapást tovább nem követjük.
- Talán csak azért, mert ön igéretet tett?
- Az esztelenség volna; de van egy más, nyomósabb ok. A vörös emberek, valószinüen az itatás kedvéért követik e folyam mentét, mely maga is, habár egy széles kanyarulattal, de a Rio Pecoshoz vezet. Tehát kerülőt csinálnak. Mi azonban a vizet itt elhagyjuk és egyenes, keleti irányban lovagolunk a Pecoshoz; mi az ő csapásuktól bucsut veszünk és az általam kitüzött célt elérjük, ugy, hogy mi előbb eljutunk Saskuan-kuihoz, mint ők. Hogy ez nekünk mily előnyös lesz, azt nem szükséges önnek megmagyarázni.
Ekkor Old Wabble arcáról eltünt a kétkedő mosoly és igy szólott:
- Igen, ha ez igy van, Mr. Shatterhand, akkor nyugodt vagyok. Magam csodáltam, hogy mily okos vagyok, de belátom, hogy öntől tanulhatok, th’is clear. De mondja csak, az ut, melyet kitüzött magának, nehéz-e?
- Éppen nem. Mindig lejt; a vidék nagyobbára sik, néha sziklás, néha homokos; viz természetesen nincs, e tekintetben egészen a Rio Pecosig türnünk kell!
- De ennél a commancsák tanyáznak. Ez nem fog-e akadályul szolgálni, hogy vizhez jussunk; melyre egy ily lovaglás után okvetlenül szükségünk lesz?
- Nem. Én jól ismerem a Sas-Kuan-Kui azon helyét, ahol őket keresnünk kell. Mi a folyót más ponton fogjuk elérni és lovainkat veszélytelenül megitathatjuk.
- Well, akkor meg vagyok nyugtatva. Egyáltalán felesleges volt ily aggodalmat hangoztatni, mert ha ön a mi vezetőnk, akkor meg kell győződve lennünk, hogy minden megtörténik, ami biztonságunk érdekében szükséges. Old Shatterhandra rábizhatja az ember magát és ezért akarok önnek valamit mondani, ami önnek örömet, igen nagy örömet fog okozni.
- És mi az, Mr. Cutter?
- Én idősebb, sokkal idősebb vagyok Önnél és igy tulajdonképpen önként értetődnék, hogy engem válasszanak vezetőül; mindazonáltal kész vagyok... kész vagyok... kész vagyok... hm. Igen, kész vagyok...
Ugy látszott, hogy nem volt könnyü dolog elhatározását kimondani; hajlott ide s oda; erőlködött, hogy a szókat eltalálja; mozgatta a karjait, a lábait forgatta erre-arra, vézna teste, mintha minden csontja meglazult volna; imbolygott, mozgott minden porcikája, mig végre kinyögte:
- Ebbe bele kell nyugodnom, hogy magamat önnek alárendeljem; Önnek kell a mi parancsnokunknak lenni, akinek mi engedelmeskedni tartozunk. Ilyesmit Old Wabble még sohasem tett. Mit szól hozzá, hé? Ön ezt elismeréssel és hálával fogja elfogadni, Mr. Shatterhand; th’is clear.
Igen, ő mindig olyan ember volt, ki magát soha másnak alá nem rendelte, ezt tudom. Lehetett látni, hogy mily erős küzdelmébe került ezt most az egyszer megtenni és ezért tőlem még dicséretet várt. Kitágult szemekkel, nyitott szájjal, várakozásteljesen nézett rám; de e várakozás nem teljesült, mert én igy válaszoltam:
- Nem, ez nem oly világos, mint ahogy ön gondolja. Mi szabad westmannok vagyunk és nem katonák, kiknél mindig egy rangfok áll a másik felett, nálunk parancsnokról a szó katonai értelmében nem lehet szó, hanem mindenikünknek egyenlő joga és egyenlő kötelessége van.
- De, Sir, ön csak nem kivánhatja, hogy mi mindnyájan mindig egy nézeten legyünk.
- Semmi esetre sem.
- Nos mi történik, ha civódni kezdünk?
- Civódni? Az értelmes embereknél nem fordul elő. Ha véleménykülönbség van közöttünk, akkor megbeszéljük a dolgot, Mr. Cutter.
- Well, megbeszéljük. És aztán?
- Akkor azon vélemény szerint cselekszünk, mely a helyes.
- És ha a többiek éppen ezt a véleményt nem tartják helyesnek?
- Akkor ők ostobák és ostoba emberekkel nem szoktam közlekedni.
- Hogyan? mi-i? - kérdezte ő.
Pompás egy arcot vágott, ez arc hasonlitott a ravasz rókáéhoz és a szelid bárányéhoz, mely éppen bégetni akar. Egy ideig mozdulatlan maradt, azután gyorsan hányta-vetette tagjait, mig én igy folytattam:
- Én csak annyit gondolok, hogy mindig óvakodni fogok egy jó és helyes nézettel szembeszállni.
- Ah ugy! És ha önnek van helyes nézete és mi azt nem látjuk be és nem tesszük azt, amit Ön akar?
- Akkor én hagyom önöket állni vagy ülni és megyek a magam utján.
- Egyedül?
- Igen, egyedül.
- De akkor az, amit meg kell tenni, nem lesz végrehajtva.
- Mégis igen, mert én hajtanám végre. Egy okos ember segitség nélkül és egyesegyedül többet végez, mintha tiz más ember van vele, kik az ő művét elrontják.
- Ez tehát ilyenformán hangzik: Old Shatterhand sohasem, gondol ostobaságot; tehát mindennek az ő akarata szerint kell történni és ha nem ugy történik, akkor ő onnét menekül.
- Ilyenformán, ha nem is ily élesen mondva.
- De hiszen ez éppen annyi volna, mintha Önt választanók parancsnokunknak.
- Nem, mert önök nem tartoznak mindig föltétlen engedelmességgel, hanem mindenki nyilvánitsa ki a maga nézetét. És ami önt, Mr. Cutter, személyesen illeti, teljesen meg vagyok győződve arról, hogy ön mindig a helyeset teszi, hogy soha semmi visszás dologra nem vállalkozik.
Ekkor a megelégedés fénysugara ömlött el ráncos arcán és az öröm és a helyeslés hangján igy kiáltott föl:
- Ez már beszéd, Sir, egy oly beszéd, mely mindig érvényesül, th’is clear! Nekünk nincs parancsnokunk, de ha a többiek nem látják be, hogy önnek van igaza, akkor veszteg hagyjuk. Jöjjön velem elöl; menjünk tovább!
A völgy emelkedőjén föllovagoltunk és azután, midőn följutottunk, derékszögre fordultunk el tőle. Fönn egy fennsik volt és mivel lovainkat alant derekasan megitattuk, vágtatva mehettünk. Old Wabble a többiek előtt mellettem lovagolt és néha bámulva veté tekintetét az én paripámra, melynek a mostani menési mód láthatóan örömet okozott. Az öreg kitünő lovas volt és magas kora dacára mint egy ifjú, ugy ülte meg a lovat. Hosszu fehér haja ugy lobogott, Winnetou pompás sötét üstökéhez hasonlitva, mint valami ezüst sörény. Lenn a pataknál tulajdonképpen nem felelt meg az én várakozásomnak, mert az általa tett ellenvetések éppen nem tettek bizonyságot arról a csalhatatlan éles szemről, mely egy elsőrangú vadász sajátja, de ezt mondtam magamban, hogy az ő “specialitása”, hogy igy fejezzem ki magamat, egészen más. A “Cow-boyok egykori királya” csak szabad mezőn, a nyilt Savanna-sikon fejtette ki tevékenységét és igy nem szerezhette meg azokat a tulajdonságokat, amelyeknek csak sürü erdők és szakadékos bércek az igazi iskolái. De mindabban, amit az ő szakmájába tartozónak mondhatnék, benne teljesen megbizhattam.
Órahosszat lovagoltunk egymás mellett, anélkül, hogy egy szót szólt volna. Midőn e hallgatásra nézve észrevételt tettem, igy felelt:
- Én szivesen beszélek és mesélek. Sir, de tudom, hogy ezzel nem szabad háborgatnom.
- Miért nem?
- Mert ön inkább a tett, mint a szó embere. Mindenki tudja, hogy ön naphosszat együtt van Winnetouval anélkül, hogy egy felesleges szót mondana. Még ha mindketten veszélyben forognának is, melyről más westmannok tanácskoznának, egy rövid bólintással vagy egyetlen tekintettel megértik egymást. Tehát hallgatok, hogy ne tartson fecsegőnek; th’is clear.
- Winnetounak csakugyan az a tulajdonsága, hogy inkább tettekben, mint szavakban beszél és én éppen olyan vagyok, mint ő. Nagyon fogok örülni, ha azt tapasztalom, hogy önnel éppen olyan jól megértjük egymást, mint vele, Mr. Cutter.
- Emiatt ne legyen gondja, Sir! nem vagyok tapasztalatlan fickó és törekedni fogok önnek bebizonyitani, hogy hasznomat veszi.
A tájék, amelyen keresztül lovagoltunk olyan volt, amilyennek leirtam, részint sziklás sikság, részint homokos puszta, mig végre délután termékeny pázsitos talajra bukkantunk. A Pecos egy mellékvizéhez közeledtünk, melynek partját lombos bokrok szegélyezték. Én a vizfolyást már régebbről ismertem és egész a torkolatáig követtem. Midőn ezt elértük, nem több, mint két óránk volt beesteledés előtt, egy órányira kellett lovagolnunk, hogy elérjük Sas-Kuan-Kuit.
Eme “Kék viz” egy kis tóhoz hasonló medence volt, mely talajvizekből táplálkozott és fölösleges vizét a Rio-Pecosba önté. Partján szilfák és gyapotfák, bokrok voltak, melyekből kimagaslottak az árnyas tölgyek. A viznek intenziv kék szine volt és ezért hivták az indiánok Sas-Kuan-Kui-nak. A tó lefolyása azon hely alatt volt, ahol mi állottunk és a Pecosba ömlött, melyen nekünk át kellett kelnünk. Alatta volt még egy csapás, melyet nem használhattunk, mert a két commancsa alulról jött és nyomainkat megtalálta volna. Tehát az itt meglehetősen széles folyón át kellett usztatnunk, mi a mai nap hősége miatt inkább kivánatos, mint kellemetlen volt.
A tulsó partra érve, előbb nyomok után fürkésztünk és megnyugtatott az, hogy ilyeneket nem találtunk. Óvatosan lovagoltunk a rezgő nyárfák alatt lefelé a tólefolyás torkolatáig. Ennek jobboldalán találtuk magunkat és ott sem akadtunk nyomra. Leszálltam a lóról, melyet egy bokor ágához kötöttem, melynek galyát harapdálhatta és lehevertem a fűbe. Old Wabble követte példámat, anélkül, hogy egy szót szólt volna; ő az én hallgatag Winnetoumat akarta utánozni és amint kifejezte magát, nem akarta, hogy fecsegőnek tartsam. A többieknek azonban, amit én tettem, nem tetszett olyan magától értetődőnek; ők a lovakon ülve maradtak és Parker kérdezte:
- Leszállani, Sir? Hiszen még nappal van!
- Éppen azért szálltam le, mert nappal van, - feleltem én.
- Nem akarunk egészen a “Kék viz”-ig lovagolni?
- Nem.
- Tehát a sötétben akar oda jutni?
- Igen.
- Miért nem nappal, midőn esetleg még nyomokat találhatunk, Mr. Shatterhand?
- Mert mi ott ilyen nyomokat látunk, de minket is meglátnának.
- Gondolom, ha óvatosan...
Old Wabble szakitotta félbe, ki szigoru hangon szavába vágott:
- Hallgassanak és ne kiabáljanak, mint egy tizenöt pupu teve. Szóltam-e egy szót? Mr. Shatterhand jól tudja, mit csinál. Ha önök a fejbőrüket akarják piacra vinni, akkor lovagoljanak tovább; de én itt maradok!
Ekkor ők is leszálltak lovaikról. Parker mormogott:
- Oho, oho, csak ne olyan gorombán, Old Wabble! Olyan gentleman, mint én, nem vagyok hozzászokva, hogy ilyen tevehasonlatot vágjanak a fejemhez.
- Valódi gentleman mindenek előtt befogja a száját, értette? Ön akkor az első jávorszarvast jól eltalálta, de eközben mindenesetre sok bakot lőtt és igy nem illik önnek Mr. Shatterhand ellen igy beszélni, ha valamit ő akar, s önnek nem tetszik. Tehát hallgasson, különben mi tovább megyünk és önt itt faképnél hagyjuk!
Ah, tehát ide lyukadt ki a dolog? Faképnél hagyni, ezt ő megjegyezte. A derék Parker iránt tanusitott szigorával meg akarta mutatni, hogy velem egyetért. De azért meg voltam győződve, hogy hallgatása nem sokáig fog tartani és legközelebbi alkalommal éppen ugy ki fog kérdezni, mint most Parker tette.
Mikor sötétedni kezdett és eljött az én időm, fölkeltem és igy szóltam:
- Most már tovább megyek, hogy a commancsákat fölkeressem. Fegyveremet itt hagyom és kérem önöket, hogy senki se távozzék el: lehetnek vörös emberek a közelben és észrevehetik.
- Egészen helyes! - hagyta rám, Old Wabble. - Fölteszem, hogy nemsokára eljön a két commancsa, kiket szabadon bocsátottunk. Ők valószinüen itt közel vonulnak át.
- Itt nem, Mr. Cutter, - vetettem ellene. - Ők mindenesetre az alant fekvő csapást használják föl és ott átellenben a viz tulsó partján jönnek fel.
- Azt hiszi?
- Igen. Azért választottam én pihenésre az innenső partot; itt minket nem vehetnek észre.
- Well. Tehát ön menni akar. Mehetek én is?
- Őszintén mondva, jobb szeretek egyedül.
- Oly tapasztalatlannak, vagy oly ügyetlennek tart engemet, hogy a dolgot én csak elrontanám?
- Nem, legalább nem oly szószerint, amint ön mondá.
- De hát azért némiképp mégis. Mondom, sir, értek a lopózkodáshoz ugy, mint bárki más; ezt tegnap be is bizonyitottam.
- Hm. Én mégis észrevettem önt.
- Engem nem, legfeljebb az ágat, amelyik megmozdult.
- Pshaw! Még jóval, mielőtt az ágat ön levágta volna, láttam a szemeit.
- A szemeimet? Goodlack! Lehetséges ez?
- Nem csak lehet, de ugy is van.
- De én teljesen sötétbe voltam, hogy láthatta a szemeimet, Mr. Shatterhand?
- Természetesen csak igen éles és gyakorlott szemnek lehetséges ez. Azt hiszem, ön is tudja, hogy a szemek csillognak és ön még hozzá egészen nyitva is tartotta őket.
- Ez szükséges is volt! Aki látni akar valamit, nyitva kell, hogy tartsa a szemeit.
- Azt gondolja? Óvatos kémlelő, amennyire csak lehet, becsukja, hogy észre ne vegyék, sőt ha például már eleget láttam, én be is szoktam csukni a szemeimet, részben, hogy észre ne vegyenek, másrészt, hogy jobban halljak, mert amint ön ezt bizonyára tudni fogja, bezárt szemmel élesebben hall az ember.
- Sir, ez igaz; öntől még sokat lehet tanulni!
- Ha ön ezt ugy tartja, akkor még másra is figyelmessé tehetem. Én ugyanis nemcsak a szemeit, de a haját is láttam.
- Még ezt is?
- Talán csodálkozik rajta? Az ön haja hófehér, tehát még sokkal jobban észrevehető, mint sötét szemei.
- Ördög, pokol! Önnel szemben jól kell vigyázni.
- Nem csak velem szemben, Mr. Cutter. Tanácsolom önnek, hogy ha megint lopózkodásra kerül a sor, rejtse el a haját; igen könnyen elveszitheti különben fejével együtt.
- Feltétlenül megteszem! Remélem, hogy már most ilyen helyzetbe kerülök. Nem?
- Ugy gondolja, hogy együtt menjünk?
- Yes.
- Ismétlem, jobban szeretnék magam menni.
- Lehet; de ön is ember, valami szerencsétlenség érheti. Akkor azután itt csücsülhetünk, nem tudjuk, hogy hol van és hogy segitsünk önön.
- Ez igen helyes gondolkodás és feltétlenül szivesebben mennék önnel együtt, ha a dolog nem volna olyan fontos és veszélyes. A legkisebb hiba elárulhat bennünket és életünkbe kerülhet.
- Szavamat adom, hogy nem fogok hibát elkövetni!
- Szavát? Hm. Ám legyen és remélem, hogy meg is tartja.
- Köszönöm! Csak parancsoljon és indulhatunk.
Összecsavarta a haját, hogy elrejtse a kendője alá és mig ezt tette, igy szólt:
- Annyira jól ismeri a “Kék Viz” vidékét, hogy dacára a sötétségnek, reméli megtalálni ott a vöröseket?
- Igen. Gondolhatja, hogyha ez nem volna igy, akkor az alkonyatot kémkedésre használtam volna fel és nem hevernék tétlenül.
- Bravó, bravó! - kiáltott fel Parker.
Old Wabble hozzá fordult és haragosan kérdezte:
- Mit kiabál itt, hé?
- Bravót kiáltottam, - felelé a kérdezett.
- Ezt én is hallottam; vagy ugy hiszi, süket vagyok? De azt szeretném tudni, miért kiabált?
- Örömömben, hogy Mr. Shatterhand olyan nagyszerü orrot adott önnek.
- Orrot? Hogy-hogy?
- Először gorombáskodik velem, elhallgattat és isten tudja hány pupu tevének nevez, mert bátorkodom egy egész szerény kérdést megkockáztatni, most pedig ön fecseg olyan fölösleges dolgokról, hogy Old Shatterhandnak rendre kell utasitania! “Ezt csak gondolhatja” - mondta - és én még egy bravót kiáltok hozzá!
- Fogja be a száját, igen tisztelt sir. Az én kérdésem egészen logikusan a tárgyhoz tartozó volt.
- Az enyém is.
- Ezt csak ön hiszi. Különben pedig itt a vad nyugaton ellenséges indiánok közelébe nem kiabálnak olyan hangosan bravót, hogy a tüdejük megszakad belé. Jöjjön, Mr. Shatterhand, hagyjuk itt ezt a fickót a faképnél.
- Örökre? - kérdeztem nevetve.
- Nem, csak visszatértünkig.
Parker gondjaira biztam fegyvereimet és elindultunk.
A tó árterületét övező cserjés nem volt széles; vékony szegélyt adott a teljesen nyilt rétségnek. A szélén megállapodtunk, hol egy csomó előrenyuló bokor kellő fedezetet nyujtott, ugy, hogy nem kellett félnünk esetleges találkozástól; gyorsan elbujhattunk. Mikor már beesteledett és teljesen sötét lett, még a netalán előzőleg táplált aggályok is megszünhettek.
Annak az oktatásnak, melyet Parker Old Wabblenek adott, nem volt tartós hatása, mert még nem jutottunk nagyon messzire, már kérdezősködni kezdett, természetesen halkan:
- Milyen alakja van a “Kék viz”-nek, sir?
- Meglehetősen kerekded tó, de nem valami nagy.
- Mégis mekkora?
- Husz percre volt szükségem, hogy keresztbe átusszam.
- Akkor mégsem kicsi, mert hallottam, hogy ön pompás uszó. Azt beszélik, hogy az életéért kellett usznia a sioux-k között.
- Sőt már többizben.
- És állitólag ezeknek a vörös gazembereknek még a legjobb uszói is visszamaradtak ön mögött.
- Mindenesetre, különben már nem is élnék. Hogy uszik ön, Mr. Cutter?
- Mint a hal.
- Valóban?
- Igen. Talán nem hiszi el?
- Ha ön mondja, igaznak kell lennie. Akkor ön felülmul engem, mert én nem merném azt mondani, hogy ugy tudok uszni, mint a hal. Különben ön nem is nagyon husos.
- Ugy van, csupa csont, meg bőr, meg ránc, semmi egyéb. De azt hiszi, ez akadálya annak, hogy jó uszó lehessen valaki?
- Legalább is igy szokták állitani.
- Ohó! Aki ezt állitja, az semmit sem ért a dologhoz. Aki elhizott, az kövér és széles, rettenetes fáradságába kerülhet átvergődni a vizen; én azonban hosszu és vékony vagyok, tehát valósággal átsiklom a hullámokon. Egészen ugy van ez, mint a nyilvesszővel; ha vékony és hosszu, akkor gyorsabban és mélyebben furódik a husba, mintha rövid és vastag lenne, th’is clear.
Nekem nem volt a dolog olyan “clear”, mint neki, mégis fel kellett tennem, hogy nem uszik rosszul, ha nem is éppen ugy, mint a hal. Egyébként nemsokára alkalmam nyilott ebbéli ügyességét alapos próbára tenni; egyelőre hittem neki, jóllehet a cow-boyok inkább szárazföldön és a lovon szoktak otthon lenni, mint a vizben.
- Vannak szigetek a “Kék viz”-ben? - folytatta rövid szünet után.
- Csak egyetlen egy, nem messze az északi parttól.
- Ha ilyen sötét marad, mint most van és a vörösek nem gyujtanak tüzet, nehéz lesz megtalálni őket.
- A csillagok nemsokára jobban fognak világitani és meg vagyok róla győződve, hogy a commancsák tüzet gyujtanak. Nincsen okuk feltételezni, hogy ellenség van a közelben; biztonságban hiszik magukat, nem fognak tehát a sötétben ülni.
- Hogyan fogunk hozzájuk lopózkodni?
- A tó mellett, még pedig az emlitett szigettel éppen szemben, van egy tisztás, mely kitünően alkalmas a táborozásra; én két izben is több éjszakát töltöttem ott és azt hiszem, az indiánok is ott vannak. A bozót sürü és magas fák környezik.
- Az nem jó, mert akkor nehéz lesz áthatolni rajta. Nem ez a véleménye, Mr. Shatterhand?
- Sajnos, ugy van; de mégis át kell jutnunk. Van még egy körülmény, mely valószinüleg kétszeresen megneheziti tervünk keresztülvitelét.
- Még pedig?
- A tó és a bozót között nincs elegendő legelő a lovak számára, fel kell tehát tennem, hogy ezek nem a tó mellett, hanem az erdőcsikon innen vannak, ahol a fű buján tenyészik.
- Heigh-ho! Akkor ott őrök is lesznek!
- Természetesen! A tábor tehát előttünk, a lovak az őrökkel pedig mögöttünk vannak és mi olyan helyzetbe kerültünk, mely a legnagyobb óvatosságot igényli, mert az indiánlovak majdnem éppen olyan éberek, mint gazdáik. De most ne beszélgessünk tovább; össze kell szednünk a figyelmünket.
Körülbelül utunk felét tettük meg és vigyáznunk kellett, mert minél közelebb jutottunk a tóhoz, annál könnyebben lehetséges volt; hogy esetleg ide-oda csatangoló indiánokra bukkanunk. Szerencsére, ez nem következett be és ilyen nem óhajtott találkozás nélkül jutottunk a tó lefolyásához.
Az erdőcsik széles ivben kanyarodott ki a nyilt rétségre és mi mindenütt követtük, mig egyszerre hirtelen meg kellett állnunk, mert hangos beszédet hallottunk.
- Pa-gu! - kiáltott valaki. - Hetet-sha cunka?
Ez annyit jelent, hogy: Pa-gu: hol vagy?
- Eure (itt), - felelt a másik.
- Becte omi! (Jer ide!)
- Schai ka-ta lel (nincs időm).
Erre megint csend lett. Halkan odaszóltam Old Wabblenak:
- Ez a turkanához hasonló tájszólása a rokurró-cornmancsáknak; azok vannak tehát előttünk, akiket keresünk. Ismeri ezt a tájszólást?
- Igen.
- Akkor megértette, amit beszéltek?
- Igen. Azt mondta az egyik a másiknak, hogy nincs ideje.
- Ugy van! Nagyon örülök, hogy érti ezt a nyelvet, mert akkor szintén képes kihallgatni őket. Feltevésem beigazolódott: a lovak vannak előttünk, az egyik őr kiáltott. Jöjjön mögöttem, de olyan halkan és óvatosan, ahogy csak tud!
Tovább surrantunk a bozót szélén, mig az erdő egy kiugró nyelvére bukkantunk; ott tüzet pillantottunk meg, mely mintegy hatszáz lépés távolságra égett előttünk a réten; néhány indián ült mellette, kik a köröskörül legelésző lovakat őrizték.
- Egészen igy gondolta, sir, - mondá Old Wabble. - Itt vannak a lovak és a bokrok, mig a fák mögött kell gazdáiknak táborozni a “Kék viz” mellett.
- Ugyanazon a helyen, amelyről én beszéltem; ott vannak, ahol én már kétszer táboroztam. Most le kell feküdnünk, különben meglátnak minket.
Most már kuszva mentünk tovább a bozót szélén, mig ez csak lehetséges volt anélkül, hogy felfedezzenek. Előttünk keskeny nyilás volt a bokrok között, mely a tábort a legelővel nyitott ösvénykép összekötötte; nagyon kényelmes lett volna, ha használhattuk volna, de ezt nem volt szabad megtennünk. A vörösek ide-oda járkáltak ezen az ösvényen és nekünk eszünkbe sem jutott, hogy kitegyük magunkat a felfedeztetés veszélyének. Jobbra fordultunk tehát, hogy ezzel az ösvénnyel párhuzamosan hatoljunk át a bokrokon. Mint már emlitettem, ezek nagyon sürüek voltak és mivel minden neszt kerülnünk kellett, sok fáradságomba került és nagyon sokáig tartott, mig a keskeny erdő tulsó oldalát elértük és a tábort magunk előtt láttuk.
Haditábor volt. Bár az indiánok nem viselték arcukon a hadifestéket, tehát hosszabb ideig szándékoztak itt maradni, mégsem volt egyetlen egy sátor sem felállitva, amit pedig nem mulasztottak volna el, ha csupán vadászatról lett volna szó. Teljes biztonságban érezhették itt magukat, mert nem kevesebb, mint nyolc tüz égett, amelyeknek fényénél több mint százötven harcost számláltunk meg. Hust csináltak; hosszu, keskeny csikokban csüngött alá a kifeszitett szijakon, hogy megszáradjon. Hosszabb hadjáratra készülődtek tehát, hol nincs idejük a vadászatra, vagy pedig olyan vidékre indultak, ahol sem bölény, sem más vad nem akad. Ismertem ezt a vidéket; a kopár, forró, homokos Szaharához teljesen hasonló Llano estacado volt ez.
Még néhány leteritett bölény feküdt ott és az indiánok legnagyobb része azzal volt elfoglalva, hogy feldarabolja, lefejtse a hust a csontról és csikokra szeletelje. Mások a tüz mellé kuporodtak és hust sütöttek. A megsült darabok halomban hevertek mellettük, bizonyára ez volt a közös vacsorára szánva. Két kisebb tüznél, melyek, sajnos, messze estek egymástól, tétlen alakok ültek, kik nem dolgoztak, hanem beszélgettek és eközben a pipát adogatták körbe, melyből mindegyik csak néhány szippantást tett. Ezek voltak a “tisztek”, ha szabad ezt a kifejezést használnom. Azt mondtam, hogy a két tüz “sajnos” távol esett egymástól, mert ha a két csoport közelebb ült, vagy csak egy csoportot alkotott volna, ugy együtt kémlelhettem volna ki őket; igy azonban meg kellett osztanunk magunkat, mert az eldöntött dolog volt, hogy nem megyünk el addig, mig nem hallottuk, hogy mit beszélnek.
A sziget, melyet Old Wabblenak emlitettem, ugy terült el a tó mögött, mint egy sötét pont, mely fölött halvány fény derengett. Bizonyára nem látunk enélkül a fény nélkül; valószinüleg tüz égett odaát a bokrok között, melyek ott is akadtak. Ez feltünt nekem és azt kérdeztem magamtól, hogy miért ég a tüz a szigeten? Figyelmesen végigjártattam tekintetemet a táboron csoportról-csoportra és ekkor már meg tudtam válaszolni a kérdést; itt csak indiánok voltak, fehér ember nem volt látható.
Szorosan egymás mellett feküdtünk egy vad gyapotbokor aljában, mely teljesen elfedett bennünket; egyetlen tekintet, sem vetődött arrafelé.
- Damn! - suttogott az öreg. - Megszámláltam a fickókat: százötvennégyen vannak; de fehér ember nincs közöttük. Csak nem ölték talán még meg Old Surehandot?
- Nem.
- Nem? Ugyan honnan tudja?
- Ő még itt van.
- Hol?
- Odaát a szigeten.
- A szigeten? Ah! Az a sötét pont az a tó másik oldalán, mely fölött valami tüzféle dereng?
- Igen.
- És ön azt hiszi, hogy Old Surehand ott van?
- Bizonyosan ott van.
- Ez megnyugtat, ámbár különösnek tünik fel előttem, hogy nem tartják itt a táborban.
- Előttem nem. Odaát nagyobb biztonságban hiszik, mint itt.
- Hogy-hogy? Itt háromszáz szem vigyázhatna reá, mig ott nem.
- De, Mr. Cutter, nem látja be, hogy egy fogoly sokkal nehezebben menekülhet el egy olyan helyről, melyet köröskörül viz vesz körül, mint innen, még ha kevesebb szem őrzi is?
- Hm, én azt hiszem, itt legalább olyan biztosak lehetnének felőle, hiszen bizonyára meg van kötözve.
- Mindenesetre meg van kötözve, de nekik az összes lehetőségekkel számolni kell, igy azzal is, hogy a véletlen embereket kerget ide, kik felfedezik a tábort, ennek folytán a foglyot is. Ezt akarják ők kikerülni.
- Ha ez a következtetés helyes, ugy nincs sok okunk örülni neki, Mr. Shatterhand.
- Miért?
- Mi meg akarjuk őt szabaditani, ugy-e?
- Ugy van.
- Nos, itt talán hozzálopózkodhattunk volna, de ez a mostani viszonyok között lehetetlen.
- Pshaw! Sokkal jobban tetszik nekem, hogy nincs itt náluk, a táborban. Nemsokára ön is igazat fog nekem adni. Legelőbb is ki akarom kémlelni az indiánokat.
- Hogy kihallgassa, mit beszélnek?
- Igen.
- Engedje még megjegyeznem, hogy veszélybe döntjük ezzel magunkat, anélkül, hogy valami hasznunk lenne belőle! Én nem vagyok félénk és mindent merek, amit ön megkisérel; de még ha sikerülne is kihallgatnunk őket, ugyan micsoda fontos dolgot hallhatnánk?
- Fontos vagy nem fontos, én megpróbálom. Sokszor, nagyon sokszor lopózkodtam az ellenséghez és majdnem mindig megtudtam valamit, aminek hasznát vehettem. Sőt azt merném állitani, hogy ez a kikémlelés és kihallgatás nem kevéssé járult hozzá az én és Winnetou sikereihez; tőle tanultam. Azt kérdi, hogy mit fogunk hallani? Természetesen azt, amit beszélnek. És miről fognak beszélni? Arról, ami itt történt, ami most történik és amit még terveznek, tehát valószinüleg a fogolyról, meg a tervezett rablóhadjáratról. Mindenesetre sokat kockáztatunk és ha készséggel el is hiszem, hogy ön nem fél, őszintén megvallva, mégis kellemesebb lenne reám nézve, ha ön is egyetért velem, ha a veszélyt, melyről beszélt, én egyedül magamra veszem.
- Miért kellemesebb?
- Mert nem tudom, hogy megüti-e a kellő mértéket.
- Ohó! Csináltam eddig valamiféle hibát? Nem bizonyitottam be, hogy értek a lopódzkodáshoz?
- Eddig igen; de az viszonylagosan könnyü dolog volt, most sokkal, de sokkal nehezebb a feladat.
- Pshaw! Állok elébe!
- Valóban? Hát megbizom önben. Látja azt a két kisebb tüzet, melyeknél a harcosok tétlenül, beszélgetve ülnek; oda kell jutnunk. Ön vállalja azt, mely hozzánk közelebb esik; a bozót majdnem odáig nyulik és a fedezék, melyet talál, megkönnyiti önnek a közeledést, mig nekem a másikkal, mely szorosan a tó mellett van, sokkal nehezebb dolgom lesz. Helyes?
- Igen, ámbár nem valami nagy dicsőség reám nézve, hogy a maga részére választja a nagyobb veszélyt.
- Ez nem szégyen önnek. Figyeljen csak jól arra, amit mondani akarok! Ide térünk vissza. Aki előbb érkezik, jelt ad a másiknak, hogy már végzett. Ennek a jelnek nem szabad feltünni a vörösöknek. Hallja a békák kuruttyolását, ugy-e? Ez a jel nem kelthet gyanut. Fogja ezt utánozni tudni?
- Meghiszem azt.
- Akkor kuruttyoljon négyszer, mihelyt visszaérkezik, a második és harmadik hangot gyors egymásutánban. Megértette?
- Yes. Ez lesz a megkülönböztetés a valódi békáktól.
- Ugy van! Én éppen igy cselekszem, ha előbb lennék itt, mint ön. Ha felfedeznék önt, ugy...
- Felfedeznének? - vágott a szavamba. - Jut eszembe, hogy megmutassam magamat.
- Ne mondja ezt. A legravaszabb és óvatosabb westmannt is szerencsétlenség érheti ilyenkor. Tehát, ha felfedeznék, vágjon át a lehető leggyorsabban a bozóton, anélkül, hogy tekintetbe venne engemet és térjen vissza, én majd utána jövök.
- És ha önt látnák meg?
- Akkor én is menekülök és ön követ oly gyorsan és jól, ahogy csak lehetséges. Van még valamiféle kérdése?
- Nincs. Én megkaptam a feladatomat és meg is fogom oldani; th’is clear.
- Csak sikerüljön! Tehát csak előre!
- Ugy van, előre, sir! Meg lesz velem elégedve. Egy szempillantás és már nem is lát engem!
Beváltotta a szavát, mert a baloldali bokorba bujt és eltünt benne. Vajjon fog-e valami hibát elkövetni? Nem voltam teljesen nyugodt.
Az én feladatom, mint már emlitettem, sokkal nehezebb volt, mint az övé. A tűz, mely felé igyekeztem, a tó közelében volt és közbül nem volt semmi, ami fedezékül szolgálhatott volna. Hogy jussak tehát oda és maradjak ott huzamosabb ideig anélkül, hogy meglássanak? Ez volt a kérdés. És nem csak oda akartam, de oda is kellett jutnom, mert az egyik ott ülő indiánnak fehér sastoll volt a hajában, őt tehát Vupa-Umuginak, a commancsák főnökének tartottam, bár nem láthattam az arcát.
Csak egy ut vezetett oda, még pedig a vizen át és ez, ha nem is volt éppen lehetetlen, mégis oly nehéz, hogy - be kellett magamnak vallanom - még soha sem kockáztattam lopódzkodásnál annyit, mint amire most szántam reá magamat. A partot nád fedte, ezt a körülményt ki kellett használnom. Kénytelen voltam levetkőzni és e célból világos bőröm miatt, sötét és félreeső helyet kellett keresnem. Jobbról, nem messze a legtávolabbi tűztől, a bozót egészen a vizig ért; oda kusztam, levetkőztem, kivettem a zsebemből néhány szijat, a vadászkést, majd elrejtettem ruháimat egy sürü bokorba. Ezután annyi nádat vágtam le, amennyire szükségem volt, lehetőleg természetesnek látszó csokrot kötöttem belőle és ugy tüztem a fejemre, hogy a vállaimra simult. Kis nyilást csináltam rajta, melyen átláthattam és a vizbe léptem, hogy nekiinduljak veszélyes utamnak.
Akár mentem, akár usztam, arra kellett ügyelnem, hogy a nádcsokor mindig egy magasságban legyen a parti nádassal. Ha igy lassan, nagyon lassan, nehogy magamra vonjam a figyelmet, szorosan a part mellett a tüz felé simultam, furcsa fejdiszemet a nádas egy részének kellett tartaniok és remélhettem, hogy szerencsésen jutok el célomig és vissza. Felfedeztetés esetére, mely egyáltalában nem volt kizárva, sőt igen könnyen lehetséges volt, elhatároztam, hogy átmenekülök a tavon és majd későbben jövök vissza titokban a ruháimért.
A viz sekély volt; le kellett feküdnöm és az iszapban előrekuszni; éles, metsző nádon vitt át az ut és nagyon kellett ügyelnem, nehogy megsértsem magam. Mikor mélyebb vizbe jutottam, felállottam. Később egyszer még el is vesztettem a talajt a lábam alól, ami uszásra kényszeritett. Az egész ut, melyet meg kellett tennem, nem volt több hatvan méternél; de még a felét sem tettem meg és már több mult el félóránál. A vörösöknek nem volt szabad észrevenniök, hogy nádálarcom mozog. Ilyeténképpen órák mulhatnak el, mig megint összetalálkozom Old Wabble-val.
Szerencsémre olyasmi történt, ami nagyon segitségemre vált. Hangos kiabálásokat hallottam és mikor az ok után kutattam, két indiánt pillantottam meg, kik a bozótból léptek elő és a tábor felé indultak. A két commancsa volt, kiket előző este leütöttem. A főnök a menekülő Old Wabble után küldte őket, most visszatértek és természetesen mindenki tudni akarta, milyen eredménnyel jártak. Magukra vonták az általános figyelmet, még a főnökét is. Ha nem is futott elébük, mint a többiek közül a legtöbben, mégis felállott és feléjük fordult. Ebben a pillanatban ugy ő, mint mindenki elfordult a viztől. Ezt az alkalmat oly gyorsan kihasználtam, hogy alig egy perc alatt arra a pontra jutottam, melyet el akartam érni. Beletúrtam világos testemet a sekély part iszapos talajába, behajtott alsókarjaimra feküdtem és igy, arcommal a viz tükre felett, kényelmesen figyelhettem a történendőket. Mivel a nádcsomó a vállamon volt, ugy látszott, mintha a vizből állana ki és minthogy mindkét oldalamon nádas volt, egész biztonságban érezhettem magamat.
De legfőbb ideje is volt, mert alig foglaltam el helyemet, a két commancsa odaért a főnök tüzéhez és az utóbbi ezekkel a szavakkal fogadta őket:
- Egyiketek övén sem látom annak a skalpját, kit meg kellett volna ölnötök. Vakok lettetek és elvesztettétek a nyomát? Vagy lovaitok kitörték a lábukat és nem tudták őt utolérni?
Az egyik egy szót sem szólt, csak zavartan a földre pillantott; a másik merészebb volt; nyiltan a főnök arcába nézett és igy felelt:
- Megtartottuk a szemeinket és a lovaink lába is ép maradt.
- Akkor hol van a skalp?
- Még annak a fején, akitől el kellett volna venni.
- Igy tehát a halványarc nem halott?
- Még él.
- Szóval hagytátok menekülni?
Amint tulhangosan, haragos hangon ezt kérdezte, szeme fenyegetőleg megvillant.
- Kisiklott kezeink közül, - felelt a másik nyugodtan kiállva a főnök pillantását.
- Gyáva kutyák vagytok tehát, akiket még csiga után sem szabad küldeni, mert az is tulgyors nektek! Visszaküldelek titeket a vénasszonyok sátraiba, hiszen oda valók vagytok.
- Te Vupa-Umugi vagy, harci főnökünk, kinek parancsait meg kell fogadnunk; de ha te olyan parancsokat adsz, melyeket nem lehet végrehajtani, akkor nem szabad összeszidnod azokat, kik hiába fáradoztak. Mi nem vagyunk béna kutyák, hanem bátor, tapasztalt harcosok, külömben nem minket választottál volna ki, hogy a halványarcot üldözzük. Nem megyünk a vén asszonyokhoz. A száj előbbre való a fülnél. Miért beszélsz és itélsz, mielőtt hallanád, hogy miért nem hozzuk a skalpot.
Ez merészen volt mondva; ez az ember bizonyára nem volt nyulszivű. Sok történetet beszéltek Vupa-Umugi kegyetlenségéről; ezt a tulajdonságát nemcsak fehérekkel szemben gyakorolta, hanem bizony törzsbeliével szemben is gyakran kiméletlenül bebizonyitotta; becsülték, mint harcost, de nem szerették; az elkeseredés halmozódott ellene és ilyen alkalmakkor, mint a mostani is, kitörésre került. A derék alattvaló viselkedése bátor volt, de semmiesetre sem vakmerő. Egy indiánfőnök minden, csak nem korlátlan uralkodó; a törzs választja; addig tartja meg méltóságát, mig tapasztalatai, okossága és merészsége által meg tudja tartani, de a “vének gyülekezete” bármelyik pillanatban leteheti és akkor kevesebb, mint azelőtt volt. Vupa-Umugi tudta ezt; láttam rajta, hogy harcosának szemrehányása dühbe hozza; keze övéhez kapott, melyben kése rejtőzött; de leküzdötte magát és nem egészen lecsillapodott hangon megkérdezte:
- Beszélj! Én meghallgatom és azután megmondom, hogy még a commancsa-harcosokhoz lehet-e számitani titeket.
Leült; kik előbb mellette ültek, ujból elfoglalták helyeiket és amikor ez megtörtént, a commancsa kezdte elbeszélni az üldözés lefolyását. Nyugodtan hallgatták, mig idáig nem jutott:
- Hirtelen ütés ért a fejünkön és holtan zuhantunk le. Mikor ujból életre keltünk, meg voltunk bilincselve és egy fatörzshöz kötözve.
- Megbilincselve, megkötözve? - fortyant fel a főnök. - Anélkül, hogy védekeztetek volna?
- A vakurroh-k főnöke tud védekezni oly ellenség ellen, akit nem lát?
- Nem; de én minden ellenséget látnék, aki merészkednék megtámadni engem!
- Ezt még ő sem látná!
- Ezt? Hát tudod, hogy ki volt?
- Igen.
- Mondd meg a nevét!
- Old Shatterhand.
- Uff! - kiáltá a főnök, félig felemelkedve, majd ujból visszahanyatlott.
- Uff, uff, uff, uff! - kiáltották utána a többiek is.
- Old Shatterhand! - sziszegte. - Az a halvány kutya, kit a commancsa harcosok már oly sokszor tartottak a kezeik között és ki mégis mindig kisiklott a karmaikból! Oh, csak a helyeteken lettem volna!
- Akkor te éppen ugy jártál volna, mint mi!
- Hallgass! Én Vupa-Umugi vagyok és nem engedtem volna, hogy a közelembe lopódzkodjék!
- Nem ő lopódzott hozzánk és csapott le ránk, mi voltunk, kik az elmenekült halványarcot meg akartuk lepni. Tudhattuk azt, hogy már fehérekre bukkant? Sejthettük azt, hogy ezeknél a fehéreknél van Old Shatterhand, az örökké legyőzhetetlen!
- Nem, de óvatosabbnak kellett volna lennetek!
- Azok voltunk. Mikor megéreztük a tüzet, azonnal hátrahagytuk lovainkat és nesztelenül előre surrantunk, hogy lássuk, ki ül a tüz mellett. Senki sem fedezett volna fel és fogott volna el, hanem mi hoztuk volna el mindnyájuk skalpját, ha nem jött volna elénk Old Shatterhand, ki mindent tud és azt is sejtette, hogy jönni fogunk. A sürüségben ült és figyelt. Sötét éjszaka volt és nem láthattuk, éppen ugy, amint a te szemeid sem vették volna észre. Mikor elértük őt, felugrott és lesujtott minket. Vörös testvéreim mindnyájan hallottak az ő erős ökléről?
- Hehe! hehe (igen, igen), - válaszolták.
- És hogy mindenki holtan lebukik, akit talál!
- Hehe, hehe.
- Hiszik, hogy ők másképen jártak volna, mint mi: hogy látták volna őt és megmenekültek volna?
- Aga, aga (nem, nem).
Ügyének okos védelmezője volt, hogy megkérdezte a vele egyenrangúak véleményét; az ő helyeslésük védőfalat épitett neki a főnök heves haragja ellen. Tovább beszélt és Vupa-Umugi nem szakitotta többé félbe, mig be nem fejezte. Mikor bevégezte jelentését, megkérdezte:
- Igy bánt el velünk Old Shatterhand, akit a commancsa harcosok ellenségüknek neveznek. Sejti csak egy is közülök, ki volt a másik halványarc, akit üldöztünk?
Nemmel válaszoltak.
- És mégis gyakran hallottunk mindnyájan erről a fehérről.
- Láttam őt, mikor átlovagolt a csapatunkon, mintha egy golyó sem találhatná és egy fegyver sem sebezhetné meg, de nem ismerem, - jegyezte meg a főnök.
- A haja hosszu volt és fehér, mint a hó a hegyeken; ezt nem láttad?
- Láttam.
- Arcába kilencven tél vájta bele ráncait. Csak egyetlen egy halványarc van, ki annyi évet számlál, ilyen fehér haja van és olyan merész lovas, hogy sértetlenül hatol át lovával együtt tizszer olyan ellenséges lovason.
- Uff, uff! - kiáltott fel a főnök. - Vörös testvéreim, ugy látszik, Old Wabblet gondolják?
- Igen, őt értem.
- Ő volt?
- Igen.
- Hát ő volt, ő! Elfogyott a jó szellemünk, amikor megmenekült. Senki, egyetlen még élő halványarc sem ontotta annyiszor a vörös emberek vérét, mint ez a hosszu és fehérhaju kutya. Ha kezeink közé esett volna, örömujjongás tört volna ki, amerre csak commancsák sátrai állanak. Most az egyszer mégis elmenekült, de viszont fogjuk látni és bizonyosan megfogjuk, talán holnap vagy holnapután!
- Más és több harcost akarsz utána küldeni, mint ahányan mi voltunk?
- Nem.
- Hát mit akarsz tenni?
Erre a mindenesetre tiszteletlen kérdésre a főnök könnyedén és majdnem elutasitó kézmozdulattal felelt.
- Vörös testvérem egyszerü harcos és mégis megmerészeli kérdezni a rokorroh-k legfőbb hadvezérét, hogy mit akar tenni. Ehhez a kérdéshez nincs jogod; de én mégis megmondom neked, hogy láthasd, hogy hajlandó vagyok megbocsájtani nektek kirándulástok sikertelenségéért. Nem szükséges Old Wabblet üldöznünk, mert ő jön majd ide.
- Nem jön el, - állitotta a harcos a rendreutasitás dacára, melyben részesült.
- Eljön! - kiáltá a főnök a meggyőződés hangján.
- De mi tudjuk, hogy nem jön el.
- Segitséget akart hozni, hogy megszabaditsa a halványarcot, ki odaát fekszik a szigeten megkötözve; tiz halványarcot talált, kiknek Old Shatterhand a vezére; el fognak jönni.
- Beteg lenne az agyvelejük, ha azt hinnék, hogy tizenegy fehér le tud győzni minket!
- Old Shatterhand velük van. Halványarcok, kiket ő vezet, mindent mernek.
- Nem tudják, hogy hol vagyunk!
- Meg fogják tudni.
- Ki árulná azt el nekik?
- A nyomotok, melyet követni fognak.
- Old Shatterhand megigérte nekünk, hogy nem fogja puhatolni a nyomunkat.
- Nem, ő nem hazug. Senki sem hallotta soha, hogy megszegte volna a szavát.
- Mégis meg fogja tenni.
- Jobban illenék az én fiatal vörös testvéremnek, ha hallgatna, mintsem, hogy ellentmondjon főnökének idősebb harcosok jelenlétében!
Ez ujabb szigoru rendreutasitás volt; de Vupa-Umugit sem kérdezték az övéi; örültek a bosszankodásának; a commancsa látta, hogy egykorú társai bátoritólag szegezték rája tekintetüket, tehát igy folytatta:
- Tudom, hogy éveim nem érik el az idős és bölcs férfiak korát, de nem ők voltak, hanem én, ki most Old Shatterhandtól jön, beszélt vele és szavait hallotta, tehát engedtessék meg nekem, hogy megmondjam, amit ott és tőle hallottam.
Erre egy őszfejü indián válaszolt, aki a főnök mellett ült és bizonyosan a legidősebb volt mindnyájuk között:
- Fiatal testvérem, nyugodtan beszélhet. Ha ki van ásva a harcibárd; mindennek nagy fontossága van, ami különben mellékes és a legfontosabb, ami csak lehetséges, egy összetalálkozás Old Shatterhanddal. Ahol ő van, ott Winnetou sincs távol, az apacsok főnöke.
- Ő is ott volt?
- Nem volt ott, - válaszolta a harcos, láthatóan büszkén arra, hogy az öreg védelembe vette őt.
- A közelben sem?
- Semmiféle jelét sem vettük észre.
- Milyen szavakat használt Old Shatterhand, mikor megtette igéretét?
A kérdezett kis ideig gondolkozott, majd igy felelt:
- Én azt mondtam neki: “Fogsz leskelődni utánunk, hogy megtudd, merre lovagoltunk?” Ő igy válaszolt: “Nem; szavamat adom reá”. Ez volt szóról-szóra az a beszélgetés, amit öreg testvérem tudni akart.
- Ha Old Shatterhand igy beszélt, akkor ez éppen annyit ér, mintha az esküpipát szivta volna el mellette, ő megtartja a szavát és nem kémlelt utánatok. Howgh! Fiatal testvéreim eltávozhatnak; most már tudjuk, amit akartunk.
A két commancsa eltávozott és velük mindazok, kik bárha tiszteletteljesen, de kiváncsian közeledtek a tüzhöz. Azok is, kiket Old Wabblenak kellett kikémlelnie, eljöttek előbb a tüzük mellől és mivel ott semmit sem lehetett kihallgatni, feltételeztem, hogy Wabble ismét visszalopódzkodott. Nemsokára kiderült, hogy helyesen sejtettem, mert felhangzott a négyszeres kuruttyolás, ahogy magunk között megállapodtunk.
Én is elhagyjam helyemet? A jelenlegi pillanat alkalmas volt hozzá, mert mig a vörösek tüzeikhez visszatértek, ide-odajárkálás támadt és feltehető volt, hogy nem fognak figyelni az én tovasuhanó nádcsomómra. De azt gondoltam, hogy az én tüzemnél most még tovább fognak beszélni erről a tárgyról és ezt hallani akartam. Ami a visszavonulásomat illeti, reméltem, hogy nemsokára éppen ilyen kedvező alkalmat találok. Még nem vacsoráztak. Valószinüleg várni akartak addig, mig mindnyájuk részére elegendő hus sült meg. Akkor egészen ilyen zürzavart remélhettem, mely még jobb alkalmat ad nekem az észrevétlen eltünéshez. Még tovább a vizben, illetve inkább az iszapban maradtam tehát fekve.
A főnök haragudni látszott afelett, hogy az öreg beleavatkozott a beszédbe, mert mikor a fiatal harcosok eltávoztak, igy szólt hozzá:
- Nem gondolta meg testvérem, hogy megsérti a vezér méltóságát, ha egy fiatal embert védelembe vesznek vele szemben?
Az öreg igy felelt:
- Egy főnök méltóságát legjobban az sérti, ha annak ellenére cselekszik. Mindnyájan azt hisszük, hogy Old Shatterhand megtartja a szavát; csak egyedül te vagy az ellenkezőjéről meggyőződve!
- Mert ismerem ezt a fehér kutyát.
- Mi is ismerjük. A nyelvén sohasem lakozott még hazugság.
- Igaz; de ez a nyelv oly okosan tud beszélni, mint egy más nyelv se. Ő a legbecsületesebb a halványarcuak között; de ha tul akarnak járni az eszén, ő a legravaszabb róka és hasonlit a nyelve a hajnalhasadáshoz, melyre napsütés, de rossz idő is következhetik. Nem hazudik, ez igaz; amit megigér, azt megtartja; de pontosan ugy, ahogy gondolja és nem ugy, ahogy tőle kivánnák. A szavak, melyeket az ellenséghez intéz, olyanok, mint a puskapor-szemcsék, melyeket pontosan le kell mérni, mielőtt besütik a puskacsőbe.
- Azt hiszi tehát, Vupa-Umugi, hogy azt az igéretét, hogy nem fog utána kémlelni két harcosunknak, merre lovagolnak, másképpen is lehet értelmezni?
- Nem. Ő nem akart utánuk kémlelni, tehát nem is fog; de ezt az igéretét bizonyára nem tette volna, ha nem tudott volna más módot is, hogy megtudja hollétünket.
- Más mód nincs!
- Ezt csak öreg testvérem hiszi; de én nem igy gondolom, bár magam sem tudok mást. Milyen gyakran beszélték Old Shatterhandról, hogy ő mindent megtud, amit csak akar. Vajjon a jó vagy a rossz Manituval van-e szövetségben, ki megmond neki mindent? Azt állitom, ő egészen pontosan tudja, hogy mi itt táborozunk a Saskuan-kui mellett.
- Az lehetetlen, mert senki sem mondta meg neki. De még hogyha tudná is, semmi okunk sincs feltételezni, hogy ide fog jönni.
- Meg akarja szabaditani a foglyot.
- Ismeri őt?
- Nem tudom.
- És ha ismeri is, szereti őt annyira, hogy abba a veszélybe rohanjon, hogy érette megölesse magát?
- Ő minden halványarcot pártfogásba vesz!
- Akkor is, ha csak tizenegy embere van százötven harcossal szemben?
- Ő nem számolja az ellenséget és nem is kell számolnia, mert varázspuskája van, mellyel szüntelenül tud lőni. És nem tudja az én öreg testvérem, hogy ő mindamellett szivesen elkerüli a harcot, de nem félelemből, hanem mert nem szeret embervért ontani? Inkább cselhez fordul és ravaszságától majdnem jobban kell félni, mint varázsfegyverétől. El fog jönni, nem hogy megküzdjön velünk, hanem hogy a foglyot csellel ragadja el tőlünk.
Az öreg elgondolkozott. Ősz fejét komolyan, elmélázva ingatta ide-oda, majd némi szünet mulva igy válaszolt:
- Vupa-Umugi szavai nem tudják mássá tenni gondolataimat; de ha a harcibárd ki van ásva, mindent, mit máskor egyszer latol meg az ember, tizszer át kell gondolni és nem a legjobb, hanem a legrosszabb esetre kell számitani. Én azt mondom, hogy Old Shatterhand nem jön; te azt mondod, hogy jön. Tegyük tehát fel, hogy várnunk kell őt; annál jobb azután, ha elmarad.
- Jobb? Fél az én öreg testvérem tőle? Én nagyon óhajtom, hogy eljöjjön. Elfogjuk őt és a kinzócölöphöz kötözzük, hol Old Wabble-val együtt meg kell halnia.
- El akarod fogni a szelet, mely átsuhan ujjaid között?
- Old Shatterhand szél? Nem volt már több izben a commancsák foglya?
- Azt jól tudom; de nem suhant ki mindannyiszor kezeink közül?
- Ha én egyszer megragadom, meg is fogom tudni őrizni!
- Akkor tárd ki a karjaidat, ha jön és várd, mig beleszalad!
- Beleszalad?! Még az időpontot is tudom.
- Mikor?
- Holnap. Két harcosunk éjjel lovagolt el tőle, ő bizonyára csak reggel indult el. Előnyünk van tehát fölötte. Mivel ők ma este érkeztek, ő holnap fog jönni.
- Ide?
- Nem, mert nem is engedem ilyen messze jönni, hanem elfogom a Rio Pecos mellett.
- Tudod, hogy hol fog átjönni a vizen?
- Igen; a gázlónál, melyet valószinüleg ismer. Ha nem ismeri, gázló után fog kutatni és megtalálja.
- Old Shatterhandnak nincs gázlóra szüksége; felülmulhatatlanul uszik.
- Arra is gondolok. A part nagy darabját harcosokkal állom el; akkor nem tud megmenekülni. Ha Nale-Moslur (Négyujj) már itt lenne száz harcosával, még nagyobb darabon oszolhatnánk el, de sajnos, ő csak három nap mulva jön.
Ebben a pillanatban kiáltás harsant fel: Yakha! (Enni!) és mindenki a tüzekhez sietett, hol a hust sütötték. A főnök is felállott, méltóságához illő lassusággal és eltávozott, hogy saját maga válassza ki az ennivalóját. Ez volt részemre a legkedvezőbb alkalom a visszatérésre. Még egy vizsgapillantást vetettem a táborhelyre; senki sem nézett a part felé és arra, ahol én feküdtem; mindenkinek a figyelme a vacsorára irányult. Behuzódtam a mélyebb vizbe és gyorsan tovausztam, nem is hederitve rá, hogy felfedeznek-e. Szerencsésen megérkeztem oda, hol levetkőztem, kiszálltam a partra, ujból felöltöztem és odakusztam, hol Old Wabble várakozott reám; a nádcsomót magammal vittem.
Oly halkan közeledtem, hogy az öreg egyáltalában nem hallott jönni és nagyon megijedve rezzent össze, mikor megérintettem.
- Ezer ördög, ön az, sir, vagy egy vörös? - kérdezte.
- Én vagyok, - feleltem.
- Well! Ha nem ön lett volna az, beledöftem volna a kést a fickóba!
- Azt nem tehetné, Mr. Cutter.
- Nem-e? Ugyan miért nem?
- Nem tehetné, mert az övé már régen az ön testében lenne.
- Ohó!
- Ugy bizony! Micsoda fülei vannak?
- Patent-fülek, th’is clear.
- Akkor kár azért a szép patentért, mert a fülek semmit sem érnek. Egészen csendesen feküdt, köröskörül nem volt semmiféle mozgás és mégsem hallotta meg, mikor jöttem. És ha egy commancsa lett volna a helyemen?
- Azt meghallottam volna, mert az teljesen lehetetlen, hogy még valaki ily nesztelenül tud közeledni, mint ön. Jó üzletet csinált, sir?
- Meg vagyok elégedve.
- Én is.
- Mit kémlelt ki?
- Látszólag keveset, de alapjában nagyon sokat. Old Surehandot ugyanis csak két vörös őrzi.
- Hol?
- Ah, azt nagyon szeretné tudni, ugy-e?
- Persze.
- Meghiszem azt. Ha én nem lennék, nem is tudná meg soha.
- Csak ne képzelődjék. Mr. Cutter! E célból önre nincs szükségem; éppen olyan jól tudom, mint ön.
- Nos, hol van hát?
- Odaát a szigeten.
- Ezt már az előbb is következtette; de ez éppen csak feltevés.
- Bizonyosság; magától a főnöktől, Vupa-Umugitól hallottam.
- Beszélt róla?
- Igen.
- Az a szamár. Azt hittem, nagy örömet szerzek vele önnek, ha megmondom, hogy a feltevése helyes volt.
- Ne busuljon emiatt, sir! Mit tudott még meg ezenkivül?
- Semmit. Azt hittem, hogy Isten tudja, milyen fontos dolgot közlök önnel; de mivel ezt ön maga is megtudta, annyi, mintha nem is hallottam volna semmit. Ez borzasztó! Valószinüleg még többet is hallhattam volna, de megérkezett a tegnapi két commancsa és erre mind elfutottak attól a tüztől, melynél én feküdtem. Ön többet tudott meg, mint én?
- Igen.
- Micsodát.
- Arról majd később. Itt nincs kellő alkalom a beszélgetésre. Iparkodjunk el innen.
- Hová?
- Egyelőre ki a szabadba, még pedig ugyanazon az uton, amerre bekusztunk.
- Tehát árkon-bokron át. És ez az Old Shatterhand ezt még utnak nevezi!
Visszavonulásunknál éppen olyan elővigyázatosnak kell lennünk, mint odamenet, de éppen olyan szerencsésen ki is kerültünk az indiánok közeléből. A csillagok most már elég fényesen világitottak és mikor a fentebb emlitett “előreugró bokrokat” magunk mögött hagytuk, felegyenesedtünk és oly gondtalanul mehettünk tovább, mintha egyetlenegy commancsa sem lenne a közelben.
- Ugylátszik, a táborhelyünk felé igyekszünk? - érdeklődött Old Wabble.
- Hát hová mennénk másfelé?
- Hm! Valószinüleg ki fog engem nevetni, de én titokban azt képzeltem, hogy Old Surehandot azonnal magunkkal visszük.
- Ez mindenesetre igen merész képzelődés volt.
- Mivel a viszonyok mások, mint gondoltam. Lenne a fogoly csak a parton, nem a szigeten, akkor menne a megszabaditása, mint a karikacsapás.
- Ezt nem értem.
- Akkor majd világosabban fejezem ki magamat: Odalopódzkodni - kötelékeket szétvágni - felugrani - elszaladni - indiánok utánunk - a táborunkba rohanunk - lóra pattanunk - elvágtatunk - kész!
- Ez egészen ugy hangzik, mintha végtelenül könnyü lenne keresztülvinni. Talán már megszabaditott valamilyen foglyot ilyen módon?
- Én nem, de ön! Már több ilyen csinyt is elkövetett.
- Ez nem ok arra, hogy mindig igy történjék és mindig sikerüljön. A körülményekhez kell alkalmazkodni, melyek nagyon ritkán ugyanazok.
- Nagyon sajnálom! Nyiltan és őszintén be kell vallanom, hogy szerettem volna befejezett ténnyel lépni társaink elé, akik közül egy se igazi westmann.
- Ez annyit tesz, hogy szeretett volna kissé hencegni?
- Nevezze ugy, ahogy akarja. Azt hiszem, nem szégyen, ha másfélszáz indián mellől kiszabaditok önnel együtt egy foglyot, ki kinhalálra van szánva.
- Szégyennek nem szégyen!
- Nahát! Ez az örömöm most a vizbe esik.
- Hogy-hogy?
- Mert most az a Sam Parker, Jos Hawley, meg a többiek szintén segiteni fognak.
- Azt nem lehet éppen segitségnek nevezni. Ők fogják a mi visszavonulásunkat fedezni; ez az egész.
- Valóban?
- Igen. Old Surehandot csak mi szabaditjuk meg, ön, meg én.
- Ezt már szeretem, roppant szeretem!
- De ennél föltételezem, hogy ön valóban olyan jó uszó, mint ahogy mondta.
- Mint a hal, mondom önnek, mint a hal; th’is clear. Ennél a heccnél tehát uszni is fogunk?
- Hogyne, hiszen a szigetre kell jutnunk.
- Igaz; csónak pedig nincs!
- Csónakot nem is használhatnánk; látnának minket. Tehát bizik magában, hogy erről a partról a tavon át tud uszni a szigetre és megint vissza?
- Micsoda, kérdés! Azt mondom önnek, hogy eluszom én innen a holdba is, csak legyen elég viz közben!
- Well! Akkor a dolog nagyon egyszerü! Átuszunk a szigetre, ártalmatlanná tesszük a két őrt, megszabaditjuk Old Surehandot kötelékeitől és visszauszunk vele.
- Miii... micsodaaa...?
Megállott, karon ragadott és igy folytatta:
- Ez ugy megy önnél, olyan gyorsan, mint a karikacsapás, Mr. Shatterhand!
- Hiszen önnél is ugy ment az előbb, egy... kettő... három... kész!
- Igen, de az egészen más volt! Én szárazföldön akartam megszabaditani, de nem vizen. Mindenekelőtt tudnunk kell, tud-e Old Surehand is uszni?
- Azt önnek legjobban kell tudnia; hiszen ön ismeri!
- De vizben még nem láttam.
- Ugy? Ez nem is szükséges, mert egy olyan westman, mint Old Surehand, egészen bizonyosan jó uszó.
- De meg van kötözve; ez vérkeringési zavart okoz. Tudja-e majd a karjait és lábait ugy használni, hogy mingyárt átusszon velünk a tavon?
- Azt hiszem, mert azt beszélik, hogy rendkivül izmos ember.
- Az igaz; nagyon izmos. Tehát rendben van; ő azonnal velünk uszhatik. De a csillagok, a csillagok?
- Mi van velük?
- Hát nem veszi észre, hogy mind fényesebben világitanak?
- Persze.
- Nos, az egész ég visszatükröződik a vizben; ez nagy baj!
- Hiszen az előbb még a holdba akart uszni. Az nem zavarja annyira, mint a csillagok?
- Igazán azt hiszem, hogy gunyt üz belőlem! Mindenesetre nagyon jól tudja, hogy mit gondolok. A vizben uszó csillagképek el fognak árulni bennünket.
- Kinek?
- A szigeten levő őröknek.
- Azt nem hiszem.
- De mégis! Gondolja csak meg: A tó tükre a csillagokkal nyugodtan terül el előttünk; minden mozgásnál hullámok támadnak és a csillagok ide-oda, fel-alá himbálóznak. Ha mi uszva közeledünk, ugy elkezd mozogni, remegni az egész vizben tükröződő égbolt, hogy az őröknek feltétlenül figyelmessé kell lenni reánk.
- Mit árt az?
Mendegéltünk; most ujból megállott, visszatartott engem is és megkérdezte:
- Miii... micsodaaa...? Mit árt az? És ezt egy Old Shatterhand kérdezi?! Nem csodálkoznám ilyen kérdésen egy greenhorntól (zöldcsőrü, ujonc). Mit árt ez! A fickók természetesen azonnal segitségért kiáltoznak; erre valamennyi commancsa vizbe dobja magát és olyan hajsza kerekedik, melyben elveszünk. Még ha olyan finoman uszunk is, sok lúd disznót győz.
- Az őrök nem fognak segitségért kiabálni, - feleltem és továbbmenésre nógattam.
- De persze, hogy fognak! Hiszen csak látják, hogy két ember, két fehér jön! és ha tényleg nem kiabálnának, ugy bizonyára egy pár golyót röpitenek a fejünkbe!
- Azt sem teszik meg!
- De, sir, nem értem önt!
- Egyáltalában nem is fognak minket látni.
- Neeem... miiiii... micsodaaaa? Nem látják, ha az egész égbolt reszket, ugrál a vizen?
- Nem, mert maszkirozni fogjuk magunkat.
- Maszkirozni? Ez mind bolondabb! Hogy fogjuk maszkirozni magunkat? Talán Ön mint bohóc és én mint Pierrot? Köszönöm szépen az ilyen farsangot!
- Nem ért meg engem helyesen, Mr. Cutter! Maszkirozás alatt azt értem, hogy elrejtőzünk.
- Nagyon jó! És hová akar elrejtőzni a vizben?
- Nád mögé.
- Az nincs a tóban, csak a parton.
- Viszünk magunkkal.
- Ostobaság! Egyetlen vörös sem hagyja magát megtévesztetni ilyesmivel.
- Én be tudom bizonyitani az ellenkezőjét.
- Hogyan?
- Azelőtt éppen ilyen maskarádét csináltam, mert másképpen nem érhettem el a célomat.
- Igazán?
- Igen.
Elbeszéltem neki; mikor befejeztem, igy vélekedett:
- Hm, ez nem is olyan rossz, mint ahogy hittem! De egyetlen egy nádcsomó még elcsuszik, hanem kettő? Nemigen fogjuk összehozni, hogy egészen egyformán usszunk: a két csomó hol összefut, hol szétmegy. Ennek fel kell tünnie és gyanut fog kelteni.
- Mindenesetre; de mi nem is veszünk két csomót vagy bokrot, hanem csinálunk egy nádszigetet és alája rejtőzünk.
- Nem rossz.
- Eleinte gyorsan uszunk, mihelyt pedig láttávolba jutunk, nádszigetünket lassan, nagyon lassan fogja hajtani a viz.
- Hát a világos testünk! Hogy egymás mellett uszhassunk, legalább három méternyi helyre van szükségünk, csinálhatunk-e ekkora nádtutajt? Az őrök meg fognak látni, mert világos a bőrünk.
- Magunkon hagyjuk a ruháinkat.
- Hm! - mormogá.
- Azt hiszi talán, hogy ez megneheziti majd Önnek az uszást, Mr. Cutter?
- Dehogy, egyáltalán nem! Csak az a kérdés, hogy ha minden jól sikerül is, engedik-e az őrök a nádat a szigethez jutni.
- Nem is kell a szigethez jutnia.
- Nem kell? Tehát nekünk sem? És mégis a szigetre kell mennünk! Teljesen megfoghatatlan!
- Nagyon könnyü megmagyarázni! Tud viz alatt uszni?
- Mint a béka, mondom Önnek, mint a béka; th’is clear; oly mélyre lebukom, amennyire csak akarja!
- Akkor jól van, mert a viz alá bukás a dologhoz tartozik. Ha közeledünk a szigethez és az őrök észreveszik a nádtutajt, a szigetnek arra az oldalára mennek, amerre a nád elhalad.
- Ez elképzelhető; de mégsem engedik a parthoz jutni.
- Nem. Most jön a fődolog: Abban a pillanatban, mikor legközelebb jutottunk a szigethez, elhagyjuk buvóhelyünket, lebukunk, s viz alatt, a sziget körül uszunk, hogy a másik oldalon megint feljöjjünk a viz felszinére. Mig az örök a nád után bámulnak, hátuk mögött a szigetre szállunk, én rájuk ütök és két jó ökölcsapással ártalmatlanná, teszem őket.
- Pompás, Mr, Shatterhand! És én?
- Önnek a legelső kötelessége átmetszeni a fogoly kötelékeit, hogy gyorsan szabad legyen, mert ha nem is tartom valószinünek, bekövetkezhetik az az eset, hogy azonnal el kell távoznunk. Lehetséges, hogy nem találom el jól valamelyik fickót és ideje lesz segitségért kiáltani.
- Ez rossz lenne, nagyon rossz!
- Bizony. Beláthatja, hogy nehéz feladat vár ránk és mindennek jól egybe kell vágnia, hogy tervünk sikerüljön. Remélem tehát, hogy nem veszi rossz néven, ha felkérem, gondolja meg jól, hogy valóban végig is tudja-e hajtani azt, amit öntől kérek.
- Könnyüszerrel, Sir, a legkönnyebb szerrel!
- Kérem, ne siesse el a választ! Nem szabad könnyelmünek lennünk. Őszintén bevallom, hogy én nem hiszem a dolgot könnyünek. Jól ismerem magamat és tudom, hogy keresztül tudom vinni, ha nem jön valami közbe és minden olyan simán folyik le, ahogy remélem, de mégis nehéznek tartom a feladatot, sőt ezen viszonyok között igen nehéznek.
- Ne beszéljen könnyelmüségről, Sir! Látta ezt az Old Wabblet már egyszer uszni?
- Nem.
- Vagy viz alá bukni?
- Még kevésbé.
- Akkor hallgasson és várja be a végét! Ha tul leszünk rajta, azt fogja mondani, hogy nem is találhatott volna jobb és ügyesebb segitőtársat, mint engem, th’is clear!
- Örülni fogok neki, mert itt sokkal nagyobb életveszélyben forgunk, mint bármely más alkalomnál.
Igazán nem voltam vele tisztában, hogy bizhatom-e benne vagy sem. Csontos alakjából nem lehetett valami jó uszóra következtetni és bizonykodásai kissé hencegöek voltak; de közismert volt, hogy bátor és tapasztalt ember és oly meggyőződésteljes hangon beszélt, hogy nehéz volt, nem hinni neki. Különben sem volt már idő további magyarázkodásra, mert már elértük táborhelyünket.
Társaink aggódtak érettünk hosszu távolmaradásunk miatt. Elbeszéltük nekik, hogy mit láttunk, mit hallottunk és elmagyaráztuk, hogyan akarjuk Old Surehandot megszabaditani. Parker és Hawley sajnálták, hogy nem jut nekik benne közvetlen szerep; a többiek egy szót sem szóltak; valószinüleg nagyon meg voltak elégedve azzal, hogy én nem kivántam tőlük, hogy életüket kockára tegyék. Lóra szállottunk és neki indultunk, hogy a tó másik oldalára lovagoljunk.
Mikor odaértünk, a sötétben át kellett törtetnünk a bozóton, hogy a nyilt, gyepes prairie-ről a vizhez jussunk, hol ismét leszállottunk és megkötöttük lovainkat. Odaát égtek a tábortüzek.
Nád itt is akadt. Levágtunk belőle annyit, amennyire szükségünk volt; néhány erős faág képezte a talpazatot, a tutaj keretét. Mikor elkészültünk munkánkkal, a célunknak megfelelően valóságos kis mestermű volt. Alul nyilások voltak a fejünk részére és négy szijból készült hurok, melybe karjainkat dughattuk; természetesen arról is gondoskodtunk, hogy szabad kilátásunk legyen, ha alája kuszunk.
Most neki kellett vágni a vakmerő csinynek. Kiüritettük a zsebeinket és leraktunk egyáltalában mindent, amire nem volt szükségünk vagy szenvedett volna a viztől. Fegyverképpen csupán késeinket tartottuk meg. Mikor ezzel elkészültünk, Parker megkérdezte:
- Tehát nekünk igazán a világon semmi teendőnk sem marad, Mr. Shatterhand?
- Semmi; de azért ne érezzék magukat fölöslegeseknek; van egy eset, melyben igen nagy szükségünk van Önökre.
- És melyik lenne az?
- Ha felfedeznének és üldöznének minket, ami csak a vizben történhetik. Mi egyenes irányban uszunk errefelé. Ha üldözők vannak a hátunk mögött, az Önök feladata, hogy távoltartsák őket tőlünk.
- Lövésekkel?
- Igen.
- Ebben a sötétben! Uszó emberből alig lehet többet látni, mint a fejet: ki tud igy megkülönböztetni egy fehér embert az indiántól. Milyen könnyen önökre lőhetnénk!
- Nem szabad addig lőniök, mig meg nem tudják biztosan, hogy kire céloznak. Különben hangos kiáltozással felismertetjük magunkat. Ha valamelyikünk a vizben harcba keveredik egy vörössel, akkor semmiesetre se lőjjenek, még ha oly közel lennénk is ide, hogy meg tudnák különböztetni az arcokat. Elég férfiak vagyunk ahhoz, hogy felvehessük a küzdelmet egy vörössel.
- Ugy van, azok vagyunk, th’is clear! - helyeselt nekem Old Wabble élénken.
- Magamról tudom ezt és Önről feltételezem, - feleltem neki. - Mégis még egyszer kérdem önt: Nem tulságos feladat ez, amit teljesiteni kell? Mert akkor inkább magam viszem végbe az egészet.
- De, Sir, mit gondol én rólam? Nem akarom hinni, hogy szószátyárnak tart engem!
- Nem. Tehát előre! És - szerencse fel!
- Yes, go on! Félóra alatt ujból itt vagyunk szerencsésen és győzedelmesen!
Ezzel a merész fogadkozással az öreg a vizbe ugrott, én követtem őt, de kevesebb bizakodással.
A tutaj alá csak akkor kellett bujnunk, ha már oly közel jutunk a szigethez, hogy az őrök megláthatnak; egyelőre szabadon usztunk és a tutajt toltuk magunk előtt. Mindenekelőtt Old Wabblet figyeltem, hogy lássam, igazán olyan jól uszik-e, ahogy biztositott róla; megjárta. De némi idő multán észrevettem, hogy a tutaj az ő oldalán mélyebbre süllyed le a vizbe, mint nálam.
- Tulságosan ránehezedik, - szóltam. - Csak nem fáradt már, Mr. Cutter?
- Dehogy? Mi jut eszébe! - válaszolta. - Csak ez az átkozott nadrágtartó az oka, mert nagyon nyom.
- Hát miért visel az övén kivül még nadrágtartót is?
- Ezt Ön nem érti! Az övet nem lehet Nyugaton nélkülözni; a nadrágtartóra pedig szükségem van, mert nincs csipőm; annak kell az övet is tartani. Az én alakom mellett! Hol lennének itt a csipők?
Sehogy sem tudtam megmagyarázni magamnak, miért lenne a nadrágtartónak az a szemtelen szándéka, hogy akadályozza gazdáját az uszásban, de csendben maradtam, bár nem sokáig, mert mind jobban és jobban a tutajra támaszkodott, ugyhogy az én oldalam kiállott a vizből. Erre megkértem:
- Térjen inkább vissza Mr. Cutter; mert még van rá idő! Ugylátszik, hogy nehezére kezd esni az uszás.
- Ostobaság! Hát nem látja, hogy előre haladok, mint a béka?
- Mert én tolom a tutajt, amibe kapaszkodik!
- Csak ugy látszik! Ez a nadrágtartó! Leveszem; majd jobban megy.
Egyik kezével a tutajba kapaszkodott, a másikkal legombolta a nadrágtartóját és zsebre dugta. Ugylátszik, hogy tényleg nyomta és akadályozta, mert most jobban ment. Persze hallottam, hogy liheg; látszott, hogy erőfeszitésébe került. Mikor megjegyzést tettem erre, bizonykodott:
- Ez csak az egyik tüdőm; ez néha hangoskodik; de a másik jó.
Mintegy öt percet uszhattunk anélkül, hogy egy szót is szóltunk volna, ekkor észrevettem, hogy mélyebben süllyed a vizbe, mint addig.
- Ugylátszik, hogy nehezebben megy, Sir? - kérdeztem.
- Hát csoda ez? Hiszen a ruha lehuzza az embert a vizbe és hátul... all devils, mi az?
Megállitotta a tutajt és félkézzel hátranyult.
- Mit keres ott, Sir?
- Keresem a... na!... Hallja, Mr. Shatterhand, feltétlenül ismét fel kell gombolnom a nadrágtartómat.
- Miért?
- Mert elvesztem a leggins-emet, már félig mögöttem uszik. Nem segitene?
Segitségére mentem, hogy visszatéritse már félig megszökött nadrágját; azután tovább haladtunk. De legnagyobb aggodalmamra percről-percre jobban be kellett látnom, hogy mégsem az a jó uszó, aminek tartotta magát. Nemcsak a tutajt, de még őt is nekem kellett előre tolnom.
- Ugy hiszem, térjünk vissza, Mr. Cutter, - szóltam. - Ön igazán fáradt, a mi tervünk pedig teljes erőt kiván. Gondoljon csak a veszélyre, melynek eléje nézünk!
- Gondolok reá és éppen azért nem erőltetem most meg magamat, hogy később jó erőben lehessek. Visszatérni? Micsoda gondolat! Kikacagtatnám magamat!
Persze, nem akartam őt kikacagtatni, de szabad volt-e vele tovább is kockáztatni az eredményt? Lehetséges, hogy most kimélte magát, hogy később egészen tettre kész legyen; további sürgető kérdéseimre erősködött, hogy tényleg igy áll az eset. Különben is már megtettük az ut felét; tehát előre, azután menjen a dolog, ahogy megy! Aggodalmam, elhatározásom ellenére sem lett kisebb és már további öt perc mulva megkérdeztem:
- Nem akar egész felső testével ráfeküdni a tutajra? Akkor kipihenheti magát és uj erőre kap.
- Ez helyes. De nem fog Önnek tulságosan nehezére esni?
- Nem, csak feküdjék rá.
Megfogadta tanácsomat és mig vizi járművünket tovább hajtottam, igy szólt:
- Egy gondolatom jött, Sir. Az őrök akkor is gyanut fognak, ha nem látnak minket.
- Miért?
- Mert szeget üt a fejükbe, hogy miért uszik a nád. Hiszen a tónak áll a vize.
- Ugy téved. Vize a Rio Pecosba ömlik és ennek folytán a kifolyása felé mozgásban van, ha ez alig vehető is észre. Egy elszabadult nádcsomó tehát, bár lassan, de lefelé fog uszni. A vörösek is igy fogják maguknak ezt megmagyarázni. Ebben az irányban ne csináljon magának fejtörést.
- Hát talán más irányban?
- Igen.
- Miért?
- Ön miatt.
- Pshaw! Most nem akarom megerőltetni magamat. Ha rákerül a sor, szivvel-lélekkel kész vagyok.
- Hm! Az uszásról már nem is akarok beszélni; erre ráérünk, ha a visszavonulásról lesz szó. Most inkább a viz alatt uszásról van szó. Ha ez önnek nem sikerül, esetleg el vagyunk veszve.
- Ne beszéljen, Sir! Nincs további teendőm, mint kellő pillanatban elengedni a tutajt, lebukni a viz alá és a sziget másik oldalán ujból felbukkanni. Ez gyerekjáték, főleg az én testalkatomnál. Akinek oly kevés husa és oly sok csontja van, annak nem nehéz mesternek lenni a buvárkodásban.
Ebben persze igaza volt és önbizalma, melyet mutatott, némileg megnyugtatott, ámbár beláttam, hogy jobb lett volna őt hátrahagyni és tervemet egyedül hajtani végre.
Mind jobban és jobban közeledtünk a szigethez és most a tutajt eddigi egyenes irányból felfelé irányitottam, hogy később magunkat lefelé vitessük. A commancsák tábortüze erősen világitott, de nem mihozzánk át; a szigeti tüz piciny volt, a bozót mögött égett, ezért nem láthattuk a lángját. Az égen látható néhány csillag belepillantott a habok közé és onnan megint visszatükröződött. Olyan egyenletesen és nyugodtan usztam, amint csak lehetett, hogy hullámokat ne verjek, melyekben a csillagok tükörképe megremegett, mert ezt meglehetős messziről is látni lehetett, igy minden segitség nélkül oly közel jutottunk a szigethez, hogy most már a tutajt utjára bizhattuk. Old Wabblet figyelmessé tettem erre:
- Most eljött az idő, Mr. Cutter. Most már a nád alá kell hogy bujjunk.
- Well, azonnal megtörténik, - válaszolta.
- Még egy pillanatot! Ha a fejünk benn van a nyilásban és közölni akarunk egymással valamit, ennek csak suttogva szabad történnie.
- A tutajt rábizzuk az áramlatokra, de azért némileg mégis kormányozni kell; azt bizza egészen rám!
- Képes lesz ezt egyedül is elvégezni?
- Igen.
- Jól van. Csak mondja meg, ha a viz alá kell bukni! Rögtön végrehajtom.
- És valóban képes lesz rá?
- Egészen komolyan mondom, hogy ne törje a fejét miattam. Szavamat adom rá, hogy egyáltalában egy cseppet sem leszek a terhére!
Ez már egészen másképpen hangzott, mint az előbb. Vajjon csak tette magát, vagy igazán jó buváruszó volt?
A tutaj alá bujtunk és beledugtuk fejünket az e célból készült nyilásba; majd a szijhurkokba tettük karjainkat és egyenes tartással körülbelül ugy csüngtünk a tutajon, mint a tornász a nyujtón. A nád vitt minket; usznunk nem kellett és egy kis láb- vagy kézmozdulat elegendő volt a kormányzáshoz. Lassan, nagyon lassan haladtunk és a várakozásban, amely eltöltött minket, az idő kétszeresen hosszunak tetszett.
- Átkozott gyors hajókázás! - suttogta az öreg. - Jól lát ki?
- Igen.
- Én is. Jönne csak most egy cápa és harapna a lábunkba! Thunder, alaposan mozgásba jönne erre a gőzösünk. Milyen jó, hogy errefelé nem akad ilyen bestia vagy pláne krokodilus! Nézze csak!
- Látom!
- És ő is minket. Vajjon mit fog tenni?
Most talán hatvan lépésnyire voltunk a szigettől. A bokrok között egy széles nyilás volt, melyen át a tüzet látni lehetett. Ennek fényénél egy indiánt pillantottunk meg, ki a partról vizet meritett és e közben meglátta - gőzhajónkat. - Rövid ideig nézett minket, majd visszatért a tüzhöz.
- Pompás fickó! - suttogott Old Wabble. - Tudni sem akar rólunk.
- Ez végtelenül kellemes lenne reánk nézve; de várjuk csak meg, vajjon nem tünik-e fel neki mégis a mi nádtutajunk.
Perc mulott perc után, folyton közelebb jutottunk a szigethez, de az őr nem jelent meg ismét. Még negyven, még harminc, még husz, végül még csak tiz lépés! Tova siklottunk.
- Most, Mr. Cutter! - sugtam oda az öregnek. - Én balra bukom le a sziget körül. Ön jobbra, hogy össze ne ütközzünk és ne akadályozzuk egymást. Odaát partra szállunk és az őrök háta mögött vagyunk. De kérem, szedje össze magát! Még benn vannak a karjai a hurokban?
- No.
- Kész van?
- Yes; mehet; th’is clear.
- Akkor el a tutajtól!
Kiszabaditottam magam, mélyen a viz alá buktam, félig körülusztam a szigetet és odaát óvatosan a felszinre kerültem; két karcsapással a parton voltam. Old Wabblet ezen a helyen nem lehetett látni, bizonyára máshol szállott partra, innen nem messze, nem törődhettem vele, hanem mindenekelőtt a két őrhöz kellett sietnem. Földre feküdtem és átkusztam a bozóton. Ott ültek a kis tüz mellett, amelyet csak öt vagy hat vékony fahasáb táplált; egyikük hátat forditott nekem, a másik bal oldalát mutatta. Tőlük kissé oldalt feküdt a fogoly, egy földrehajló bokor árnyékában. Arcát nem láthattam; de lábai a tüz fényében voltak; össze voltak kötözve. Most munkára fel!
Felegyenesedtem és két gyors ugrással a tüznél termettem; egy csapás jobbra, egy csapás balra a vörösek halántékára, lezuhantak. Lehajoltam hozzájuk, el voltak kábulva.
- Heavens, egy fehér! - harsant fel a fogoly hangja. - Jöjjön ide és szaba...
- Igen, - szakitottam őt félbe. - Majd később beszélünk; cselekedni kell. Félre a kötelekkel!
Letérdeltem mellé, kihuztam késemet; mögöttem nesz támadt.
- Ön van itt, Mr. Cutter? - kérdeztem anélkül, hogy megfordulnék, mert ki lehetne más, mint Old Wabble.
- Uff, uff, uff, uff! - feleli helyette két, előttem ismeretlen hang.
Villámgyorsan felállottam és megfordultam. Két indián állott ott, csuromvizesen és ugy bámult rám, mint egy kisértetre. Később mondta meg nekem Old Surehand, hogy az őröket három óránként váltották fel. A felváltás uszva történt; ez magyarázta meg a két viztől csurgó alak megjelenését, kik éppen ebben, a reám nézve végtelenül alkalmatlan pillanatban jöttek, hogy a két elkábitott társuk helyébe lépjenek. Meglepetésem csak egy pillanatig tartott; a másikban megragadtam a hozzám közelebb álló vörös torkát bal kezemmel és jobb öklömmel főbe sujtottam. Akkor a másikat akartam megfogni, de nem értem reá, mert éles segélykiáltással a szigetről a vizbe ugrott és folyton orditva a tábor felé uszott.
Nem volt veszteni való idő. Old Surehandhoz ugrottam és átvágtam a lábain és karjain levő kötelékeket. Ezenkivül még szijjal volt két földbevert cölöphöz kötve; ezeket is átmetszettem.
- Tud mozogni, Sir? - kérdeztem, mialatt felállott. - Mondja csak gyorsan!
Most láttam először ezt a férfit, de nem volt időm szemügyre venni. Kinyujtotta hatalmas tagjait, lehajolt, hogy felvegye az egyik ájult indián kését és oly nyugodtan válaszolt, mintha most már semmi félnivalója nem lenne:
- Mindent tudok, amit csak óhajt, Sir!
- Uszni is?
- Igen. Hová?
- Erre. Odaát fehérek várnak reánk.
- Ugy gyerünk. Éppen ideje. Nem kell hozzá egy perc és itt vannak a vörösek.
Igaza volt. A felriasztott commancsák valóságos ördögi lármát csaptak. Egyenesen fülettépő orditás, üvöltés, kiabálás volt! Nem láthattuk őket, de hallottuk a viz csappanó felszökkenését, amint a tóba ugráltak, hogy a szigetre usszanak. Távoznunk kellett. De hol volt Old Wabble? Majdnem tulharsogtam a pokoli lármát:
- Mr. Cutter, Mr. Cutter! Mr. Cutter, merre van?
Old Surehand a parthoz ugrott, hogy átnézzen a táborba. Megfordult és most már nem nyugodtan, de sietve megkérdezte:
- Mr. Cutter? Csak nem Old Wabblet gondolja?
- De igen. Ő velem uszott a szigetre, hogy Önt megmentse, de most nem látható sehol.
- Még több fehér is van a szigeten?
- Nincs.
- Akkor ne is hederitsen reá! Ismerem az öreget, neki megvannak a sajátos utjai.
- De el van veszve!
- Szó sincs róla, Sir! Őt még a Sátán sem öli meg; nagyobb biztonságban van, mint mi. Hagyja őt és menjünk. A vörösek már mind a vizben vannak; az elsők majdnem elérték a partot. Előre, gyorsan, gyorsan!
Megragadta karomat és magával vonszolt. A sziget szélénél már meg tudtam magyarázni sietségét. A viz közöttünk és a táborhely között csak ugy nyüzsgött a vörös fejektől, melyeknek szája tátongott az orditástól. Az uszók egyikének, mely legelöl járt, már csak tiz-tizenkét csapást kellett tennie, hogy elérje a szigetet. Nem gondolhattam, már Old Wabblera, csak saját magamra és Old Surehandra.
- Ugy van, vizbe! - feleltem tehát. - Kövessen, amilyen gyorsan csak tud!
Beugrottunk és lassan, de erőteljesen uszni kezdtünk, mint a jó uszó, aki nem akar kifáradni. Az indiánok orditása megkétszereződött, igazán rémületes volt. Megláttak minket és megfeszitették erejüket, hogy utolérjenek.
Magam miatt nem aggódtam; engem bizonyosan nem ér utól egyik sem; de Old Surehand! Egy olyan westmann, mint ő, kétségtelenül pompásan uszik; de a fogság kimeritette és azt én tudtam a legjobban, hogy indián kötelékek a lábakat és karokat alkalmatlanná teszik nagyobb erőfeszitésre. Amint mellette usztam, figyeltem őt. Hidegvérrel és azzal a kettős tempóval uszott, mely a munkát egyenletesen osztja el a karokra és lábakra. Ez eleinte megnyugtatott. De nemsokára észrevettem, hogy mozdulatai vesztenek biztonságukból.
- Fárasztja Önt, Sir? - kérdeztem.
- Nem, - felelte, - de nincs érzés a karomban és lábamban; olyanok, mintha elzsibbadtak volna.
- A kötelékek az okai. Ki fogja tartani a tulsó partig?
- Remélem. Rendes körülmények között egyetlen indián sem érne utól; de ha annyi ideig fekszik valaki összekötözött tagokkal, hogy a vérkeringés megáll, akkor semmit sem lehet bizonyosan állitani.
Némi idő mulva görcsöt érzett karizmába. Én ismertem ezt, hogy mily veszélyes, odaszóltam neki:
- Feküdjék a hátára és usszék csak a lábával; akkor megpihen a karja.
Megfogadta a tanácsomat és ezzel jelentékenyen csökkent eddigi gyorsaságunk. Én is háton usztam, hogy láthassam üldözőinket. Még mind mögöttünk voltak, különböző távolságra. A tó egész hátsó része ugy tele volt uszó indiánokkal, hogy nagyon valószinüleg valamennyi commancsa vizbe ugrott; sokan semmi esetre sem maradtak vissza. Egyikük mintegy száz lépésnyire közelitett meg minket, Old Surehand is meglátta őt és igy szólt:
- Jobban kell sietnünk. Igy nagyon lassan haladunk; megint megpróbálom a mellemen uszni.
Megtette, de nemsokára bevallotta:
- Elzsibbadt a karom, Sir. Menjen csak tovább és hagyjon itt engem!
- Hagyjam el Old Surehandot? Eszem ágába sem jut! Feküdjék a hátára; én majd viszem!
- Nagyon nehéz vagyok!
- Nekem nem.
- De akkor is tul lassan megy és a vörösek utolérnek!
- Várjuk meg csak a végét. Nos, rajta!
Csak többszöri nógatás után engedett kérésemnek. Persze, nem volt könnyü, de ment a dolog. Az egyik indián mégis folyton közelebb jutott. Ugylátszik, hogy eddig csak játszott, mert most olyan erővel, lendülettel és kitartással siklott előre, hogy beláttam, hogy utól fog érni. De viszont ő volt az egyetlen; a többiek mindinkább elmaradtak. Az est sötétjében csak nagyon nehezen lehett valamit látni, ha odaát a tábortüz nem égett volna. Ennek fénye ugyan nem jutott el sem hozzánk, sem ő hozzá, de ebből a távolságból is derengett némileg, ezt az indián időnkint elfedte. Kitünő szemei lehettek, hogy a nagy viztükrön nem vesztette el nyomunkat.
Mikor már körülbelül háromnegyed részét megtettük az utnak, legfeljebb még harminc lépésnyi távolságra lehetett tőlünk, éles csatakiáltást hallatott.
- Utolér minket! - szólt Old Surehand. - Ebben én vagyok a hibás, ön ugy uszik, ahogy még nem láttam, de a vizben két mázsa testet hordani, ez még a legerősebb óriást is feltartóztatja.
- Pshaw! A viz is viszi önt és ettől az egy indiántól még nem ijedek meg.
- Én sem. Ha idejön, elveszett; van késem és ujból van erő a karjaimban.
- Engedje át nekem! Én nem voltam megkötözve.
- Le akarja szurni? Én ugyanis nem szeretek vért ontani, hacsak nem feltétlenül szükséges.
- Teljesen ez az én véleményem is. Egy ökölcsapást mérek a fejére és kiviszem magammal a partra.
- Sir, arra csak egy vadász képes, kit Old Shatterhandnak hivnak. Bizony nekem is vannak inaim és izmaim, de többször oda kell csapnom, ha el akarok kábitani valakit.
- Nem egyedül az erőtől függ az; van annak egy fogása. Fog ismét uszni tudni?
- Igen; engedjen csak le; valószinüleg menni fog ujból.
- Valószinüleg! És mégis harcolni akar ezzel az indiánnal? Ezt igazán csak egy Old Surehand tételezheti fel magáról.
- Ugylátszik, nagyon ismerős Önnek a nevem. Tudhatnám én is az önét?
- Mindjárt megmutatom, hogy hivnak. Próbálja meg előbb, hogy tud-e uszni egyedül.
A kisérlet sikerült; karjai nem mondták fel többé a szolgálatot. Valóban egészen sajátságos helyzet volt ez. Két fehér, ki egy tóban uszik és indiánus csapat üldözi, ugy beszéltek egymással, mintha hintaszékeken himbálnák magukat valamelyik new-yorki társalgóban! Erre is csak westmannok képesek!
Mialatt Old Surehand megint kipróbálta erejét, nem jutottunk előbbre; a vörös gyorsan közeledett és még egy csatakiáltást hallatott.
- Engedje át őt tehát nekem és nézze végig, ha ugy tetszik, - kértem kisérőmet; majd visszafordultam.
Az ellenség látta, hogy szembe akarok vele szállani és megállott. A kést magasra emelte kezében és oda kiáltotta:
- Itt van Vupa-Umugi, a commancsák főnöke. Hire fel fogja falni mind a két fehér kutyát!
Ah, tehát ő volt az! Ez már tetszett nekem. Eddig lehetetlen volt vonásait felismerni.
- Itt pedig Old Shatterhand, akiről azt hiszed, hogy nem tud megmenekülni előled, - válaszoltam. - Kiséreld meg, hogy igazad van-e?
- Old Shatterhand! Old Shatterhand! - kiáltották, Old Surehand és a vörös egyszerre és az utóbbi, még hozzátette: - Ha te vagy az a rühes coyotta, akkor azonnal meg fogsz halni!
Ezekkel a szavakkal gyorsan a viz alá bukott. Tehát küzdelem életre-halálra, éjjel a vizen! A főnök mellettem akart felbukkanni és felém döfni; eszem ágába sem jutott megvárni ezt. Én is lebuktam, de mélyebbre, mint előre láthatóan ő. A viz, éppen ugy, mint a gyémánt, még sokáig megtartja a napközben beszivott fényt; ennek folytán egy jó uszó sötét estéken viz alatt legalább olyan jól láthat, ha nem jobban, mint viz fölött. Talán öt méter mélységben lebegve, felpillantottam. Igen, itt volt a főnök, oldalt felettem! Csapásra nyujtotta ki a karját, mellyel a viz szinére akart emelkedni. Én vele egyszerre tettem meg ezt a mozdulatot és mögötte kerültem fel a vizből. A fejére kapott egyet az én vadászütéseimből, azután megragadtam a sörényét, hogy el ne süllyedjen.
- Old Shatterhand, valóban Old Shatterhand! Ezt hamar bebizonyitotta! - kiáltá Old Surehand.
- Igen, sir, én nem egészen szalonképes helyzetben mutatkoztam be önnek. Meg kell emiatt bocsájtania!
- Ez a hiba mindkét részről megtörtént, - kacagott. - De, sir, nem is képzeli, mennyire örülök...
- Satöbbi, satöbbi! - vágtam bele a szavába. - Erről majd később, talán csak holnap reggel. Most nem gondolhatunk a bókokra. Nagyon szeretném, ha karjainak a zsibbadtsága már elmult volna.
- Azt hiszem, tul vagyok rajta.
- Kisértse legalább meg! Nekem a vöröset kell cipelnem. Usszunk tovább!
És ime, ment! A mozgás és megfeszitett uszás tulhamar következett a tagok előbbi, kényszerü helyzetére. Ugy látszott, hogy már rendbe jöttek izmai. Lassan usztunk, hogy kimélje magát és elértük a partot anélkül, hogy a gyengeség megismétlődött volna. Ott megkötöztük a főnököt, ki éppen visszanyerte eszméletét.
Vállalkozásunk szerencsésen, de egyben szerencsétlenül végződött. Megszabaditottam Old Surehandot és emellett elfogtam a commancsák vezérét, de ennek fejében elvesztettem Old Wabblet. Vajjon mi lett belőle? Old Surehand nem hitt a halálában. Az állitotta:
- Még csak ezután fogják igazán megismerni ezt az öreg fickót. Mess’surs! Elsőrendü különc és semmi sem csapja a földhöz. Fogadni mernék, hogy valami biztos helyen üldögél és a markába nevet. Egy ilyen ravasz rókát előbb tanulmányozni kell, hogy helyesen meg tudják itélni. A legnagyobb szerencsétlenséget a legnagyobb szerencsévé tudja változtatni és egyáltalában nem csodálkoznám, ha hirtelen megjelenne és egy vagy pláne több foglyot hozna magával.
- Ha ugyan nincs ő maga is elfogva, - vetettem ellen.
- Ebben az esetben segithetünk rajta. Kicseréljük a főnökkel.
- Tehát nem tör ennek az életére?
- Isten ments! Nem a szokásom, hogy tetszelegjek a gyilkos szerepében. Tőlem persze nem érdemli meg, de ha tőlem függ és az öreg Wabblenak semmi baja sem történt, fusson Isten hirével.
- Egy véleményen vagyunk, Sir, nini, fejeket látok a vizben!
Ugy volt, ahogy mondtam. A commancsák egy része felhagyott az üldözéssel; mások folytatták azt és most megérkeztek. Fenyegető kiabálással és néhány lövéssel visszakergettük őket. Ezután el kellett társaimnak beszélni, hogy jutottunk a szigetre, majd hogyan usztunk át kettesben.
Még be sem fejeztem elbeszélésemet, mikor zajt hallottunk lenn a bokrok között. Hallgatóztunk. Az ágak zörögtek, remegtek, mint valami nagy állattól, talán lótól; majd parancsoló hang szólalt meg:
- Hajolj le szépen a lóra, te vörösbőrü, különben betöröd az orrodat, th’is clear!
- Old Wabble! - mondá Old Surehand. - Látni fogják, Mess’surs, hogy ő egészen szószerint beváltja a jóslatomat.
És valóban, ő bujt ki a bokrok közül, maga mögött egy lovat vonszolva, melyre egy indián volt kötözve. A ló mögött még két másik lépdelt, melyek megrakott nyergeket hordtak.
- Én is itt vagyok ujból! - szólt nevetve. - Hoztam magammal valamit, aminek hasznát lehet venni. Ah, good evening, Mr. Surehand! Már szintén megjött? Rögtön gondoltam, hogy reám nem is lesz ott szükség. Hogy Önt kiszabaditsa, ahhoz elég Mr. Shatterhand egyedül.
- Ugyan hol rejtőzött, Mr. Cutter? - kérdém. - Már aggódtunk Ön miatt.
- Aggódtak? Szeretném tudni, miért és mi bajom lehetett volna? Én gondoskodom magamról, sőt még másokról is, amint mindjárt látni fogják.
- Ön nem is jött a szigetre?
- Eszembe se jutott.
- De miért nem?
- Mert nagy szamár voltam; th’is clear. Azt hittem, hogy Isten tudja, milyen jól tudok uszni és viz alá bukni, de önnel nem tudtam lépést tartani. Az uszáson még szerencsésen átestem, persze csak odafelé; megint visszajönni és e mellett leggins-emet ujból elveszteni, ez nem az én esetem. Azután meg viz alá bukni! És ha nem kerülök megint fel! Egészen jól bele lehet közben fulladni. A tutajon csüngve maradtam tehát és hagytam jönni, aminek jönni kell. Hirtelen olyan orditás támadt, hogy csak ugy ingott a gőzösöm és a vörösek a vizbe ugráltak; egyetlen egy sem maradt a parton. Még a lóápolók is odarohantak és Önök után vetették magukat. Egyiküknek ott kellett maradnia és ezt akartam megkeriteni magamnak. Partra vitorláztam, tehát kibujtam a mennyezetem alól, ráugrottam és ugy fejbe vertem, hogy lecsücsült anélkül, hogy erre előbb engedélyt kért volna. Összekötöztem egy szijjal, melyre a hus volt felaggatva. E közben támadt az a gondolatom, hogy élelemre is szükségünk van, ha - - ah, nem mondom meg hová akarunk menni. A legelőre futottam tehát és három lovat hoztam, egyet a vörös fickónak, kettőt a husnak; nyergek voltak ott. Kissé sietnem kellett; de minden ugy ment, mint ahogy kivántam és éppen, mikor visszausztak az első indiánok munkavégzetlenül, én a boy-val és a hussal elkocogtam. És most itt vagyok! Azt el tudom képzelni, hogy a hussal mi fog történni; de hogy ezzel a boy-val mit csináljunk, azon törjék a fejüket a többiek.
- Holnap futni hagyjuk, - vélekedett Old Surehand.
- Semmi kifogásom ellene. Ide lovon jött, vissza, menjen gyalog! De a főnök, hogy jutott ő a kezeik közé?
- Mr. Shatterhand fogta el.
- Talán a szigeten?
- Nem, hanem üldözés közben a tavon.
- Tehát tengeri csata. Majd később el kell beszélniük, hogy folyt le. Őt is futni hagyják?
- Igen.
- Kár! Ő jobban való akasztófára, mint futásra. De ne engedjék addig szabadon, mig az Ön fegyvereit és mindent, amit az indiánok öntől elvettek, vissza nem adják. Soha sem voltam indiánbarát; egyik sem ér egy hajitófát és gyengeségnek tartom, ha elnézőek velük szemben. Ha az előbb mind a százötven commancsájával együtt belefulladt volna a tóba, az emberiség ezzel sem vesztett volna semmit; th’is clear!

Az oázisban
Texas, Arizona, Uj-Mexico és az indián terület között, vagy másképpen kifejezve, az Ozark-hegység alsó és felső Sierra és Guadelupe és a Gualpahegység nyulványai között, a magaslatoktól körülvéve, melyek a Rio Pecos felső folyását és a Red River Sabine, Trinidad, Brazos és Colorado forrásait környezik, egy rettenetes földdarab terül el, melyet az Egyesült-Államok Szaharájának lehetne nevezni.
Éles, izzó homokból álló sivár területek kopár, égetően forró sziklásokkal váltakoznak, melyek még a legigénytelenebb növényzetnek sem tudják rövid létüknek legszerényebb feltételeit sem nyujtani. Élesen, átmenet nélkül követi a hideg éjszaka a szuró napot. Egyetlen magányos dschebel (hegy), egyetlen zöldelő wadi (völgy) sem szakitja meg a halott, egyhangú sivatagot, mint a Szaharában; egyetlen csendes bir (kut) sem varázsol üditő nedvességével kis oázist elő; még az átmenet is teljesen hiányzik az erdős hegyvidékről az élettelen, terméketlen homoktengerhez és a halál mindenütt egészen leplezetlenül lép legrettenetesebb alakjában az ember elé. Csak itt-ott akad - Isten tudja, milyen erő kelti életre és táplálja - egy-egy magányos, bőrszinü mezquité bokor, mintegy gunyképpen a valami zöldféle után sóvárgó szemnek és néha-néha éppen ilyen bámulattal találkozik az ember egy vad kaktuszfajtával, mely vagy magányosan áll vagy bokrokat alkot, vagy pedig messzi kiterjedésü területeket foglal el anélkül, hogy létét meg lehetne fejteni vagy magyarázni. De sem a mezquité, sem a kaktusz nem nyujt örvendetes, jóleső látványt, szine szürkésbarna, alakja csunya; vastagon lepi el a homokpor és jaj a lónak, melynek gazdája olyan vigyázatlan és ilyen kaktusz vadonba vezeti! A hegyes, tűéles és acélkemény tuskók ugy felsértik lábait, hogy sohasem tud többé jól futni; a lovasnak azonnal ott kell a szegény állatot hagynia és ha nem öli meg, az a nyomorult sors jut osztályrészéül, hogy lassan pusztul el.
Mindezen nehézségek mellett is, melyekkel ez a sivatag bővelkedik, az ember mégis oly vakmerő volt, hogy odamerészkedjék. Utak vezetnek rajta keresztül, fel Santa Féba és Fort Unionba, át El Paso de Nortehoz és le Texas zöldelő prairieihez és vizben dús erdőihez. De az ut szó alatt nem szabad olyan csinált utat érteni, amilyent a civilizált országokban ennek neveznek. Átlovagol egy magányos lovas vagy rastreador (aranyásó), vakmerő kalandorok társasága vagy egy kétes indiáncsapat a sivatagon, átcammog egy-egy csigalassuságu ökrös-szekér a pusztaságon, de az, amit utnak nevezünk, nincs, még az a rövid ideig tartó kerékcsapás sem, amilyent Délamerika pampáin találunk. Mindenki a saját feje után lovagol vagy hajt, ameddig a talaj neki némi tájékoztatást nyujt, amelyből felismerhető, hogy még egyáltalában a helyes irányban van. De ezek a jelek lassan-lassan még a leggyakorlottabb szem előtt is eltünnek és innen kezdve ugy segitenek a dolgon, hogy az irányt cölöpökkel jelzik, melyeket meghatározott távolságban a földbe vernek.
De ez a sivatag mégis oly áldozatokat követel, melyek, területét tekintetbe véve, sokkal számosabbak és borzalmasabbak, mint azok, amelyeket Afrika Szaharája és Ázsia Szaharája, vagy Gobi pusztája, mint rettenetes adót megkiván. Embercsontvázak, állati hullák, nyeregmaradványok, kocsidarabok és más borzalmas maradékok hevernek az ut mellett és néma történeteket mesélnek, melyeket a fül nem hall ugyan, de a szem annál világosabban lát és a képzelőtehetség teljesen kiegészit. Felette pedig, magasan a levegőben, dögkeselyük lebegnek, melyek minden élő mozgást, amit odalent megpillantanak, aggodalmas kitartással követnek, mintha egészen határozottan tudnák, hogy biztos zsákmányuk nem menekülhet előlük.
És hogy hivják ezt a sivatagot? A körülötte fekvő területek lakói különböző, majd angol, majd francia vagy spanyol nevet adnak neki; a levert cölöpökről azonban, melyek az utat jelzik, messzi távol vagy Llano estacado vagy Staked plain néven ismeretes...
Körülbelül ezeket irtam valamelyik korábbi elbeszélésemben, mikor a rettenetes Llano estacado borzalmait jellemeztem. Mikor azt mondtam, hogy nincs kut, mely egyetlen oázist varázsolna elő, még nem tudtam róla, hogy a Staked Plains-on kivétel is van, amelyet csak később ismertem meg. Van a sivatag közepén egy oázis is, ez volt annak a lakóhelye, kiről Winnetou izenetében közölte velem, hogy a commancsák meg akarják támadni, tudniillik Blody-Foxnak.
A “véres róka!” Már ez a név is szokatlan életre mutatott. Mostani képviselője, mint gyerek egy kiránduló karavánhoz tartozott, kiket a Llano estacadoban egy “stakemann”-banda megtámadott és legyilkolt. Egy Helmers nevü farmer megtalálta a kirabolt hullákat és még életet fedezett fel a fiuban, kinek koponyáján mély seb tátongott; bekötötte és magával vitte farmjára, Helmers-House-ba. A gondosan ápolt gyerek kiállotta a veszedelmes sérülést és ujból egészséges lett, de teljesen elfelejtett mindent, ami a támadás előtt történt, még a nevét is. De mindenkinek nevének kell lennie és mivel, mikor megtalálták, vérrel volt elárasztva és azután lázálmában nagyon gyakran emlitette a Fox nevet, Helmers azt következtette, hogy apját igy hivták, elhatározta tehát, hogy Blody-Foxnak nevezi el.
A fiucska pompásan fejlődött testileg is, lelkileg is, de agyát hiába erőltette meg, nem tudott a támadáselőttre visszaemlékezni. Azt nagyon jól tudta, hogy nézett ki az az ember, akitől az ütést kapta; annak arca világosan állott előtte; de többet semmit sem tudott, azt sem, miért emlitette olyan sokszor a Fox nevet. Helmers örült szeretett fia rendkivüli fejlődésének, csak egy tekintetben nem volt vele megelégedve; nem tudta ugyanis a házhoz szoktatni. Birtoka a Llano estacado északi széle mellett terült el és alig tudta a fiu megülni a lovat, már lovon kóborolta be a sivatagot, ahelyett, hogy nevelő apja földjén tette volna magát hasznossá. Ezen, semmiféle fáradság és figyelmeztetés ellenére sem lehetett változtatni. Mikor Helmers egyszer emiatt szokatlanul megharagudott, Bloody-Fox kijelentette:
- Az enyémeket a “Llano keselyüi” ölték meg és én feltettem magamban, hogy ezeket a keselyüket az utolsó szálig kiirtom. E célból szükséges, hogy ugy megismerjem a Llanot, mint a zsebemet. Ha ezt nem engedik meg, akkor inkább élni sem akarok.
Olyan határozottsággal mondta ezeket, hogy Helmers tanácsosnak látta engedni; sőt elhatározta, hogy a fiuból olyan férfit nevel, aki képes lesz a keselyük tiszteletét kivivni. Ennek következtében Blody-Fox tökéletes szabadságban nőtt fel, jöhetett-mehetett, amikor és ahova akart és olyan merész lovas, fegyverrel bánni tudó céllövő lett belőle, hogy nem tagadhatta meg tőle a csodálkozó elismerést még Winnetou sem, mikor vele később megismerkedett. Helmers születésre nézve német volt és ugy látszik, hogy Blody-Fox szülei is németek lehettek, mert jóllehet minden régi dolog eltünt emlékezetéből, az angolt gyorsabban tanulta meg, mint bármely más gyerek, de a német semmi fáradságába nem került, ugy, hogy fel kellett tételezni, hogy ezt a nyelvet már korábban is beszélte.
Ha azt kérdi valaki, hogy mi az a “stakemann” vagy a “Llano estacado keselyüi”, akkor a válasz a következő: Már emlitettem, hogy az ugynevezett utakat, melyek átvezetnek a sivatagon, onnan kezdve, ahol megszünnek a természetes jelek, cölöpökkel szokták megjelölni. Ezeket az utakat becsületes embereken kivül olyanok is használták, kik erkölcsi halottak voltak, munkakerülők, elzüllött egyének, kiknek kerülni kellett a lakott Keletet, mert biztos volt, hogy a birósággal kerülnek érintkezésbe, lelkiismeretlen fickók, kiknek nem volt veszteni valójuk és mivel saját életüket semmire sem értékelték, nem becsülték más emberekét sem. Nem élnek ezek egyébből, mint rablásból és ehhez a Llano, ha nem is a legkiadósabb, de mindenesetre a legelhagyatottabb terület volt nekik. A sivatag szélén volt a buvóhelyük és az utak közelében leselkedtek az utasokra, kik a Llanon akartak áthatolni. Hozzájuk csatlakoztak, vagy mint egyszerü utitársak vagy mint vezetők, szövetségeseiket pedig előre küldték, hogy távolitsák el a cölöpöket és rakják le megint téves irányban; innen a nevük: stakemann (cölöpös ember). Aki ezeket a cölöpöket követi, letér a helyes utról és a biztos pusztulásba megy; nyomorultul éhenvesz, ha már előbb le nem gyilkolják és a tulajdona a Llano keselyüinek emberei vagy jobban mondva embertelen kezeibe kerül. Innen van az, hogy százak és százak csontjai fehérlenek a napsütés legmélyebb magányában és senki sem tudja, honnan kerültek, ide ezek a szerencsétlenek.
Ilyen stakemann-bandának esett az a karaván is áldozatul, melyhez Blody-Fox tartozott. A gyilkolás rettenetes jelenete emlékében maradt, ez támasztotta benne azt a forró óhajt, hogy ezeket a keselyüket az utolsó szálig kiirtsa és ha merész és nehéz volt is ez a feladat, meg volt benne az összes ehhez szükséges tulajdonság.
Bekalandozta lassacskán a Llanot minden irányban, megismerte a sivatag minden talpalatnyi földjét; megbarátkozott annak minden veszélyével és olyan szerencséje volt, ami céljának keresztülvitelét végtelenül megkönnyitette, hogy a pusztaság közepén zöldelö, vizdús oázist fedezett föl. Ez annyit, sőt még sokkal többet ért, mintha száz szövetségesre tett volna szert.
Ezt a helyet titokban tartotta. Senki, még Helmers sem tudott róla semmit, pedig neki köszönhette életét. Az idők folyamán házikót épitett magának a viz mellett és ennek falait buján tenyésző golgotinággal futtatta be. Vad mustangokat fogott és titokban ide hozta, hogy mindig pihent lovai legyenek, ha egyiket kifárasztotta. Ez olyan gyorsaságot adott mozgékonyságának, melyet különben nem tudott volna kifejteni; ezáltal lehetségessé vált, hogy a Llanonak hol az egyik, hol az ellenkező oldalán jelenjék meg. Élelmet és lőszert hordott a házikóba. De, hogy az oázist és az ott elhelyezett lovakat távolléte alatt is gondozzák, olyan valakire volt szüksége, kiben megbizhatott és kiről tudhatta, hogy nem fogja titkát elárulni. Volt egy öreg néger asszony, Sanna nevü, ki nagyon szerette őt és elfogadta ajánlatát. Évek hosszu során át élt ebben a mélységes magányban anélkül, hogy elkivánkoznék a házikóból és hűségéért olyan jutalmat nyert, mely fényes napsugárral aranyozta be öreg napjait. Tenessében ugyanis egy ültetvényes rabnője volt valaha, ki egyetlen gyermekét, egy fiucskát, elszakitotta tőle és eladta. Később őt is elkótyavetélte és hányt-vetett élet után került Staked-Plain-be; sohasem tudta fiát, Bobot, elfelejteni; gondolatai éjjel-nappal nála voltak és megesküdött volna, hogy nem fog addig meghalni, mig fiát viszont nem látta. Ekkor kerültünk mi a Llanora és megismerkedtünk Blody-Fox-val. Velünk volt egy westmann és ennek egy elválaszthatatlan kisérője, egy néger, ki valaha szolgája volt. A feketét Bobnak hivták és örömteljes meglepetésünkre, meg az öreg Sanna elragadtatására kiderült, hogy ő az eladott néger fiu Tenesséből. Ettől kezdve együtt maradtak, hogy csak a halál válassza el őket egymástól.
Attól a pillanattól kezdve, hogy Sannát a házába vette, Blody-Fox hozzáfoghatott tervei megvalósitásához vágya szerint. Mivel ritkábban jelent meg szerető apjánál; de mikor odament, ez tőle mindig valami ujságot hallott és ez az ujság nevezetesen valamelyik stakemann halála volt. Majd itt, majd ott emberi hullára bukkantak, kit pontosan homlokon lőttek és ha kikutatták zsebei tartalmát, bizonyára olyan tárgyakat találtak bennök, melyek valamely rablásból származtak és igy bebizonyult, hogy a halott a lestjáró emberek közé tartozott. Ilyen esetek idővel mind gyakrabban ismétlődtek és a homlokon ütött seb nemsokára csalhatatlan bizonyitéka lett annak, hogy a halottat megbüntetett “keselyünek” kell tartani. De ki volt a titokzatos bosszuálló? Senki sem tudta és maga Helmers sem sejtette.
Nem csoda, hogy nemsokára monda keletkezett monda után erről a bosszuállóról. Voltak emberek, kik állitólag látták őt, amint nyilsebesen vágtatott a távolban, de sohasem oly közelről, hogy világosan felismerhették volna. Ma egy kereskedő látta a Llano legdélibb határán és egy órával később egy, a homlokán átlőtt hullára talál; holnap egy utazó csapat a Plain szegélyén puskalövést hall és mikor arra a helyre jutnak, halott fekszik ott, homlokon találva. Egy nap mulva emberek térnek be Helmershez, kik a Llanon táboroztak és a világos holdfényben állitólag vágtató lovast láttak, amint feltünt az egyik oldalon, mellettük elvágtatott és a másik oldalon ujból eltünt. Végül a babona vette birtokába ezt a megfoghatatlan személyiséget; nem is volt ember ez a lovas, hanem földöntuli lény, aki villámgyorsan repült a Llano egyik végétől a másikig. Hogyan fejthetett volna ki halandó ilyen gyorsaságot és hogy különböztethette volna meg ilyen biztonsággal a rablót a becsületes embertől! “A Llano estacado szelleme átsuhant a Plain felett”, beszélték; “az avenging-ghost (bosszuálló szellem) ujból elvitt egy stakemannt”.
A becsületes emberek fellélegzettek; a stakemannok jobban összetartottak; nem merészkedtek többé egyenként, vagy kisebb csoportokban a sivatagba, hanem bűnös vállalkozásaikat nagyobb egységekben hajtották végre. De ez sem nyujtott nekik biztonságot. Huszan, vagy még többen táboroztak együtt; egyszerre csak lövés esik, majd még egy és kettőjüket golyó találja homlokon, nem messze tőlük pedig felhangzik egy tovarohanó paripa dobogása.
Ebben az időben történt, hogy mint fentebb emlitettem, több westmannal Helmershez kerültem, hogy átlovagoljak az Estacadon és a másik oldalán összetalálkozzam Winnetouval. Itt tudtuk meg, hogy egy kivándorló karaván van előttünk, mely szintén át akar menni a Plain-en. Néhány férfi, kiket Helmersnél láttam, felkeltette gyanumat, mikor eltávoztak, követtem nyomukat és meggyőződtem róla, hogy a kivándorlókat tévutra vezették. A scout, kire rábizták magukat, cölöpös ember volt és társai az áldozatra lestek... Természetesen mi is gyorsan felkerekedtünk, hogy segitséget vigyünk a veszélyben forgóknak.
Ugyanekkor Winnetou, ki reám, várakozott, commancsával találkozott, kiket akkoriban nem kellett kerülnie, mert éppen béke volt közöttük és az apacsok között. Tőlük megtudta, hogy főnökük elé lovagolnak a Llanora, kinek ott át kell jönnie, de nagy veszélyben forog, mert jelentékeny számú stakemann verődött össze, kik ugy látszik, valami támadást forgatnak a fejükben. Ezek ugyanazok a “keselyük” voltak, kiket felfedeztem. Miután Winnetou tudta, hogy megbeszélésünkhöz hiven nekem is a közelben kell már lennem, aggódni kezdett érettem és elhatározta, hogy nem várakozik rám, hanem elém lovagol. Felajánlotta tehát kiséretét a commancsáknak és ezek örömmel fogadták ajánlatát, most nekik és veszélyeztetett főnöküknek is csak hasznára lehetett, hogy olyan férfi van velük, mint Winnetou.
Ennek következtében a különben oly kihalt Estacadot most négy csapat tette élénkké, melyek közül három egy és ugyanazon irányban haladt; a kivándorlókat áruló scoutjuk délfelé vezette a tervezett halálba; ugyancsak délfelé követték őket a stakemannok is, ezek mögött jöttem én kisérőimmel, hogy meghiusitsam a tervezett csinyt. Nyugatról pedig Winnetou közeledett a commancsákkal, kik sajnos tul későn jöttek, mert kiderült, hogy főnöküket már meggyilkolták a “keselyük”.
Miután mi délnek, a commancsák keletnek lovagoltak és az időpont véletlenül oly pontosan megegyezett, mintha összebeszéltünk volna, derékszögben kellett összetalálkoznunk, még pedig az oázis közelében, melynek létezéséről persze sejtelmük sem volt. Blody-Fox szintén tudomással birt a stakemannok szándékáról; meg akarta menteni az idegeneket és elébük lovagolt sivatagszigetéből, hogy előre figyelmeztesse őket. Szerencsétlenségére helyettük a “keselyükre” bukkant, kik azonnal üldözőbe vették. Lovának gyorsasága következtében észak felé elmenekült előlük, velünk találkozott és természetesen csatlakozott hozzánk. Három óra hosszat vágtattunk, de a kivándorlókat csak akkor tudtuk utolérni, mikor már besötétedett. Szekereikből négyszöget alkottak és ebben táboroztak; igás ökreik a szomjuságtól már nem tudtak tovább menni és ők is félig el voltak ernyedve; amint kiderült, a scout megfúrta a vizeshordóikat. Mikor megérkeztünk, ő elmenekült.
Időközben Winnetou is erre a vidékre ért anélkül, hogy én sejtettem volna és csodálatos szimatjával felfedezte a stakemannokat. Hozzájuk lopódzott, kik természetesen nem gyujtottak tüzet, mert nem gyujthattak és éppen abban a pillanatban érkezett, mikor a megszökött scout hozzájuk csatlakozott és megmondta nekik, hogy mi találkoztunk a kivándorlókkal. Ahelyett, hogy ezt figyelmeztetésnek vették volna, még örültek neki, hogy általunk még nagyobb zsákmányhoz jutnak és elhatározták, hogy reggeli szürkületkor megtámadnak. Winnetou hallotta mindezt, visszakuszott a commancsákhoz és ezekkel hozzánk lovagolt. Ez megint egyike volt az ő mesterműveinek! Milyen boldog voltam, hogy én már most itt találkozom vele össze! A commancsa csapat megkétszerezte erőnket és ő maga többet ért, mint ők együttvéve.
Mikor felvirradt a reggel, elrejtőztünk a szekerek mögé. A stakemannok közeledtek; harmincötöt számláltunk. Mostanában már ilyen nagy számban szoktak fellépni az avenging-ghostól való féltükben. Nem sejtették, hogy mi tudunk róluk és azt hitték, hogy könnyü dolguk lesz. Első sortüzünk ötven lépés távolságról találta őket és valósággal pánikot okozott közöttük. Ijedtségtől orditó embergomolyag volt az egész; a halottak és nehéz sebesültek lepotyogtak; a gazdátlanná vált lovak növelték a zavart; majd felbomlott a rend és aki még nyeregben tudta magát tartani, déli irányban elmenekült. Szempillantás alatt lovainkon ültünk és utánuk vetettük magunkat. Mindegyiket megöltük. Közülök a legutolsó elérte Blody-Fox eddig titokban tartott oázisát. Ott lezuhant lováról és kitörte a nyakát. Ő volt a vezér és csak azért jutott el ilyen messze, mert neki volt a leggyorsabb lova. Felismertük benne azt a hirhedt gonosztevőt, ki messze távol Stealing-Fox név alatt volt ismeretes és csodák-csodája! Blody-Fox a legnagyobb izgalom hangján jelentette ki nekünk, hogy egészen határozottan ő volt az, aki annak idején tátongó fejsebét okozta; még csak kétség sem fér hozzá, mert azt az ütést soha sem tudta elfelejteni. Akkor is Foxnak nevezte magát, persze nem Stealing Foxnak és a vezetőjük volt. Igy már természetesen könnyü volt megérteni, hogy a megmentett fiu miért emlegette lázálmában olyan gyakran a Fox nevet.
Ha majdnem csodának tünt fel előttünk, hogy Blody-Fox ilyen váratlanul felfedezte szüleinek gyilkosát, épugy legalább annyira elbámultunk, mikor kiderült, hogy Bob a néger, az öreg Sanna fia. És mikor azután ráértünk, hogy figyelmünket a környezetnek szenteljük, ez harmadik és még sokkal nagyobb csodának tünt fel. Akadtak ugyan öreg vadászok és indiánok, akik azt állitották, hogy a sivár Llano estacado közepén viz van, mely mellett a legpompásabb fák és virágok nyilnak, de ezt senki sem akarta elhinni nekik. Én magam is hallottam erről, de mindig kételkedtem benne. Most a szemeim előtt láttam.
Persze, ha a Szaharára gondolok, melynek homok- és sziklatalajában kisebb-nagyobb mélységben van viz bőségben, akkor egyáltalában nem tünik fel viztanilag megmagyarázhatatlannak ez az oázis a Llanoban. A Plain sivatagát a Rio Pecostól egy hegylánc választja el, mely sokhelyütt egyszerüen ellankásodik, de néhol több szakadékot képez, melyek között hosszu völgyek terülnek el, melyeket keskeny kereszt-völgyek szelnek ketté és ezek szája a Llano felé nyilik. Ezekről a magaslatokról a kereszt-völgyekbe különböző kis patakok folynak, melyeknek partján bokrok, sőt fák is igen jól tenyésznek. Ezek a zöld foltok, mint félszigetek, vagy mint üde nyelvek nyulnak bele az Estacado homoktengerébe és öblöket alkotnak, hol fű és növény kellő táplálékot talál. A patakok elapadnak, mihelyt a homokba érnek, de nem párolgás utján. A viz beszivárog a laza talajba és össze kell gyülnie ott, ahol szilárd medret talál, mely nem engedi át a vizet. Nem szabad egyáltalában a Llanot egészen vizszintes alföldnek gondolni, hanem egy lankásnak, melynek legmélyebb részén a viznek felszinre kell bukkanni, még pedig krisztálytisztán, mert a homok átszüri.
Blody-Fox oly sokáig őrzött titkát, sajnos, most már megismertük; meglátszott, hogy nem is nagyon volt az inyére, de beletörődött a változhatatlanba és csak később vette ki tőlünk az igéretet, hogy egyelőre hallgassunk felőle. Várni lehetett, hogy most hosszu ideig nem lesz alkalma az aveging-ghostot játszani; rendet csináltunk a stakemannok között és ha hevertek is még elszórtan, bizonyosan hallottak a harmincöt “keselyü” haláláról és ez jó lecke volt nekik. A kivándorlókat az oázisba vezettük, ott maradtak néhány napig, majd felfrissülve folytatták vándorlásaikat. Elkisértük őket a Pecosig. Arisonába mentek; ott azután mesélhettek az oázisról; vagy valótlannak tartották beszédüket, vagy ha el is hitték, nem nyilt alkalmuk kihasználni ezt. Mi, többi fehérek, sokkal hamarabb abba a helyzetbe kerültünk, hogy a Llanora jöjjünk, de feltettük magunkba, hogy mindenki előtt hallgatunk Fox zöldelő szigetéről a sivatag közepén.
Másképpen állott a dolog persze a commancsákkal, kik sajnos, most már szintén ismerték a titkot. Meg kellett ugyan igérniök, hogy nem beszélnek róla, de mégis meg voltunk róla győződve, hogy nem tartják meg a szavukat. Ez a hely nem volt értéktelen az ő törzsüknek.
Ha onnan, ahol most voltunk, egyenes vonalat huznánk nyugat felé, a folyó tulsó oldalán ez a vonal oly vidéket érintene, mely a messze nyugat legveszedelmesebb zugának volna nevezhető, mert ott érintkezik a commancsák és az apacsok vadászterülete. Aki ismeri a viszonyokat, az tudja, hogy amióta ez a két nemzet csak létezik, soha sem volt közöttük tartós béke; a kölcsönös gyülöletet már belenevelik, beleverik a gyerekekbe és valahányszor elásták közöttük a harci bárdot, elegendő volt a legcsekélyebb ok, hogy ujból kiássák azt. Ilyen surlódások naponta akadhattak, hiszen a területek, nemcsak érintkeztek, hanem sokhelyen egymásba nyultak, sőt még meg sem voltak a határok állapitva. Határsértés vádja hamar készen volt, teljesen eltekintve attól a száz más októl, amely akadt, ha az ember harcot akar. A westmannok ezt a vidéket ennek folytán “the shears”-nak, ollónak nevezik, nagyon jellemző kifejezés! A minduntalan változó határvonalak ugy nyiltak és csukódtak, mint az olló és ha valaki közbül került, különösen, ha fehér volt az illető, ugy szerencséről beszélhetett, ha ép bőrrel kiszabadult.
A két nemzet közötti gyakori küzdelmek odaát az “ollóba” szoktak fellángolni, majd átharapódzni a Pecon; a vesztest rendesen belekergették a Llanoba. Micsoda előny, ha van a homoksivatagban egy pont, hol gyülekezni és felüdülni lehet, mig az ellenség azt hiszi, hogy szomjan vesztek! Ilyen pont volt ez az oázis és a commancsák most megismerték ezt. Ha hazamennek, hallgatni fognak felőle? Nem tudtam ezt elképzelni és figyelmeztettem Blody-Foxot a veszedelemre, mely reá várt annak folytán, hogy a vörösek tudomást szereztek buvóhelyéről. Ő éppen olyan komolyan fogta fel a dolgot, mint én és igy szólt:
- Igaza van, Sir. Oly hosszu időn át őriztem a titkomat és most hirtelen le van leplezve. De én magam vagyok a hibás.
- Hogy-hogy?
- Tegnap le kellett volna irnom Önöknek a környéket, akkor nem esett volna nehezükre, ugy intézni a dolgot, hogy a stakemannok nem menekülhettek volna ide.
- Ez persze igaz.
- Akkor csak Ön tudott volna róla és bizonyosan senkinek sem árulta, volna el. Most azonban, ahogy a dolog áll, három oldalról is várhatok látogatást.
- Ugy hiszem csak a commancsáktól.
- Az apacsoktól is.
- Nem. Csak egy apacs van, ki ismeri és ez Winnetou.
- Azt hiszi, hogy odahaza nem fog beszélni róla?
- Biztosan nem, ha megkéri őt.
- Meg fogom kérni. De a fehérek!
- Azok nem árulnak el semmit; kivétel nélkül hallgatag fickók.
- Elhiszem. Másoknak nem beszélnek róla; de megjegyzik félreeső otthonomat és nemsokára ismét felkeresik.
- És ezt nem óhajtja?
- Nem.
- Hm, ez nem valami barátságos felelet.
- Én másképen értem. Őket szivesen látnám; de ha megteszik, elárulják az oázist. Őket, vagy nyomaikat meglátják mások és követik őket. Nem igaz, Sir?
- Mindenesetre őket kérni fogjuk tehát, nemcsak, hogy hallgassanak, de hogy ne is jöjjenek ide soha többet.
- Ez öngyilkosság lenne. Előfordulhat, hogy valamelyikök egyszer a Llanoba bajba jut és elpusztulna, ha nem jöhetne ide a forráshoz. Ilyen esetben kivételt kellene tennie. Megbeszélné ezt velük ilyen értelemben Mr. Shatterhand?
- Szivesen.
- De ön és Winnetou ki vannak ez alól véve. Önök jöjjenek olyan gyakran, amint csak lehetséges; Önök csak ugy fogják megtenni az utat, hogy senki más nem követheti Önöket és nem fedezheti fel kunyhómat; erről mindkettőjüknél meg vagyok győződve.
- Jó, teljesiteni fogjuk kivánságát. De mit szándékozik tenni, hogy megkimélje, vagy megvédje magát a commancsák látogatása ellen?
- Semmit. Vagy csináljak várat a kunyhómból?
- Azt nem lehet.
- Vagy vegyek ide annyi embert, hogy visszaverhessek egy támadást?
- Az is lehetetlen.
- Ugy nem marad más hátra, a dolgokat ugy hagyni, amint vannak. Az egyetlen változás, melyet teszek, abból áll, hogy Bob itt marad az anyjánál; van tehát egy segédem, ha itthon vagyok, távollétemben pedig Sanna nem lesz egyedül. Gondolja, hogy megfogadhatom őt?
- Sőt tanácsolnám Önnek. Hűséges, nem ostoba és bátor ember. Velünk volt a sivatagban és ha első szereplését nem is lehet fényesnek nevezni, mégis jó szolgálatot tett nekünk. Én is amellett vagyok, hogy itt ne csináljon semmiféle változtatást. Kis éberség a commancsák miatt; ez az egész, amit Önnek tanácsolok. Talán ezek a vörösek nem igy gondolkoznak, mint mi, hogy a stakemannok alapos leckét kaptak, tehát nem kezdenek semmihez és ennélfogva ők is óvakodni fognak ezentul hadjárataikat kényszer nélkül ide kiterjeszteni.
- Ezt gondoltam én is nyomban és megnyugodtam. Remélhetőleg nem fogunk csalódni.
Ennek a gondolatnak helyessége bebizonyosodott. Az idők folyamán később is ottjártam néhányszor az oázisban és megtudtam, hogy Blody-Foxot egyetlen commancsa sem háborgatta. Fehér ember sem látogatta meg azóta és az volt a dolog szinezete, mintha titkának felfedezése nem lenne egyértelmű annak nyilvánosságra jutásával. Ami a “Llano estacado” keselyüit illeti, egészen ugy történt, ahogyan gondoltuk; hosszu ideig semmit sem lehetett hallani felőlük; majd egyes rablások fordultak elő, melyeknek okozója egyetlen ember volt, aki Fox által felfedezve, az ismert módon nyerte el büntetését. Az akkori tanukon kivül senki sem látszott sejteni, hogy ő az avenging-ghost; hiven megőrizték titkát. Sok helyen voltam fültanuja a fantasztikus elbeszéléseknek erről a témáról és soha nem hallottam célzást afelől, hogy kinek a személyéhez füződik tulajdonképen ez a szellemjárás.
Mikor Blody-Foxot megismertem, még egészen fiatal volt; elképzelhető tehát, milyen nagyra volt hivatva, mikor már ebben a korban olyan tulajdonságai és képességei voltak, hogy még egy olyan férfit is bámulatba ejtett, mint Winnetou. Minek kell belőle válnia, ha ebben az arányban tovább fejlődik!
Voltak évek, mikor nem is jártam Amerikában. Később Black-Hillsban találkoztam Winnetouval és megtudtam tőle, hogy Blody-Fox jól érzi magát és a commancsák nem látogatták meg. Odafenn a Coteaunál váltunk el, hogy négy hónap mulva a Sierra-Madre mellett találkozunk ujból és el lehet képzelni, milyen hatást tett rám, mikor ott az apacs üzenetét olvastam, hogy figyelmeztetnie kell Blody-Foxot, mert a commancsák meg akarják támadni.
Ily hosszu időn át nem jutott eszükbe felkeresni az oázist, milyen okuk lehetett, most megtenni ezt, mégpedig ellenséges szándékkal? Tőlük ered-e a terv vagy Blody-Fox hivta-e ki bosszujukat valamely cselekedetével? Hiábavaló most feltenni ezeket a kérdéseket; a választ csak később kaptam meg saját magától.
Fontosabb volt az a kérdés, vajjon Winnetou egyenesen a Llano estacadoba lovagolt-e vagy sem. Azt irta nekem, hogy figyelmeztetni akarja és ha csak erről van szó, feltehető, hogy egyenesen tette meg az utat. De ahogy én ismertem az apacsot, ő nem elégedett meg egyszeri figyelmeztetéssel, hanem lehetőleg a mentést is hozzáteszi, ez pedig csakis abból állhatott, hogy megfelelő apacs-sereggel Blody-Fox segitségére megy. Melyiket választotta most a két ut közül? Bármilyen nehéznek is látszik ez a kérdés, olyan könnyü válaszolni rá. Egyszerüen csak időről volt szó. Ha ez rövid volt, Winnetou egyenesen Foxhoz lovagolt; ha kifutotta az idő, hogy segitséget hozzon, ugy törzsének táborához lovagolt, hogy megfelelő számú harcost hozzon a helyszinre.
De honnan tudhatta meg Winnetou, hogy van-e ideje vagy nem? Egészen egyszerüen ugy, mint én. Ha ezer más ember nem is jött volna rá, neki, ki utolérhetetlen mester volt a kémlelésben, bizonyára nem kerülhették ki a figyelmét a commancsák, kiket a “Kék viz” mellett meglátogattunk és ha nem is lett volna lehetséges kihallgatnia őket és igy megtudni, hogy további száz ember megerősitésére várnak Nale-Masiuv főnök vezérlete alatt; a külső jelekből is biztosan felismerte, hogy nem sietnek valami nagyon. Nagyon valószinü tehát, hogy előbb törzsét kereste fel.
Talán ez nem is volt szükséges, mert talált küldöncöt, kit oda küldhetett. Az apacsok mindenesetre megtudták, hogy a commancsák kiásták a harci bárdot, tehát felderitőket küldtek ki saját biztonságukra. Ha Winnetou találkozott valamelyikkel, ami semmi esetre sem tartozott a lehetetlenség közé, ugy ezt küldte haza, maga pedig tovább lovagolt, mert csak ő ismerte az oázis utját.
Még tovább is jutottam a következtetésekben: jól ismertem az én Winnetoumat és tudtam, milyen körültekintően szokott cselekedni. Tudta, hogy melyik napon érkezem meg Sierra Madreba; megtalálom céduláját és azonnal követem, ezt sejtette. Éppen olyan jól ismerem az utat, mint ő; nem volt olyan nehéz tehát meghatároznia, körülbelül milyen vidéken lehetek bizonyos időpontban. Ha ő egyenesen a Llano estacadora ment, gondoskodnia kellett arról, hogy harcosai megbizható vezetőt találjanak az oázis felé és ez a vezető csak én lehettem. Ebben az esetben egészen bizonyosan egy apacsot fogok találni utközben, kinek az a feladata, hogy reám várakozzék és tájékoztasson engem. Hamarosan kiderül, hogy milyen helyesen itéltem meg Winnetout.
Egyelőre azonban nem tartottunk még ennyire. Még a Saskuan-Kui mellett táboroztunk és virradatra vártunk, hogy tárgyaljunk a commancsákkal. Old Surehandnak vissza kellett kapnia mindent, amit elvettek tőle, főleg a fegyvereit; ennek fejében szabadon akarták engedni fogoly főnöküket, Vupa-Umugit.
Voltunk olyan elővigyázatosak, hogy nem maradtunk a parton, mert ezt a helyet ismerte az ellenség és a bokrok védelme alatt könnyen meglephetett volna, hanem kimentünk egy darabon a prairiere, mert ott nem lopódzhattak észrevétlenül a közelünkbe. Megjelöltük az őrködés sorrendjét és alhatott, aki akart. Eszembe sem jutott reggelig ébren maradni; nem lehetett tudni, milyen erőfeszitéseket hoz a holnap. Végtelenül örültem, hogy Old Surehandot megláthatom világosban, most nagyon sötét volt ahhoz, hogy megszemléljem őt, ahogy szeretném. Később bevallotta, hogy ő éppen olyan kiváncsi volt reám. Sok, nagyon sok beszélni valónk lett volna; de egyikünk sem volt tulságosan bőbeszédü ember és aludni akartunk. Egyet azonban már most tudnom kellett; megkérdeztem tehát, mikor mellettem lefeküdt aludni:
- Engedjen meg, Sir, egy kérdést, mielőtt becsukja a szemét! Valami határozott célja volt, mikor erre a vidékre lovagolt?
- Igen. Át akartam menni a mescalero-apacsokhoz, hogy esetleg találkozzam Winnetouval és az ő segitségével esetleg Önt is megismerhessem. Hiszen valóságos szégyen, hogy annyi ideje westmann vagyok és még nem láttam sem Winnetout, sem Old Shatterhandot!
- Mi sem ismertük még Önt; ez ugyanaz a dolog. De eleget hallottunk Önről, Sir. Kivánságának második része, hogy engem láthasson, előbb teljesült, mint gondolta, első fele pedig kielégithető anélkül, hogy mescalerokhoz kellene lovagolnia. Én ugyanis utban vagyok, hogy Winnetout másfelé keressem fel.
- Hol, Sir? Merre van ő most?
- A Llano estacadon.
- Teringettét, ez pompás! Önnel és vele a veszedelmes Estacadon! Magával visz, Sir?
- Nagyon szivesen, hiszen az természetes. Önt és segitségét nagyon jól használhatjuk. Majd reggel elbeszélem, hogy miért, most feltétlenül aludnunk kell, hogy erőre kapjunk; egyelőre csak annyit akarok mondani, hogy a commancsákkal való táncról van szó!
- Ezekkel itt, vagy másokkal?
- Ezekkel és másokkal, kik még hozzájuk csatlakoznak. Hiszen hallotta, hogy mit beszéltek. Nem tárgyaltak mostani kirándulásuk céljáról?
- Igen, de oly halkan és óvatosan, hogy semmit sem érthettem. Vigyen magával, Sir, vigyen magával! Mint egy gyerek, ugy örülök, hogy leróhatom a tartozásomat velük szemben, hogy hagytam magamat meglepni tőlük, mint egy greenhorn. Mit kell rólam gondolnia! Évek óta óhajtottam, hogy megismerhessem Önt és valamilyen módon csatlakozhassam és ime, most ez a vágyam teljesült; oly módon teljesült, hogy valósággal szégyelni kell magamat; th’is clear, mint az öreg Wabble mondaná!
- Szégyenlésről szó sem lehet. Én is nem egyszer voltam fogoly és Winnetou hasonlóképen. Rendkivül örvendek neki, hogy megengedtetett nekem, egy kis szivességet tenni Önnek.
- I beg, Sir! Ha ez kis szivesség volt; akkor szeretném tudni, mit nevez Ön nagynak! Sokat, nagyon sokat adtam volna érette, ha forditva lett volna a dolog; vagyis én tehettem volna Önnek. De akarom remélni, hogy egyszer én is tehetek önnek valami hasonlót.
- Ugy veszem, mintha már meg is tette volna és inkább lemondok arról a gyönyörüségről, hogy a commancsák foglya lehetek. Most már aludjunk. Good night, Sir!
- Good night, mr. Shatterhand! Valószinüleg jobban fogok aludni, mint odaát a szigeten, melyet csak akkor kellett volna elhagynom, mikor a kinhalálra vittek volna.
Az éj hüvös volt, ruháim pedig nedvesek, mindamellett ugy aludtam négy óráig, mint a bunda, mikor felköltöttek utolsó őrségre. Mikor az őrállás majdnem véget ért, a reggel szürkülni kezdett és nemsokára elég világos volt, hogy uj és hires ismerősömet megszemléljem.
Ott feküdt előttem, nyugodtan aludva. Valóságos óriás. Hatalmas tagjai teljesen bőrbe öltöztetve, de mégis ugy, hogy napsütött melle fedetlen maradt. Hosszu, barna, selyempuha haja, mint egy fátyol omlott le övéig, de még álmában is, mikor pedig különben a vonásokról el szokott tünni a szellemi élet, arcán visszatükröződött annak az erélynek a kifejezése, ami nélkül jó westmann elképzelhetetlen. Éppen ugy képzeltem el magamnak, ahogy előttem feküdt, mindenesetre igy is irták le nekem; mert semmi esetre sem helyes, minden neves westmannt ilyen alaknak elképzelni. Aki ezt teszi - és ez bizony gyakran fordul elő - az rendesen nagyon csalódottnak érzi magát, ha az illetőt meglátja. Óriás alakú hires vadászt csak kettőt láttam: Old Firehandot és Old Surehandot. Gyakran lehet azt a tapasztalatot tenni, hogy a testileg óriásoknak valósággal gyermeki kedélyük van és nincs bennük semmi harci vágy és harckészség, mig gyengébb alkatu férfiak inkább széttépetnék magukat, mintsem megfutamodnának. Természetesen ezt semmi esetre sem lehet szabályképen felállitani. Az élet a vad Nyugaton nem alkalmas telt testi formák képzésére, de olyan acélizmokat és inakat csinál, mint a vas.
Itt volt az ideje, hogy felkeltsem az alvókat, mikor Old Surehand felegyenesedett, csak akkor láttam igazán, milyen összhangban vannak testének egyes részei és tagjai.
- Good morning, Sir! - köszöntött és tekintete kutatóan siklott rajtam végig, majd arcomra emelte. - Végre, végre teljesült az óhajom, hogy láthassam önt, mert tegnap este a sötétben azt nem lehetett látásnak nevezni. Itt a kezem reggeli üdvözletre és még egyszer köszönetemet azért, amit érettem tett és érettem kockáztatott. Csapjon bele, Mr. Shatterhand!
- Szivesen. Én is őszintén örülök, hogy végre megismerhetem önt. Ha önnek is ugy tetszik, hiven összetartunk; ez lenne az én kivánságom.
- Well, meglesz. Legalább amennyire tőlem függ, fáradságot veszek magamnak, hogy elő ne forduljon semmi, ami szétválaszt bennünket.
Kihuzta magát, nyujtózkodott, megvizsgálta kéz- és lábcsuklóit majd igy folytatta:
- Jól aludtak és a kötelékek következményei teljesen eltüntek. Mit fogunk legelőbb is tenni?
- Előfogjuk a főnököt, hogy megmondjuk neki, mit kivánunk tőle, azután átküldjük a táborba a fogoly indiánt.
- Amig pedig visszatér, alaposan bereggelizünk, - válaszolta közben Old Wabble. - Minek hoztam volna különben azt a sok hust? Akinek van mit enni, az egyék; th’is clear. Vagy van valami kifogása ellene?
Senkinek sem jutott eszébe, hogy ellene szegüljön ennek az érvelésnek. Old Surehand engem kért meg, hogy vezessem a tárgyalást Vupa-Umugival; de mivel a dolog őt érintette, azon a véleményen voltam, hogy neki magának kell a feltételeket előirni a főnöknek és ezt azután meg is tette. Vupa-Umugi nem vonakodott elfogadni ezeket; belátta, hogy olcsóbban ugy sem szabadulhat. Azután szabaddá tettük a commancsát, kit Old Wabble előző nap fogott el; megkapta a főnöktől a szükséges parancsokat és elindult, hogy végrehajtsa ezeket. Ezután ráértünk, hogy megreggelizzünk.
Körülbelül két óra mulva láttuk a küldöncöt visszatérni néhány más vörössel. Magukkal hozták Old Surehand lovát, fegyvereit és egyéb holmiját, melyet elvettek tőle, többek között széleskarimáju kalapját, mely a szigeten maradt. Mikor kijelentette, hogy semmije sem hiányzik, szabadon engedtük a főnököt. Eredetileg ki akartuk csikarni tőle az igéretet, hogy ezután békében marad, de meggondoltuk, hogy ugy sem tartaná meg a szavát és miután ilyen követelés tárgyalásainkat nagyon elnyujtotta volna, inkább lemondtunk erről. Mikor levettük róla a kötelékeket, néhány lépést tett, hogy eltávozzék, de ujból megfordult és megkérdezte tőlem:
- A halványarcok békét kötöttek velünk; azt kérdem tőlük, meddig tartson az?
- Ameddig akarod, - válaszoltam neki, - az teljesen a te tetszésedtől függ.
- Miért nem beszél, Old Shatterhand határozottabban? Miért nem jelöl ki megszabott időt?
- Mert nem tehetem. Mi nem vagyunk ellenségei a vörös embereknek és mindig tartós barátságot szeretnénk tartani velük; de nem tudjuk, hogy ők éppen ugy gondolkoznak-e, mint mi, tőlük kell tehát függővé tennünk ezt. Amig ők békét hagynak nekünk, mi is elásva hagyjuk a harci bárdot.
- Uff! Meddig fognak a fehér emberek ezen a vidéken tartózkodni?
- Mindjárt el fogunk indulni.
- Hová?
- Kérdezd meg a szellőt, merre megy! Majd erre, majd arra lengedez. Igy van ez a Nyugat vadászával is, ki soha sem tudja megmondani ma, hogy hol lesz holnap.
- Old Shatterhand kitér a kérdésem elől!
- A feleletem ugyanolyan, mint a tiéd lenne, ha én kérdeznélek téged.
- Nem, mert én az igazat mondanám.
- Nos, hát ezt ki fogjuk próbálni. Meddig maradnak itt a vörös harcosok a “Kék viz” mellett?
- Még néhány napig. Halászni jöttünk ide és elmegyünk, ha bevégeztük ezt.
- Hová fognak lovagolni?
- Haza, asszonyainkhoz és gyermekeinkhez.
- Azt állitod, hogy ez az igazság?
- Igen.
- Akkor legyen eszed és cselekedj szavaid szerint! Minden hazugság dióhéjhoz hasonlit, melynek bele a büntetésből áll. Azt mondtad, hogy nem félsz Old Shatterhandtól; nem is kell félned tőle, kivéve azt az esetet, ha kényszerited, hogy leszámoljon veled. Beszéltem. Howgh!
Büszkén, elutasitólag intett kezével és megindult; emberei követték. Társaim megjegyzéseket akartak tenni magatartására és szavaira, de én röviden félbeszakitottam szavaikat:
- Mess’surs, arról most hallgassunk; majd később megbeszélhetünk mindent; most mennünk kell.
- Olyan sürgős ez, Sir? - kérdé Parker.
- Igen.
- Nem gondolnám. Alapos leckét adtunk a vöröseknek és óvakodni fognak tőle, hogy alkalmat adjanak egy második oktatáshoz.
- Ez nagyon elbizakodottan hangzik, Mr. Parker. Gondolja jól meg, hogy mi csak tizenketten vagyunk és százötven vörös áll velünk szemben.
- Ez helyes, de... Old Shatterhand, Old Surehand, Old Wabble; csak ezeket a neveket akarom emliteni és rólunk, többiekről hallgatok. A commancsák óvakodni fognak, hogy háborgassanak minket.
- Én ellenkezőleg, meg vagyok róla győződve, hogy bosszura szomjaznak. Ők félnek a neveinktől; de éppen olyan jól tudják, mint mi, hogy támadás esetén tizenkét ember esik egyre. Pompás fogást csináltak Old Surehanddal, kit most ismét elvettünk tőlük; e miatt dühösek és arra törekednek, hogy nemcsak őt, de minket is hatalmukba keritsenek. Ha itt, a nyilt szavannán támadnak meg, nincs fedezékünk; védekezni fogunk ugyan és nagy részüket leteritjük, végül azonban alul maradunk. Nem, mennünk kell.
- Ez sem használhat nekünk semmit, mert ha tényleg az a szándékuk, hogy megkaparintsanak minket, ugy üldözni fognak, ha elindulunk.
- Akkor megfelelőbb helyet választhatunk fogadtatásukra, mint ez itten. Mindenesetre követni fognak, csak azért is, hogy megtudják, merre lovagolunk, de tulmessze nem távozhatunk el, miután a Llanora igyekeznek.
Old Surehand és Old Wabble nekem adtak igazat; Jos Hawley sokkal jobban a szivébe zárt, semhogy kifejezést adott volna annak, ha más véleményen lett volna is, a többiek, nos, a többiek pedig egyáltalában nem haragudtak amiatt, hogy el akartunk távozni a commancsák veszedelmes közelségéből; sőt inkább oly gyorsan beleegyeztek ebbe, hogy róluk táplált véleményem még csak megerősödött. Egészen hétköznapi emberek voltak, kiknek csak összességükben vehettem hasznát. Ha mellettem maradnak, néhány fegyverrel több áll rendelkezésemre; de ugyanannyival több emberről kell gondoskodnom és mozdulataim, cselekedeteim nem szabadok. Egyenkint nem használhattam őket; ehhez tulságosan önállótlanok és tapasztalatlanok voltak. Ahogy a viszonyok most állottak, jobban szerettem volna, ha nincsenek mellettem. Ehhez járult még az a körülmény, hogy az oázisnak a Llanoban titokban kell maradnia; a fehérek, kik eddig ismerték, nem árulták el; okos dolog lenne-e mostani kisérőimet is beavatni? Nem tételeztem fel róluk titoktartást. De elküldhettem-e őket magam mellől? Nem; ez sértette volna őket. Meg kellett kisérelnem, hogy arra a gondolatra hozzam őket, hogy önszántukból elváljanak tőlem és ugy látszott, hogy ez nem lesz nagyon nehéz, miután nem valami kiváló bátorsággal és vállalkozó szellemmel rendelkeztek.
Ellovagoltunk tehát, bőségesen ellátva hussal. Old Surehanddal az élen haladtam és senki sem kérdezte meg tőlem, hogy merre akarok fordulni. Természetesen a gázló felé tartottam és mikor odaértünk, belehajtottam a lovamat a vizbe; a többiek követtek. A tulsó parton leszállottam, lovamat egy fához kötöttem és leültem. Old Surehand és Old Wabble azonnal, követték példámat. Parker azonban a többiekkel együtt lovon maradt és megkérdezte:
- Ön leszáll. Sir? Egészen ugy néz ki a dolog, mintha hosszabb ideig itt szándékoznánk maradni?
Nem kellett felelnem, mert helyettem Old Wabble adta meg a magyarázatot:
- Természetesen itt maradunk, Mr. Parker. Talán bizony csodálkozik e felett?
- Ugy van!
- Nem tudja tehát felfogni, hogy miért lovagoltunk ismét nyugat felé, kelet helyett, ahová tulajdonképpen igyekszünk?
- Micsoda kérdés! Ugylátszik, nagyon ostobának tart engem. A vöröseknek nem szabad tudniok, hogy keletnek tartunk, mert ismerjük haditervüket; azért kell eleinte az ellenkező irányban lovagolnunk, hogy tévutra vezessük őket. De az már rejtély előttem, hogy miért kell már itt megállapodnunk, sőt egészen kedélyesen letelepednünk.
- Ön előtt mindenesetre már sok minden rejtély volt és ezután is az marad! Először nem akart eljönni a “Kék viz” mellől, jóllehet ott a legnagyobb veszélyben forogtunk és most, mikor a folyó és bokrok mögött a legpompásabb biztonságban vagyunk, a nyeregbe ragad, mint légy az enyven!
- A vörösekre akarnak tehát várakozni?
- Yes.
- De hiszen ez egyáltalában nem szükséges! Ha jönnek, védekeznünk kell, mig ha tovább lovagolunk, kikerülünk minden ellenségeskedést; kétségtelenül jobb az utóbbi eset.
- Hogy követhessék nyomunkat és majd este vagy éjszaka támadjanak meg, amikor nem láthatjuk őket! Milyen ravasz egy fickó is maga! Szálljanak, csak le!
Parker engedett a felszólitásnak, de e közben elégedetlenül dörmögött. Old Wabblet ez felbosszantotta és haragosan rákiabált:
- Micsoda morogni valója van. Sir? Ha itt nem tetszik, nyugodtan tovább lovagolhat; senki sem fog fáradságot venni magának, hogy önt visszatartsa; arra esküt tehet!
- Azt kivántam talán, hogy valaki ezt a fáradságot vegye magának, Mr. Cutter?
- Ugy hát ne morogjon! Tudja, mit jelent ez a morgás? Sértés Old Shatterhandra, kinek példája után mi is igazodtunk! Ezzel a morgással azt bizonyitja, hogy nincs vele egy véleményen és emlékszik, mit mondtam önnek: aki őt ostobának tartja, azt egyszerüen a faképnél hagyjuk!
- Hohó! Egyáltalában nem ugy gondoltam!
- De igenis, ugy gondolta! Mivel akkoriban telibe találta az első jávorszarvasát, azt képzeli, hogy a véleményei is mindig telibe találnak. De óriási tévedésben van. Nézzen meg ezzel szemben engem! Kilencven éves elmultam, olyan dolgokat éltem át és csináltam végig, ami másnak még csak álmában sem jut eszébe, de nem merészkedem, Old Shatterhandra morogni, pedig valóságos gyerek velem szemben. Ha ő valami olyant tesz, amit nem értek, nem morgok, hanem megkérdezem őt. Morogni különben is csak a medvék szoktak, meg az ökrök; th’is clear.
- Ez nekem szól, Mr. Cutter?
- Talán medve ön, vagy ökör?
- Valószinüleg nem. Nem is tanácsolnám önnek, hogy ennek tartson! Ami pedig az ön rendszerét illeti, hogy morgás helyett Mr. Shatterhandot kérdi még, azt hiszem, hogy a sok felesleges kérdés sem lesz nagyon az inyére.
- Old Wabble nem kérdez hiábavalóságot, ezt jegyezze meg magának. Ha én egy kérdést felteszek, az olyasmire vonatkozik, ami mindenkit érdekelhet és abból mindenki okulhat. Ezt azonnal be is bizonyithatom önnek. Figyeljen csak ide!
Ezzel hozzám fordult és folytatta:
- Igy például tegnap este valami nem volt előttem világos. Sir. Szabad egy kis felvilágositást kérnem?
- Hogyne?
- Mikor tegnap a tüzhöz lopódzott, mely mellett a főnök ült és azután visszatért a vizből, hozott magával valamit. Magával hozta táborhelyünkre és ott eldugta a bokrok között. Mi volt az?
- Az a nád, melyet a fejemre tüztem.
- Oh, azt mindjárt gondoltam! Miért nem dobta el már előbb?
- Hogy a vörösek meg ne találják.
- Ugy? Hm! Volt erre valami oka?
- Természetesen. Semmit sem szokás ok nélkül tenni.
- Az igaz, ön nem szokott. De ismertem embereket, kik soha sem tudták megokolni, amit tettek. Állitólag még most is vannak ilyen emberek. De hát mit ártott volna, ha a vörösek megtalálták volna a nádat?
- Rájöttek volna, hogy kihallgatták őket.
- Oh! E miatt a kis nádcsomó miatt?
- Igen! Ki vágta le? Közülök senki sem. Honnan vágták le? Kutattak volna és megtalálták volna a helyet. Onnan kettős nyomom a bokorba vezetett, hol önnel együtt feküdtem; ezt a helyet is felfedezték volna.
- De már későn, hiszen már elmentünk!
- Valószinüleg azonban nem szabaditottuk volna meg Old Surehandot. Ha megtalálják a nádat, mielőtt a szigetre kerülök, ugy lehetetlen lett volna őt elhozni onnan, mert az egész tábor mozgósitva lett volna.
- Helyes! Ezt elképzelem. Tehát ez volt az ok!
- Nemcsak ez egyedül. Emellett nemcsak Old Surehandra, hanem a jövőre is gondoltam.
- Hogy-hogy?
- Tudja, hogy a főnököt kihallgattam és mit tudtam meg tőle. Amit hallottam, nagyon fontos ránk nézve. Teljesen kárba veszett volna az egész nagy előny, amit ebből szándékoztam huzni, ha a vörösek megtudják, hogy hallgatóztam.
- Ugy véli, hogy minderre következtethettek volna abból a nádcsomóból?
- Könnyüszerrel.
- Ohó! Én fehérhaju, öreg, tapasztalt fickó vagyok, de ha valamelyik commancsa helyében megtalálom azt a nádat, legfeljebb azt gondoltam volna, hogy egy idegen járt itt és kikémlelte a tábort. Azt nagyon valószinüleg nem tudtam volna meg, hogy a beszélgetésemet is kihallgatták.
- Ne tettesse magát kevésbé éleseszünek, mint amilyen, Mr. Cutter! Bizonyosan elgondolkozott volna felette.
- Ezt persze megtettem volna; de milyen gondolatokra jöhettem volna?
- Meg vagyok róla győződve, hogy az igazira. És ha tegnap este nem találta volna el a valóságot, ugy megtette volna ezt ma, világos nappal, mikor mindent tisztán lehet látni és a gyanu egyszer már ugyis megfogant. Képzelje csak magát az indián helyébe. Mit kellett kérdeznie magától?
- Legelőször is, hogy ki lehetett az idegen.
- Azt most már tudják. Azt bizonyosan tudják, hogy felfedeztük és megfigyeltük táborukat. De vajjon hallgatództunk-e és megtudtunk-e valamit, amit beszéltek? Ez a kérdés a legfontosabb reájuk nézve. Ekkor megtalálják a nádcsomót, meg a helyet, ahol azt levágtam; meglátják, hogy hol mentem be a vizbe. Miért mentem be a vizbe és mire való volt a nádcsomó? Hogy maszkirozzam magamat. Erre azonnal rájönnek, mert a maszkirozásnak ezt a módját nemcsak ismerik, de valóságos mesterei ennek. Náddal csak akkor maszkirozom magam, ha a nádasban szándékozom elrejtőzni. Tehát a nádasban voltam a parton. Hol? Természetesen annak a tüznek a közelében, mely a parthoz a legközelebb fekszik, tehát amelyik mellett a főnök ült. Kutatnak; a viz átlátszó és megtudják a helyet, ahol tegnap mélyen beástam magam az iszapban. Erről a helyről könnyüszerrel lehet hallani mindent, amit a tüz mellett beszélnek; ebből az következik, hogy hallanom is kellett. Most tovább: Milyen időpontban jártam ott; mit beszéltek akkor és mit kellett tehát hallanom?
- Ezt képtelenség kitalálniok!
- Nehéz dolog, de nem lehetetlen. Én erről a helyről megkerültem a tavat, átusztam a szigetre és onnan vissza Old Surehanddal együtt. Mennyi időre volt ehhez körülbelül szükségem? Láthatja, hogy nem is olyan képtelenség kiszámitani, mikor voltam ott. Hogy mit beszéltek, arra a főnök nagyon valószinüleg emlékszik. A kérdéses időpontot másképpen is ki lehet számitani, vagy jobban mondva eltalálni. A tüz fénye megvilágitotta azt a helyet, ahol feküdtem; én tehát csak azokban a pillanatokban jöhettem oda és távozhattam ujból el, mikor a figyelem el volt onnan terelve. Mely pillanatok voltak ezek? Némi gondolkozás után nem nehéz válaszolni erre a kérdésre. Három ilyen pillanat, illetve alkalom volt, mikor ugyanis a két commancsa a táborba érkezett, kiket szabadon engedtünk, mikor befejeződött a kihallgatásuk és mikor vacsorához hivtak mindenkit. És éppen ezen időpontok között nagyon fontos dolgokról beszéltek. Ha végig hallgatództam, teljesen tájékozva kell lennem a commancsák szándékairól. Ezt és még sok egyebet következtethettek volna, ha megtalálják e védvárat. Tudja most már, hogy miért vittem azt magammal és rejtettem el messze onnan.
- Well, most már tudom, Sir. Ön tényleg az, ami Mr. Parker nem volt az előbb, tudniillik nagyon ravasz fickó. Nem szeretnék azok közé tartozni, kikkel ön ellenséges lábon áll, kiknek tehát óvakodni kell öntől. Ön mindent lehetségessé tesz és amit tesz, azt oly gondosan és körültekintően cselekszi, hogy balsiker teljesen ki van zárva és az ellenség még csak nem is sejti, hogy került bele a pácba!
- Ezt a dicséretet vissza kell utasitanom, Mr. Cutter. Én is csináltam sok durva hibát és gyakran magam is oly mélyen benn ültem abban, amit ön pácnak nevez, hogy valóságos csoda volt, hogy kikerültem belőle.
- De mégis kikerült, különben most nem ülne itt; th’is clear. Reméljük a legjobbat, hogy nem lovagolunk most is valami ilyen átkozott pácos hordó felé!
- Micsoda hordót gondol tulajdonképpen ezzel a fekete hasonlattal, Mr. Cutter?
- Hm, a hasonlat rossz volt, mert ez a pácos hordó tulajdonképpen nem is hordó, hanem homokos zacskó, tudniillik a Llano estacado.
- Fél talán tőle?
- Félni? Remélhetőleg ezt nem gondolta komolyan, Mr. Shatterhand. Szeretném tudni, mi az, amitől Old Wabble félni tudna! Legfeljebb saját magától! De be fogja látni, hogy nagy különbség van egy kanapé és egy sütőkemence között.
- Vagyok annyira szellemes, hogy ezt belássam.
- Aki teheti, hogy csinos, hüvös szobában heverésszen a kanapén, annak eszébe sem jut sütőkemencébe bujni, hogy kiszárittassa és megsüttesse magát, akár a szilva. Éppen ilyen a viszony a zöld erdő, vagy a gyepes szavanna és a kopár, izzó Estacado között. Aki az erdőben, vagy a prairien maradhat, annak ne is jusson az eszébe, hogy felkeresse a Staken Plainst; olyan bolond lenne, minél nagyobbat képzelni sem lehet.
- Nagyon szép! És most ön is ilyen bolond akar lenni?
- Eszem ágába sem jutna, ha ön nem menne oda Mr. Shatterhand. Ki volt önök közül már a Llano estacadon?
Ezt a kérdést társaihoz intézte és mikor kiderült, hogy még egyikük sem járt a Plainen, ugy jellemezte a sivatagot és olyan sok szerencsétlenségről beszélt, hogy ezek borzadozni kezdtek. Én csak hagytam, mert ezáltal bár öntudatlanul, az én malmomra hajtotta a vizet.
Nem közvetlenül a viz mellett táboroztunk, hanem a bokrok mögött, melyek a parton állottak és én ugy ültem, hogy átláthattam két bokor között és áttekinthettem a folyó partját, tehát az egész gázlót is. Old Surehand mellettem ült és ugyanoda látott. Old Wabble éppen egy rablótámadásról beszélt, mely a Llanon történt és mivel olyan személyről volt benne szó, kit ismertem, több figyelmet szenteltem az öregnek, mint a folyónak; egyszerre csak Old Surehand meglökött, a bokrok közé mutatott és igy szólt:
- Nézzen csak oda, Sir; jönnek!
Old Wabble félbehagyta elbeszélését és kikandikáltunk a bokrok közül. A másik parton lovas commancsacsapat jelent meg, mely mintegy harminc harcosból állott, kiknek arcát a hadiszinek diszitették. Egyikük, valószinüleg a vezető leszállott és a földet szemlélte, valószinüleg, hogy megállapitsa, vajjon a gázlón keltünk-e át, vagy oldalt lekanyarodtunk. Látta, hogy az előbbi eset következett be, ujból lóra ült és belegázolt a vizbe; emberei indiánmódra követték, vagyis egyik a másik után.
- Milyen vigyázatlanok ezek a fickók! - vélte Old Wabble.
- Miért vigyázatlanok? - kérdezte Parker.
- Mert rögtön mindnyájan a vizbe mennek és nem küldenek át előbb egyet, hogy megbizonyosodjék felőle, vajjon tovább mentünk-e. Most mind puskacső elé kerülnek. Golyóim rendelkezésükre állanak.
Lövésre készen emelte fegyverét, de én szóltam:
- Nem fogunk lőni, Sir. Itt vártam reájuk, de nem hogy megöljük, hanem hogy eltéritsük őket az üldözéstől. Ha megfordulnak és békében hagynak minket, éppen olyan jó, sőt még jobb nekünk, mintha lelőnénk őket. Mihelyt közülök az első elég közel van, mutatkozunk előttük; önök fegyvert szegeznek reájuk, én pedig beszélek velük, de csak abban az esetben lőjjenek, ha az én puskám megszólal.
- Ahogy tetszik, - dörmögött Old Wabble - de jobb lenne, ha kiirtanánk ezeket a vörös kutyákat, ahogy az ember egy tucat gyertyát elfuj.
Nem volt indiánbarát, tehát nem értett egyet az én emberies viselkedésemmel. Vártam, mig a vezető tiz lóhossznyira közeledett; ekkor felállottunk és kijöttünk a bokrok mögül. Összes fegyvereinket rá és embereire irányitottuk. Azonnal megpillantottak minket.
- Uff, uff, uff, uff! - hangzott fel a bámulat, az ijedelem kiáltása.
- Megállj! - kiáltottam rájuk. - Aki egy lépést tesz még, vagy felemeli fegyverét, az a halál fia!
Megállottak. Megtehették, mert lovaik nem usztak, hanem szilárd talaj volt a lábaik alatt.
- Uff! - kiáltott a vezető. - Old Shatterhand még itt van! Miért rejtőzött el és nem lovagolt tovább, ahogy gondoltuk?
- Ah, ti azt gondoltátok? - kérdeztem. - Akkor azt hittétek, hogy nincs eszem és nem tudom kitalálni, hogy ti követni fogtok!
- Mi nem akarjuk Old Shatterhandot követni.
- Hát kicsodát?
- Senkit.
- Hova lovagoltok?
- Vadászni.
- Azt hittem, azért vagytok itt, hogy halásszatok!
- A legtöbben halásznak; a többiek vadásznak; hust akarunk csinálni, hogy haza vigyük wigwamjainkba.
- Miért akartok a folyó innenső és nem a tulsó oldalán vadászni?
- Mert azt reméljük, hogy itt több vadat találunk.
- Igen, ez a vad mi vagyunk.
- Nem, ez a vad a praire és a völgyek bölényei és antilopjai.
- Mióta szokása a vörös harcosoknak, hogy arcukat befestik, ha csak vadászatra szándékoznak indulni?
- Amióta... amióta... amióta - nem találta meg a kellő választ és hangosan rám kiáltott: - Mióta szokása a commancsa harcosoknak, hogy minden halványarcunak beszámoljanak arról, hogy mit tesznek, vagy mit akarnak tenni?
- Amióta Old Shatterhand ezt a számadást követeli! Megmondtam Vupa-Umuginak, főnökötöknek, hogy a vörös emberek barátja vagyok, de nem kegyelmezek, ha megtámadnak.
- Nem akarunk titeket megtámadni!
- Akkor forduljatok meg azonnal!
- Azt nem tesszük, hanem ellovagolunk mellettetek vadászni!
- Próbáljátok meg! Egyiketek sem jön át ide, hanem a folyó sodorja el és veti partra mindnyájatok holttestét.
- Uff! Kinek van joga parancsolni itt. Old Shatterhandnak-e, vagy a commancsa harcosoknak?
- Old Shatterhandnak. Látjátok, hogy mindannyiunk fegyvere reátok van irányitva; csak akarnom kell, elsül mindegyik és az én varázspuskám is megszólal. Annyi időt adok nektek, amennyit mi fehérek öt percnek nevezünk; ha addig nem forditjátok vissza lovaitokat, akkor egyáltalában egyik sem fog visszatérni! Beszéltem!
Kezembe vettem puskámat és ha nem emeltem fel, ami fárasztó lett volna öt percre, mégis ugy tartottam, hogy csöve egyenesen a vezetőre volt irányitva. Megfordult a nyeregben és néhány szót szólt halkan a vizben állókhoz, majd ismét hozzám fordult és megkérdezte:
- Mennyi ideig marad, Old Shatterhand itt a folyónál?
- Ameddig nem győződünk meg róla, hogy a commancsák fiai nem terveznek semmi rosszat ellenünk.
- Azt már most is tudhatja!
- Nem. Mi szétosztjuk magunkat és megszálljuk ezt a partot messze felfelé és lefelé; igy meglátunk minden commancsát, aki át akar jönni. Egy lövés elegendő, hogy a legrövidebb idő alatt ujból egyesüljünk és titeket visszakergessünk. Ha azután holnap estig meggyőződünk róla, hogy harcosaitok nem kisérelték meg erre a partra hatolni, akkor tudjuk, hogy békét akartok és elhagyjuk ezt a vidéket, ahová csak azért jöttünk, hogy kiszabaditsuk Old Surehandot.
- Uff! Holnap estig; az hosszu idő!
- Nekünk nem; mi ráérünk.
- De akkor igazán elmentek?
- Akkor már nem fogtok látni minket; megmondtam és megtartom a szavamat.
- És csak azért jöttetek Saskuan-Kuihoz, hogy kiszabaditsátok Old Surehandot?
- Igen.
- Nem volt más célotok?
- Nem, hiszen mondom.
Ezt az állitást megtehettem anélkül, hogy hazudtam volna. Én egyenesen a Llano estacadora akartam menni és ez az ut nem vezetett volna el a “Kék viz” mellett.
Ujból néhány szót váltott embereivel és azután még egyszer kisérletezett velem:
- Old Shatterhand fenyegetőzik, mert nem hisz nekünk; de ha mégis előre lovagolunk, mégsem fog lőni!
- Lőni fogok és szavamat adom, hogy te leszel az első, ki golyót kap a fejébe. Ha ezen igéret ellenére mégis meg akarod próbálni, semmi kifogásom ellene. Különben nem is kell tovább várnunk, mert az öt perc már eltelt.
- Uff! Akkor visszalovagolunk, de jaj Old Shatterhandnak és halványarcu társainak, ha mostantól holnap estig merészkednének a “Kék viz”-hez lopódzkodni. Mi is megszálljuk a partot és megölünk mindenkit, aki ott mutatkozik. Én is beszéltem. Howgh!
Megfordultak és eltüntek egyik a másik után a gázlón át a bokrok mögött. Én Old Wabblehoz fordultam:
- Nos, Mr. Cutter, mit szól hozzá? Nem fényes eredmény?
- Eredmény? Sőt fényes! Egyáltalában nem tartom semmiféle eredménynek.
- Hiszen elmentek!
- De vissza fognak jönni!
- Eszük ágába sem jut!
- Visszajönnek, ha mondom önnek. Átusznak valahol máshol.
- Hogy lelövessék magukat általunk?
- Valóban meg akarja tenni azt, amit mondott, tudniillik, hogy megszálljuk a partot le- és felfelé?
- Nem; ez csak fenyegetés volt.
- Akkor át fognak jönni és üldöznek minket!
- Mondtam már önnek, hogy odaát maradnak, mert fenyegetésemet valónak tartják.
- Akkor ostobák lennének!
- Ostoba vagy sem; maradni fognak, ezt kivehette fenyegetésükből.
- Micsoda fenyegetésből?
- Hogy ők is megszállják a partot. Különben most már bizonyosra veszik, hogy csak Mr. Surehand miatt jöttünk és nincs semmi további szándékunk. Biztosnak érezhetjük magunkat tőlük.
- De ha megszállják a partjukat, észreveszik, hogy a miénk üres és akkor feltétlenül átjönnek; th’is clear!
- Ugy van, észre fogják venni, de nem olyan gyorsan, mint ahogy Ön gondolja. Legnagyobb óvatosságra lesznek kényszeritve. Át nem uszhatnak, hogy meggyőződést szerezzenek; ez végtelenül veszedelmes lenne rájuk nézve. Átpillantani? Nagyon messze van és nem is érne semmit, mert ha itt maradnánk, őreink csak nem állanának fel nyiltan, hogy mutogassák magukat, hanem lenne annyi eszük, hogy elrejtőzzenek. Azután még egy harmadik eset is tekintetbe jön. Tudja micsoda?
- Én? Hm; nem. De nagyon szeretném tudni; hogy Mr. Surehand sejti-e ezt az ismeretlen esetet.
Az öreg szándéka ezekkel a szavakkal természetesen az volt, hogy próbára tegye, Old Surehand éles eszét és azt hittem, hogy ez nem fog a dologba belemenni, de az óriás vadász vállára veregetett neki és kedélyes mosollyal felelt:
- Vizsgáztatni akar, öreg Wabble? Ez igazán mulattat!
- Nagyon örülök, hogy nincs megsértve, hanem ellenkezőleg, mulat rajta. Ha az ember Mr. Shatterhandot beszélni hallja, azt kell gondolnia, hogy ő mindenttudó; csoda-e, ha szeretném megtudni, vajjon Old Surehand is tud-e valamit?
- Ezt a szivességet megteszem önnek, Mr. Cutter. Én is tudok valamit.
- Micsodát?
- A harmadik eset, melyet Mr. Shatterhand gondol, a következő: A vörösek meg akarnak győződni róla, hogy mi tényleg megszállva tartjuk-e ezt a partot. Látni nem láthatják; egyenesen nem is jöhetnek át azon a darabon, amelyen mi valószinüleg elszéledünk; tul mennek tehát ezen a részen, ott átusznak a folyón, s ott sompolyognak előre a parton, hogy felfedezzék őrszemünket.
- És ha senkit sem találnak, Sir?
- Akkor mindenesetre tudják, hogy elmentünk és becsaptuk őket.
- De akkor mégis bekövetkezik az, amit én gondolok: Utánunk lovagolnak és éjjel rajtunk ütnek!
- Ezzel mindenesetre számolhatunk, - ismerte be az öregnek Old Surehand.
Bebizonyitotta, hogy van éles esze, megértett engem és eltalálta gondolatomat; utolsó szavait azonban nem helyeselhettem, tehát ellentmondtam:
- Nem, ezzel nem kell számolnunk, Mr. Surehand. Teljesen lehetetlen, hogy a vörösek utolérjenek minket estig.
- Ugy? Ha ugy gondolja és mondja, igaznak is kell lennie.
- Igaz is. Ki kell számitanunk a szükséges időt. A nap állása szerint most pontosan kilenc óra van délelőtt. Eltelik egy óra, mig ezek a commancsák, kik itt voltak, elérik a Saskuan-kuit. Jelentést kell tenniök, el kell beszélniök a történteket, szemrehányást kell hallgatniok, azután tanácskozást tartanak és az ilyen tanácskozás nem fejeződik be hamar.
- Igaz, Sir; most értem Önt. Mondjuk: a jelentéstételhez és tanácskozáshoz szükséges két óra.
- Helyes; akkor tizenkét óra van. Ide jönnek - egy óra. Megszállják a folyót le- és felfelé - megint egy óra, tehát két óra délután. Azután felderitők mennek ki, hogy magasan fent vagy mélyen lent átusszák a folyót. Mennyi időre van szükségük, hogy átjussanak? Legalább még egy órára... három óra. A part mentén végig surrannak, mit rendkivül óvatosan, tehát nagyon lassan kell tenniök. Mennyi időbe kerül, mig végigkutatják utánunk az egész partot?
- Legalább három órába.
- Mondjunk csak kettőt; akkor már öt óra. Ujabb tanácskozás; embereket küldenek ki, kiknek nyomunkat kell követni. Ez is csak nagyon óvatosan és nagy időveszteséggel történhetik, mert a vöröseknek azzal a lehetőséggel kell számolniok, hogy egyáltalában nem hagytuk el a vidéket, hanem elkanyarodtunk, hogy tévutra vezessük őket és más oldalról titokban, visszatérjünk. Ugy számitom, hogy legalább egy óra elmulik, mig a commancsák meggyőződnek róla, hogy tényleg elmentünk. Mikor tehát az igazi üldözés megkezdődnék, legalább hat óra lett; és ha most azonnal ellovagolunk, kilenc óra előnyt jelent. Lehetséges tehát, hogy utolérjenek?
- Pshaw! Semmi esetre sem!
- Legfeljebb azokat a nyomokat fogják látni, melyeket mostantól két óra hosszat hagyunk hátra; holnap azután már nem ismernek fel semmit és nem tudhatják, hogy hova lettünk. Ha tehát most két óra hosszat tovább lovagolunk nyugatnak és ők követnek minket, azt fogják hinni, hogy oda tértünk vissza, amerről jöttünk. Ez a véleményük még megerősödik azáltal, hogy azt hiszik, hogy mi csak az ön kiszabaditása miatt jöttünk ide, célunkat elértük és ujból eltávoztunk; ebbe bele kell és bele fognak nyugodni. Nem ez a véleménye, Mr. Surehand?
- A számitása mindesetre helyes, - bólintott helybenhagyólag, de azután elgondolkozva mégis hozzátette: ha ugyan azáltal nem jutnak a helyes gondolatra, hogy a partot üresen találják.
- Micsoda gondolatra?
- Hogy mégis becsaptuk őket.
- Erre a gondolatra mindenesetre rájönnek; de mégis helytelen következtetést vonnak le belőle. Nem fogják ugyanis azt gondolni, hogy ujból visszatérünk, hanem meg lesznek róla győződve, hogy csak azért hagytuk el olyan gyorsan a folyót, hogy mig ők itt hiába kutatnak utánunk, hatalmas térelőnyre tegyünk szert és kikerüljük üldözésüket. Persze, más lenne, ha sejtenék, hogy tudjuk, hová akarnak menni!
- Azt nem sejtik. Igaza van. Ha most elindulnánk, már két óra mulva ujból bekanyarodtunk; nem fogják észrevenni.
- Különben az a meggyőződésem, hogy még odaát vannak a gázlónál. Sajnos tehát még nem itathatjuk meg a lovainkat. Meglátnának minket és ebből arra következtethetnének, hogy el akarunk menni. Az állatok azért nemsokára mégis kapnak vizet, mert nem azon az uton indulunk el, amerre jöttünk, hanem felkeressük a folyócskát, mely mellett a két commancsa lovagolt. Ne várjunk tovább; már ideje.
Felkerekedtünk és a folyó mentén lovagoltunk lefelé és ügyeltünk, hogy oly sok bokor kerüljön közénk, mint csak lehetséges, hogy a tuloldalról ne láthassanak meg esetleges felderitők. Mikor körülbelül egy óra mulva elértük az emlitett folyócska torkolatát, bekanyarodtunk annak völgyébe, hogy miután lovainkat megitattuk, a viz mellett felfelé lovagoljunk. Nyugati irányban haladtunk tehát, pedig kelet felé igyekeztünk.
Lovaglás közben nem volt időm, hogy Old Surehanddal egyedül beszélgessek; más személyek vettek igénybe. Old Wabble elbeszélései nyomán a Llano estacado borzalmairól mély hatást tettek hallgatóira. Alig hagytuk el a gázlót, tovább kellett beszélnie. Én megtettem hozzá megjegyzéseimet, ennek folytán engem is megkértek, hogy meséljek, amit örömest megtettem. Titkos megelégedéssel hamarosan észrevettem, hogy nem maradt ki a szándékolt eredmény; az emberek mind jobban elgondolkoztak. Ahogy én ecseteltem és az öreg Wabble azelőtt leirta, mégsem képzelték el az Estacadot és nagyon veszedelmesnek tünt fel előttük, hogy ilyen vidéket felkeressenek. Ezt persze nem mondták meg, de én megláttam rajtuk; olyan pillantásokat vetettek egymásra, mely elárulta előttem gondolataikat.
Ha ezektől az emberektől meg akartam szabadulni, ennek hamarosan meg kellett történni. A legjobb időpont, hogy elváljunk tőlük, az volt, mikor a két óra leteltével mostani irányunkból lekanyarodtunk. Addig folytattam tehát elbeszéléseimet, melyek egyáltalában nem voltak tulzások, mig ez az idő majdnem letelt; azután visszavonultam, hogy alkalmat adjak nekik, véleményüket tanuk nélkül kicserélni. Ez a diplomácia a kivánt célhoz vezetett. Összehuzódtak és titokban tárgyaltak egymással. Láttam, hogy egyikük rábeszéli a másikat és bátoritja, hogy mire, azt elképzelhettem.
Tudtam, hogy nemsokára kis, keskeny patakhoz érkezünk, mely balkézről a folyócskába ömlik. Ez volt az alkalmas hely a lekanyarodáshoz, mert a patak alkalmat nyujtott nekünk nyomainkat elrejteni. Ezért kissé előtte megállapodtunk és igy szóltam:
- Mess’surs, a két óra letelt, most már nem szükséges többé nyugat felé lovagolnunk. Ugyanezen a véleményen vannak?
Old Surehand, Old Wabble, Parker és Hawley egyetértettek velem; a többiek zavarba jöttek; egymásra tekintettek; egyik meglökte a másikat; ez tovább adta a lökést. Mig közülök a legbátrabb engedett ennek az érezhető felszólitásnak és veszélyeztetve azt is, hogy nemtetszésünkkel találkozik, ezzel a hozzám intézett kérdéssel kezdte meg a tárgyalást:
- Volt már valaha El Paso del Nortében, Sir?
- Már több izben, - feleltem.
- Ugyan mennyi időre van szükség, hogy innen oda jusson az ember?
- Aki jól ismeri az utat és jó lova van, öt-hat nap alatt ott lehet. Miért kérdezősködik erről a helyről, Mr. Wren?
Ez volt ugyanis a beszélő neve. Igy válaszolt:
- Szivesen megmondanám önnek, ha nem félnék, hogy rossz véleménnyel lesz rólunk.
- Rossz véleménnyel önökről? Hogyan lenne ez lehetséges! Valami rossz fát tettek a tüzre, vagy ezután van valami szándékuk?
- Szó sincs róla! Mindenesetre van valami szándékunk, de ez nem rossz, hanem önök félreérthetnék.
- Mondja csak meg! Akkor majd kiderül, hogy félreértem-e, vagy sem!
- Jó, meg fogom mondani. Ugyanis - - hm, hm!
Kezével fejéhez kapott; megvakarta a füle tövét; egyáltalában nem tudta kinyögni, amit akart. Majd kitérőleg folytatta:
- Ön tudja, hogy mi eredetileg Texasba akartunk menni; de időközben mást gondoltunk.
- Ugy?
- Igen! Mikor tegnap este Mr. Cutterrel eltávoztak a táborhelyről, beszéltünk róla. El Pasoban és a Norte másik oldalán sokkal több keresni valónk van, mint Texasban. Nem gondolja?
- Hogy én mit gondolok, az mellékes; csak az a fontos, hogy Önök hogy gondolkoznak?
- Helyes, nagyon helyes! Mi pedig azt gondoljuk, hogy jobb lenne, ha El Pasoba, vagy egyáltalában a Rio del Nortén átmennénk.
- Olyan hangon mondja ezt, mintha mentegetőzésre lenne szükség, Mr. Wren.
- Mindenesetre. Hiszen önnel kellett volna a Llano estacadora mennünk.
- Kellett volna? Én azt hittem, hogy Önök ezt akarják!
- Igen, akartuk is, de mást gondoltunk. Remélhetőleg nem gondolja talán azt rólunk, hogy félünk a Llanotól?
- Miért gondolnám? Mert megváltoztatták elhatározásukat? Hiszen Önök szabad emberek és azt tesznek, amit akarnak.
- Nagyon örvendek, hogy ez a véleménye, nagyon rosszul esett volna nekünk, ha gyávának tartott volna minket. Tehát nincs ellene semmi kifogása, ha elválunk Önöktől?
- A világon semmi. De mondja, mikor lenne ez az válás?
- Most.
- Micsoda? Most rögtön?
- Igen.
- Miért oly hirtelen?
- Mert különben időt vesztünk és ugy teljesen felesleges kerülőt csinálunk. Hiszen Önök meg akarnak fordulni.
- Persze, ez igaz. Ha Önök a Rio Grande del Nortéhoz akarnak menni, ebben az irányban kell tovább lovagolniok.
- Mivel pedig Önök itt akarnak megfordulni, itt kell Önöktől elválnunk. Bármennyire rosszul esik is nekünk ez az elválás, meg kell történnie. Csak az könnyiti kissé meg, hogy ha nem veszi tőlünk rossz néven.
- Rossz néven? Még csak eszembe sem juthat. Önök a saját érdekükkel törődnek és minden embernek joga, sőt kötelessége ezt tenni.
Old Wabble a világ legközönyösebb arcával hallgatta végig az egész párbeszédet, nem ugy azonban Parker és Hawley; arcuk haragos csodálkozást fejezett ki. Mikor kiejtettem utolsó szavaimat, Parker hevesen közbe vágott:
- Jog és kötelesség? Olyan könnyedén mondja ezt, Sir? Ezek az emberek megigérték, hogy velünk lovagolnak a Llano estacadora és kötelességük megtartani a szavukat, éppen ugy, mint a mi jogunk, követelni tőlük igéretük beváltását. Nem is gondolnak reá, hogy El Pasoba menjenek. Tudja, Mr. Shatterhand, miért nem akarnak velünk együtt megfordulni?
- Nos?
- Mert félnek a Llanotól, ennyi az egész!
- Eszünk ágába sem jut! - kiáltott fel Wren. - Félelemről szó sem lehet.
- Hohó! Azt mondja, tegnap este beszéltek róla, hogy Texas helyett El Pasoba mennek. Erről nekem is tudnom kellene valamicskét, mert az egész idő alatt nem hagytam el a tábort; de egyetlen szót sem hallottam róla.
Jos Hawley igazat adott neki. A szóvita egy darabig folyt, mig én kettőjüknek titkosan, de félreismerhetetlenül nem intettem és nem adtam igazat azoknak, kik cserben akartak hagyni:
- Mindenki azt tehet, amit akar és ami tetszik neki. Ha ezek a gentlemanok el akarnak válni tőlünk, nincs jogunk megakadályozni ezt. Bizony, sőt kötelességünk őket támogatni szándékunkban.
- Még támogatni is! - dühösködött Parker. - És ugyan miben álljon ez a támogatás?
- Abban, hogy ellátjuk őket élelemmel.
- Majd olyan ostobák leszünk! Eszünkbe sem jut!
Old Wabble sejthette, miért viselkedem én igy, mert most igy szólt Parkerhez:
- Ostobák? Kicsoda ostoba, Sir? Talán bizony az, aki nem tudja, hogy ki rendelkezhetik az élelmiszer felett! És ki rendelkezhetik felette? Valószinüleg az, aki hozta! És ki hozta? Én! Én pedig azt mondom Önnek, hogy annyi hust adok ezeknek az embereknek utravalónak, amennyit mi elnélkülözhetünk. Az nekem teljesen mindegy, hogy ők félelemből, vagy valami más okból válnak el tőlünk. Kapnak hust, mert utközben enniök kell, th’is clear! Aki tehát menni akar, az szóljon, tudjuk hányadán vagyunk.
Mind menni akartak. Parker és Hawley kivételével, kik kijelentették, hogy szégyenlik, hogy eddig ilyen anyámasszony katonáival lovagoltak. Az lett a nóta vége, hogy a nyolc embert elláttuk hussal és rövid, de nem éppen gyöngéd bucsu után tovább lovagoltak. Hawley csendben maradt, de Parker még utánuk kiabált. Én megkérdeztem tőle:
- Azt hiszem, meglátta előbb a jelt, amit adtam. Meg is értette?
- Igen.
- Mit jelentett?
- Hogy hagyjam futni azokat a fickókat.
- Hát akkor miért nem teszi meg?
- Mert bosszankodom felettük.
- Teljesen felesleges bosszankodnia és egyáltalában nem érdemes. Mi többiek örülünk neki, hogy megszabadultunk tőlük. Olyan helyzetekbe fogunk kerülni, mikor egész férfiakra van szükségünk, nem pedig anyámasszony katonáira. És ha ez a kifejezés talán tulerős, mégsem voltak olyan emberek, kikben meg lehetett bizni.
Erre barátságos mosoly vonult végig arcán és megelégedett hangon kérdezte:
- És engem nem küld el?
- Nem.
- Azon a véleményen van tehát, hogy bennem meg lehet bizni?
- Hm! Azon a véleményen vagyok, hogy Önt valószinüleg mint megbizható embert fogom megismerni. Igy áll a dolog.
- Tehát csak megismerni! - hangsulyozta Old Wabble, mig tagjait kacagva dobálta ide-oda. - Vegyen tehát fáradtságot magának Mr. Parker, hogy legközelebbi jávorszarvasának ne lőjjön melléje!
- Ez a figyelmeztetés teljesen felesleges, Mr. Cutter, eddig még minden jávorszarvast eltaláltam.
- Az elsőt is akkoriban?
- Igen.
- Ebben kételkedem.
- Hiszen tudja; bebizonyitottam.
- Igen, bebizonyitotta, hogy mit talált el akkor, tökéletesen bebizonyitotta. Tudja micsodát?
- Nos, mit? - kérdezte Parker, ki most már figyelmes lett az öreg viselkedésére.
Old Wabble még több ráncba szedte arcát, mint amennyi ugy is volt neki, egyik szemét behunyta, másikat tágra nyitotta, karjaival a levegőbe hadonászott, majd igy felelt:
- Egy szamarat lőtt, egy szamarat! Hahahaha!
- Miiiiiii? - - Micsoda? Egy szamarat?
- Igen, egy szamarat, vagyis inkább egy állatot, melyet Ön szamárnak tartott, pedig tulajdonképen szarvasborju volt, vagyis a jávorszarvas kis gyermeke!
A három utolsó szót nagyon erősen hangsulyozta és egyszersmind, igen csalatottan ejtette ki.
- A - jávor - szarvas - kis - gyermeke? Teringettét, mit akar ezzel mondani?
- Hogy akkoriban füllentett. Eszibe sem jutott jávorszarvast lőni, sőt inkább hatalmasan meglógott előle!
- Meg - lóg - tam?!
- Igen meglógott!
- Ez olyan rágalom, hogy - hogy - hogy -!
- Mit, hogy - hogy - hogy? Talán nem bujt a lyukba, melybe azután a vadállat is bedugta a fejét és olyan rettenetesen magára fujt, hogy majdnem elment az esze?
- Lyukba? Micsoda - lyuk - ba?
- A lyukba a sziklák között, melyben oly gyorsan eltünt, ahogy más soha életében lyukba nem bujt.
Parker mélyet lélegzett és zavarában majdnem dadogva felelte:
- Mr. Cutter, én nem tudom, mit akar mondani. Nem értem Önt. Hiszen saját szemeivel látta a jávorszarvast, melyet lőttem!
- Persze, hogy saját szemeimmel láttam, de azt, melyet a panasht-indiánok főnöke lőtt!
- Pa - nasht - in - diánok - főnöke? Vigyen el az ördög, ha képes vagyok...
- ...jávorszarvast lőni? - vágott szavába az öreg. - Ezt nem csak elhiszem, de meg is vagyok róla győződve. A főnök Önnek ajándékozta a jávorszarvast, hálából azért, hogy figyelmeztette reám és megengedte Önnek, hogy azt mondja, miszerint Ön lőtte le. Igy van, vagy nincs igy Mr. Parker?
- Ha - ha - és - és - és - dadogta a kérdezett a legnagyobb zavarban.
- Ne feleljen nekem ha - ha - ha - és - és - és-sel, hanem rendesen, ahogy illik.
- Én rendesen felelek, nagyon is rendesen! Valószinüleg felültették!
- Felültettek? Mindenesetre az volt a felültetés, mikor elém hozta a jávorszarvast és azt állitotta, hogy Ön lőtte. Egy olyan tökéletes, márványba faragott greenhorn, amilyen Ön volt akkoriban és egy jávorszarvast, egy olyan hatalmas, óriási jávorszarvast! Én pedig mégis elhittem, mert Önnek később véletlenül, egészen véletlenül szerencséje volt a lövéseivel. Most azonban vége van a hitelnek, teljesen vége!
- De én lőttem! Ki az a gazember, aki hazudott Önnek?
- Gazember? Hazudott? Nagyon jól van, nagyon jól van. Az a gazember Ön. Ön maga, Mr. Parker.
- Én? Micsoda? Én?
- Igen. Ön maga! Vagy talán tagadni akarja, hogy saját maga beszélte el és vallotta be?
- Én magam? Kinek és mikor?
- Társainak, kik az előbb lovagoltak el, odaát lenn, a Mistake-Canon-ban, a katonatáborban.
- Aha, hát azt mondták! Kár, hogy elmentek! Be kellett volna vallaniok hazugságukat és bocsánatot kérniök tőlem. És Önnek ki beszélte el?
- Wren, a derék Wren, aki azelőtt gyávaságában olyan hangosan beszélt.
- Mikor?
- Ma éjszaka, mikor együtt voltunk őrségen és történetekkel loptuk az időt.
- Hazugságokkal, akarja mondani!
- Hahó! Azt hiszi, most letagadhatja, mert azok az emberek elmentek. De mások is vannak itt.
- Ugyan kicsoda?
- Mr. Shatterhand és Yos Hawley; ők is ott voltak, mikor ön elbeszélte. Igaz vagy nem igaz, Yos?
Az öreg nem merészelte ezt a kérdést hozzám intézni. Én tréfával ütöttem volna el a dolgot. A becsületes Hawley azonban nagyon komolyan felelt.
- Igen, ő maga beszélte el; nem ő lőtte le azt a jávorszarvast. Ami igaz, az igaz.
Erre Parker hangosan ráförmedt:
- Fogd be a szád, öreg sheeps-head (birka fej)! Hogy állithatod azt, hogy igaz?
- Hiszen magad beszélted el.
- Ostobaság! Magam beszéltem el! Ezért még nem kell igaznak lennie, mi?
- Azt hittem!
- Itt nincs hinni való, egyáltalában semmi. Az ember néha elbeszél valamit, ami egészen másképpen történt.
- De miért beszélné el másképpen.
- Mert az ember nem tudja jól, vagy mert tréfát akar csinálni. Nálam is ez volt az eset.
- Csak semmiféle kibeszélés! - vágott közbe Old Wabble. - Egyetlen westmann sem fogja elbeszélni, hogy nem talált el egy vadat, még hozzá óriás jávorszarvast, ha tényleg ő lőtte, pedig még sokkal tovább ment az önmegtagadásban, mert azt regélte, hogy egy vörös lőtte azt. Én tudom már, hányadán vagyok. A dolog be van fejezve és most fontosabb dolgokra, kell gondolnunk. Tehát itt fordulunk meg, Mr. Shatterhand?
- Nem itt, hanem egy kicsit feljebb.
- Miért még feljebb?
- Mert ott folyóviz van, mely oldalt kanyarodik. Ha a vizben maradunk, a vörösek teljesen elvesztik a nyomunkat, még ha este előtt meg is érkeznének.
- Nagyon helyes! Nyolc hütlen társunk nyomát fogják követni és azt hiszik, hogy mi is velük vagyunk még, pedig mi oldalt kanyarodtunk. Ez olyan jó gondolat, hogy könyvbe lehet kinyomtatni; th’is clear!
Még vagy tiz percig tartott, mig elértük a patakot és ezt oly módon követtük, hogy a lovaknak a vizben kellett gázolniok. Közben Old Wabble igy szólt hozzám:
- Elhiszi nekem, hogy most kitaláltam egyik ravasz fogását?
- Melyiket?
- Azt, hogy miért nem lovagoltunk a nyolc fickóval egészen addig a patakig. Ön nagyon helyesen, már előbb megállapodott.
- Miért?
- Az üldözők miatt. Ha megérkeznek le fognak szállani ott, ahol megállapodtunk és megvizsgálják a helyet, hogy megtudják, miért tartottunk pihenőt. Vagy nem igaz, Mr. Shatterhand?
- De igen.
- Well! Ha a pataknál állottunk volna meg, azt a helyet vizsgálták volna meg gondosan és eközben nagyon valószinüleg rájöttek volna, hogy a tizenhárom lovasból öt lovas a vizbe hajtott; tehát felfedezték volna mostani uj csapásunkat. Hogy ezt elkerülje, azért intézte ugy, hogy az elválás már előbb megtörténjék. Igazam van, Sir?
- Ugy van, eltalálta Mr. Cutter. Csak hasznunkra válhatik, ha ezután is ilyen jól megértjük egymást.
A lovaknak nehezükre esett a vizben futni, mert a pataknak gyakran igen gyorsan változott a szélessége és a mélysége; de ennek dacára majdnem egy óra telt el, mielőtt a szárazföldre engedtük őket. Akkor is sziklás helyen tettük ezt, hol nem látszott meg a patanyom, mely elárulhatott volna. Ezzel eleget tettünk az elővigyázatnak és meg lehettünk róla győződve, hogy mindent megtettünk, hogy elkerüljük a felfedezést. A patak eddig déli irányban vezetett minket, most elhagytuk azt és kelet felé indultunk, hogy ujból elérjük a Rio-Pecost. Ennek számitásom szerint olyan helyen kellett megtörténni, mely teljes két órányira fekszik a gázlótól; ha valami szerencsétlen körülmény nem játszik közre, várható volt tehát, hogy nem bukkanunk commancsákra.
A két völgyre, melyben eddig felfelé haladtunk, egy csomó kanyarulat következett. Most lefelé lovagoltunk és mivel zsinóregyenes irányt tarthattunk be, természetesen sokkal kevesebb időre volt szükségünk, mint felfelé. Körülbelül délután félkettőkor értük el ujból a Rio-Pecost. Keresgéltünk és nemsokára egy helyet találtunk, ahol a nyugodtan folydogáló viz megkönnyitette az átuszást. Azután vágtatva haladtunk át a nyilt prairien, mely a Pecos és a fentebb emlitett dombcsoport között feküdt. Mivel ezek a dombok nem haladnak párhuzamosan a folyóval, hanem hol közelednek a folyóhoz, hol megint eltávoznak, a szavanna nem mindenütt egyenlő széles. Majd összeszorul, hogy csak egy keskeny csikot alkosson, majd végtelennek látszó messzeségben tárul fel a szem előtt. Mint a vihar száguldottunk át a füves sikságon és valóságos élvezet volt, Old Wabble hosszu, hófehér haját és Old Surehandnak talán még hosszabb barna sörényét a szélben repülni látni. Az utóbbi spanyol vérü mexikói pejt lovagolt, mely ugyan nem versenyezhetett az én feketémmel és lovasának sulyához mérten, erős alkatu volt, de a hosszu vágtatást mégis játszva birta!
Old Surehand és Old Wabble, két ilyen lovas az oldalamon! Örömkiáltással feldobtam kalapomat a levegőbe és ujból elkaptam.
- Ugy látszik, hogy jókedve van, - jegyezte meg Old Surehand mosolyogva.
- Igen, - válaszoltam. - És még jobb kedvem lesz, ha már Winnetou is velünk lesz. Pompás fekete haja van. Akkor három sörény repked mellettem.
- Mikor találkozunk vele?
- Az még bizonytalan. Mint már mondottam Önnek, ő előre ment a Llano estacadora. Azt gyanitom, hogy még ma rábukkanunk egy követére.
- Hol? Meg van határozva a hely?
- Nem, csak az irány. Különben is csak sejtésről beszéltem. Winnetou tudja, hogy a Mistake-Canontól egyenes irányban lovagolok a Llano-oázis felé! Ha követet hagyott hátra, valahol ebben az irányban várakozik rám.
- Most ezen a vonalon vagyunk?
- Még nem. Le kellett róla térnem a Saskuan-kui felé, hogy kiszabaditsam Önt. Most azonban ujból közeledünk hozzá és egy óra alatt elérjük. Sajnos ismét lassan kell lovagolnunk, mert Parker és Yos Hawley nem tudnak velünk lépést tartani. Este felé oda érünk, melyet az apacsok Altsesze-csinek neveznek; ez lenne a küldöncnek megfelelő hely, hogy reánk várakozzék. Ott el tud rejtőzni.
- Vannak ott bokrok és fák?
- Igen.
- Rögtön gondoltam!
- Miért?
- Mert ez az apacs szó: “altsesze-csi” annyit jelent, mint kis erdő.
- Hát ön ezt tudja? Ismeri ezt a nyelvet?
- Meglehetősen.
- Ez nagyon előnyös reánk nézve. Azt hittem, hogy eddig még soha sem járt apacs vidéken!
- Az igaz, hogy nem. Eddigi vadászterületem északabbra feküldt. De sokáig voltam együtt olyanokkal, akik ismerik az apacs tájszólást és megtanultam tőlük annyit, amennyire szükségem van. Rendkivül örülök neki, hogy Winnetouval anyanyelvén beszélhetek. Ismer ő engem névszerint?
- Nagyon is jól. Elárulhatom, hogy igen jó véleménnyel van Önről.
- Köszönöm, Sir!
- Sokfelé kóboroltunk együtt, fel az Egyesült-Államok északi határáig és tulajdonképen csodálatos, hogy egyetlen egyszer sem találkoztunk össze.
- Én nagyon jól meg tudom magyarázni és Ön sem fog csodálkozni felette később, ha megtudja, hol és hogyan élek én.
- Ez titok?
- Igen is, meg nem is, ahogy vesszük. Nem szoktam róla beszélni, mert nem tartozom azok közé az emberek közé, akik szivesen szaporitják a szót.
Félig elfordult és mintha sötét árny suhant volna el eddig oly vidám arcán. Mégis valami titok volt, melyet most érintettünk? Ugy tünt fel előttem, mintha ez az emlékezés fájdalmat okozott volna neki. Mindketten elhallgattunk. Ennek a testileg és szellemileg kiváló embernek talán szintén sajátságos sorsa volt. Hát nincs egyetlen egy westmann sem, kinek életfolyása hétköznapi!
Egy óra elteltével már régen eltünt mögöttünk a Rio Pecos zöld csikja; előttünk terült el mérföldekre a nyilt prairie; köröskörül nem akadt egyetlen pont sem, mely a tájékozódásra némi támpontot nyujtott volna és mégis tudtam, hogy ismét rajta vagyunk a fentebb emlitett vonalon. Ez volt az a tájékozódási ösztön, mely a vándormadár sajátja és amely nélkül a westmann annyi veszélybe rohanna. Akiben ez nincs meg, az vagy tönkre megy, vagy alacsonyrendü vadász marad. Csak kis kanyarulatot kellett tennünk, hogy eddigi irányunkból erre a vonalra forduljunk be.
Most három óra volt délután és ha valaki azt állitotta volna, hogy a commancsák képesek lesznek nyomunkat felfedezni, vagy pláne utánunk jönni, azt őrültnek tartottam volna. Most legfeljebb a Rio Pecos tulsó, jobb partjára érkezhettek, hogy őrszemeinket megkeressék, akik azonban nem állanak és nem is állottak ott.
Ugy látszott, hogy rövid beszélgetésünk utolsó szavai miatt Old Surehand magába mélyedt, mert lovát megnógatta és fejét elgondolkozva lehajtva, egyedül lovagolt előre. Egyszerre hirtelen megállitotta lovát, leszállott és a földet vizsgálgatta. Mikor utolértük és követtem tekintetét, láttam, hogy nyomot fedezett fel, tehát én is leszállottam. Old Wabble követte példánkat, megvizsgálta a letaposott gyepet és megszólalt:
- Lovak voltak, Mess’surs, hat darab még pedig indián lovak. A fickók egymásután lovagoltak, de öreg szemeim még egész pontosan meglátják, hogy hatan voltak. Kelet felé tartottak és két órával ezelőtt haladtak itt el.
Old Surehand egy pillantást vetett reám, melyben tisztán olvasható volt a bámulat az öreg iránt és én viszonoztam tekintetét, mert ilyen jól, vagy legalább is jobban én sem tudtam volna a nyomokat leolvasni. Itt, a nyilt szavannán, mint a cowboyok egykori királya mutatkozott be az öreg, mint szakember, akit nem lehet megtéveszteni. Nem látta pillantásainkat és mivel senki sem felelt azonnal megkérdezte:
- Talán más véleményen vannak, uraim?
- Nem, - feleltem. - Nagyon jól látta.
- Amennyiben e nyom beszél, azt tudom, Sir. A többit azonban Önnek kell átengednem, mert nem ismerem a vidéket és a vöröseket, kik erre kóborolnak.
- Csakis apacsokról vagy commancsákról lehet szó.
- Vajjon a két nemzet közül melyikhez tartoztak ezek az emberek?
- Olyan határozott formában teszi fel a kérdést, Mr. Cutter, mintha gyerekjáték lenne erre választ adni!
- Mert feltételezem, hogy Old Shatterhandnak nem kell a fejét törnie, hogy megtalálja a helyes megoldást.
- Köszönöm szépen a bókot! Ha nem is kell éppen a fejet törni, mégis gondolkozni kell. A commancsák harcba szállottak és a közelben vannak, erre oldalt mögöttünk. Az apacsok tudják, hogy a commancsák kiásták a harci bárdot; elővigyázatra kényszerülnek, tehát felderitőket küldenek ki.
- Ez nagyon helyes, Sir; de ezzel nem jutottunk tovább, mint azelőtt; th’is clear.
- Várjon csak! A nyom kelet felé vezet, tehát a Llano estacadó felé mutat. De kettőjük közül melyik iparkodik a Llanora?
- A commancsák.
- Ugy van! Meg vagyok róla győződve, hogy csak egyetlen apacs tud a commancsák szándékáról a Llanora vonatkozólag; ez Winnetou. Mascaleróit ő maga vagy küldönc utján csak most fogja róla értesiteni. Ők még nem lehetnek itt, tehát nem küldhettek felderitőket előre a Llanora. Ehhez járul még az, hogy lakhelyük innen délre fekszik. Ha felderitőket vagy küldöncöket küldtek egyenesen a Llanora, akkor ezeknek az utja nem vezetne ennyire északnak.
- Ön azt hiszi tehát, Mr. Shatterhand, hogy commancsákkal van dolgunk?
- Igen.
- Akkor hát tudjuk, hányadán vagyunk és - - -
- Megálljon! - szakitottam félbe. - Amit mondtam az inkább találgatás, mint meggyőződés. Bizonyosat kell tudnunk. A dolog reám nézve olyan fontos, hogy nem törődhetünk egy kis időveszteséggel. Bizik magában, hogy ezt a nyomot gyorsan lovagolva is követni tudja?
- Micsoda, kérdés. Hát vaknak tart engem?
- Ugy üljön fel és vágtasson öt percig visszafelé mellette! Szeretném tudni az irányt, hogy egyenesen vezet-e, vagy ezen a mindenesetre elég hosszu darabon kanyarodik-e.
- Well, mindjárt megtörténik.
Lóra pattant és vágtatott a nyomon, abban az irányban, melyből a hat lovas jött. Alakja rohamosan kisebb és kisebb lett, mig végre teljesen eltünt szemeink elől, pedig a terep teljesen sik volt. Majd ismét felbukkant, mint kis mozgó pont, mely folyton nagyobbodott és nemsokára életnagyságban megállott mellettünk.
- Nos? - kérdeztem.
- Olyan egyenesen megy visszafelé, mint a zsinór.
- Ez eleget mond nekem. Tudja hová jut az ember, ha követi ezt az egyenes vonalat?
- Azt sejtem, hogy a Saskuan-kuihoz.
- Ugy van, a “Kék vizhez” Vupa-Umugi főnök küldte ki ezt a hat embert, mint felderitőt. Gyorsan kell iparkodnunk.
- Miért olyan gyorsan? Hogy utolérjük őket?
- Igen.
- Ez hiba lenne, Sir! Ne vegye talán rossz néven, de bizonyára hiba lenne!
- Miért?
- Hiszen Ön nem indiángyilkos!
- Semmi esetre sem.
- És mégis utól akarja érni őket? Ez ellentmondás. Nem látja azt be?
- Hol van itt ellentmondás?
- Nem akar gyilkos lenni és ha utolérnénk őket, mégis kényszeritve lenne, kiirtani ezt a hat vöröset. Nem szabad tudniok, hogy mi ezen a vidéken vagyunk, ami pedig el lenne árulva, ha csak egy is megmenekülne közülük. A mi erőnk éppen abban rejlik, hogy Vupa-Umugi meg van róla győződve, hogy nyugat felé lovagoltunk!
- Igaza van és még sincs igaza. Mr. Cutter. A körülményektől függ, hogy mutatkozunk-e ezeknek a felderitőknek vagy sem. Utjuk egyenesen az Altsesze-csihez vezet, a “Kis erdő”-höz, ahol, mint előbb emlitettem, Winnetoutól küldöncöt sejtek. Ha ott elhaladnak anélkül, hogy őt megtalálnák, ugy jól van; de ha észreveszik, akár őt, akár csak a nyomát, akkor meg fogják támadni. Egy ember hat ellen; az eredményt gondolhatja. Ebben az esetben vagy halott vagy fogoly. Az utóbbi esetben meg kell őt szabaditani, már tiszta barátságból is az apacsok iránt, azután meg Winnetou üzenete miatt, melyet, ha csak lehetséges, feltétlenül meg kell kapnom. Itt nem törődhetem hat ellenséges commancsa életével. Tehát előre, Mess’surs!
Ujból lóra ültünk és oly gyorsan tovavágtattunk, ahogy Parker és Yos Hawley lovai csak birták. A felderitők két órával vannak előttünk; de lassan lovagoltak. Ha megtartották ezt a gyorsaságukat, ugy lehetséges, hogy utolérjük őket még az Altsesze-csi előtt.
Sajnos, kiderült azonban, hogy két társunk lova nem tudott a mieinkkel lépést tartani; ugy határoztam tehát, hogy Parker és Hawley lehető gyorsan kövessék nyomunkat én Old Surehanddal, meg az öreg Wabble-val előre lovagoltam. Időről-időre megállott egyikünk, hogy a nyomokból megállapitsa a lovasok iramát, azután a másik kettő után iramodott. Hamarosan kiderült, hogy a commancsák itt már sokkal gyorsabban lovagoltak és reményem mindjobban eltünt, hogy még idejében behozzuk, sőt megelőzzük őket, ami lehetséges lett volna, ha félkörben lovagolunk.
Elmult egy óra, majd a második. Időnkint a lovakat lélegzethez kellett juttatni, tehát lassabban lovagoltunk. További félóra mulva sötét pont tünt fel előttünk a láthatáron. Kezemmel rámutattam és igy szóltam:
- Az ott a “Kis erdő” hajszánknak a végcélja. Ha egyenesen lovagolnánk, negyedóra alatt ott lennénk.
- De azt nem tehetjük, - figyelmeztetett Old Wabble.
- Nem, mert a commancsák valószinüleg nem lovagoltak tovább, hanem benn maradtak.
- De nekünk is be kell jutnunk? Hogy visszük ezt végbe?
- Szerencse, hogy jól ismerem a vidéket. Tartsanak jobbra, dél felé! Körbe kell lovagolnunk.
Amint bekanyarodtunk, Old Wabble tovább kérdezősködött:
- Azt hiszi, hogy ilyen módon odajutunk anélkül, hogy meglátnának?
- Igen. Tudnia kell, hogy a keletre fekvő magaslatokról patak folyik, mely a sikságon elapad, de ott, ahol a talaj mélyebbre lejt, mint kis mocsár ujból előbujik. Ez a mocsár legfeljebb ötven lépés átméröjü, de mégis erdőcskének adott életet, melynek átmérője legalább tizszer akkora. Ez az Altsesze-csi, a “Kis erdő”, melynek nyugati és keleti oldala meglehetősen ritkás, mig másik két vége olyan sürü, hogy különösen a délin, alig lehet rajta áthatolni. Igy volt akkor, mikor három évvel ezelőtt utoljára itt jártam és igy lesz az még ma is.
- Hm! - mormogott az öreg. - Három év alatt sok minden megváltozhatik, ami jelenleg rendkivül fontos, mikor az életünk foroghat kockán!
- Ha valami változás állott be, ugy ez csak abban állhat, hogy az erdő még sürübb lett, ami nekünk csak kellemes lehet. Mivel a déli oldal a legsürübb, félkörben arra felé lovagolunk. Az ottani bozótban senki sem fog tartózkodni és ennek folytán, azt hiszem, hogy onnan közeledhetünk a legjobban, anélkül, hogy meglátnának. Ha nem akarunk estig várni, nem tudok más módot az erdőcskéhez közeledni.
- Well, akkor meg kell kisérelni és előkészülni arra, hogy jámbor megérkezésünkkor néhány kevésbbé jámbor golyót kapunk a bordáink közé, vagy pláne a fejünkbe. Aki mer, az nyer! th’is clear.
Old Surehand még most is hallgatott, de arcáról azt a gondtalan elszántságot olvastam le, mely nem riad vissza semmiféle veszélytől, ha csak némi kilátás is van reá, szerencsésen tulesni rajta. Mindinkább olyan embernek ismertem meg, aki szivesebben cselekszik, mint beszél és később kiderült, hogy ebben a tekintetben milyen pompásan illett Winnetouhoz.
Jobbra kanyarodtunk tehát és mielőtt félkört irtunk le, állandóan olyan messze maradtunk az erdőtől, hogy folyton egyforma nagynak látszott. Mikor azután pontosan a déli oldalára értünk, megállottam és elővettem nyeregtáskámból látcsövemet, mely a távol Nyugaton már annyiszor tett nagy szolgálatot nekem, sőt az életemet is megmentette, hogy gondosan végigszemléljem az erdőcske szélét. Nem láttam semmi gyanusat.
- Lát valamit, Sir? - kérdé Old Wabble.
- Nem. Nem tudok felfedezni semmiféle élő lényt, sem embert, sem állatot.
- Jól látnak onnan minket?
- Különös kérdés, Sir? Látna ön innen egy ott levő embert?
- Nem.
- Ugy tehát onnan sem lehet minket puszta szemmel látni és nem hiszem, hogy a vörösek látcsövekkel lennének felszerelve.
- Szépen jut eszébe egy indiánnak, hogy ilyen holmit hordjon magánál!
- Mégis! Winnetounál mindig van látcső, még pedig pompás. Az a véleményem, hogy most egyenesen az orrunk után lovagoljunk. Nem?
- Ha meg kell lenni és igy akarja, akkor csak előre! De azért mégis csak elővigyázatlanság lesz!
Erre Old Surehand, hosszu idő után először szólalt meg, amint türelmetlen és rendreutasitó hangon rákiáltott:
- Miféle elővigyázatlanság! Ha nincs más választás, mint a viz, akkor az ember belé ugrik és azonnal megtanul uszni.
- Ha ön fél, Öreg Wabble, akkor maradjon itt addig, amig gyökeret ver a lába, de mi rohammal bevesszük az erdőt. Go on, Mr. Shatterhand, go on!
Elvágtatott lovával és én hasonló gyorsasággal követtem. Old Wabble természetesen nem maradt hátra; mögöttem vágtatott és közben egészen felindulva pattogott:
- Hogy én félek! Mit nem képzel ez a két fiatalember! Old Wabble már akkor sem ismerte a félelmet, mikor ő még meg sem született, nem hogy azután. A mostani fiatalságnak néha egészen lehetetlen, megfoghatatlan gondolatai vannak: th’is clear!
Merész vállalkozás volt tőle, kettőnket “mostani fiatalságnak” titulálni, komoly helyzetünk dacára kénytelen voltam hangosan felkacagni. Meghallotta és még jobban felmérgesedve rám kiáltott:
- Mit nevet. Sir! Akkor nevessen, ha ép bőrrel bent kuksol az erdőben, de előbb nem!
- Hallgasson, Sir! - feleltem neki. - Ha nem látják önt a vörösek, akkor hallaniok kell, ha igy ordit tovább!
- Jól van, hallgatok; de a holttestem az ön lekiismeretén szárad. Az ön dolga, hogy hogy boldogul vele!
Ugy hajszoltuk lovainkat, hogy a Kis erdő felénk repülni látszott. A füves föld puha volt, a lódobogást sehol sem lehetett hallani. Emellett szemeinket mereven célunkra szegeztük, hogy valami esetleges veszélyt idejekorán észrevehessünk. De ilyen nem is volt és szerencsésen elértük az erdő szegélyét. Ott leszállottunk, lövésre készen tartottuk a fegyvert kezünkben és hallgatóztunk. Semmi sem mozdult. Megkiséreltük, hogy pillantásunk áthatoljon a bozóton; semmit sem lehetett látni. Erre Old Surehand odasugta nekünk:
- Tartsák csak a lovamat! Mindjárt visszajövök.
- Hova akar menni?
- Kémlelni. Ne féljen! Értek hozzá!
Sértés lett volna, ha felajánlom neki kiséretemet, vagy visszatartom őt; hagytam tehát cselekedni. Meglehetős sokáig tartott, mig visszajött, hogy jelentse nekünk:
- Óriási szerencse volt, hogy nem vettek észre. A commancsák az erdőben vannak.
- Látta őket? - kérdeztem halkan.
- Nem; de tudják, hogy nyomuk az erdőbe vezet és most meggyőződtem róla, hogy nem jön ki onnan, tehát még benn vannak. Egyelőre csak ennyit akartam tudni. Ki kell őket kémlelnünk.
- Well! - bólintott Old Wabble. - Ezt csak ketten tehetik, mert a harmadiknak a lovak mellett kell maradnia. Ki lesz az, Mr. Shatterhand?
- Ön maga, - válaszolta Old Surehand, jóllehet az öreg engem kérdezett.
- Eszem ágába sem jut! Itt maradjak tétlenül! Nekem be kell bujnom az erdőbe, mert be kell önöknek bizonyitanom, hogy nem ismerem a félelmet.
- Azt anélkül is tudjuk, ez a bizonyiték tehát teljesen felesleges. Nem kell önnek mondanom, mennyire ismerem és becsülöm és éppen ezért nem fogja rossz néven venni, ha figyelmeztetem reá, hogy nem a legerősebb oldala az “erdőbe bujkálás.” A nyilt szavannán sokkal jobban otthon van. Maradjon tehát a lovaknál!
- Ahogy tetszik, - felelte az öreg, türelmetlen mozdulattal. - Itt nincs helye és ideje annak, hogy vitatkozzunk és mint okosabb, engedek. Induljanak tehát a cserkészetre; de ha mint hullák jönnek vissza, nem akarok szemrehányásokat hallani.
Kantáron ragadta a lovakat s intett nekünk, hogy menjünk. Old Surehand kérdőleg pillantott reám; én igy válaszoltam:
- Itt veszedelmes lenne elválni egymástól; még világos nappal van, könnyen észre vehetnének minket és akkor egyikünknek gyorsan a másik segitségére kell sietnünk.
- Helyes, Sir! De merre felé indulunk?
- Mikor az előbb odajárt, nem vett észre valami helyet, ahol a behatolás nem tulságos nehéz és zajos?
- Azt hiszem, tudok ilyen helyet. Jöjjön!
Elvezetett néhány bokor mellett, azután a bozótra mutatott, amely itt nem volt olyan sürü, mint máshol. Bólintottam, lefeküdtem a földre és bemásztam; ő követett. Fegyvereinket természetesen Old Wabblenél hagytuk; két revolverem és késem minden eshetőségre elegendő volt.
Mint már mondtam, világos nappal volt; a vörösek tehát a bokrok minden erősebb megrezzenését láthatták volna, ez annyira megnehezitette feladatunkat, hogy csak nagyon lassan jutottunk előre. Félóra alatt utunk egyharmadát tettük meg; akkor már jobban ment. Az erdőcske közepére kellett jutnunk, ahol a viz volt, mert a commancsák mindenesetre amellett vannak. További negyedóra alatt lovat hallottunk fujni magunk előtt; Old Surehand is hallotta ezt, mert meghőkölt, hogy figyelmeztessen engem. Vajjon csak véletlenül fujt-e az a ló, vagy ezáltal indián lovak szokása szerint figyelmeztetni akarta gazdáját reánk? Ebben az esetben a veszély kétszeresen nagy volt reánk nézve.
Meg kell emlitenem, hogy nemcsak örültem, Old Surehandnak, hanem még bámultam is. Először elmaradt mögöttem, most mellettem kuszott előre, még pedig olyan kitartással, óvatossággal és figyelmességgel, ahogy még alig láttam fehér embernél. Minden hézagot kihasznált, minden akadályt vagy elkerült, vagy teljesen nesztelenül elháritott; ha nem volt elegendő a kéz ügyessége, késsel segitett magán és ha egy gallyat, vagy pláne erősebb ágat kellett megmozditani, ez olyan egyenletes lassusággal történt, hogy rajtam kivül más nem vette volna észre. Valóságos gyönyörüség volt egy westmannek őt végig nézni.
Igy jutottunk lassan, de biztosan tovább és tovább, mig végre hangokat hallottunk, melyek beszélgettek egymással; a szavakat nem érthettük, mert még nagyon messze voltunk. Minél jobban közeledtünk azonban, annál élesebben hallottuk, mig végre meg is pillantottuk őket, akik társalogtak egymással. Természetesen nem az volt, amit tulajdonképen társalgásnak szokás nevezni, hanem inkább prairie törvényszék ülésének lehetne mondani.
Egy nem tulságosan sürü bokor mögé kerültünk, amelyen türhetően át lehetett látni. Előttünk terült el a viz; jobbkéz felől hat ló volt megkötve, mig balról egy magányos paripa volt kipányvázva; ez az utóbbi apacsló volt, az előbbiek pedig a commancsáké voltak, kiket követtünk. A hat vörös közül már csak három élt, kik közöttünk és a viz között ültek; három társuk véres hullája tőlük nem messze hevert. Előttük egyetlen fa állott, melynek törzséhez egy apacs volt kikötve álló helyzetben. Mivel nekünk hátát forditotta, az arcát nem láthattuk; sebesültnek kellett lennie, mert lábai vértócsában állottak, de ugy látszik, a vérveszteség nem nagyon gyengitette el, mert éppen akkor, mikor a csoportot megpillantottuk, hallottuk, hogy erős hangon igy szólt:
- A commancsa kutyák meg fognak ölni engem, de céljaikat mégsem érik el. Pess cudötsch (hosszu kés) kacag rajtuk. Hatan voltak, hármat megölt közülük, mielőtt legyőzték. Haláldallal az ajkán fog meghalni és nem is fog rebbenni a szeme és ez a három szolgálni fog neki az örök halálmezőkön.
“Hosszu kés!” Nagyon jól ismertem őt. Nagyon merész, ravasz harcos volt, ki a mascalerok törzsénél tekintélyben állott és már gyakran szerepelt, mint alvezér. Ha veszedelmes felderitő szolgálatról volt szó, melynek kiviteléhez bátorság és ravaszság kellett, a választás rendesen őreá esett.
Mindenesetre azért kuksolt itt az Altsesze-csi-ben, hogy reám várakozzék és én nem tévedtem tehát, mikor feltételeztem, hogy Winnetou törzsének felderitőire talált és egyenesen a Llano estacadora lovagolt, számomra pedig küldöncöt hagyott hátra.
Az egyik commancsa megvetőleg intett kezével és igy válaszolt:
- “Hosszu kés” büzlik, mint egy darab romlott hus. Lelkét elhajitják és nem lesz szolgája az örök vadászmezőkön, mert elvesszük a skalpját, mielőtt nagy kinok között a halálba küldjük. Megölhetett közülünk hármat, mert gyáván elbujt, mikor jöttünk. Ha nyiltan mutatkozott volna, akkor csak az ő vére folyt volna, belőlünk egyetlen csepp sem.
- Igen, a commancsa kutyák mertek volna harcolni velem, mert tizenkét karjuk volt velem szemben, ki egyedül voltam. Ha nem lettek volna annyian, elmenekültek volna, mint coyották, melyek üvöltenek, de nem harapnak. Ha elküldtök az örök vadászmezőkre, ott csak apacsokat találok, de egyetlen commancsát sem, mert oda csak bátor emberek lelkei kerülnek, nem pedig gyáváké. Megmutatom nektek, kik vagytok: ide nézzetek!
Három hatalmasat köpött. A commancsa ugyanolyan megvető hangon beszélt, mint az előbb:
- Ez nem nekünk szól, hanem neked. Nagy szavakat mondasz, hogy elrejtsd bátorságod hiányát. A halálfélelem az arcodra van irva. Tudod, hogy darabokban vágjuk le a bőrt és a hust testedről; büszke beszéded csak a félénk nyöszörgést akarja elleplezni, melyet bensődben hallasz. De mi készek vagyunk kegyelmesen járni el veled és gyorsan, kinok nélkül ölni meg, ha megmondod az igazat és felelsz a kérdésekre, melyeket neked tenni fogok:
“Hosszu kés” büszkén felvetette a fejét, de látszólag belenyugodva igy felelt:
- Beszéljen a commancsa.
- Harcosaitok a commancsák ellen szállottak harcba?
- Nem.
- Ez igaz?
- Igen.
- Nem hiszem.
- Elhiheted. Vagy talán azt gondolod, hogy eszébe jut az erős oroszlánnak, hogy harcba szálljon egy beteg patkánnyal?
- Uff! Ha igy folytatod a sértegetést, nem várhatsz kegyelmet tőlünk! Hol vannak jelenleg a mascalero-apacsok?
- Odahaza, lakásaikban.
- Hol van Winnetou, a főnökük?
- Messze északon, azoknál az indiánoknál, kik kigyóknak nevezik magukat.
Azért mondta ezt, hogy azt higyjék, hogy hires ellenfelüktől most nem kell félniök.
- Ez nem az igazság. Winnetou itt van.
- Nincs itt.
- Láttuk Old Shatterhandot és ahol ő van, ott Winnetou sincs messze.
Láttam, hogy “Hosszu kés” örömkiáltást nyom el; láthatólag nyugodtságot, közömbösséget kényszeritett magára és a meggyőződés hangján felelt:
- A commancsa hazudik; meg akar engem csalni. Old Shatterhand nincs sem a sikságon, sem a hegyekben, odaát van, tul a nagy vizen, a hazájában és csak két-három tél mulva fog visszatérni. Ő maga mondta ezt.
- Nem hazudok.
- Hazudsz! Nem hiszek neked!
- De nem hazudok! - orditott rá haragosan a commancsa. - Láttuk őt.
- Hol?
- Táborunkban. Oda jött, hogy kikémleljen minket; de megfogtuk őt, fogollyá tettük és meg fog halni a kinzócölöpön.
- Old Shatterhand? A kinzócölöpön? - kacagott gunyosan az apacs. - A commancsák összes harcosa összevéve se képesek a kinzócölöpre juttatni ezt az egyetlen egy fehér vadászt. Még ha meg is fogták volna őt, összes kötelékei dacára hirtelen eltünt volna, mint a sas, kit tizezer véreb sem tud lefogni. De ő nincs is elfogva; nincs is itt ebben az országban, hanem ott, ahol született.
Mindenesetre az volt a szándéka, hogy a commancsát csupa bosszuságból beszédre birja; valóban el is érte szándékát, mert ellenfele dühösen kifakadt:
- A mi foglyunk! A commancsa harcosok nem vérebek, hanem sasok, akik szétszaggatják, vagy felfalják ezt a vérebet! Én az igazat mondom; de te hazudsz. Hogyan állithatod, hogy embereid otthon vannak! Valahol utban vannak, különben nem küldtek volna ki felderitőt.
- Hát kiküldtek?
- Igen.
- Mikor?
- Most.
- Mit tudtok ti felderitőről! Pshaw!
- De tudunk. Te magad vagy az!
- És? Ki mondta nektek, hogy “Hosszu kés” mint felderitő lovagol ki?
- Senki sem mondta, de igy van.
- Akkor a commancsák harcosai vakok. Talán harci szineket viselek az arcomon?
- Okosságból nem festetted ki magad!
- Hol laknak a commancsák és hol a mascalero-apacsok? Északon és délen. Hol vagyok én most? Messze keleten. Lovagolnék én ennyire keletre, ha felderitő lennék ellenetek?
- Ugylátszik, megtudtátok, hogy merre felé készülünk! Észak felé?
- Uff, uff, utf! Nem veszed észre, hogy most elárultad magad? A commancsa kutyák tehát nem azért bujtak ki lyukaikból, hogy az apacsok ellen vonuljanak, hanem kelet felé akarnak lovagolni! Most már tudom, hogy hova, merre igyekeztek!
A commancsa belátta, hogy becsapatta magát és dühösen ügyetlensége felett, a fogolyra ripakodott:
- Hallgass, te béka! Én megmondhattam, amit mondtam, mert tudom, hogy nem fecsegheted tovább. Magunkkal viszünk téged és te egyszerre halsz meg Old Shatterhanddal a kinzócölöpön.
- Akkor még nagyon sokáig fogok élni, mert az hazugság, hogy elfogtátok ezt a hires halványarcot.
- De igen. Ő a mi foglyunk!
- Pshaw!
- És nemcsak ő a foglyunk egyedül, hanem még több halványarc, kik szintén meg fognak halni.
- Nevezd meg őket!
- Old Wabble, az agg indiángyilkos.
- Uff!
- Továbbá Old Surehand, az óriás halványarc.
- Uff, uff! Tovább!
- Tovább? Nem elég ez neked?
- De igen, elég. Ha ti tényleg elfogtátok ezt a három nagy vadászt és engem is táborotokba visztek, akkor nem fogok meghalni, hanem kiszabaditjuk magunkat és olyanok leszünk a commancsák fiai között, mint bivalyok, kik gyáva farkasok hordájába keverednek. Old Shatterhandot még sohasem győzték le; ő egy...
- Ő már sokszor el volt fogva! - vágott a szavába nagyon haragosan a commancsa.
- De mindig ujból kiszabaditotta magát! Old Surehand olyan vadász, ki ökleinek szoritásával hat commancsát fojt meg, mindegyikkel hármat. Ő neki...
- Hallgass arról a kutyáról! - szakitotta ismét félbe a másik. - Még sohasem győzött le egyetlen commancsát sem!
- Mivel még nem is találkozott vele egyetlen commancsa sem! És Old Wabble, ki ugy száguld végig a szavannán, mint a vihar, ugyhogy senki sem tudja utolérni, majd...
- Meghal, meghal! - kiáltá a commancsa, már harmadszor szavába vágva. - Vagy talán nem is fog meghalni, mert ez az öreg halványarc olyan utálatos kuvasz, hogy tulajdonképpen meg sem kellene ölni, hanem bottal elkergetni. Ez a gyáva...
A mondat közepén elhallgatott; most őt szakitották félbe, de nem az apacs, akinek beszélt, hanem más valaki. Mi szemeinket természetesen reá szegeztük; mikor azonban most hirtelen elhallgatott és láthatólag megijedve oldalt pillantott, mi is odatekintettünk és egyidejüleg ezeket a szavakat hallottuk:
- Mi vagyok én? Gyáva? Kuvasz? Te vörös kutya! Megmutatom én neked, hogy gyáva vagyok-e, vagy sem. Aki közületek csak megmoccan és fegyveréhez nyul, az golyót kap a fejébe! Kezeket fel!
Az öreg Wabble volt. Nem kuszott keresztül a sürü bozóton, hanem egészen kedélyesen az erdő nyugati, keskeny tisztásán át érkezett, amelyen átjöttek a vizhez a commancsák is. Puskáját arcához emelte, mutató ujja a ravaszon volt; igy lépett elő a legközelebbi bokorból és jött lassu léptekkel közelebb.
- Kezeket föl! - ismételte, mivel a vörösek nem engedelmeskedtek azonnal parancsának.
Ez a felhivás régi szokás a vad nyugaton. Aki mindkét kezét a levegőbe emeli, az nem tud fegyverhez nyulni és védekezni. - Kezeket fel! - Akit ezekkel a szavakkal támadnak meg és nem engedelmeskedik azonnal, annak élete nem ér egy hajitófát. Ezt tudják az indiánok is. A három commancsa tehát most, mikor megismételte a parancsot, felemelte kezét.
- Ugy, most a kezemben vagytok, vörös gazemberek! - kacagott. - Aki csak egy karját leengedi, golyót kap az agyába; nem tréfálok. Tehát én vagyok gyáva! Ugy ugy! És engem fogtatok el! És Old Shatterhandot, meg Old Surehandot szintén! Igaz ez, te betyár?
A vörös nem válaszolt.
- Aha! Kifogyott belőled a szusz! De várjatok csak, majd mindjárt lélegzethez juttatunk mi titeket! Még néhány jó barátot akarok nektek mutatni, nagyon jól ismert férfiakat, kinek rendkivül örülni fogtok, ha meglátjátok őket. Merre is vannak csak?
Természetesen ez alatt minket értett. Old Surehandot és engem. Fegyverét még mindig a commancsákra emelve, szemeit a keleti határon jártatta, melyek között minket sejtett és hol valóban voltunk is. Nem csoda, hogy a vörösek karjaikat engedelmesen feltartották, mert olyan látványt nyujtott, mely alkalmas volt reá, hogy tiszteletet parancsoljon. Megjelenése különben is rendkivüli volt és ehhez még hozzájárult, hogy négy puskával volt felszerelve, mert az övét kezeiben tartotta, a hátán pedig Old Surehand puskája, az én medveölőm és Henry karabély csüngött. Biztosan nem volt bennük annyi mersz, hogy ellenszegüljenek neki.
Mindamellett egyáltalában nem voltam elragadtatva hirtelen és váratlan megjelenésétől. Oda künn kellett volna maradnia a lovaknál, nem pedig ide jönni a viz mellé. Feltettem magamban, hogy felelősségre vonom, ámbár nem csinálta rosszul a dolgát. Most szerette volna, ha mellette vagyunk, intettem tehát Old Surehandnak, felállottunk és az ágak között a szabadba törtettünk. Mikor meglátott minket, odakiáltott a commancsáknak:
- Itt vannak azok a férfiak, akiket nektek mutatni akarok, ti gazemberek. Ismeritek őket?
- Old Shatterhand! - kiáltott fel ujjongva “Hosszu kés”.
- Old Surehand! - kiáltott ijedten a commancsa. Én az utóbbihoz fordultam:
- Igen, mi vagyunk azok, akikről azt mondtad, hogy foglyaitok vagyunk. Mr. Cutter, vegye el tőlük a fegyvereiket!
Elővettem revolveremet és reájuk szegeztem: ők meg sem mertek moccanni.
- Szabaditsa ki az apacsot, Mr. Cutter.
Megtette. Alig érezte “Hosszu kés” magát ismét tagjai birtokában, lehajolt, felvett egy tomahawkot és... két gyors ütés és a két commancsa szétroncsolt koponyával zuhant le ülőhelyzetéből. Karon ragadtam és rákiáltottam:
- Vörös testvérem mit csinál! Én beszélni akartam ezekkel a commancsa harcosokkal és...
Nem hallgatott reám tovább, hanem kiszakitotta magát és olyan gyorsan, hogy nem akadályozhattam meg, leteritette a harmadikat is. Azután igy felelt:
- Bocsásson meg nekem hires fehér testvérem, hogy én másképpen cselekedtem, mint ahogy ő kivánta. Tudom, hogy ő nem ont szivesen vért; azért tettem ezt meg én.
- De nem lett volna szabad megtenni!
Jobb mellére mutatott és megkérdezte:
- Nem ömlik-e az enyém is? A harci bárd ki van ásva, életet életért, vért vérért!
- Ugy öld meg, ahogy tetszik, akiket te győztél le; ez a három azonban nem volt a tied, hanem a mienk. Mióta vesztették el a bátor apacs harcosok ugy a büszkeségüket, hogy olyan ellenséget ölnek meg, kiket más emberek vertek le? Amióta én nem voltam közöttetek, olyan hőstettekkel cicomázzátok magatokat, melyeket nem vittetek végbe?
Megszégyenitve pillantott maga elé és szabadkozott:
- Hármójok közül egyik megsebesitett. Szabad volt életben maradnia? Mit akart tenni Old Shatterhand ezekkel a kutyákkal, ha életben maradtak volna? Magával akarta vinni őket. Olyan teher lett volna ez, mely mindenesetre ártott volna neki. Vagy az volt a szándéka, hogy szabadon engedje őket. Akkor övéikhez lovagoltak és elárultak volna, hogy mit láttak.
- Ebben igazad van; de tudod, hogy Old Shatterhand már hosszu évek óta az apacsok főnöke. Szabad egy harcosnak ebből a törzsből jelenlétemben azt tenni, ami pillanatnyilag eszébe jut? Minek vannak itt a főnökök, ha jelenlétükben minden harcos tehet, amit akar? Mit fog Winnetou, az apacsok legnagyobb és leghiresebb főnöke szólani, ha elbeszélem ezt neki.
Erre meghajolt előttem a büszke férfi és megkért:
- Helytelenül cselekedtem. Meg fogja bocsájtani nekem Old Shatterhand ezt az elhamarkodott cselekedetet!
- Megtörtént és nem lehet rajta változtam. Megbocsájtom neked, ámbár valószinüleg nagy kárt okoztál vele.
- Kárt? Hogyan beszélhet fehér főnököm kárról?
- Beszélni akartam ezekkel az emberekkel és bizonyosan megtudtam volna tőlük, amit akarok.
- Nem mondtak volna semmit.
- Beszéltek volna. Olyan esztelennek tart engem vörös testvérem, hogy megmondtam volna nekik, mit akarok tudni? Nem tudja, hogy egy ravasz embernek olyanok a kérdései és a feleletei, mint a hurok, melyben még okos ember is megfogatja magát.
- Tudom; de Old Shatterhandnak nem is kell kérdeznie ezeket a commancsa kutyákat.
- Most már semmi esetre sem, mert hiszen halottak!
- Akkor sem, ha életben lennének. Mindent tudok; én megtudtam.
- Kitől?
- Tőlük.
- Beszéltél velük?
- Nem.
- Kikémlelted tehát őket?
- Igen.
- Jó; lássuk, hogy valóban ki tudsz-e engem elégiteni. Most mutasd meg a sebeidet. Mélyek?
- Nem tudom. Halálosak nem lehetnek.
Igaza volt; még csak sulyosak sem voltak. A kés csak oldalról jobb mellizmába hatolt be és egyik oldalról lecsuszott. Egy indiánnak ez csak könnyü sebesülés volt, ámbár a seblázat aligha kerülhette el. Mig bekötöttem, Parker és Mr. Hawley is megérkezett és nem kevéssé csodálkoztak azon, amit láttak.
- Láthatják, milyen gyorsan elkészültünk ezekkel a gazfickókkal; - szólt hozzájuk Old Wabble. - Mikor megérkeztem, hárman már halottak voltak. Különben mind a hatot magamra vállaltam volna. Milyen szépen fel tudták emelni a kezeiket ezek a fickók!
- És milyen szépen pácba kerülhetett volna, Mr. Cutter! - tettem hozzá.
- Pácba? - kérdezte elbámulva.
- Igen.
- Hogy-hogy?
- És ha nem emelték volna fel a kezeiket?
- Akkor lelőttem volna őket.
- Hányat?
- Mind a hármat, természetesen, th’is clear.
- Egyet, azt igen; de a másik kettő végzett volna Önnel.
- Csak próbálták volna!
- Miért ne! Hogyan védekezhetett volna elsütött puskával kezében és másik hárommal a vállán? Ennél a csetepaténál bizonyosan a rövidebbet huzta volna.
- Csak várjon, Sir, csak várjon!
- És mi lett volna, ha három helyett mind a hatot itt találja, mikor megérkezett?
- Előbb a bokor mögött állottam és végignéztem a dolgot. És ha mind a hatot itt találtam volna, teljesen ugyanugy csináltam volna.
- És meg is halt volna!
- Pshaw! Az ember nem gyerek. Gondoljon csak magára, Sir! Hiszen Ön is gyakran került abba a helyzetbe, hogy több, mint hat vörössel felvette a küzdelmet.
- Akkor a helyzet más volt, mint itt; tőlem még jobban félnek, mint Öntől és Henry-karabélyom van, melyet a vörösek csodafegyvernek tartanak.
- Hm, ez igaz! De mégsem volt hiba, amit elkövettem, mert semmi bajom sem történhetett.
- Ah, bizonyosan, mert Old Surehanddal a közelben voltam?
- Igen.
- Akkor téved! Ha a vörösek nem ijedtek volna meg ugy, hanem megőrizték volna lélekjelenlétüket, golyót vagy késszurást kapott volna, mielőtt lehetséges lett volna ezt gyorsan megakadályozni. És még ha mindenben igaza lett volna is, ugy abban semmi esetre sem, hogy utasitásom ellenére cselekedett. El volt határozva, hogy önnek oda künn kell maradnia a lovaknál.
- Az idő nagyon lassan telt, Sir.
- Ez még egyáltalában nem ok arra, hogy az ember ostobaságokat csináljon!
- Ostobaságokat? Kérem, kérem, Mr. Shatterhand! Old Wabble nem szokott ostobaságokat csinálni!
- Pshaw! Önnek feltétlenül a helyén kellett volna maradnia, amit önre biztak. Mi lenne abból, ha mindenki elfuthatna arról a helyről, melyet be kell tölteni! Hogyan lehetne önnel résztvenni valami veszélyes vállalkozásban? Ön tudja, hogy amit most tervezünk, nagy veszélyekkel van összekötve. Itt különösen sziklaszilárd bizalomra van szükség egymás iránt. Ha nem ez az eset, ugy ellovagolok és a faképnél hagyom önt!
- Bravo! bravo! - kiáltotta Parker. Erre Old Wabble hangosan ráförmedt:
- Mi van itt bravózni való! Egyszersmindenkorra kikérem magamnak az ilyen kiabálást!
- Azt elhiszem! - felelte Parker. - Nekem türnöm kell, ha nekem beszélnek a faképnél hagyásról; de ön nem akarja ezt hallani, öreg Wabble! Mi nem voltunk itt. Micsoda bakot lőtt tulajdonképpen?
- Semmifélét! De ha nem fogja be azonnal a száját, akkor most lövök utólagosan egyet, még pedig hatalmasat és az ön lesz, th’is clear!
Dühösen elfordult tőle.
Én legelőbb is biztonságukról gondoskodtam, amennyiben elhozattam a lovakat és őrszemeket állitottam ki. Hawley volt az első; az erdő körül kellett járkálnia és minden feltünőt jelentenie. Azután megvizsgáltuk a commancsákat. Halottak voltak és egyelőre félreraktuk őket. Azután összeültünk, hogy megbeszéljük a helyzetünket. Az este már közeledett, de nem volt tanácsos tüzet gyujtani. Ennek tüzét ugyan nem lehetett volna kivülről meglátni, mert a “Kis erdő” elég sürü volt, de a commancsák, kik később ugyanerre jönnek, megtalálták volna táborunk nyomát.
A fődolog természetesen az volt, hogy mi mondanivalója volt “Hosszu kés”-nek. Mikor megkérdeztem tőle, hogy találkozott-e Winnetouval, azt felelte:
- Igen. Az apacs harcosok hallották, hogy a commancsák kiásták a harci bárdot és azonnal felderitőket küldtek ki, hogy megtudják, ki ellen irányul a támadás. Én a felderitők közé tartoztam és még egy harcos volt velem. A Pecos vize mellett lovagoltunk felfelé, ahol a commancsákat sejteni lehetett és a Saskuan-kui mellett találtuk meg őket, melyet mi apacsok Dokke-to-usk, “Kék viz”-nek, nevezünk. Mi nem figyelhettük meg és még kevésbé kémlelhettük ki őket, mert folyton kóboroltak, vadászva a környéken, hogy hust csináljanak.
- De hiszen este nem szokás vadászni!
- Old Shatterhandnak igaza van és ezt mi is tudtuk. Visszahagytuk lovainkat és gyalog a “Kék viz”-hez lopództunk, ahová már sötétben érkeztünk meg.
- Hallottatok valamit?
- Nem. Sok fáradságot vettem magamnak, de nem volt szerencsénk. Fehér testvérem elhiheti ezt nekem és nem tesz nekem szemrehányást. Megtörténhetik a legjobb, legbátrabb és legóvatosabb felderitővel is, hogy minden cselfogása mellett is ugy kénytelen visszatérni, hogy semmit sem tudott meg.
- Két estén át lopódzkodtunk a “Kék viz”-hez. Az elsőn nem volt semmi eredmény, a másodikon Winnetouval találkoztunk, ki még előttünk megérkezett és azt parancsolta nekünk, hogy ne tegyük ki magunkat továbbra is veszélynek, hanem menjünk vele.
- Ahá, akkor egészen bizonyosan megtudott valamit.
- Igen, olyasmit tudott meg, ami felett nagy, fehér testvérem, Old Shatterhand, rendkivül csodálkozni fog.
- Micsodát?
- A nagy sivatagban, melyet a fehér emberek Llano estacadónak ismernek, van egy szép Kleparia-Siyardestar (zöld sziget) sok, tiszta vizzel, mely mellett a legfelségesebb fák, bokrok és virágok tenyésznek. Egy ház is van ott, melyben három személy lakik, még pedig egy deklil-inda (néger), egy deklil-isonna (néger nő), ki az anyja és egy fehér vadász; ez az utóbbi a telep gazdája és Dil-Mejeh (véres róka) a neve. Winnetou ismeri őt és elszivta vele a barátság kalumetjét.
- Én is ismerem.
- Uff! - kiáltott fel csodálkozva a vörös! - Old Shatterhand is látta már őt?
- Igen.
- Ugy, tehát a vizet is és a házat is a sivatagban?
- Igen.
- Akkor meg is találja az én hires fehér testvérem az utat oda?
- Természetesen. Már néhányszor voltam ott. Winnetou nem mondta ezt meg neked?
- Nem. Winnetou, az apacsok nagy főnöke, nem szereti a hosszu beszédeket. Egy szóval sem mond többet, mint amennyi szükséges. Tehát te is ismered a vidéket és tudod az utat. Ezért kellett nekem reád várnom és elhoznom a főnök üzenetét!
Csodálkozott. Láttam szavaiból, milyen hallgatag volt Winnetou ebben az ügyben is, mint rendesen. Sohasem ejtett egyetlen szót sem az oázisról az Estacadoban. Az apacs folytatta:
- Valaha commancsák járhattak a “véres rókánál”, amint Winnetou szavaiból kivettem.
- Ugy van. Vele és velem voltak ott. A fiatal Siba-bigk (vas-sziv) főnök vezette őket.
- Siba-bigk? Látom, hogy Old Shatterhand mindent jól tud, mert ez a fiatal főnök fogja a commancsákat a sivatagbéli szigetre vezetni.
- Megtudtad talán, miért irányul oda a commancsák hadjárata?
- Winnetou kikémlelte. A “véres róka” kijött vadászni a sivatagról és egy csapat commancsával találkozott; ezek megtámadták, hogy megöljék; ő védekezett és közülök többet agyonlőtt. Golyói pontosan homlokuk közepén hatolt be.
- Hát a commancsák ismerték őt?
- Egyikük akkoriban nála járt a sivatagban és felismerte.
- Elmenekült előlük?
- Egyik golyójuk sem találta és egyetlen kés sem sebezte meg bőrét.
- Hála Istennek! Most tehát bosszuhadjáratot vezetnek ellene, hogy megöljék?
- Igen, meg akarják ölni és házát, meg a fákat elpusztitani, hogy a sziget olyan legyen, mint a sivatag. Ezt hallgatta ki Winnetou.
- De ezt nem a “Kék viz” mellett tudhatta meg először, hanem már előbb is tudni kellett, mert én már fenn a Sierra Madrenál hirt kaptam erről tőle.
- Két commancsa volt ott vadászni és ők beszéltek erről, anélkül, hogy ismerték volna őt. Összetalálkozott velük és kiowának adta ki magát. Elhitték neki.
- Akkor nem voltak észnél. Aki Winnetout kiowának tartja, még ha nem is ismeri őt, annak nincs agyvelő a fejében. Tovább!
- Winnetou azonnal elindult a Sierra Madretól, hogy figyelmeztesse a véres rókát. Utközben meglátta a commancsák nyomait és követte ezeket a Kék vizig, ahol kikémlelte őket; ezenközben találkozott velünk. A főnök nagyon megörült nekünk és kiadta nekünk parancsait. Hazaküldte a harcost, ki velem volt, hogy vezessen gyorsan háromszáz apacsot a Nargoleteh-tsil-hez (Erős hegy), jól felfegyverezve és elegendő hussal ellátva, hogy ott Old Shatterhandra várakozzanak. Engem idehozott magával a Kis erdőbe és itt hátrahagyott, hogy megvárjam Old Shatterhandot és megmondjam neki, hogy lovagoljon a Nargoleteh-tsil-hez, álljon harcosaink élére és jöjjön utána a Llano estacadora.
- Jól van! Gondoltam! Ez minden, amit nekem üzent?
- Igen, minden.
- Tehát az Erős hegyre! Nagyon jól ismerem. Ha jól lovagolunk, innen félnap alatt ott vagyunk. Rendkivül jól választotta meg a helyet, mert ott még több, mint háromszáz ember is ugy elrejtőzhetik, hogy semmiféle ellenség sem tudja megtalálni. Milyen kár, hogy megöltük azt a három commancsát! Ha élnének, bizonyosan ki tudnék szedni belőlük olyan dolgokat, ami hasznunkra válhatna.
- Mit szeretne Old Shatterhand tudni?
- Hogy kicsoda a commancsák vezére?
- Siba-bigk. Hiszen mondtam már.
- Ebben kételkedem, mert ahhoz még nagyon fiatal. A Kék viz mellett Vupa-Umugi parancsol, ki bizonyára nem fog engedelmeskedni fiatalabb harcosnak; azután ott van még Nale-Merian is, aki bizonyára szintén büszkébb annál, semhogy alárendelje magát Vas-szivnek.
- Uff! Nale-Masiuv, akinek minden kezén csak négy ujja van? Az is jönni fog?
- Igen, száz emberrel.
- Honnan tudja ezt Old Shatterhand?
- A Kék viz mellett hallgattam ki.
- Uff, Uff! Old Shatterhand is ott volt a “Kék viz” mellett és sikerült neki odalopózkodnia a commancsa kutyákhoz! A mi más harcosnak nem sikerül, azt ketten bizonyára végbe viszik, Winnetou és Old Shatterhand!
- Ezt a dicséretet nem érdemlem meg, mert ezek a fehér harcosok, kiket mellettem látsz, szintén ott voltak velem.
- Igaz, de hogyan! - szakitott félbe Old Surehand. - Ön mint szabad ember volt ott, mig...
- Csend! - vágtam a szavába. Ami ott történt, az igazán közöttünk maradhat; azt nem szükséges tovább elbeszélni! Mint mondtam, nagyon előnyös lenne ránk nézve, ha tudnánk, hogy ki a commancsák igazi vezére. Vupa-Umugitól és Nale-Masiuvtól nem várhatunk semmi jót. Ezzel szemben Siba-bigk hálára van nekem kötelezve, mert akkoriban az életét mentettem meg és biztonságban átvezettem a Llanon. Ő ugyan fiatalabb, mint a másik kettő és aligha fogják magukat neki alárendelni, de viszont fia a hires Terna-sohe-nak (tűzcsillag), ki az összes commancsa-törzsek legfőbb hadi főnöke volt és egyáltalában nem tartom lehetetlennek, hogy a szerzett dicsőség és sikerek következtében, melyeket neki lehetett köszönni, állása átszállott a fiára. Ha ez a három commancsa még élne, egészen bizonyosan megtudhattam volna tőlük.
Jóllehet ezeket a szavakat nem közvetlenül Hosszu késhez intéztem, ő felelt:
- Old Shatterhand megbocsájtotta nekem, amit tettem. Ne beszéljek erről a hat halott commancsáról?
- De igen. Ki vette előbb észre a másikat, ők téged, vagy te őket?
- Én előbb láttam őket, mint ők engem. Amig én Old Shatterhandra várakoztam, nagyon könnyen commancsák jöhettek ide. Nagyon óvatos voltam tehát és mélyen elrejtettem lovamat a bokrok közé; egyben ügyeltem reá, hogy nyomokat ne hagyjak hátra. De mégis majd ide, majd oda kellett mennem; meg kellett a lovamat itatnom és ez vezetett arra, hogy rámbukkantak. A lovat a vizhez hoztam és mielőtt ivott, kimentem a Kis erdő szélére, hogy lássam, biztonságban vagyok-e. Ekkor láttam meg közeledni a hat commancsa kutyát és maradt reá időm, hogy lovamat ujból rejtekébe vigyem; de a nyomokat már nem törülhettem el. Megérkeztek, meglátták a nyomot és követték azt a sürüségbe. El nem menekülhettem; tul közel voltak hozzám. Lelőttem az elsőt, leszurtam a másodikat és harmadikat; a többiek megragadtak. Megsebeztek, földre löktek, megkötöztek. Azután a fához kötöttek. Mikor ti megjöttetek, agyonütöttem őket. Old Shatterhand nem kérdezhet tőlük semmit; de én hallottam valamit tőlük, amit el szeretnék mondani:
- Micsodát?
- A szigetre akarnak menni a sivatagban, hogy megfogják a véres rókát és az öreg néger asszonyt és a commancsák nagy falujába szállitsák őket. Mikor beszélgettek egymás között, megtudtam, merre felé van a falujok.
- Ez persze fontos. Merre fekszik?
- Nem ismerem azt a helyet és sohasem hallottam a nevét. Ő Koan-Kulanonak (Nyulvölgy) nevezte.
- Tévedsz, egészen biztosan ismered. A commancsák, igaz, hogy igy hivják, ti Katso-Nastlának, tehát szintén Nyulvölgynek nevezitek.
- Katso-Nastla? Persze, hogy ismerem ezt a völgyet. Egy jó napi lovaglásra fekszik innen északra. Oda akarják szállitani a “véres rókát” a négerasszonnyal együtt, hogy ott haljanak meg a kinzócölöpön. A néger már ott van.
- Micsoda? - kérdem megdöbbenve. - Melyik néger?
- Az öreg fekete asszony fia, aki a “véres rókánál” lakik a sivatagban.
- Ah! Ez természetesen nagyon fontos, de annál kevésbé örvendetes ujság. Jól hallottad?
- Nem csalódnak a füleim.
- Talán valami más négerről volt szó!
- Nem, a négerről a sivatagból. A commancsa kutyák megmondták a nevét is.
- Hogy hivják? Mondd meg gyorsan.
- Hallottam a nevet, de nem tudtam megjegyezni.
- Bob?
- Igen, Bob, Bobról beszéltek.
- De hogyan jutott a kezeik közé? Arról nem beszéltek?
- De igen. A véres rókával vadászaton volt, mikor ezt megtámadták a commancsák. A róka többet megölt közülök és elmenekült, a néger azonban a kezeik közé került és a Nyulvölgybe hurcolták. Ott tartják fogva, mig elhozzák a rókát és a négerasszonyt is; akkor mind a hárman kinhalált fognak halni.
- Arra nem kerül a sor. Arról én gondoskodom. Bobnak szabadnak kell lennie. Azonnal odalovagolok.
Felugrottam, mert nagyon fel voltam izgatva, pedig különben nem könnyü engem felindulásba hozni. A többiek nagyon elcsodálkoztak, az apacs mindenesetre a legjobban, mert az indián még jobban megveti a négert, mint a fehér; de nem mert egy szót sem szólani. Az öreg Wabble előtt, mint egykori cowboynak, egy fekete éppen olyan alacsony fokon állott, akár egy kutya; lehetetlen volt tehát neki hallgatagnak maradnia.
- Mi van önnel, Sir? - kérdezte. - A végén még azt hiszem, hogy ez a Bob hozta ki a sodrából?!
- Nem ő, hanem az a körülmény, hogy a commancsák foglya és hogy ki akarják végezni.
- Pshaw! Egy fekete, egy nigger!
- Nigger? Talán négert akart mondani, Mr. Cutter?
- Niggert mondtam. Ezt a szót örök életemben igy ejtettem ki.
- Nagyon sajnálom! Ugylátszik, ön nem sorolja a négereket az emberek közé.
- A természetrajzban persze az emberfajok közé számitják; tudományosan tehát azok, de mygod, micsodák!
- Mindenesetre éppen olyan jók, mint akármiféle más szinüek!
- Pshaw! Egy nigger olyan alacsonyrendü teremtmény, hogy tulajdonképpen nem is érdemes beszélni róla!
- Igazán, ez az ön véleménye?
- Yes.
- Akkor nagyon sajnálom, szivemből sajnálom, mert ezzel az állitással bebizonyitja, hogy ön még sokkal a néger alatt áll!
- All devils! Komolyan mondta ezt, Sir?
- A legteljesebb komolysággal!
- Akkor én éppen ugy sajnálom önt, mint ön engem! Egy szines ember sohasem igaz ember, különben Isten nem is teremtette volna őt szinesnek!
- Éppen annyi joggal azt mondhatná egy néger: egy fehér, az nem igaz ember, különben Isten nem teremtette volna őt szin nélkül. Én kissé többfelé megfordultam a világban, mint ön és a fekete, barna, vörös és sárga népeknél legalább éppen annyi jó embert találtam, mint a fehéreknél, legalább is! Érti, Mr. Cutter?
- Az nekem mindegy, hogy ön mit talált. Én még sohasem ismerkedtem meg egyetlen egy olyan niggerrel sem, aki mellé le tudtam volna ülni.
- Mert ön ugy viselkedett rögtön az első pillanatban minden feketével, hogy az semmi esetre sem lehetett barátságos érzelemmel ön iránt. Az ön tapasztalata tehát egyáltalán nem bizonyiték amellett, amit állit. Ami pedig ezt a Bobot illeti, ez olyan derék fickó, hogy ha önök mindketten bajba kerülnének, nagyon valószinüleg neki előbb sietnék segitségére, mint önnek!
- Thunder-storm, ez aztán bók! Rendkivül udvarias tud lenni, Mr. Shatterhand, rendkivül udvarias; th’is clear!
- Nem is szándékom udvariasnak lenni, csak őszintének. Nem vagyok udvarias olyan emberek iránt, kik megvetik embertársaikat. Ha önt egyszer beássák a földbe, az ön fehér testéből éppen olyan rothadt hulla lesz, mint egy négerből. Ezt csak meg fogja engedni és most legyen olyan jó, sorolja fel az ön további előnyeit! Minden, de minden ember Isten teremtménye és Isten fia és ha ön azt képzeli, hogy önt valami kivételesen értékes anyagból alkotta, és hogy ön egészen kivételes kedvenc, akkor olyan tévedésben van, amelyet tulajdonképpen meg sem lehet érteni. Nagyon örültem, hogy megismerkedtem önnel; most már vége lenne ennek az örömnek?
Besötétedett és nem láthattam az arcát; de ugylátszik, hagy szavaim találtak; lehajtotta fejét és igy mormogott:
- Kár, nagy kár, hogy önből westmann lett!
- Miért?
- Még sokkal jobb pap és prédikátor lett volna önből; th’is clear!
- Én csak alkalmilag vagyok westmann. Mindenekelőtt is ember vagyok és ha más ember bajban van és én segiteni tudok neki, akkor nem azt kérdem, hogy a bőre zöld-, vagy kékszinü-e. Ezt a Bobot pedig nem hagyom a commancsáknál.
- Éntőlem! Nem akarom ebben megakadályozni. Sőt még segiteni is akarok önnek; de most ehhez egyáltalán nincs időnk.
- De éppen most kell ennek megtörténni!
- Mi? Micsoda? Éppen most?
- Igen.
- De hiszen nekünk a Nargoleteh-tsil-hez kell mennünk, hogy ott az apacsokkal találkozzunk!
- Arra még van idő!
- Még van idő? Sir, én nem értem önt!
- Hát nem tud számolni, Mr. Cutter? Azt hiszi, hogy az apacsok már ott lehetnek?
- Azt önnek persze jobban kell tudnia, mint nekem; én sokkal kevésbé gondolok rájuk, mint a commancsákra, kiket meg kell előznünk.
- Ez nem sietős. Tegnap estétől számitott három nap mulva, vagyis holnapután este fog a Kék vizhez érkezni Nale-Masiuv az ő száz emberével. Azt gondolja, hogy akkor azonnal elindulnak?
- Nem, mert azoknak az embereknek és lovaiknak is ki kell pihenniök magukat.
- Legalább egy nap pihenés; nekünk tehát még három nap időnk van; ebből csak kettőre van szükségem, hogy kiszabaditsam Bobot.
Az öreg még válaszolni akart, de Old Surehand megelőzte és ő vette át a szót:
- Mondja csak, Mr. Shatterhand, én egy eseményt hallottam elbeszélni önről, mely engem rendkivül érdekelt. Fenn a Nemzeti Parkban összetalálkozott a susurókkal. Egy csomó bátor ember volt önnel és többek között egy néger is, kit, ha nem tévedek, Bobnak hivtak.
- Ugy van.
- Ugyanaz a Bob volt az?
- Igen.
- Ah, akkor igaza van, tökéletesen igaza van! Azt nem hagyhatjuk fogságban; annak ki kell szabadulni, ki kell!
- Velem akar tehát jönni?
- Természetesen! Magától értetődik. Mikor indulunk el innen?
- Virradatkor.
- Nem lesz késő?
- Nem. Innen a Koan-Kulanohoz persze egy jó napi lovaglás; de ismerem a vidéket és kitünő lovaink vannak. Nem is kell nagyon megerőltetnünk őket, hogy még este előtt ott legyünk, éppen a legjobbkor.
- Ugy van, kevéssel este előtt mindig a legjobb. Akkor még van rá idő megismerkedni a környezettel és kipuhatolni az alkalmat. Azután, ha már besötétedett, keresztül lehet vinni a csinyt. Előre örülök neki; van róla sejtelme, hogy mennyi ember lakik ott?
- Nincs. Ez csak Vupa-Umugi sátorfalva lesz és azt hiszem, hogy nem találunk ott nagyon sok fiatal, erős harcost.
- Tehát harc öreg aszonyokkal! Fuj!
- Hm! Azért nem lesz olyan könnyü dolgunk. Minden csatánál marad a tábor őrzésére bizonyos számú harcos hátra, most pláne a fogoly őrzésére is. Velük kell majd elbánnunk.
- De kételkedem benne, hogy összes lovaink kibirják majd a lovaglást!
- Összes lovaink? Hát hány lovat gondol?
- Nos, hát ahány van nekünk.
- Vagyis kettő!
- Kettő... - kérdé csodálkozva.
- Igen, kettő, tudniillik az én feketém és az ön peje.
- Halló! Ugylátszik, önnek az a szándéka, hogy csak mi ketten vállalkozunk erre a lovaglásra?
- Mindenesetre. Hát még ki?
- Azt hiszem, hogy senki sem akar majd elmaradni.
- Én pedig azt hiszem, hogy olyan lovaglás vár reánk oda meg vissza, amit csak a mi kettőnk lova bir ki. Mr. Parkerről és Mr. Hawleyről tehát egyáltalában szó sem lehet, az ő lovaik már most fáradtak és utközben letörnének.
Parker egy szót sem szólt; belátta, hogy igazam van. De Jos nagyon ragaszkodott hozzám; neki láthatólag nehezére esett, hogy elváljon tőlem.
- Nem lenne lehetséges, hogy én is mehessek? - kérdé. - Tudja, hogy szivesen vagyok önnel, Sir!
- Tudom, de nem lehetséges, Mr. Hawley. A ló nem képes arra, amit ön szeretne.
- Ugy majd Old Wabble kölcsönözni fogja nekem az övét.
- Mi nem jut az eszébe? - kiáltott fel az öreg. - Én is velük megyek.
- Ön? - kérdeztem.
- Igen, én!
- Azt gondoltam, hogy ön a többiekkel marad!
- Miért? A lovam jó. Vagy azt hiszi, hogy nem birja ki a lovaglást?
- Valószinüleg kitartaná; de meg fogja bicsakolni magát és nem lehet majd tovább vinni.
- Megbicsakolja magát? Különös! Szeretném azt a lovat látni, mely megbicsakolja magát és nem vinné Old Wabblet oda, ahová akarja!
- Most az egyszer mégis!
- Miért éppen most az egyszer?
- Mert egy niggerről van szó.
- Ah! Igy gondolja? Nos, igy nem a lótól, hanem én tőlem függ!
- Vagy tőlem, Mr. Cutter! Nekem nincs szándékomban háborgatni önt egy fekete miatt.
- Pshaw, ez nem háborgatás; szivesen teszem!
- Az előbb még másképpen hangzott!
- Igen, az előbb! Legyek őszinte, Mr. Shatterhand?
- Nos?
- Egyáltalában nem volt valami finom és izléses, amit az előbb mondott, tudniillik arról a rothadt hulláról, de elevenemre tapintott és azt hiszem, volt benne valami igaza. Jóvá akarom tenni az ostobaságomat azzal, hogy segitem kiszabaditani az ön Bobját és ezért kérem, hogy vigyen magával! Megteszi, Sir?
- Hm! Ha ilyen hangon beszél, akkor szivesen megtenném, de mégsem lehet.
- Miért nem?
- Mert önben nem lehet megbizni.
- Hohó! Ezt nekem még senki sem mondta!
- Ugy hát én mondom először. Ma bebizonyitotta, hogy igazam van. Tudja, hogy mi a szándékunk? Egy foglyot akarunk kiszabaditani egy indiánfalu közepéből. Már ez is elég! De nincs rá időnk, megvárni a kellő, könnyü alkalmat, mert a merényletet a legrövidebb idő alatt végre kell hajtani. Itt kétszeresen életről és halálról van szó!
- Tudom.
- Szép. Be fogja tehát látni, hogy nem vihetem magammal.
- Nem félek a haláltól!
- Azt jól tudom; de én attól félek, hogy mi a halálba lovagolunk, ha önt magunkkal visszük. Nem félni a haláltól és vigyázatlanságból a halál karjaiba futni, az két különböző dolog. Önben nem lehet megbizni.
- Mert nem maradtam kint a lovaknál? Sir, utoljára fordult ilyesmi elő. Higyje el nekem. Nyujtson kezet és vigyen magával!
Mit tehettem! Annyira kérlelt. Visszautasitsam ezt az öreg, tapasztalt, kilencvenéves westmannt, mint egy greenhornt? Nem voltam képes erre, tehát kezet adtam neki és igy szóltam:
- Nos, jól van, jöjjön velünk. De remélem, hogy fiatalos tulbuzgósága nem fogja megint tulragadni a józan ész határán!
- Well! Ez már beszéd. Meg lesz velem elégedve. De mi lesz a többiekkel? Itt maradnak?
- Nem, tovább lovagolnak.
- Hová?
- Nargoleteh-tsilhez, ahol az apacsokkal kell találkoznunk. Hiszen “Hosszu kés” ismeri az utat oda?
A vörös, kihez ezt a kérdést intéztem, igy felelt:
- Jól ismerem. Mikor induljunk?
- Holnap reggel, rögtön mi utánunk.
- Itt hagyjuk fekve a halott commancsa kutyákat?
- Nem, nekik nyomtalanul el kell tünniök. Eltemetnünk sem szabad itt őket. A commancsák átjönnek ezen az erdőn, mikor a sivatag felé lovagolnak és felfedezik a sirokat.
- Tehet egy egyszerü apacs harcos Old Shatterhandnak egy ajánlatot?
- Miért ne?
- Felkötözzük a hullákat lovainkra és magunkkal visszük Nargoleteh-tsilbe és ott eltemetjük.
- Ugy van, ez a legjobb, amit tehetünk. Vigyétek magatokkal őket.
- Kié lesznek lovaik, fegyvereik és egyéb holmijok?
- A tied. Nekünk semmi sem kell, legfeljebb, ha Mr. Parker és Mr. Hawley ki akarják lovaikat cserélni, ugy válasszák ki azt a kettőt, amelyik tetszik nekik.
- Legyen. De a skalpokat magammal viszem; ők éppen ugy elvették volna az enyémet. Howgh!
A dolog el volt intézve; megvacsoráltunk, majd lefeküdtünk aludni. Előzőleg azonban Parker, Hawley és az indián felajánlkoztak, hogy átveszik az őrséget egész éjszakára, mivel reánk másnap olyan fárasztó lovaglás várakozik. Természetesen ezt elfogadtuk.

A Nyugat nyula, főleg a texasi, valamivel nagyobb, mint az európai és sokkal nagyobb fülei vannak. Akkoriban tömegesen fordult elő, mert akadt még elegendő bölény és egyéb vad, a westmann tehát csak akkor pazarolt rá golyót egy nyulacskára, ha más már nem akadt. De sehol sem lehetett nyulat olyan tömegben találni, mint a Buffalo-Spring egyik mellékvizénél, mely maga is tulajdonképpen patak volt csupán. Ez a folyócska egy sziklatöredék hátsó részéből eredt, melyet mivel üst alakja volt és sürün benépesitve ezekkel a rágcsálókkal, a fehér vadászok Harc-pan-nak, Nyul-üstnek nevezték. Ennek a völgynek lábánál majdnem egész éven át buja, zsiros fű termett, meredeken felmeredő falait bokrok boritották, melyekből egy-egy fa koronája magaslott ki. Ez volt Koan-Kulano, a Nyulvölgy, melyben jelenleg Vupa-Umugi commancsái ütötték fel sátraikat.
Másnap, körülbelül két órával alkonyat előtt, érkeztünk ennek a völgynek a közelébe. A vidék nem volt ugyan sivár, de nem is volt tulságosan zöld és mivel itt már el kellett készülve lennünk találkozásra, de fedezékünk nem volt, kénytelenek voltunk ilyent keresni. Csak ott találhattuk meg, hol bokrok akadtak, vagyis a folyócskánál. Olyan helyen értük el ezt, mely legfeljebb negyedóra járásra volt a völgyszorulat kijáratától. Bizonyára merészség volt tőlünk, világos nappal ilyen közelre merészkedni, de nem volt más választásunk, mert oly rövidre volt szabva az időnk. Még az éj beállta előtt meg kellett tudnunk, hogyan állanak az ügyek a völgyben.
Nagy szerencsénk volt, mert a viz mellett találtunk egy helyet, hol a bokor olyan rejteket nyujtott, melynél jobbat nem is kivánhattunk. Itt leszállottunk, megitattuk a meglehetősen elfáradt lovakat, majd legelni engedtük őket. Magunk részére kellő adag száritott hust hoztunk, mely több napra elegendő volt. Mivel még csak egyszer voltam itt, megkértem Old Surehandot és az öreg Wabblet, hogy ne hagyják el a rejtekhelyet, hanem várakozzanak reám és elindultam felderitő utamra.
Visszaidéztem emlékembe a vidéket, ahogy ittlétemkor megismertem, azután tervet csináltam. Ott, hol a folyócska kilép a völgyből, annak oldalai jobbról-balról lankásan, szélesen kiöblösödve emelkednek és bokrok fedik a tetőig. Ez a körülmény nagyon kedvező volt rám nézve. A bozót azután, mint koszorú fogja körül a völgy szélét és kellő alkalmat nyujthat nekem szükség esetén az elrejtőzésre. E mellett volt persze egy le nem kicsinylendő nehézség, nem volt szabad nyomokat hátrahagynom, vagy legalább is csak oly határozatlanokat, hogy ne lehessen észrevenni, vajjon csizmámtól, vagy indián mokassintól származnak-e. Különben az egész vidék bokortalan és fátlan volt, ugyhogy minden nagyobb tárgyat messziről észre lehetett venni.
Mig óvatosan haladtam előre, sürün pislantgattam kifelé a szabadba, örömömre egyetlen emberi lényt sem lehetett látni, sem férfit, sem asszonyt, sem gyereket. Elmult tehát az az időpont, mikor a tábor minden otthon maradt lakosa estére és éjjeli nyugovóra a völgyben szokott gyülekezni. Ezt szigoruan betartják akkor, ha a harcosok távol vannak.
Mikor elértem a völgy nyilását, jobbra fordultam és felfelé indultam a lankáson. Őrzik-e a bejáratot? Lepillantottam, de nem láttam senkit. A tábor valószinüleg a félóra járásnyi hosszuságu völgy közepén volt, mig a hátsó részt bizonyára a lovak részére tartották fenn. Tovább mentem. Ugy látszott, hogy végtelenül szerencsésen választottam meg az időt, mert egyetlen ember sem volt idefenn, sőt egyetlen uj nyom sem, amely elárulta volna, hogy az elmult órában járt itt valaki.
Nemsokára megláttam az első sátrat és mikor egy darabon még tovább mentem, előttem terült el az egész tábor. Csupa nyári vászon-, nem pedig téli bőrsátorból állott. Nem vettem magamnak fáradságot, hogy megszámoljam őket, de jóval több volt száznál. A sátrak előtti és közti térség fiukkal, asszonyokkal és leányokkal volt tele. Férfit csak keveset láttam és ezek is öregnek látszottak. Az a százötvennégy harcos, kik Vupa-Umugival voltak, lennének az összes férfiak, ugy, hogy itt egy sem maradt hátra? Ezt nem tudtam elképzelni, mert ez nagy elővigyázatlanság lett volna. Lehetetlenség, hogy minden védelem nélkül hagyták volna a tábort. Ennek háta megett, ahogy sejtettem is, egy csomó lovat láttam legelni.
Még tovább mentem, hogy olyan helyet találjak, honnan jobb kilátás nyilik. Arról volt szó, hogy valamiféle jelről felismerjem azt a sátrat, melyben Bobot őrzik. Az előtt bizonyára őrök lesznek. És tényleg! a leghátulsó sátor bejárata előtt két harcos hevert. Ez volt igen valószinüleg a keresett sátor. Tőle nem messze állott egy másik, mely nagyobb volt a többieknél. Eléje két pózna volt leverve és ezeken különböző, csodálatos alakú tárgyak csüngtek. Ezek varázsszerek voltak! Ez volt a főnöki sátor? Valószinüleg! Minden harcosnak csak egy varázsszere van, ha ezt elveszti, elvesztette a becsületét is, mig csak el nem veszi valamelyik ellenségéét, kit megölt. Ha meghal, varázsszere vele a sirba száll. De vannak egyes törzsek, melyeknél a varázsszereket megőrzik az utódok. Szent, drága emléke ez az elődöknek és aki elveszti, az mások szemében teljesen tönkretett ember. Egy gondolatom támadt. Ezek Vupa-Umugi főnök őseinek varázsszerei lennének? Akkor feltétlenül meg kell őket kaparintanom. Az apacsok és commancsák közötti harcban megbecsülhetetlen szolgálatot tehettek nekem.
Mikor egy kissé tovább mentem, egyszerre egy lábnyomot láttam magam előtt, nagyon valószinüleg egy asszony nyomát, ki itt felkapaszkodott a meredeken. Nem volt szabad meglátnia engem, vissza kellett vonulnom. Éppen meg akartam fordulni, mikor megrezzent egy bokor és a nő előttem állott. Már felemeltem kezemet, hogy megragadjam, de ujból leengedtem, nem azért, mert csak asszony volt, hiszen ilyen esetekben minden szemet ártalmatlanná kell tenni, mely meglátta az embert, hanem ama kifejezés miatt, mely arcán elömlött, mikor engem meglátott.
Öreg volt. Szokatlanul magas, széles vállu alakját csak egy kék, ingszerü öltöny fedte. Fedetlen fejéről őszes haja fésületlen, borzas fürtökben omlott alá! Arca erősen barna volt, de más helyen bizonyára nem tartottam volna indiánnőnek. Kaukázusi arcvonásai voltak és ugy tünt fel nekem, mintha hasonlókat már láttam volna egyszer, sőt rövid idővel ezelőtt. Arca tele volt mély barázdákkal és rettenetesen beesett és a szemei, azok a szemek! Micsoda tekintetük volt! Ilyen meredt, de emellett nyugtalan, vad és mégis vigasztalan szemeket a tébolydákban láttam. Igen, ez az asszony őrült volt, feltétlenül őrült. Először haragosan fürkészve meredt reám, majd szemei szelidebb fényt kaptak; szintelen ajkai mosolyogtak, csontvázszerü ujjai meggörbültek, hogy intsenek nekem; aztán halk, gyors szavakkal hallottam:
- Jer ide, jer ide! Kérdeznem kell tőled valamit!
Gyorsan megtettem azt a három lépést, amely elválasztott minket egymástól. Megragadta karjaimat, ujjai karomba mélyedtek és megkérdezett:
- Te halványarcu vagy?
- Igen, - feleltem éppen olyan halkan. - Ki vagy te?
- Én Tibo-wete-elen vagyok, - sugta oda nekem.
Wete annyit tesz, mint asszony, de hogy mit jelent Tibo és elen, azt nem tudtam, egyik tájszólásban sem fordult elő ez a két szó, melyeket ismertem.
- Van férjed? - kérdem.
- Igen. Tibo-Take a neve.
Megint az az ismeretlen Tibo! Take férfit jelent.
- Kicsoda ő? - kérdezősködtem tovább.
Erre száját egészen közel vitte füleimhez és ugy sugta bele:
- Ő hozza el a véres rókát. El kellett mennie a sivatagba, mert ő a törzs varázslója.
Igen, őrült volt, különben nem mondta volna ezt egy idegennek, egy fehér embernek. Majd megragadta mindkét karomat és a legnagyobb feszültség kifejezésével kérdezte meg:
- Ismerted az én Wawa Derrick-emet?
Wawa fivért jelent. És Derrick? Csak nem az angol Detre nevet gondolja? De ennek az indiánnőnek fivérét semmi esetre sem hivhatják Derricknek, Detrenek. Valószinüleg ez a szó is ismeretlen volt előttem, melyet ő gondolt.
- Nem, - feleltem.
- Te halványarc vagy és nem ismerted őt? Gondolkozz csak! Ismerned kellett őt. Megmutatom neked. Gondolkozz csak!
Letört egy száraz ágat a bokorról, ivalakban meghajtotta; a két végét összeillesztette, fejére tette és boldog mosollyal suttogta:
- Ez az én Myrtle-wreath-em, myrtle-wreathe-em! Tetszik neked? Tetszik neked?
Nagyon sajátságos! Ez a commancsnő az angol szót használja: myrtle-wreath! Mirtuszkoszorú! Melyik indiánnő ismeri ezt a szót? Egyik sem! Megragadtam a karját és megkérdeztem:
- Te talán fehér vagy? Mondd csak!
Erre sajátságos, leirhatatlan kunnyogást hallatott és ezt válaszolta:
- Te fehérnek tartasz engem, mert szép vagyok, nagyon szép és myrtle-wreath-et viselek? Ne nézz a szemembe, mert különben ugy eléget téged a vágy, mint engem! Ismerted az én Wawa-Derrick-emet? Mutassam meg neked a sátrat, amelyben lakom.
- Mutasd meg!
- Jer, lépj közelebb a hegyoldal széléhez! De vigyázz, ne mutasd magad, mert az az életedbe kerülne! Harcosaink megölnek minden halványarcot. De én örülök, hogy láttalak téged és nem szólok róla egy szót sem, mert te megteszed, amire kérlek.
- Megteszem. Mit kivánsz?
Levette fejéről a gallyat, nekem adta és igy szólt:
- Ha találkozol az én Wawa-Derrick-emmel, add át neki ezt a myrtle-wreath-et! Megteszed?
- Igen. De hol van a te Wawa-Derrick-ed?
- A... a... a... már nem tudom; elfelejtettem; de te meg fogod találni, ugy-e?
- Igen, - feleltem, hogy örömet szerezzek neki. - Mit mondjak neki?
- Mond azt, hogy... hogy... hogy... nem kell semmit mondanod. Ha meglátja a myrtle-wreath, tudni fogja, hogy mire gondolok. És most nézz le arrafelé! Látod a második sorban a sátrat a varázsló jelével?
- Látom.
- Ott lakom Tibo-takával és Tibo-wete-elennek hivnak. Megtudod ezt jegyezni? Ne felejtsd el!
- Nem felejtem el. Ki lakik abban a nagy sátorban, azzal a két póznával?
- Vupa-Umugi, a főnökünk.
- Ő nincs itt. Ki lakik most benne?
- Csak a felesége és a leánya?
- Más senki? Éjszaka sem?
- Éjszaka sincs benn más senki.
- És ki lakik ott az utolsó sátorban, amely előtt az a két harcos fekszik.
- Ott a néger lakik, akit meg fognak ölni, ha megjön a véres róka.
- Szigoruan őrzik?
- Nagyon! Állandóan két harcos - felelte fontoskodva.
- Most sok ilyen harcos van idehaza?
- Csak ez a kettő, akiket látsz. Sokan a sivatagban vannak a főnökkel, a többiek pedig vadászni mentek, hogy hust hozzanak; holnap, vagy holnapután jönnek vissza. Nem fogod elvesziteni a myrtle-wreath-et, hanem jól megőrzöd?
- Ne aggódj; vigyázok reá.
- És átadod Wawa-Derrickem-nek?
- Igen, mihelyt megtalálom.
- Meg fogod találni és... - maga elé meredt, mintha belsejében kutatna valami után, majd megragadta kezemet és folytatta: - És elviszel neki még valamit, amit most adok neked?
- Átadom neki.
Erre hirtelen átkarolta a nyakamat és oly gyorsan megcsókolt, hogy el sem tudtam volna háritani, ha ezt meg is engedte volna a szivem, majd visszalépett és megkért:
- Most mennem kell, menj te is! De ne szólj senkinek arról, hogy találkoztál velem! Tőlem sem fogja megtudni senki.
- Igazán hallgatni fogsz?
- Esküszöm! És te?
- Valóban nem szabad róla beszélnem?
- Senkinek, senkinek, kivéve az én Wawa-Derrickemet; annak tudnia kell. Add rá a kezedet!
- Itt van.
Kezet nyujtottam neki, ő megszoritotta; majd leindult a hegyről, de nem messze ment, hanem ujból felém fordult, ujját a hallgatás jeléül a szájára tette és megismételte:
- Egyetlen léleknek sem! És el ne veszitsd a myrtle-wreath-emet!
Azután eltünt a bozótban. Én még egy jódarabig ugyanazon a helyen maradtam; azután lassan eltávoztam. Micsoda találkozás! Sajátságosan éreztem magam. Ki volt ez az asszony? Igazán indiánnő? De hát lehetséges lenne, hogy fehér? Hogy erre a kérdésre válaszolhassak, több, mint egyizben kellett volna látnom és beszélnem vele. Őrült volt; de mégis mély hatást tett a lelkemre. Talány volt, kifürkészhetetlen, megdöbbentő talány; kifürkészhetetlen, mert nem volt időm hozzá, hogy megfejtsem. Wawa-Derrick mindenesetre nemcsak a képzeletében élt, hanem a valóságban is, de hol? És kicsoda volt? Indián? Valószinüleg, mert a Wawa kifejezés erre mutatott. És a myrtle-wreath, hát azzal mi volt? Talán ő volt őrültségének oka? Vagy abban a pillanatban viselte a mirtusz-koszorut, mikor megőrült? Rettenetes gondolat! Ha ez volt az eset, akkor nem indiánnő volt, hanem fehér. Talán lesz még megoldás. A harc közben valószinüleg találkozom a varázslóval; majd számot kell adnia.
Ezek a gondolatok foglalkoztattak, mialatt visszatértem, de azért nem mulasztottam el az elővigyázatosságot, melyre szükség volt ezen az uton. Mit mondjak társaimnak? Szabad beszélnem erről a titokzatos Tibo-wete-elenről? Szavamat adtam, hogy hallgatni fogok; de meg kell-e ezt tartanom egy őrülttel szemben? Bizonyára nem lenne bűn, ha megszegném; de először csunya és erkölcstelen nem teljesiteni egy igéretet, másodszor eleget jártam vad népek között, kiknél az őrültség szentség, ugy, hogy én is hajoltam ehhez a nézethez. Ez a nő kiválasztott lénynek a hatását tette reám és mintha bensőmben megjelenése körül valami dicsfényszerü képződnék. Nem, nem volt közönséges nő; őrültsége csak fokozta kötelességemet, nemhogy megszüntette volna; meg kell igéretemet tartani!
Ezzel az elhatározással tértem vissza rejtett helyünkhöz, melyet szerencsésen és észrevétlenül értem el éppen akkor, mikor sötétedni kezdett; oly sokáig voltam távol.
- Végre! végre! - ezzel fogadott Old Wabble, mig Old Surehand csendben maradt. - Majd oda voltam az aggodalomtól ön miatt.
- Nem volt az aggodalomra a legcsekélyebb ok sem, - feleltem.
- Nem? Tehát minden jól megy?
- Minden.
- Itt van a nigger?
- Négert akart talán mondani! Igen, itt van.
- De szigoruan őrzik?
- Ma az egész táborban csak két harcos van, kik őt éjjel-nappal őrzik; a többiek elmentek, hogy hust csináljanak. Ez kimeriti a figyelmet és ahogy sejtem, a körülményekhez képest könnyü dolgunk lesz.
- Hogy kezdünk hozzá?
- Engedjen kissé gondolkozni felette!
Nem azért mondtam ezt, mintha a gondolkozásra szükségem lett volna, hiszen tervem már készen volt, hanem mert nem volt kedvem beszélgetni. Az indiánnő még mindig nagyon az eszembe járt. És éppen most esett a pillantásom Old Surehandra, kinek férfiasan szép, komoly arcát az utolsó napsugár egészen sajátságosan világitotta meg és mely fájdalmasan meginditó kifejezést öltött. Valóban igy volt, vagy tévedtem? Ez volt az a hasonlatosság, melyet az előbb kiéreztem, mikor az asszonyt megpillantottam, anélkül hogy közelebbről megtudtam volna határozni. Ugyanez az arc volt, ugyanez a homlok, ugyanez a száj, csak fiatalabb, teltebb és férfias, nem olyan megrázóan tragikus, de mélabusan komoly és fájdalomteljes. Meg voltam lepve, igazán meg voltam lepve, de a következő pillanatban azt mondtam magamnak, hogy tévednem kell. Még a Koan-Kulanói hegyi találkozás hatása alatt állottam és olyan dolgokat véltem látni, melyek nem léteztek. Félre a csalódásokkal!
Gyorsan sötétedett; nemsokára nem láthattam már Old Surehand arcát. Bárcsak ne tartottam volna csalódásnak és beszéltem volna neki az indián asszonyról! Sokkal, de sokkal hamarabb megmenekült volna az őrültség sötétjéből! De még sem tehetek magamnak szemrehányást, mert igazságos akartam lenni vele szemben és meg akartam tartani igéretemet. Pedig az ő szivéről is sokkal hamarabb legördült volna a teher, melyet olyan nehezen viselt!
Sokáig csendben és szótlanul ültünk, mig Old Wabble elvesztette türelmét és megkérdezett:
- Nos, Sir, mennyi ideig kell tulajdonképen a fejét törnie? Megengedi, hogy segitsek önnek?
Erre Old Surehand is szükségesnek vélte megszegni hallgatását, hogy figyelmeztesse őt.
- Old Shatterhandnak nincs szüksége az Ön segitségére, öreg Wabble; elkészül ő Ön nélkül is.
- De mikor! Eltelik az este és nincs veszteni való időnk.
- Legyen türelemmel! - kértem. - Nem tehetünk addig semmit, mig a vörösek el nem alszanak.
- De hát mikor? Hogyan fogunk hozzá?
- Tudom, hol áll a sátor, melybe Bobot dugták. Odalopózkodunk, leütjük az őröket...
- Agyonverjük? - szakitotta félbe.
- Nem. Elég ha elkábitjuk.
- Akkor fogjon hozzá Ön egyedül! Én nem vagyok reá képes. De Ön ugy tesz, mintha csak rendelkezni kellene: Odalopózkodunk, leütjük az őröket...
- És kihozzuk Bobot... vége!
- Vége! Tovább nincs?
- De mégis!
- Micsoda?
- Azután odamegyünk a főnöki sátorhoz és elvesszük a varázsszereket, melyek ott csüngenek a póznákon.
- Varázsszerek?
- Igen, az őseinek a varázsszerei.
- Thonder-strom! Ha megtudja, megbolondul. Hiszen akkor elvész a becsülete és ezzel együtt mindene, amije csak van!
- Dehogy!
- Nem? Én azt képzelem, hogy ismerem a vörösek szokásait és szabályait. Aki varázsszereit elveszti, az erkölcsileg halott.
- Mindenesetre; de ő nem fogja elvesziteni.
- Micsoda? Nem veszti el?
- Legalább is nem hosszu időre.
- Vissza akarja neki adni?
- Igen.
- Hm, ez képtelenség!
- Dehogy!
- De igen. Ha vissza akarja neki ugyis adni, akkor hagyja inkább azonnal itt csüngve.
- De nekem ezzel tervem van.
- Micsoda! Igazán nagyon szeretném hallani!
- El akarom kerülni a vérontást.
- A varázsszerekkel?
- Igen.
- Csodabogár Ön, az bizonyos! Ha nem magyarázza el nekem a dolgot, nem tudom megérteni.
- Mi fog történni, ha a főnök megtudja, hogy nálam vannak a varázsszerei?
- Rettenetesen meg fog ijedni; th’is clear!
- És eget-földet meg fog mozgatni, hogy ujból hozzájuk jusson. Nem?
- Ez magától értetődik. Semmiféle áldozat nem lesz neki tulnagy, vagy tulnehéz, ha csak egyáltalában meghozható.
- Az áldozat, melyet tőle kivánok, nem is olyan tulnagy. Kössön békét az apacsokkal harc nélkül és ne háborgassa Blody-Foxot.
- Mr. Shatterhand, Ön nem csodabogár, hanem derék ember, roppant derék ember; ezt már mondhatom! Ebbe bele fog menni!
- Én is azt hiszem.
- Igen, meg fogja tenni, sajnos, sajnos, meg fogja tenni.
- Miért sajnos?
- Mert ezzel vége az én gyönyörüségemnek, az én egész, nagy gyönyörüségemnek. Annyira örültem pedig már neki!
- Minek?
- Annak a leckének, amit a vörösek kapnak. Ön ugyan más véleményen van, de megint ezt mondom Önnek és mindig azt fogom mondani, hogy meg sem lehet ölni elegendő indiánt. Ezt a férget ki kell irtani a földről.
- Most ujból a cowboy beszél Önből, még pedig olyan formán, hogy képes vele felbosszantani!
- A bosszankodást elengedem. Ha cowboy lett volna, akkor tudná, hogy minden vörös született lótolvaj. Elég gondot szereztek nekem a betyárok!
- Amint látszik, nem ártott meg Önnek. Mindamellett egészséges maradt és megöregedett.
- Igen, a bosszuság nagyon jót tett az egészségemnek, azt el kell ismernem. De mégis gyülölöm őket és örültem neki, hogy olyan sokat ki lehet irtani belőlük. Azért elég igazságos vagyok hozzá, hogy elismerjem, miként a gondolata nagyszerü. Ha sikerül, mint mondtam, meg leszek fosztva minden örömömtől. Csak egy kis reménysugár marad meg a részemre.
- Micsoda?
- Hogy a többi főnök nem megy bele a dologba.
- Az persze lehetséges, hogy vonakodni fognak, főleg Nale-Masiuv.
- Lehetséges, hogy ő is. De én inkább Siba-bigkre, a fiatal főnökre gondoltam.
- Miért?
- Éppen azért, mert fiatal. Nagy a vetélykedés. Apja a commancsák első főnöke volt; az szeretne ő is lenni; Vupa-Umugit tehát el kell tenni az utból és erre nem is lehet jobb ok, mint az a körülmény, hogy elvesztette összes varázsszereit.
- Ön ezt igen szépen képzelte, de tévedni fog. Már mondtam Önnek, hogy Siba-bigk hálára van nekem kötelezve. Ha komolyan beszélek vele, egészen bizonyosan megteszi a kivánságomat.
- Komolyan beszél vele? Meg akarja fenyegetni?
- Ha igy kivánják a körülmények, igen.
- Mivel?
- Először is az apacsainkkal.
- Ez nem fog sokat nyomni a latba; ő a commancsákkal felel.
- Akkor más csapatokat küldök harcba, erkölcsieket.
- Erkölcsieket? Mr. Shatterhand, hát komolyan azt gondolja, hogy egy vörös ad valamit erkölcsre?
- Igen.
- Akkor alaposan téved!
- Pshaw! Megmentettem az életét és vele nemcsak a béke pipáját, hanem a barátság kalumetjét is elszivtam. Ez talán semmi, Mr. Cutter?
- A barátság kalumetjét? Ez sok, sőt nagyon sok. A békefüstölésre nem sokat lehet adni, mert az igazán füst; de ha két ember baráti pipát sziv el, akkor sohasem szabad fegyverrel kezükben egymással szemben állani: th’is clear!
- Nahát! Ha Siba-bigk nem fogadja el ajánlatomat, vagyok elég ember hozzá, hogy oly módon hozzam azt nyilvánosságra, hogy minden indiánsátorban és minden tábortüznél erről beszéljenek. Hogy ennek mi lesz a következménye, azt sejtheti!
- Hm, igen. Megszegte a barátságot és a hűséget Old Shatterhanddal szemben; ő, a fiatal indián, a tapasztalt és hires westmannal szemben, ki az életét mentette meg és bizalmával ajándékozta meg!
- Tovább!
- Egyetlen fehér, sőt egyetlen vörös sem szivná el vele többet a kalumetet.
- Az bizonyos. Éppen ezért, ha nem barátságból és hiuságból, hát okosságból le fog mondani velünk szemben a harcról. Erről feltétlenül meg vagyok győződve. Ön nem, Mr. Cutter?
- Well, elhiszem. Reményem, ugy látszik, teljesen füstbe megy. De mégsem, Sir; valami még marad!
- Micsoda?
- Az, hogy nem sikerül nekünk megkaparintani a varázsszereket.
- Ebben is csalódást kell Önnek szereznie; meg fogom keriteni őket.
- Sir, ne legyen olyan bizakodó! Sohasem lehet tudni, hogy mi történik és micsoda akadályok támadnak.
- Itt nincsenek akadályok, ismerem a helyzetet. Csak egyetlen eset lehetséges, amikor a varázsszerekről feltétlenül le kellene mondanom, ugyan, ugyan tisztelt Mr. Cutter.
- Miért hangsulyozza annyira a nevemet?
- Mert Ön az, akiről szó van.
- Hogy-hogy?
- Önnek megint olyasmit kellene végbevinni saját szakállára, mint tegnap. Akkor feltétlenül füstbe menne a terv, másképpen azonban nem.
- Ugy megnyugtathatom Önt. Egészen ugy fogok viselkedni, ahogy Ön előirja.
- Igazán? Még egyszer kérdem: igazán?
- Igen. Eszembe sem fog jutni, még egyszer prédikációt hallgatni összes társaink előtt, mint tegnap; th’is clear.
- Ugy meg vagyok elégedve és biztos a dolgom.
- Well. De tudja-e, hogy Ön egy végtelenül körültekintő és ravasz westmann és egy pontra mégsem gondolt, ami roppant fontos.
- Ön bizonyára szintén nem, különben biztosan beszélt volna már róla.
- Mindenesetre csak ebben a pillanatban jutott az eszembe.
- És mi az?
- A ló.
- Melyik ló?
- Amelyen az Ön niggerje, akarom mondani, négere fog lovagolni. Ő nem futhat, amig mi lovagolunk!
- És Ön azt hiszi, hogy én elfelejtettem?
- Yes.
- Hm! Akkor bizony nem lennék méltó ám, hogy westmannak nevezzenek.
- Tehát mégis?
- Igen.
- Magunkkal kellett volna hoznunk egyet.
- Nem. Egy sem volt, mely kibirta volna az utat ide, meg vissza. Innen viszünk el egyet.
- A vörösöktől?
- Magától értetődik. Vagy van itt valami vállalat, ahol lovakat lehet bérelni?
- Éles kezd lenni, Mr. Shatterhand. Tehát lovat lopunk, hm! Sötét van. Ha most olyant csipünk el, mely semmit sem ér és nem tud lépést tartani a lovainkkal.
- Ne aggódjék! Már kiválasztottam egyet.
- Ah, valóban?
- Igen. Egy ló elkülönitve volt kipányvázva, a főnöki sátor közelében, tehát valószinüleg a Vupa-Umugié, egy nagyon szép, értékes állat, melyet nem vitt magával, hogy ne tegye ki harc közben sebesülésnek, vagy pláne elhullásnak. Ezt visszük el.
- Fog a néger rajta lovagolni tudni?
- Én ülök rá. Ő az enyémen lovagol.
- Well! Még csak egyetlen egy aggályom van.
- Még mindig valami?
- Igen, a legutolsó. Ilyen alkalommal nem lehet az ember elég óvatos; itt mindent meg kell gondolni. Feltéve, hogy Ön leüti az őröket, mi kihozzuk Bobot és megszerezzük a varázsszereket anélkül, hogy bárki is észre venné, de a ló lármát fog csapni. Ezt már ismerem.
- Én is.
- Még nem hordott fehér embert a hátán és nem engedi Önt felülni.
- De kell!
- És ha fel is ül reá, nem fog Önnek engedelmeskedni!
- De kell!
- Ohó! Igazán olyan bizonyos a dolgában?
- Igen.
- All devils! Akkor ön olyan lovas, akivel még csak egyetlen egyet lehet összehasonlitani!
- Kit?
- Hát... hát... hm, ne vegye rossz néven, de az öreg Wabble az!
- Ah, tehát Ön maga! - kacagtam.
- Igen én magam. Ez kissé erős, ugy-e? Ez igy van. Tudja, hogyan szoktak engem nevezni?
- A cowboyok királyának.
- Azt is tudja, hogy ez mit jelent? Hogy nincs egyetlen ló sem, melynek meg nem kell tennie, amit én akarok! Elmondhatja ezt magáról?
- Mit használnak itt a szavak és a dicsekedés!
- Well, igaza van! Tények beszélnek. Hallottam róla és láttam is, hogy Ön jó lovas, de mégis...
- Látta? Még nem látott semmit, - vágtam a szavába.
- Semmit? Azt hittem, az utolsó napokban elég alkalmam volt hozzá!
- Akkor saját lovamat lovagoltam. Más lesz most az eset.
- Hja, ugy! Csak azt remélem, hogy nem fog minket elgázolni!
- Ne aggódjék! Mikor én ülök fel, Ön már nincs is itt.
- Nem? Hát hol?
- Csak két felnőtt lovas van a táborban, ezeket el fogom kábitani; de időközben ujból magukhoz térhetnek és mivel a lóügy nem mehet zaj nélkül, egyhamar az egész tábor felriad. Lóra szállanak, üldöznek minket, még a legfiatalabb gyerkőcök is és ha nincs is félni valónk az ilyen üldözőktől, mégis a legbutább golyó is eltalálhatja a legokosabb embert. Ezért nem tartom tanácsosnak, hogy itt maradjunk, hanem azonnal el kell lovagolni a végbe vitt merénylet után.
- Ezen a véleményen vagyok én is.
- A következőképen csináljuk: Mikor megvan a néger, meg a varázsszerek, Önök azonnal eltünnek a völgyből; Ön, Mr. Cutter vezeti Bobot és Mr. Surehand viszi a varázsszereket. Ha ideértek, lóra ülnek és ellovagolnak.
- Bob az Ön lován?
- Igen.
- Nyeregbe fogja őt engedni? Tudom, hogy a fekete nem tür meg idegen embert, ha Ön nem akarja.
- Bob és a fekete már régi ismerősök.
- Szép! És Ön?
- Én várok addig, mig ugy gondolom, hogy Önök biztonságban vannak; akkor én is felülök és utánuk jövök.
- Jó, de még egyszer óva intem Önt! Képzelje csak bele magát a helyzetbe! Egy ellenséges indiántábor közepében van. Fel akar ülni egy lóra, mely nem engedi fel magára és ha életveszéllyel fel is jut, megbokrosodik, ugrál, hogy levesse Önt. Amennyi időbe az került és amilyen botrányt ez okoz! A vörösek felébrednek és csoportostul odacsődülnek; fiatal gyerekek ugyan, de felfegyverkezve! Lelövik a lóról, mert el sem tud mozdulni a helyéről!
- Ismétlem: mennie kell a dolognak!
- Well, tehát mennie kell és igy fog is menni, de hogyan, ide-oda nyul; a többi ló közé keveredik, melyek pokoli zajt csapnak, rugnak, harapnak; neki rohan a sátraknak; nem megy előre, hanem oldalt, fel a hegynek; ujból legurul, összetöri magát, Ön is a nyakát; és...
- Fejezze be, Sir, fejezze be! - vágtam közbe a kiáltozásába. - Szavamat adom, hogy mindebből, melyet oly elragadóan irt le, semmi, de a világon semmi sem fog megtörténni.
- Szép; nem akarja másképen, de látom közeledni a szerencsétlenséget. Szerencsére az én nyakam nincs az Ön feje alatt és ha sikerül csak néhány borda- és lábtöréssel, meg néhány ficamodással megszabadulni, akkor örülhet neki. Akinek nem lehet tanácsot adni, azon nem kell segiteni, mert nem lehet rajta segiteni; th’is clear!
- Nincs segitségre szükségem és ha elmentek, csak arra az egyre kérem, hogy pontosan azon az uton lovagoljanak, amerre jöttünk, hogy el ne tévesszem Önöket.
Erre Old Surehand is megszólalt az ő nyugodt és határozott hangján:
- Ha Old Wabble annyira aggódik Önért, én annál kevésbé, Mr. Shatterhand. A dolog veszélyes, nagyon veszélyes, de tudom, hogy semmibe sem kezd bele, mig nincs róla meggyőződve, hogy végre tudja hajtani. Ennek folytán sikerülni fog. De mégis szeretnék egy ajánlatot tenni, ha nincs ellene kifogása.
- Nagyon hálás leszek érette, nem hogy kifogásom lenne.
- Milyen hosszu a völgy az egyik végétől a másikig?
- Félóra járás.
- És innen a bejáratig?
- Kis negyedóra.
- A lovak valószinüleg egész hátul vannak?
- Igen.
- Ez majdnem háromnegyed óra gyaloglást jelent, ha készen vagyunk. Nem tul sok ez?
- Hm! Megrövidithetnénk az utat, ha a lovakat egészen a völgy bejáratáig magunkkal vinnénk.
- Ez az, amit ajánlani akartam.
- Köszönöm, Sir! Elfogadom. Már elmult tiz óra. A vörösek korán mennek aludni, főleg, mikor a felnőtt emberek nincsenek itt. Nem gondolják, hogy indulhatnánk?
- Itt lesz az ideje, hiszen nem várhatunk éjfélig.
- Induljunk!
Vállunkra vettük fegyvereinket, lovainkat kantárkézen vezettük és elindultunk. Mikor elértük a völgyet, egy darabon előre mentem, hogy megnézzem, vajjon merhetjük-e a lovakat egyedül hagyni. Egyetlen ember sem volt itt, egyetlen tüz sem látszott hátul. A vörösek aludtak. Megkötöttük tehát a lovakat és hozzáfogtunk a vállalkozáshoz, melynek előrelátható kimenetelét Old Wabble rám nézve oly tragikusan jellemezte.
A csillagok éppen annyi világosságot nyujtottak nekünk, amennyire szükségünk volt, sem többet, sem kevesebbet. A völgy baloldali szélén mentünk, melyet felderitő utamon a jobboldali magaslatról láttam, jobban ismertem tehát, mint a szemben levőt. Ez olyan messze volt még a sátraktól, hogy nem láthattak meg, még ha valaki ébren és a szabadban lett volna is. Mikor a tábor végére értünk, lefeküdtünk, hogy most jobbra bekusszunk az utolsó sátorhoz, melyben Bob volt. Ezt a kuszást az nehezitette meg, hogy fegyvereink velünk voltak. Mégis nagy merészség lett volna a bokroknál hagyni azokat; itt könnyen abba a helyzetbe kerülhettünk, hogy védelmünkre igénybe kell őket venni.
Old Surehand elöl mászott, megmutattam neki a sátrat és rábiztam a vezetést; ő kitüntetésnek vette, hogy első lehet és nála nem kellett hibától félni. Mikor a sátor közelébe érkeztünk, megvárt, mig elértem őt és odasugta nekem:
- Látja a két őrt, Sir? Ott fekszenek a bejárat előtt és alszanak. Segitsek? Azt hiszem azonban, az Ön ökle gyakorlottabb, mint az enyém.
- Bizza azt reám! Két tompa ütést fog hallani; akkor jöjjön utánam.
Halkan, nagyon halkan előre kusztam. Nem mozdultak; igazán aludtak. Annyi tér volt közöttük, hogy azt előnyömre használhattam fel. Mikor felegyenesedtem, az egyik jobbról, másik balról hevert tőlem a kezem ügyében. Nyakon ragadtam az egyiket és halántékon csaptam. Gyors rángás futott végig a testén, azután, kinyult és hangtalanul fekve maradt; az már kész volt. Éppen igy járt a másik. Ekkor ért oda Old Surehand és utána Cutter.
- Üljenek ide, mindegyik mellé egyikük! - sugtam nekik. - Gondoskodjanak róla, hogy ne árthassanak nekünk, amig vissza nem jövök.
- Hiszen el vannak kábitva, - vélekedett Old Wabble.
- De mennyi időre? Nem ismerem a koponyájukat és esetleg igen kicsit ütöttem. Ha egyikük felébred, fenyegessék meg késsel.
Felemeltem az ajtófüggönyt és bemásztam a sátorba. Alvó ember hangos, nyugodt lélegzése volt hallható.
- Bob! - kiséreltem meg felkelteni.
Nem hallotta. Megfogtam az egyik lábát és megráztam.
- Bob!
Erre megmozdult.
- Bob, te vagy az?
- Mi... kicsoda... hol... - felelt álomittasan.
- Ébredj fel, légy eszeden és hallgasd meg, hogy mit beszélek! Egyedül vagy. Bob?
- Igen, Bob lenni egyedül, egészen egyedül. Ki jönni most Masser Bobhoz? Ki beszélni róla?
A jó négernek ugyanis az a furcsasága volt, hogy saját magát Massernak nevezte, mig mindenkinek, kit anyjánál feljebb állónak tartott, Massá-t mondott.
- Megmondom neked, ha halkan, egész halkan beszélsz. Én jöttem, hogy megszabaditsalak téged.
- Óh... óh... óh... Bobot megszabaditani! Masser Bob lenni szabad, megint egészen szabad?
- Igen, egészen szabad.
- Ki lenni az, aki Bobot szabaddá tenni?
- Örülni fogsz neki, nagyon örülni, ha meghallod, ki vagyok. De az örömtől nem szabad hangosnak lenned!
- Bob egészen halkan beszélni, oly halkan, hogy senki sem meghallani.
- Jó, hát találd ki!
- Bob nem hallani hangot. Massa Bloody-Fox lenni?
- Nem.
- Akkor csak Massa Shatterhand lehetni!
- Igen, én vagyok.
- Oh... óh... óh... óh... - nyögte elragadtatva és hallottam a fogai csikorgását Összeszoritotta őket, hogy elragadtatásában hangosan fel ne kiáltson; de e helyett összekötözött lábaival ugy rugdalózott, hogy oldalt kellett ugranom, nehogy olyan rugást kapjak, mely elegendő lett volna egy ökörnek is, mert Bob rendkivül erős fickó volt, kinek rugásaitól és ütéseitől óvakodni kellett.
- Légy csendben! Akkor mutathatod ki az örömödet, ha szerencsésen elmentünk már innen. Meg vannak kötve a lábaid. Hol vagy még megkötözve?
- Kezek jobbról-balról sátorcölöphöz kötve és testem körül szij, mely ujra földbe verve.
- Hogy bántak veled?
- Nagyon nagy erővel. Sok ütést kaptam.
- Milyen volt az étel?
- Bobnak mindig éhes lenni.
- Most másképpen lesz. Maradj csendben! Feloldom a kötelékeidet. A szijakat használhatjuk odakünn.
- Még sokkal több szijak lenni itt; ott fenn lenni a cölöpön.
- Jó, azokat majd az őreid kapják. Itt van a fekete, te fogod lovagolni. Meg fogsz vele birkózni?
- Hatatitla, fekete! Óh, Bob és fekete nagyon jóbarát lenni. Jól lovagolni egymáson, nem szétmenni!
- Szép! Most siessünk és ne beszéljünk többet. Kint majd elbeszéled, hogy kerültél fogságba.
Mikor leoldottam kötelékeit, felállott, kinyujtotta tagjait és nyögött örömében.
- Hol vannak a szijak, melyekről beszéltél? Add ide őket!
Oda nyujtotta nekem, azután elhagytuk a sátrat. Azonnal megismerte, hogy társaimnak, mint fehéreknek, hozzám kell tartozniuk. Mikor meglátta a két elterült őrt, ezt mondta:
- Ezek lenni vörös indián kutyák, kik mindig verni és lábakkal rugdosni Masser Bobot. Massa Shatterhand ököllel csapni koponyán, ugy-e?
- Igen. Most megkötözzük őket.
- Óh... óh...! Massa megengedni, hogy Bob kötözni meg őket. Szijaknak kell menni huson át egész csontig!
Megkötözte őket, még pedig ugy, hogy fájdalmukban magukhoz tértek. Néhány darabot szakitottunk le ingeikből és teletömtük ezzel a szájukat, hogy ne tudjanak zajt ütni. Azután bevonszoltuk őket a sátor belsejébe és oly szorosan odakötöztük őket, hogy saját maguk bizonyára nem tudták kiszabaditani magukat.
Feladatunknak ez a része szerencsésen meg volt oldva. Most a varázsszerekre került a sor. Bobnak és Old Wabblenak várni kellett, én pedig Old Surehanddal a főnök sátrához lopózkodtam. Nem volt semmi nesz, nem volt egy élőlény sem és könnyü feladat volt a póznákat nesztelenül kicsavarni a földből. Mikor visszatértünk két társunkhoz, leoldottuk a varázsszereket a póznákról és szijjal összekötöztük.
- Kész vagyunk, legalább is mi! - szólt most Old Wabble. - Önnek most jön a java, Mr. Shatterhand. Igazán aggódom. Messze kell mennie innen a lovakig?
- Nem. A főnöki sátor másik oldalán van a fűben, ahogy láttam, amint a póznákat idehoztuk.
- Nem mennénk oda?
- Meg akarja nézni, hogy viseli magát?
- Yes.
- Hát jöjjön! Legyen meg az akarata, mert most már aligha történhetne valami bajunk. De ne tulságosan közel, különben zajt üt!
Nesztelenül oda surrantunk. Még körülbelül husz lépésnyire voltunk, már felemelte a fejét és horkantott; további három lépés, felugrott, rázogatni kezdte a lassot és dobbantott lábaival.
- Gyerünk vissza! - szóltam. - Különben még elkezd nyeriteni. Jó iskolája volt ennek az állatnak.
- Az ördög vigye el az iskolát, mikor az ember kitörheti mellette a nyakát, meg a csontjait, ha véletlenül fehér! Igazán még mindig próbát akar tenni ezzel a bestiával?
- Igen.
- Ebben a sötétben?
- Talán várjak itt addig, mig világos lesz?
- Ne tréfáljon, a dolog nagyon komoly! Igazán rettenetesen aggódom ön miatt. Azt a jó tanácsot adom önnek, hogy inkább...
Igazán megadta volna nekem azt a mindenesetre hiábavaló jó tanácsot, ha Old Surehand félbe nem szakitotta volna:
- Csak semmi beszéd, Sir! Távoznunk kell. Fogja meg Bob kezét és vezesse; nekem a varázsszereket kell vinnem. Tehát előre!
- Én tőlem; én már megyek is és vezetem a négert; de kiváncsi vagyok, hogy fog ez végződni! Én mosom kezemet; th’is clear!
Elindultak az éj sötétjében és igy most már hozzá foghattam feladatom legfontosabb részéhez, mert a ló elvezetése mindenesetre sokkal nehezebb volt, mint a néger megszabaditása és a főnök varázsszerének olyannyira könnyüvé vált megszerzése. Természetesen, eszembe sem jutott olymódon jutni a ló birtokába, ahogyan Old Wabble gondolta; ez a mostani körülmények között és főleg éjszaka, nagy veszéllyel járt volna reám. A nemes paripa indián módon volt betanitva, sőt idomitva; félt minden fehértől és ha nem is kételkedtem benne, hogy sikerülni fog egy merész ugrással a hátára jutni, de csak az állat erélyes és hosszas vonakodása után, ami mindenesetre dobogással, horkantással, nyeritéssel, kirugással, tehát nagy zajjal járna. Ha pedig végbe vittem ezt, nincs sem nyergem, sem kantárom, sőt még egyszerü kötőfékem sem, mert a ló csak lassoval volt a földre kipányvázva, melynek másik vége egyszerüen a nyakára volt kötve. Én tehát kizárólag a combszoritásra voltam utalva; a ló először feltétlenül elrohan velem és csak lassankint kerül a kezembe. Emellett azonban mindenesetre teljesülnie kellene Old Wabble félelmének; berohan velem a többi lovak és sátrak közé, céltalanul ide-oda száguld velem, fel a hegyre, le a hegyről, leesek és emellett nyakat-lábat törhetek, ahogy megmondották.
Nem, a dologhoz másképpen kellett hozzáfogni. Szerencsére nagyon jól tudtam, hogyan kell bánni egy ilyen indián lóval; Winnetoutól tanultam. Nem volt szabad fehérnek, hanem indiánnak tartani és azután be kellett a szemét kötni.
Mikor a hegyoldalban az őrült nővel beszélgettem, láttam, hogy a völgynek ezen az oldalán egész csomó vadzsályabokor állott és azonnal arra gondoltam, hogy a ló megtévesztésére felhasználom ennek a növénynek az illatát. Az éles szemű westmannek mindent fel kell használni tudni; élete néhanapján egy kis növény létezésétől függhet. Azután meg az előbb néhány takarót láttam a főnöki sátor előtt, melyeket felesége, valószinüleg tisztitás céljából, a fűre kiteregetett; hosszu, széles takarókat, melyekbe az egész testet be szokás burkolni, ha nagyon hideg van, vagy esik. Ez is javamra szolgált. Másra nem is volt szükségem.
Legelőbb is a zsályabokorhoz mentem tehát; belefeküdtem és alaposan meghenteregtem bennök, majd szagos leveleivel nagyon erősen bedörzsöltem kezemet-arcomat. Most már a ló nem vehette észre szag után, hogy fehér vagyok. Ezután odalopózkodtam, hol a takarók voltak és egyikről levágtam egy hosszu csikot, mellyel majd bekötöm a ló szemeit. A másikba egészen ugy burkolóztam be, ahogy az indiánok szokták; levettem a kalapomat és bedugtam vadászkabátom alá, nehogy ez a lovat gyanakvóvá tehesse. Azután lassan, nagyon lassan az állat felé közeledtem. Ismét lefeküdt, fejét kiváncsian felém forditotta, fürkészőleg szivta be a levegőt orrlyukaiba és... fekve maradt. Vörösnek tartott. Ezzel már félig megnyertem a játszmát.
- Omi enokk, omi enokk! - légy jó, légy jó! - szóltam hozzá a commancsák tájszólásán halkan és hizelkedően, mialatt lehajoltam és megsimogattam. Türte ezt a gyöngédséget és én igy folytattam, mig feltételeztem, hogy társaim megérkeztek lovainkhoz. Erre feloldoztam a lassot és több darabra szabdaltam, ezekből kötőféket bogoztam össze, melyet a ló nyugodtan engedett feltenni magára. Két hosszabb darabot mint kantárt kötöttem fel jobbról-balról a kötőfékre és ezzel az előkészületek véget értek. Szétterpesztett lábakkal a ló teste felé állottam és nógatni kezdtem:
- Naba, naba, - kelj fel, kelj fel!
Abban a pillanatban engedelmeskedett; rajta ültem és próbaképen, néhányszor ide-oda kormányoztam; készséggel engedett, anélkül, hogy combomat használni kellett volna. Győztem, legalább is egyelőre, mert később, ha majd felismer, hogy fehér vagyok, mindenesetre küzdelem volt várható. Hogy a sátrak közeléből kikerüljek, ellovagoltam mellettük a völgy szélére, majd ezen végig, mig a tábor a hátam mögött maradt; itt ügetni hagytam addig a helyig, hol lovainkat hagytuk; már nem voltak ott ezek. Most éles sikoltást hallattam, amilyennel az indiánok vágtába szokták lovaikat beugratni; most is engedelmeskedett és a patakig száguldottunk, majd innen jobb kéz felé be a nyilt prairie-re.
A ló pompás volt. Félórai vágta után a megerőltetés legkisebb nyomát sem láttam rajta; lélegzetét hallani sem lehetett. Hirtelen magam előtt elnyujtott kiáltást hallottam. Társaim egyike volt, kik tudni akarták, vajjon én vagyok-e; aggódtak érettem. Hasonló kiáltással feleltem és mivel erre állva maradtak, hogy bevárjanak, hamarosan utolértem őket.
- All devils! Egy vörös! - kiáltott fel Old Wabble, mikor megpillantott engem. - Old Shatterhandot üldözi és megölte. Ezt hidegre tesszük!
Láttam, hogy leveszi válláról fegyverét, tehát figyelmeztettem:
- Ne lőjjön, Sir! Szeretnék még egy kicsit élni.
- Hiszen ez Old Shatterhand hangja!
- Természetesen az enyém; hiszen más hangom nincs.
- Ő az; ő az; igazán ő az! De, Sir, nem látja, hogy egészen kővé meredtem?
- Annyira fázik?
- Ostobaság! A csodálkozástól meredtem kővé!
- Mi felett?
- Hogy olyan szépen idelovagolt, oly egyetértésben ezzel a lóval, mintha már ezer zacskó zabot elfogyasztottak volna együtt. Hiszen ez nem az a ló, amelyiket el akart fogni, Sir!
- De ez az; nézzen csak ide!
- Hm, igaz! Lelkemre, ez az! Itt valami csoda történt, különben nem fékezhette volna meg ilyen gyorsan.
- Nem is volt szükség megfékezésre.
- Micsoda? Nem? Egyáltalában nem?
- Nem. Minden ellenkezés nélkül idehozott.
- Lehetetlen! Jobb szakértő vagyok annál, hogysem ilyesmit el tudjon velem hitetni.
- Én nem akarok elhitetni Önnel a világon semmit. Ha meg kellett volna fékeznem, most egészen másképpen viselkednék, más járása, más kinézése lenne.
- Sötét van ahhoz, hogy láthassam. Nem izzad, habzik és reszket?
- Szó sincs róla!
- Hihetetlen! Ön talán boszorkánymester? Mégis meg kell róla győződnöm.
Lovát én mellém irányitotta és kinyujtotta kezét, hogy az enyémet megtapogassa. Ez ijedten felhorkantott és felágaskodott.
- Hagyja ezt, Sir! - kértem. - Nem türi a fehéreket.
- Hiszen Ön is az!
- Igaz, de engem indiánnak tart.
- Aha! Tehát azért ez a komédia a takaróval?
- Igen.
- Milyen ravasz! Öntől igazán sokat, nagyon sokat lehet tanulni. De a szag, a szag! Egy indiánnak olyan illata van, mint - - mint - - hm, hogy is mondjam? Piszok, lebuj után szaglik, azután meg - - na, egy szóval éppen vad illata van! Egy fehérnek nincs meg ez a sajátságos kipárolgása.
- Annak talán civilizált szaga van vad helyett? - kérdeztem nevetve.
- Igen, civilizált; ez az. Ha álöltözetet vett is, a lónak mégis meg kellett volna éreznie a szagán, hogy nem vörös.
- De én a szagomat is megváltoztattam.
- Lári-fári!
- De igen! Van egy kipróbált szer, amellyel még egy lovat is meg lehet téveszteni.
- És mi lenne ez?
- Ez az én titkom.
- Nem akarja megmondani nekem?
- Nem, legalább is most nem; talán később egyszer közlöm Önnel. Ha valaki kissé gondolkozik rajta, az rájön anélkül, hogy megmondanák neki.
- Ugy? Ön is csak gondolkozás utján jött reá?
- Senki sem mondta nekem; magam jöttem reá; saját találmányom.
- Hát csak most találta ki az előbb?
- Nem, már régen. Nem ma történt először, hogy megtévesztettem vele az indiánlovakat. Néhány óra alatt eltünik ez a szag és ha azután leteszem a takarót és felveszem a kalapomat, a ló észreveszi a csalást és ellenkezni fog. De akkor a küzdelem, melyet most kikerültem, mert az életemet kockáztattam volna vele, nappal fog lefolyni és a nyilt prairien.
- Well, el kell hinnem Önnek, de igazán kiváncsi vagyok reá, hogy fog megbirkózni a lóval.
- Nagyon könnyen. Csak helyre van hozzá szükségem, csak helyre, az pedig lesz itt bőven. De most ne beszélgessünk, hanem siessünk, hogy Koan-Kulano vidékét lehetőleg mielőbb a hátunk mögött hagyjuk. Engedjen előre, hogy a lovam ne bokrosodjék meg az Önétől!
Amint ellovagoltam mellette, hogy az élre kerüljek, Bob megszólitott:
- Miért nem beszélni Massa Shatterhand Masser Bobjával? Masser Bob akarni mondani köszönetet!
- Nem szükséges, kedves Bob.
- Én el akarni beszélni, vörös indiánok, hogy fogni el Masser Bobot.
- Majd később. Most nincs hozzá időnk. Az a fődolog, hogy jól kijössz a feketémmel.
- Óh... óh... óh!... - fekete lenni nagyon jó ló és Bob lenni nagyon kitünő lovas. Jól ismerni egymást és menni a prairien, mint villám!
Bizony, a jó Bob most jelentékenyen jobban lovagolt, mint akkoriban, mikor először ült nyeregben. Jóllehet görcsösen megkapaszkodott kezeivel a ló nyakába és sörényébe, mégis minduntalan mind hátrább csuszott és végül a farkánál leesett. Ez a “Sliding Bob”, a csuszó Bob, gunynevet szerezte neki. Később már tanult valamit és Bloody-Foxhoz jó iskolába került. Most már ugy lovagolt, hogy nem maradt mögöttünk hátra, amit persze inkább lehetett a lónak tulajdonitani, mint a lovasnak.
Attól a pillanattól kezdve, hogy elhagytam a Nyulvölgyet, nem volt több félnivalónk, mert lovaink jósága folytán nem lehetett minket utolérni és az esetleges üldözők csak fiatal emberek lehettek, kiktől nem kellett sokat tartanunk. Mégis néhány órán át szakadatlanul lovagoltunk és csak azért állapodtunk azután meg, mert még hosszu ut állott előttünk. Ahol megállapodtunk, onnan még egy teljes napi lovaglás volt hátra Nargoleteh-tsil-ig, ahol az apacsokkal összetalálkoznunk kellett.
Kipányváztuk lovainkat, de olyan hosszu lassóra, hogy legyen helyük legelészni. Az enyémet külön kellett kikötnöm, mert nem akart a többiek közelében maradni; rugott és harapott feléjük.
Mikor aztán letelepedtünk egymás mellé, Bob megkérdezte:
- Most van idő és most Masser Bob elbeszélheti, hogy fogni őt el indiánok?
- Igen, beszéld el, - válaszoltam neki, mert ugy sem hagyott volna nekünk nyugtot. - Nagyon csodálkoztam felette, hogy Bloody-Fox téged cserben hagyott.
- Fox engem cserben hagyni?
- Természetesen!
- És Massa Shatterhand csodálkozni rajta?
- Még pedig nagyon!
- Masser Bob nem csodálkozni.
- Ezt te nem érted. Vadászni voltatok?
- Igen, vadászni.
- Tehát együtt?
- Együtt! - bólintott.
- Téged elfogtak és ő megmenekült?
- Igen.
- Akkor neki követni kellett volna a vöröseket és mindent megtenni, hogy megmentsen téged. Megkisérelte ezt?
- Nem.
- Ez annak a bizonyitéka, hogy nem követett titeket. Hányan voltak a vörösek, kik megtámadtak?
- Tiz és még tiz és mégegyszer tiz. Talán még többen is. Bob nem tudni jól megszámolni.
- Tehát körülbelül harmincan. Ahogy én Bloody-Foxot ismerem, ő nem az az ember, aki visszariad attól, hogy harminc vörös után lovagoljon. Neki feltétlenül meg kellett volna kisérelnie, megtudni, hogy mit tettek vagy akartak tenni veled.
- Talán ezt Massa Fox mégis megtenni!
- Nem. Ő megtanulta a lopózkodást és ha lehetetlen volt neki téged megszabaditani, akkor van ő olyan férfi, hogy képes legyen jelt adni neked. Láttál vagy hallottál valamit?
- Masser Bob semmit sem látni és semmit sem hallani.
- Igy tehát cserben hagyott és ez az, amin csodálkozom, ha egyáltalában tudta, hogy te fogságba kerültél.
- Massa Fox ezt talán nem tudni.
- Nem? Hát nem látta?
- Nem.
- Hiszen együtt voltatok!
- Ő nem Masser Bobnál és én nem Massa Foxnál, mikor vörös indiánok jönni.
- Ja, ez már más! Ti tehát elváltatok?
- Igen. Mi együtt elmenni hazulról, mert nagyon kevés hust enni. Sana mama egyedül otthon maradni, mi Llano-estacadóból kimenni vadászni és hust hozni. Sokáig semmi vadat nem találni, mig messze, messze Erős-hegyig jutni.
- Ah, a Nargoleteh-tsilhez jutottatok? Oda akarunk menni ma!
- Nargoleteh-tsil; ez helyes lenni.
- Ott vadásztatok?
- Igen; lőni két bölény; az adni hust, nagy csomó hust. Hust vágni darabokra és felakasztani szijakra, melyeket magunkkal hozni. Hoztunk teherhordó lovakat is, hogy haza vinni hust. Mikor készen lenni felaggatással, elmenni ujból bölénynyomot keresni Massa Fox balra, Masser Bob jobbra.
- Ez nem volt okos dolog. Vagy nem lett volna szabad elválnotok, vagy pedig az egyiknek, tehát mindenesetre neked a lovaknál és a husnál kellett volna maradni.
- Talán ennek helyes lenni; Massa Shatterhand ezt jól érteni, még jobban, mint Bloody Fox és sokkal, sokkal jobban, mint Masser Bob. Bob lovagolni messze, nagyon messze és nem találni bölénynyomot, végre megfordulni, mert elkezdett esni. Ekkor jönni commancsák és körülfogni. Ő védekezni, de ők mégis elfogni Masser Bobot. Megkérdezni őt, mit csinálni itt; ő semmit sem mondani. Ők most ütni Masser Bobot, de ő még sem árulni el semmit. Erre ők nyomban ellovagolni Erős-hegyig, előre küldeni felderitőt. Később visszajönni és halkan beszélni, hogy mit látni Erős-hegyen. Azután ellovagolni gyorsan; hárman lassan lovagolni Masser Bobbal. Mikor Erős-hegyhez érkezni, Masser Bob hallani lőni. Azután odajutni. Commancsák lenni táborban a Bloody-Fox husánál, ő nem lenni ott; a földön azonban halott indiánok feküdni, kiket Fox lelőni.
- Igy volt tehát, igy! Ő előbb tért vissza, mint te és az indiánok megtámadták őt. Néhányat lelőtt közülök és elmenekült.
- Igen, elmenni, egészen el. Többen menni utána; de később visszajönni és őt nem találni.
- Mit csináltak azután a vörösek?
- Felkötni Masser Bobot lóra; felrakni hust lovakra és ellovagolni.
- Hová?
- Lovagolni majdnem két napig, mig Bob fogoly lenni sátorban. Ők azt mondani neki, hogy el akarni hozni Bloody-Foxot is és ha őt elhozni, akkor Massa-Fox Masser Bobbal együtt meghalni a kinzócölöpön.
- Hm! Nagyon esett?
- Nagyon! Eső menni Masser Bob bőrig.
- Akkor mindent megértek. A napnak melyik órájában volt ez, Bob?
- Mikor Masser Bob visszatérni, este közeledni. És mikor Erős-hegyre érkezni indiánokkal, már elkezdeni, nagyon sötét lenni.
- Fox mindenesetre visszatért, de nem akart egészen addig a helyig merészkedni. És ha oda is merészkedett, tehát megtudta, hogy már elmentetek, de nem követhetett, mert a sötétben nem láthatta a nyomokat. Reggelre azonban eltünt a nyom, mert a letiport fű az eső következtében addig felegyenesedett. Nem tudott semmit arról, hogy a vörösek rádtaláltak és elfogtak. Azt hitte, hogy te eltévedtél és keresett téged. Mikor nem talált meg, talán egész nap várakozott visszatértedre. Mikor nem jöttél, feltételezte, hogy esetleg megláttad a vöröseket.
- Igen, ő biztosan azt hinni.
- Hiszen te akkor térhettél vissza, mikor őt már megtámadták; nem vettek téged észre; láttad, hogy ő már elment és te is ellovagoltál.
- Igen, haza Sanna mamához!
- Ezt feltételezhette rólad és mivel a vöröseket nem követhette, mert nem tudta, merre mentek, nem maradt neki egyéb hátra, mint hazamenni, hogy meglássa, vajjon hazaérkeztél-e már.
- De mikor Massa Bloody-Fox látni, hogy Masser Bob nem lenni Sanna mamánál?
- Ugy valószinüleg ujból elindult, hogy mégegyszer keressen téged. Ki tudja, hol és mennyi ideig kóborolt anélkül, hogy megtalált volna!
- Most azonban engem viszontlátni, oh... oh... oh! Mert Massa Shatterhand most visszavinni Masser Bobot megint Sanna mamához és Massa Foxhoz?
- Igen, odaviszünk téged. A vörösek felkerekedtek, hogy megtámadják házatokat, Bloody Foxot elfogják és megöljék.
- Azt nem merészkedni nekik! Masser Bob őket agyonverni és lelőni mindegyiket, mindegyiket! Senki sem maradni közülök élve, egyetlen egy sem!
Csikorgatta fogait és ez jelentett valamit, mert olyan fogazata volt, mely egy tigrisnek is dicséretére vált volna; majd folytatta:
- Igen, mind, mind meghalni, mert ők verni Masser Bobot és semmit sem adni neki enni. Ő nagyon éhesnek lenni és ők semmit sem tenni, csak kacagni felette.
- Nos, most van időnk ezt bepótolni. Nyeregtáskámban elég hus van részedre. Menj oda és hozd el, hogy ehess!
- Igen, Masser Bob elhozni. Mikor Massa Shatterhand sátrába érkezni és őt kiszabaditani, éppen nagyon éhesnek lenni.
- Nos, abból ugyan nem vettem észre semmit, mert fel kellett téged költeni; nagyon mélyen aludtál.
- Oh... oh... oh... Masser Bobnak akkor is nagy éhsége lenni, ha alszik; még éhségről is álmodni!
Hozott magának hust és evett; megint hozott és evett; ujból hozott és evett... evett... evett, mig nem volt több ennivaló. Azt tudtam, hogy mire képes az evés terén; de ilyen adagot, mint ma, még nem evett meg soha!
Közben elmesélte fogságának részleteit a Nyulvölgyben; nem volt benne semmi fontos mozzanat. Kikérdeztük, hogy miféle megfigyeléseket tett, de nem tudott semmiféle, reánk nézve hasznosat mondani. Jó, hűséges fickó volt, bátor és okos a maga módja szerint, de olyan megfigyeléseket tenni, mint egy westmann, az nem volt lehetséges az ő szerény szellemi képességei mellett.
Mikor reggel szürkülni kezdett, felkeltettük, hogy lóra szálljunk.
- Most már kiváncsi vagyok, hogy mit szól a lova, - vélekedett Old Wabble. - Mert most már vége a maskarának?
- Igen. Felvenné az én indiántakarómat az ön lovára, Mr. Cutter?
- Hogyne, adja ide!
- Most még nem, csak akkor, ha felültem.
- Well! Különben fel sem engedné ülni!
- Fel kellene engednie; de ezzel időt vesztenénk és ez nem szükséges; majd odadobom önnek.
A lóhoz mentem, hogy megsimogassam. Gyanakvó és nyugtalan volt; felborzolta sörényét, horkantott és rángatta a lassót. A növényszag már elillant és az állatot már csak az indiántakaró tévesztette meg. Kihuztam a cölöpöt a földből és bedugtam a nyeregtáskámba; felugrottam, eloldottam a lassót a ló nyakáról és összegöngyölitettem; a többiek kiváncsian állottak körül, de elég távol, hogy el ne gázolja őket, ha hirtelen kitörne. Sajátságos remegés futott végig egész alakján; ismertem ezt a remegést; ez volt a közeli küzdelem előjele. Pillanat alatt lerepült rólam a takaró és át Old Wabblehoz; éppen olyan gyorsan vállamra vetettem a lassót; egyik kezemmel az összetákolt kantárt megragadva, a másikkal kihuztam a kalapom a kabátom alól, hogy feltegyem és fejembe huzzam. A ló ekkor vetette hátra fejét, egyetlen rövid pillantásig látott engem; majd hangosan és haragosan felnyeritett és felágaskodott. A kantárt mindkét kezemmel erősen meghuzva, combommal még erősebben megszoritottam. Közel volt a hátraeséshez; előre nyomtam és olyan nyomatékkal oldalt rántottam, hogy egészen megfordult a tengelye körül. Azután letette első két lábát és a hátsó kettővel rugott ki - hiába. Bokkolt, meggörbitette a hátát és mind a négy lábával kirugott a levegőbe; megállott csöndesen, hogy megcsaljon, majd hirtelen oldalt ugrott teljesen merev lábakkal, hogy leessem a másik oldalon - éppen olyan hiába! Megkisérelt tücsköt-bogarat, amit egy ugynevezett Bockinghorse-nak megtanitottak - én szilárdan ülve maradtam.
- Bravo, bravo, Sir! - kiáltotta az öreg Wabble. - Pompás ülése van, azt meg kell hagyni. De meggyülik a baja ezzel a bestiával, az ördög bujt bele!
- Oh, eddig ez még semmi, - válaszoltam. - A java még hátra van, várjon csak!
A ló, mintha megértette volna szavaimat, levetette magát és hemperegni kezdett, miközben a lábaival dolgozott és maga körül rugdosódott. Én lábaimmal a földön állva maradtam - és ez a fődolog, különben az ember elveszett - és amint hempergett, hol jobbra, hol balra ugrottam, ugyhogy az állat mindig kiterjesztett lábaim között maradt. Ez rendkivül fárasztó; éles szem kell hozzá, tudni kell, melyik oldalra szándékozik a ló a következő pillanatban fordulni és amellett vigyázni kell, nehogy patájával megrugja. Még pontosabban el kell találni, mikor akar megint felugrani, különben félre löki és elrohan.
Most felugrott és engem valósággal a levegőbe emelt, mig én ujból megragadtam a kantárszárat, melyet a hempergés alatt természetesen elengedtem.
- Bravó, bravó! - kiáltott az öreg. - Thundar-storm, micsoda állat! Ilyen gyönyörüen ezt önnek csak Old Wabble tudja utána csinálni!
- Jön még rosszabb is. Sir! - feleltem. - Először kifárasztom itt, azután majd engedem szaladni. Üljenek fel, hogy gyorsan utánam jöhessenek!
Mig ezeket mondtam, a ló megismételte a már leirt kisérleteket, még másodszor is lehemperedett, majd ujból felugrott. Mostanáig az emberi szellem küzdött az állati akarattal, de most nyers erőre került a sor nyers erővel szemben, ami nekem még mindig sikerült és még senki utánam csinálni nem tudta. Szorosabban fogtam tehát a kantárszárat, jobban előre huzódtam a nyeregben és combjaimat minden rendelkezésre álló erőmmel összeszoritottam. Mereven állott. Figyeltem. Jön-e a hang, melyet vártam, vagy nem jön? Igen, jött! Hosszu, mély, fájdalmas nyögés az összeszoritott melléből, biztos jele annak, hogy a győzelem az enyém lesz, ha erőm ki nem merül. A ló ujból ki akart rugni, elöl, hátul, mind a négy lábával; nem tudott; nyomtam és szoritottam, lehetőleg még erősebben, mint az előbb. Minden hiábavaló erőfeszités után hangosan nyögött, lélegzete zihált. Igy telt el öt perc, sőt több; izzadtság tört elő minden pórusán; habzott és hányta a fehér tajtékot mindenfelé.
- Pompás, pompás! - kiáltozott Old Wabble elragadtatva. - Ilyent még soha életemben nem láttam!
Igen, pompás! Könnyü volt neki mondani. Lett volna csak az én helyemben! Ez az erőfeszités! A tüdőm majd szétszakadt; az izzadtság nekem is szakadt minden pórusomból, de én nem engedtem. Ekkor a ló le akarta dobni magát, hogy ujból hemperegjen; nem tudott; most még egy utolsó, hosszu combszoritás minden erőmből... az emberi izmok és inak győztek; a ló összeesett.
- Nagyszerü, nagyszerü! - bömbölt az öreg. - Ezt nem tudtam volna végbevinni. Igaz, Sir, ön sokkal, de sokkal jobb lovas, mint én.
Old Surehand csendesen állott és egy szót sem szólt; csak a szemei fénylettek.
- Szép, szép, óh, be szép! - kiáltott Bob. - Massa Shatterhand ezt már gyakran csinálni idegen és vad lovakkal. Masser Bob ott lenni és látni!
- Még éppen nem vagyok kész, - válaszoltam. - Figyeljenek, most elrohan!
Kiterpesztett lábakkal állottam a ló felett, meghajolt felsőtesttel és a kantárral a kezemben. Kipihente magát, felállott és engem is a levegőbe emelt. Néhány pillanatig mozdulatlanul állott; majd száguldani kezdett, mintha hirtelen valami hatalmas rugó lökte volna ki. Biztosan ültem és engedtem futni, csak arra vigyázva, hogy abba az irányban maradjon, amerre tartottunk. Három társam mögöttem vágtatott. Némi idő mulva hirtelen megállott és ujból kezdte a bokkolást és hempergést. Felugrott és ujból elrohant, megint megállott és mindent elkövetett, hogy megszabaduljon tőlem. Hagytam kinlódni, mig nem gondoltam, hogy eljött az idő; ekkor combjaim közé vettem, mint az előbb; mozdulatlanul állott; én izzadtam; nyögött, izzadt, habzott, mig másodszor is összeesett. Most már tudtam, hogy nem fog több kisérletet tenni, több ellenállást kifejteni és oldalt állottam, mikor hárman éppen utolértek. Ők is megállitották lovaikat és Old Wabble megkérdezte:
- Kiengedi a kantárt a kezéből és a nyakára dobja? Hátha elvágtat, Sir?
- Nem teszi; le van győzve; hatalmamban van! - válaszoltam.
- Ne higyjen a bestiának! Kár lenne, örök kár, ha ez után a nagy, emberfeletti erőfeszités után elszabadulna!
- Nem fut el.
- Hohó!
- Vigyázzon! Ismerem ezt az idomitást.
Kezemet a ló fejére tettem és megszólitottam:
- Naba, naba, kelj fel, kelj fel!
Felugrott. Lassan tovább mentem és ráparancsoltam:
- Eta, eta - jer, jer!
Utánam jött, jobbra, balra, ide, oda, mig meg nem állottam; erre ő is megállott.
- Nagyszerü, igazán nagyszerü! - kiáltott Old Wabble. - Ha az ember nem hallaná, el sem hinné!
- Elismeri tehát, hogy megfékeztem?
- Yes, yes, yes!
- Anélkül, hogy kezemet, lábamat, vagy pláne nyakamat kitörtem volna?
- Ne beszéljen róla, Sir! Nem tudhattam, hogy ön még az öreg Wabblet is felülmulja a lovaglás terén!
- Még önt is? Ugylátszik, hogy saját magát tartja a földkerekség legjobb lovasának! Én felülmulom önt, igen, ezt én is állitom, de nem büszkeségből vagy dicsekvésből, mert azonnal hozzá is teszem: ismerek lovasokat, kik engem sokszorosan felülmulnak.
- All devils! Szeretnék egy olyan fickót látni!
- Ültem olyan lovakon, melyek ötvenezer dollárba és még többe kerültek volna, ha egyáltalában eladók lettek volna. Most következtetni lehet egy ilyen állatból a lovasára! Kisérelje meg egyszer egy belovagolt kirgizlovat, kurd csatamént vagy egy az ó-parthusi módszer szerint iskolázott perzsa kancát megülni! Az itteni fogalmak szerint ön kiváló lovas; de ott bizony kikacagnák!
- Kirgiz... kurd... ó-parthusi...? Kössenek fel, ha tudom, hogy mi az? Hát ült ön már ilyen lovakon?
- Igen és Bob azt mondaná az én helyemben: Nagyon jól lovagoltunk egymáson.
- Oh... oh... oh! - vágott közbe Bob zavart arccal. - Masser Bob nem igy mondani, mert Bob nem lenni ott!
- Hm, hm, hm! - morgott az öreg. - Az ember ügyes fickónak tartotta magát és végül kiderül, hogy nem is az!
- Kérem, nem igy gondoltam, Mr. Cutter. Ön igazán ügyes lovas, tudniillik a cow-boyok módszere szerint. Egy vörös másképpen lovagol; ezt csak elismeri?
- Yes.
- Mivel az indián iskolát nagyon jól ismerem, azért tudtam ezt a lovat megfékezni, különben nem. Nem hiszem, hogy önnek sikerült volna.
- Nem; én nem tudtam volna ezt végbe vinni; de ezt be is vallottam!
- Helyesen! Most gondolja meg, hogy még sokféle lovasság van, az arabok, beduinok, tuaregek, perzsák, törökök, kirgizek, mongolok és igy tovább és ezeknek mind más módszerük van a lovaglásra. Tarthatja-e tehát valaki, aki kitünően lovagolja valamelyik iskolát, magát a legjobb lovasnak és azután csodálkozva mondja másról: ez még engem is felülmul?
- Nem, Sir! Hallom, hogy megint prédikál, mert amit ön mond, az mind teljesen igaz, szivesen elismerem, de kizárólag ellenem irányul; annyit akar közönséges nyelven jelenteni: ne dicsekedj, öreg Wabble!
- Örvendek, hogy kiérezte ezt az élét!
- Tehát igazán volt éle! De miért szurkál engem?
- Nem, mintha azt hinném, hogy több vagyok vagy többet tudok, mint ön, hanem, hogy önt kissé simulékonyabbá tegyem. Tudja, a “faképnél hagyás” végett. Ön odalenn Kuan-Kulanonál megint tanácsokat akart nekem adni, még pedig olyan időben és helyzetben, mikor ilyesmi nemcsak felesleges, de mindent el is ronthat. Végighallgattam, mert pillanatnyilag nem tudtam bebizonyitani, hogy feleslegesek. Ezt a bizonyitékot most szolgáltattam. Mi most együtt vagyunk és nagyon örülnék neki, ha önnek tetszene a jövőben több bizalmat ajándékozni nekem. A bizalomhiány annál a vállalkozásnál, melyet tervezünk, végzetes következményekkel járhat!
- Igen, igaza van, Mr. Shatterhand! - ismerte el. - Nyakas öreg ember lettem, mert sohasem akadtam mesteremre. Ön rendreutasitott, szavakkal is, de még jobban a tetteivel és én meg fogom ezt jegyezni magamnak. Tegyen, amit akar; nem fogok többet gáncsoskodni. És ha elhatározná, hogy egy pofont ad a holdnak, akkor én a másik oldalán ütöm pofon; mert amit ön lehetségesnek tart, az lehetséges is, th’is clear!
- Ezt jól mondta! - hagyta helyben, Old Surehand. - Nem szoktam sok szót szaporitani, de megteszem, amit Mr. Shatterhand kiván tőlem, még ha még olyan esztelenségnek látszanék is. A művészet, amellyel a lovat legyőzte, bámulatraméltó volt; de mégis van legalább egy ember, aki erre éppen ugy képes lenne; Winnetout gondolom, azonban az az erő, az a testi erő, az a combszoritás! hogy a ló nyög bele és izzadva, tajtékozva összeesik! Ezt senki sem tudná utánozni, bizonyosan senki! Én magasabb és vállasabb vagyok, mint ő, de ha azt állitanám, hogy ilyen módon képes vagyok egy lovat letörni és legyürni, az hazugság lenne, óriási hazugság! És hogy szalad most utána a ló! Akárcsak, ha már évek óta a gazdája lenne!
- Igen, látni fogják, hogy olyan lesz hozzám, mint egy hűséges, engedelmes kutya, - szóltam. - De nem szabad igy beszélni rólam, Mr. Surehand. Mindenki megteszi, amit tud; az egyik ezt érti jobban, a másik azt és ha mindenki megteszi a magáét, akkor jó lesz az eredmény. Most induljunk tovább!
- De legelőbb is az Altsesza-tsihez, honnan tegnap reggel elindultunk? - kérdé Old Wabble.
- Nem; a “Kis erdőhöz” nem lovagolunk már vissza.
- Miért nem? Ha az Erős-hegyhez megyünk, az erdőcske utunkba esik!
- Gondoljon csak a felderitőkre, akik ott meghaltak! Nem térnek vissza. Ez felkelti a commancsák gyanuját. Meg vagyok róla győződve, hogy Vupa-Umugi néhány harcost küld utánunk. Szabad ezeknek a mi nyomunkra bukkanni?
- Nem, mert ők az Erős-hegyig követnének minket és el lenne árulva minden. De Parker, Hawley és Hosszu kés szintén nyomot hagytak hátra, mely odavezet.
- Az tegnap volt; azt ma már nem lehet látni.
- Kerülőt kell tehát csinálnunk, de merre?
- Ezt könnyü kitalálni!
- Hm! Talán a Kis erdő és a Kék viz között? Ez lehetetlen, mert a nyomunkat ott még hamarabb és még könnyebben észre lehet venni.
- Még jobban le kell kanyarodnunk jobbra.
- Tehát ujból át a Rio Pecoson?
- Igen.
- Ez mindenesetre kerülő, még pedig mekkora! Nem lesz tulnagy, Sir?
Erre Old Surehand felelt, fejcsóválva:
- Ön igazán javithatatlan, öreg Wabble! Éppen az előbb beszélt arról, hogy hajlandó a holdat is felpofozni, ha Mr. Shatterhand lehetőnek tartja és már megint nem tetszik, amit ő akar!
- Well, nem szólok egy szót sem többet, egyetlen egyet sem!
- Én teljesen osztom Mr. Shatterhand véleményét. Ha nagy az a kerülő, ha kicsiny, meg kell tennünk. Hát nem veszi észre, hogy Mr. Shatterhand ily módon egy csapásra két legyet akar fogni?
- Két legyet? Melyik az első?
- Hogy ne lássák meg a nyomunkat.
- Well! És a második?
- Nale-Masiuv.
- Nale-Masiuv? Hát ő is légy? Hogy-hogy?
- Hiszen ma van a harmadik nap!
- Igaz! A Kék viz mellett estétől számitva ma van a harmadik nap, amikor is Nale-Masiuvnak meg kell érkeznie száz vörösével! Utána akarunk kémlelni?
- Igen, - feleltem. - Javunkra szolgálna, ha megtudnánk, hogy itt van-e már, vagy sem!
- Hogy-hogy, Sir?
- Most fel kell tennem, hogy a vörösek az ő megérkezése után nemsokára elindulnak a Llano-estacadó felé; s mi azután igazodunk. Mostantól kezdve tehát mindinkább jobbra kell tartanunk. Gyerünk, indulnunk kell, Mess’surs!
- Mess’surs! - ismételte a néger. - Massa Shatterhand Masser Bobot is érteni ezalatt?
- Természetesen.
- Tehát Masser Bob szintén lenni Mess’surs?
- Magától értetődik, kedves Bob!
- Oh... óh... óh! Bob szintén Mess’surs! Fekete Bob lenni tehát éppen olyan gentleman, mint fehér gentlemannok! Ő nagyon örülni ennek és most megmutatni, hogy ő éppen olyan bátor és vitéz lenni, mint fehér vadászok. De, sajnos, most nem lenni fegyvere, hogy agyonlőni vele vörös indiánokat!
- Majd kapsz egyet. A Kis erdőben zsákmányoltunk néhányat; azokból kikeresek neked. Ami még hiányzik, kés és a többi, azt is fogsz kapni.
Mikor megnyergeltem a lovamat, nyugodtan türte, anélkül, hogy a félelem legkisebb nyomát is észrevettem volna. Megvizsgáltam a patáit; oly nyugodtan odanyujtotta nekem, mint bármelyik parasztló, mely állandóan az istállóban áll és gazdájával meghitt viszonyban van. Mikor felültem, megállott, szóval ugy viselkedett, mint egy teljesen betört katonaló. Mesterének ismert el engem. Old Wabble csodálkozásában a fejét csóválta felette, de egy szót sem szólt.
Mivel most már a többiektől és lovaiktól nem irtózott, nem kellett magamat tőlük elkülönitenem; együttmaradhattunk tehát és miközben hol egyikünk, hol másikunk mulattatott valami élményével. Old Surehand is elbeszélte néhány kalandját. Olyan sajátságos, rövid, jellemző szavakkal beszélt, hogy fel sem merülhetett bennünk a gondolat, hogy dicséretünkre törekszik. Az, amit a szájából hallottunk, inkább jelentés volt, mint elbeszélés. Old Wabble néhányszor alkalmat talált közben a kérdezősködéshez, melyeknek megválaszolásánál az elbeszélő tulajdonképpen egyáltalában nem kerülhette ki, hogy származásáról és viszonyairól tájékoztatást nyujtson és bizonyára ez is volt az öreg célja; de Old Surehand nagyon sokszor ki tudott ez alól bujni és én kiéreztem belőle, hogy nincsen szándékában, még csak egyetlen célzásra is elragadtatni magát. Életéről és tapasztalatairól beszélt a vad Nyugaton; többet nem tudott kicsalni belőle az öreg. Én részemről óvakodtam egyetlen olyan kérdést is kiejteni, melyből kiváncsinak gondolhatott volna.
Igy telt el a délelőtt és a délután nagyrésze. Estefelé értük el a Kis Pecost, egy olyan helyen, mely talán egy angol mérfölddel feküdt a Kék viz torkolata felett. Átusztunk rajta, mert a Kék vizet csak a folyó tulsó, jobboldalán kerülhettük meg.
Mikor átértünk, egy nyomra bukkantunk, mely a folyó közelében lefelé vezetett.
- Halló! - vélte Old Wabble. - Innen mindjárt megláthatjuk, hogy Nale-Masiuv már megérkezett a vöröseivel.
Old Surehand csak rövid pillantást vetett a nyomra és azután igy felelt:
- Ez nem ő volt.
- Nem... Hogy-hogy?
- Hány vöröset kellett magával hoznia.
- Százat.
- Ez itt száz lovasnak a nyoma?
- Nem, ezt elismerem. De ha nem ő volt, szeretném tudni, hogy kicsoda... hm! Talán csapatának csak elővéde lenne?
- Lehetséges!
- Akkor a többiek utána jönnek és felfedezik a nyomunkat. Mit lehet itt tenni? Nem szabad elárulni magunkat.
- Mr. Shatterhand döntse el, hogy mi a teendő.
Lehajoltam a lóról, hogy a patanyomokat pontosan szemügyre vehessem, aztán igy szóltam:
- Körülbelül husz lovas volt, akik nagy biztonságban érezhették magukat, mert nem lovagoltak libasorban. A nyom legalább négy órás, aki utánunk jön és jó szeme van, nagyon könnyen megtudja tehát különböztetni a miénktől; de az este közel van és ez lehetetlenné teszi a megkülönböztetést. Nyugodtan követhetjük; közelebbről szeretnék vele megismerkedni.
Rátértünk a nyomra és nemsokára olyan helyre jutottunk, ahol a lovasok megállapodtak; a folyóval szemben levő oldal bokrokkal volt határolva, melyek között keskeny nyilás volt.
- Igen, körülbelül husz lovas volt, - ismételtem, - többet nem lehet kisütni belőle.
- Tehát elővéd? - kérdezte Old Wabble.
- Ebben kételkedem.
- Miért?
- Miért osztaná meg Nale-Masiuv csapatát és küldene elővédet ki? Ezt csak harc előtt szokás tenni, vagy ha az ember valami nagyon bizonytalan vidéken van. Harcra gondolni sem lehet és bizonytalanságban nem érezték magukat ezek az emberek, különben egészen más rendben lovagoltak volna. Nem elővéddel van tehát dolgunk, hanem egészen önálló csapattal. Nem Nale-Masiuv emberei voltak.
- Hm! Én a fiatal főnökre, Siba-bigkre gondolok, az én ismerősömre, akinek szintén a Kék vizhez kell jönnie, ha Vupa-Umugival a Llano-estacadora akar menni; ő lesz a vezető. Talán ő volt.
- Ez nagyon könnyen lehetséges, Sir. Mit tegyünk most? Kövessük a nyomot?
- Ennek nincs értelme, és csak veszélybe hozna bennünket.
- De nekünk lefelé kell haladnunk a folyó mentén, hogy megint a tulsó partra jussunk!
- Igen, de nem olyan közel a vizhez, ahol minden pillanatban vörösre bukkanhatunk. Félkörbe lovagolunk, még pedig ugy, hogy a gázlót csak akkor érjük el, mikor már sötét van és nem láthatnak minket.
- Ez okos, de egyben veszedelmes.
- Miért veszedelmes?
- Ha még a sötétség beállta előtt indiánok jönnének utánuk, meglátják a helyet, ahol elhagytuk ezt a csapást, a mi nyomunk feltünik nekik, követnek minket és el vagyunk árulva.
- Ha ügyetlenül fogunk hozzá, akkor igen. Ott kell letérnünk, ahol nem vehetik észre.
- Hol lenne az?
- Itt.
- Itt? Ah!
- Igen, itt. Nem gondolja, hogy az a rés a bozótban a legjobb alkalmat nyujtja hozzá?
- Rés ide, rés oda, mégis csak észre fogják venni, hogy egy csapás vezet oldalt.
- Nem, ha ügyesen csináljuk. Nem lassan lovagolunk bele, hanem ugrásokkal. Azt láthatják, hogy lovaink itt ugrásra készültek, mert ezt a helyet teljesen beboritják a nyomok és le van taposva. Lovaink a rés másik oldalán megint földre jutnak ugyan, ami ujabb nyomokat csinál, de azt innen nem vehetik észre, mert a rés keskeny és az ágak alól összeérnek. Magasat kell ugranunk és vigyáznunk, nehogy lesodorjunk leveleket, vagy pláne letörjünk ágakat.
- Well, az megy. Mr. Shatterhand! Ki ugrik legelőbb?
- Én. Egyenkint jöjjenek utánam és csinálják egészen ugy, mint én.
Beugrattam a lovamat és széles ivben átrepültem a bokrok között, de a tuloldalon természetesen nem maradtam állva, hanem helyet csináltam a többieknek. Éppen olyan jól átjutottak, mint én, azután átvágtunk a folyó keskeny erdőszegélyén, mig nyilt területre nem kerültünk. Innen egyenes irányban lovagoltunk tovább, derékszög alatt a folyótól, mig oly messze nem jutottunk tőle, hogy onnan nem láthattak meg minket. Ettől kezdve a vizzel párhuzamos irányt vettünk és mikor elég messze haladtunk lefelé, megint visszatértünk a Pecoshoz. A parthoz jutva, körülbelül fél angol mérföldet voltunk a gázló alatt, kénytelenek voltunk tehát visszafordulni. Emellett nagy elővigyázatra volt szükség, mert időközben sötét lett és a helyzet egyáltalában nem volt valami barátságos. Az erősités folytán, melyet Vupa-Umugi várt, éppen a gázlónál állandóan találkozásra lehettünk elkészülve. Leszállotunk tehát és gyalog mentünk, a lovakat vezetve és igyekeztünk oly kevés zajt ütni, amint csak lehetséges.
Nemsokára bebizonyult, hogy az óvatosság egyáltalában nem volt felesleges, mert mielőtt a gázlót elértük volna, gyantás szagot éreztünk. Tüz égett a közelben, tehát állva maradtunk. Meg kellett természetesen tudnunk, hogy ki gyujtott tüzet; Old Surehanddal együtt akartam ezt kikémlelni. Átadtuk tehát lovainkat és fegyvereinket Old Wabblenak, meg Bobnak és tovább lopódzkodtunk. A szag minden lépéssel erősebb lett és mikor már csak pár lépés volt a gázlóig hátra, megláttuk a tüzet. A viz közelében égett. Nem láthattuk, hogy ki ül mellette, mert bokrok voltak közben.
A legnagyobb elővigyázattal surrantunk tovább és tovább, mig elértük ezeket a bokrokat. Körülbelül tizenkét lépésre voltak a tüztől, mely mellett két indián ült egymással szemben, tőlünk oldalt fordulva, ugy, hogy mindkettőt profilból láthattuk. Commancsák voltak. Mit akarnak itt a gázlónál? Miért gyujtották a tüzet? Két olyan kérdés volt, melyet fel kellett tennünk magunknak. A válasz nem eshetett nehezünkre.
Old Surehandnak ugyanaz a gondolata volt, mint nekem. Ennek kifejezést is adott, mikor nekem odasugta:
- Nale-Masiuv még nincs itt. Igaza volt tehát a következtetéseivel, Sir?
- Igen, várnak reá és kiküldték ide ezeket az őröket, hogy fogadják őt.
- Vajjon miért tartják ezt szükségesnek?
- Nagyon egyszerü. Nale-Masiuv más törzsből való, mint Vupa-Umugi és legelői innen távolabb vannak. Ennek folytán nem ismeri a gázlót és ennek a kettőnek kell azt megmutatnia, ha megérkezik.
- Ez valószinüleg megfelel a tényeknek. Milyen jó, hogy csak este érkeztünk ide!
- Bizony; nappal valószinüleg észrevettek volna minket, mert ők bizonyára már itt voltak. Most a tüz szaga megmentett minket a felfedeztetéstől.
- Rossz dolog lett volna, mert ha teljesen lehetetlen volna is, hogy elfogjanak minket, mégis megtudták volna, hogy még mindig itt vagyunk, mig ők az ellenkezőjét gondolták.
- Ez a tüz mindenesetre annak bizonyitéka, hogy ők meg vannak róla győződve, hogy mi árkon-bokron tul vagyunk. Ha még mindig itt a környéken gondolnának minket, óvakodnának tüzet gyujtani. Ostoba fickók, soha sem jön meg az eszük.
- Pedig nem panaszkodhatnak róla, hogy nem volt alkalmuk megokosodni. Ön elég sok leckét adott nekik. Itt maradunk?
- Szeretnék.
- Én is. Most ugyan oly némán ülnek itt, mint a csikók, de mégis lehetséges, hogy beszélni fognak egymással.
- Ha megteszik, ugy megtudunk valamit.
- Fontosat?
- Ha nem éppen fontosat, legalább is valamit, ami érdekel minket. Az a jobboldali ugyanis kiváló harcos.
- Ismeri?
- Igen. Mikor odaát a Kék viz mellett hallgattam ki őket; a főnök mellett ült és az öregen kivül ő is résztvett a beszélgetésben. Ha kinyitják a szájukat, valószinüleg háborús szándékaikról lesz szó. Hallja!
A vörös, kiről beszéltünk, megszólalt, de oly röviden és halk hangon, hogy nem lehetett megérteni. A másik felelt, de ezt sem érthettük. Egy darabig igy váltottak néhány szót, anélkül, hogy tudnánk, kiről és mit beszélnek. Füleinket a földre illesztettük, hogy jobban hallhassunk.
Alig tettük ezt meg, Old Surehand jelentőségteljesen meglökött a könyökével. Azonnal megértettem, mit akar, mert én is meghallottam azt a zajt, melyre figyelmessé akart tenni. Mindketten jól tudtuk, hogy mi az; tompa lódobogás volt a puha földön, miközben egy fagyökeret, vagy más szilárd tárgyat érintettek.
- Talán a mi lovaink lennének? - kérdezte Old Surehand.
- Nem, a hang alulról jön.
- Akkor vörösekről van szó, kik most érkeznek.
- Mindenesetre.
- Szintén commancsák, különben nagyon óvatosak lennének és kantáron vezetnék lovaikat.
- Commancsák; de nem tudják, hogy itt szintén vörösek ülnek.
- Nem látnák a tüzet?
- Nem. A hangból legalább nyolcvan lépésnyi távolságra lehet következtetni és arra felé sürü bokrok vannak, melyek elfedik a tüzet.
- De érezniök kell!
- Nem, most a szél felülről jön és a füstöt, tehát a szagot is lefelé viszi.
- Kiváncsi vagyok, hogy ki lehet!
- Én is. Mihelyt megérzik a tüzet, megállanak, leszállnak és ide lopódzkodnak. Akkor mindesetre megtudunk valamit.
Várakoztunk. A két commancsa a tűz mellett nem hallott semmit, mert nem feküdt a fülével a földön, mint mi. Minden elcsendesedett, igy telt egy kis idő. Az érkezők figyelmesek lettek és mindenesetre halkan közeledtek. Hirtelen megzörrent valami a szemben levő bokorban és hangos Hüüüüüüh! harsant fel. A két őr ijedten ugrott fel. Már készülődtek, hogy elrejtőzzenek a bokrok között, melyek mögött mi rejtőzködtünk; már mi is felugrottunk, hogy gyorsan hátráljunk; mikor felhangzott tulról a hangos kérdés:
- Vupa, Vupa?
Az őrök erre állva maradtak és egyikük válaszolt:
- Umugi, Umugi!
Ujból leültek, meg voltak nyugodva, mert ez a kiáltás meggyőzte őket arról, hogy akik jönnek, nem ellenségek. Vupa-Umugi, ez ismertetőjel volt, melyet megbeszéltek. Látható, hogy a vörösek megtanulták és kisajátitották a fehérektől a tábori jelszó szokását.
Eltelt egy kis idő, majd két lovas jött felülről. Elhozták hátrahagyott lovaikat és a tűznél leszállottak. Mi ketten természetesen ujból lefeküdtünk. A jövevények leültek az őrök mellé anélkül, hogy egy szót szóltak volna; ez már indián szokás. Körülbelül öt perc mulhatott el, mikor az, kit kiváló harcosnak neveztem és a társalgást vezette, megszólalt, mig társa hallgatott:
- Vörös testvéreimet vártuk. Vupa-Umugi már türelmetlenkedik.
- Szabad egy harcosnak türelmetlenkedni? - kérdezte az egyik ujonnan érkezett.
- Nem szabad mutatnia; de szabad türelmetlennek lennie. 
- Mondtam én, hogy szinlelte.
- Azt nem mondta testvérem.
- Már délutánra vártunk titeket. Most érkeztek ti, mint előcsapat. Mikor jön Nale-Masiuv utánatok?
- Ma nem is jön.
- Uff!
- Mi nem mint előcsapat jöttünk, hanem, mint az ő követe. Hol van Vupa-Umugi, kivel beszélnünk kell?
- A Kék viz mellett táborozik.
- Vezess minket hozzá!
- Még várhatunk. Testvéreim tudják, hogy a főnök hallgat rám és bizalmát élvezem. Ha nem akarjátok, hogy haragosan fogadjon, mondjátok el nekem az üzenetet, hogy előkészitsem reá a főnököt.
A két követ kérdőleg pillantott egymásra, majd a szószóló igy felelt:
- Igen, tudjuk, hogy te vagy Vupa-Umugi főnök szája és füle; tudd tehát meg, amit hallani akarsz, ámbár azt a parancsot kaptuk, hogy csak a főnökkel beszéljünk. Nale-Masiuv ma nem jöhet száz harcosával.
- Uff! Miért nem?
- Mert feltartóztatták a halványarcok és meg kellett velük küzdenie.
- Vannak halványarcok a közelben?
- A közelben nincsenek; de a Mistake-Canon másik oldalán váratlanul a halványarcok katonáira bukkantunk, kik ránk támadtak. Oly sokan voltak, hogy menekülnünk kellett, utközben sok harcosunk megsebesült és elesett. A halványarcuak üldöztek és szétszórtak minket és mikor este lett, csak ötven harcos tért vissza a főnökhöz.
- Uff, uff, uff! Mit fog Vupa-Umugi mondani! Talán elhalasztja utját a Llano estacadora és a Mistake-Canonhoz indul, hogy megbosszuljon titeket!
- Azt ne tegye! A főnökünk, Nale-Masiuv parancsolta, hogy ezt megmondjuk neki. A halványarcok, kikkel harcoltunk, nem westmannok, hanem katonák. Ha legyőzzük őket és csak egyetlen egy is visszakerül az erődbe, ugy száz és megint száz uj katonát küldenek ki, hogy megbosszulják az elesetteket. Igen, meg kell bosszulni a halottainkat, de ugy, hogy egy katona se térjen vissza, hanem meg kell halni mindegyiknek, mindegyiknek!
- Vagy talán Nale-Masiuvnak terve, hogy miképen történjék ez?
- Igen.
- Ismered a tervet?
- Igen; közölnöm kell Vupa-Umugival.
- Hallhatnám azt?
- Mindnyájatoknak meg kell tudnotok; miért nem mondhatnám meg neked?
- Füleim feszülten nyitva vannak, hogy halljanak téged.
- A halványarcok katonáit a kopár Llano estacadora kell csalogatni, hogy ott elpusztuljanak.
- Uff, uff, uff! Ez egy gondolat, mely azonnal megnyeri főnökünk tetszését. El kell pusztulni ezeknek a fehér kutyáknak és egyetlen egynek sem szabad visszatérnie, hogy elbeszélhesse, mi történt.
- Vörös testvéremnek igaza van. Ezért nem szabad az utat a Llanora elhalasztani, hanem azonnal végre kell hajtani, mert ha halványarcokat a halálba akarjuk csalogatni és magunk nem akarunk elpusztulni, szükségünk van arra a vizre, mely mellett Bloody-Fox lakik. Ennek a miénknek kell lenni, mielőtt a katonákat a Llano estacadora vezetjük.
- De hogyan csalogatjuk őket oda?
- Itt van már Siba-bigk, a fiatal főnök, vörös testvéreimnél?
- Ma délután érkezett husz emberrel.
- Ő ismeri az utat a vizhez a sivatagban és Vupa-Umugitól annyi harcost kap, amennyi szükséges, hogy a viz birtokába jusson és elfogja a véres rókát. Mig ezt végrehajtja, Vupa-Umugi itt várakozik, hogy Nale-Masiuv megérkezzék és csatlakozzék hozzá.
- Mikor történik meg ez?
- Mihelyt a csata után összegyülekeztünk, azonnal két harcost küldött haza, hogy hozzanak még száz harcost, kik a fehér katonák háta mögött maradjanak, de ugy, hogy ezek ne láthassák őket, mig a halványarcuak a sivatagba nem jutottak. Most vár egy napot, hogy összegyűjtse a szétugratott harcosokat, azután pedig megtámadja a katonákat; de nem fog harcolni, hanem visszavonul idáig a Kék vizig, hol egyesül kevés emberével a ti százötven harcosotokkal. A halványarcok üldözik. Mikor ideérnek, mi már tovább mentünk. Mindig láttatjuk magunkat, de mihelyt meg akarnak támadni, visszavonulunk, mig csak nincsenek a sivatagban a fehér kutyák. Állandóan előttük járunk, száz harcos pedig, kikért Nale-Masiuv elküldött, mögöttünk jön; ők tehát körül lesznek fogva. Még akkor sem harcolunk, ha megtámadnának, hanem mind beljebb vonulunk a sivatagba, mert nekünk van vizünk, nekik pedig nincs; el kell pusztulniuk és az utolsó szálig meg kell halniok... mig mi egyetlen embert sem veszitünk el.
- Uff, uff! Ez a terv jó, nagyon jó!
- Azt gondolja vörös testvérem, hogy Vupa-Umugi belemegy ebbe?
- Igent fog mondani, egész bizonyosan tudom. És ha ellene lenne is, rábeszélném. Az öregek gyülekezete feltétlenül az én pártomon lesz.
- Akkor menjünk rögtön a Kék vizhez, hogy beszélhessek a főnökkel, mert sietnem kell, hogy választ vihessek Naie-Masiuvnak.
- Várjon még egy kicsit testvérem! A terv nagyon jó; a halványarcok teljes pusztulására fog vezetni, de van egy hibája.
- Mi lenne az?
- Siba-bigknek, ki ismeri a sivatagot, egy csapattal előre kell lovagolnia és a viz birtokába jutnia. Ha azután mi jövünk, hogy találjuk meg azt a helyet, ahol a viz van?
- Vissza fog térni és megmutatja nekünk az utat.
- Meg tudja ezt tenni? Lesz hozzá ideje? Nem akadályozza-e ebben meg valami?
- Arra is gondolt Nale-Masiuv. Mikor a három főnök megbeszélte a hadjáratot a Llanon, Siba-bigk azt mondta, hogy a sivatag kezdete előtt, az utolsó magaslaton van egy forrás, melyet Suks-ma-lestavi (Száz fa) hivnak. Sok commancsa harcos volt már ott; ismerik és könnyen meg fogják találni...
- Suks-ma-lestavi? Ezt én is ismerem, mert már néhányszor voltam ott.
- Ez jó. Miután ez a hely azon az uton fekszik, amerre Siba-bigknek menni kell, ott megteszi az előkészületeket, melyek szükségesek, hogy onnan minden esetben megtaláljuk az utat a vizhez? Sok bokor és fiatal fa van ott; egy csomó póznát farag és kitüzi onnan a sivatag homokján át a vizig.
- Uff! Ugy, ahogy a halványarcok teszik, ha átlovagolnak a sivatagon és nem akarják eltéveszteni az utat!
- Igen, ugy! Ha azután a Suks-ma-lestavihez érkezünk és Siba-bigk nem tudott bennünket ott megvárni, megtaláljuk a póznákat, melyek mutatják nekünk az utat.
- A halványarcok pedig mögöttünk jönnek és szintén megtalálják a vizet!
- Nem! Hallott már testvérem valaha a fehér rablókról, kiket tokemannak neveznek?
- Igen.
- Igen.
- Tudja azt is testvérem, hogy mit tesznek ezek az emberek, hogy az utasokat a halálba kergessék?
- Kihuzzák a póznákat és máshová teszik őket.
- Nem tudják ugyanazt megtenni a vörös harcosok, amit a halványarcok?
- Uff! Ez igaz!
- Kihuzzuk magunk után a póznákat és olyan irányba tüzzük be, ahol nincs viz és a katonáknak el kell pusztulniok. Van még vörös testvéremnek valami kérdése, vagy aggálya?
- Nem.
- Ez az, amit Vupa-Umugi főnöknek el kell mondanom. Ha elfogadja ezt a tervet, nemcsak a viz a sivatagban lesz örökre commancsáké, hanem megfogjuk a véres rókát és elpusztitjuk a fehér katonákat is.
- Egészen bizonyosan megteszi azt, amit Nale-Masiuv általad tanácsol neki. Megmondtam. Howgh!
- Ugy lovagoljunk most a Kék vizhez, mert nincs időnk. Azonnal vissza kell térnünk, mert Nale-Masiuv vár reánk.
- Mi pedig kiolthatjuk a tüzet, mert ha nem jönnek a ti harcosaitok, nem kell reájuk várakoznunk. Átvezetünk titeket a gázlón.
Eloltották a tüzet és elhatározták, hogy átkelnek a folyón, a két követ lovon, a két őr pedig gyalog.
Mikor elmentek, felállottunk és egymásra néztünk, jóllehet a sötétben nem láthattuk egymás arcát. Az, amit hallottunk, a legnagyobb fontossággal birt.
- Az ember szeretne felkiáltani, mint az indiánok: Uff, uff, uff! - vélte Old Surehand.
- Nos, nem mondtam, hogy hallani fogunk itt valamit, Sir?
- Még pedig micsodát! Ilyen terv!
- Én voltam odafenn a csapatok táborában. Tehát őket támadta meg Nale-Masiuv! A parancsnok ugyan nem tetszett nekem; egy pökhendi fickó volt, aki tulajdonképpen megaláztatást érdemelne; de azt semmi esetre sem engedhetjük megtörténni, amit ezek a vörösek terveznek.
- Beszélt Ön vele?
- Igen.
- Ismerte Önt?
- Nem.
- És Ön nem is mondta meg neki, hogy Ön kicsoda?
- Eszembe sem jutott.
- Akkor megértem a pökhendiségét, de másképpen szeretnék olyan embert látni, még ha magasrangu tiszt is, aki Old Shatterhanddal szemben felfuvalkodottan merne viselkedni, anélkül, hogy pórul ne járna! De mit szól Ön ehhez a tervhez, melyet az a Nale-Masiuv szőtt?
- Nem éppen mesteri.
- Egészen ez az én véleményem is, de egy ilyen lovastiszt nem westmann; lehetségesnek tartom, hogy becsalogattatja magát a Llanora.
- Sőt és meg vagyok róla győződve. Ha nem is tartom mesterinek a tervet, azért nem akarom azt mondani ezzel, hogy semmit sem ér; óh nem, én csak azt gondolom, hogy például mi ketten éppen másképpen csináltuk volna meg. A fehérek még bele is mennek a csapdába.
- Ha Vupa-Umugi Nale-Masiuvval egy véleményen van.
- Ez kétségtelen, feltétlenül!
- Tulajdonképpen a Kék vizhez kellene lopódzkodnunk, hogy megfigyeljük, vagy pláne kihallgassuk, hogy mit határoznak. Nem gondolja?
- Ez a gondolat kézenfekvő, de két okból nem tesszük ezt meg, eltekintve a veszélytől, amelyet kockáztatnánk.
- Mik azok az okok?
- Először is egészen bizonyos, hogy Vupa-Umugi elfogadja a tervet, tehát nem kell hallgatódznunk és másodszor már nincs hozzá időnk. Meg vagyok róla győződve, hogy Siba-bigk holnap reggel, vagy még a mai est folyamán elindul a Siks-ma-lestavihoz és mivel nekünk meg kell őt előznünk, nincs veszteni való időnk. Gyorsan a Nargoleteh-tsilhez kell sietnünk, hogy lássuk, vajjon megérkeztek-e már oda az apacsaink. Ha ott vannak, rövid időre kipihentetjük lovainkat és még a reggeli virradat előtt a Llanora lovagolunk.
- Ismeri azt a helyet, melyet a commancsák Suks-ma-lestavinak hivnak?
- Még pedig nagyon jól. Ha Bloody-Foxot meglátogattam, vagy tőle jöttem, mindig ott csináltam éjjeli szállást. Az apacsok nyelvén Gutes-nontin-khai a neve, ami ugyanazt jelenti, vagyis Száz fát.
- Neve után következtetve, ott erdőnek kell lenni.
- A szó szoros értelmében erdő nincs. Csak arra való tekintettel jogos ez a név, hogy a sivatag szélén fekszik. Tulajdonképpen fa kevés van. Ritka bokrokra és magasra nőtt, ösztövér fácskákra bukkan az ember, melyek mindenesetre nagyon alkalmasak póznáknak, amit Siba-bigk faragni akar. Most térjünk vissza társainkhoz. Addig kell átjutnunk a gázlón, mig szabad és őrizetlen. Jöjjön!
- Egy örökkévalóságig tartott ez, - fogadott minket Old Wabble. - Ha még tovább maradtak volna, utánuk mentem volna.
- Hogy veszélybe sodorjon minket! - feleltem neki. - Éppen ez az, amiről le akarnám szoktatni. Meg vagyok győződve, hogy Önt ez a hiba, melyet, ugylátszik, nem tud leszokni, még egyszer a vesztébe fogja vinni!
- Old Wabblet a vesztébe? Ez eszébe sem jut.
Bizony, ő nem hitte el, magas kora ellenére még mindig az egykori könnyüvérü cowboy maradt. Bár hitte volna nekem! A szavak, melyeket mondtam neki, sajnos, később szóról-szóra beteljesedtek.
Átkeltünk a gázlón, lassan kilovagoltunk a folyó partját szegélyező keskeny erdőcsikon, majd neki engedtük lovainkat, mert a csillagok kellő világitást szolgáltattak nekünk. Ez a kedvező körülmény megengedte nekem, hogy olyan zsinór-egyenes irányt tarthassak be, hogy mig az Erős hegyet elértük, bizonyára nem kerültünk két percet. Éjfél volt, mikor felbukkantak előttünk a hegy jelentéktelen magaslatai.
A hegy lába bokrokkal volt szegélyezve. Mikor ezek mellett ellovagoltunk, felhangzott az apacskiáltás:
- Ti arku - ki van itt?
- Old Shatterhand, - feleltem.
- Owan ustah arhonda, - jertek ide! 
Bekanyarodtunk. Egy vörös lépett elénk, ki egészen mellém jött, hogy az arcomba nézhessen.
- Igen, ez Old Shatterhand, az apacsok nagy főnöke. A hegynek minden oldalán őröket állitottunk fel, hogy reátok várjanak.
- Megérkeztek az apacs harcosok?
- Igen, háromszor százan.
- Élelemmel?
- Van hus és liszt néhány hétre.
- Ki a vezér?
- Entsar-Ko (Nagy tűz), aki Winnetou kedvence, mint nagy testvérem, Old Shatterhand jól tudja.
- Megérkezett hozzátok Hosszu kés két halványarccal?
- Megjöttek és beszéltek Old Shatterhand tetteiről. Kövessenek testvéreim.
Bevezetett egy darabon a lapos völgybe, mely a két hegynyereg között fölfelé nyilt és nemsokára az apacsok táborába jutottunk.
Entsar-Ko nemcsak Winnetou, hanem az én kedvencem is volt. Nagy és őszinte szivélyességgel üdvözöltük egymást és ő kijelentette nekem, hogy magát és csapatát az én parancsnokságom alá helyezi. Parker és Hawley természetesen szintén elősiettek, hogy megszoritsák a kezünket. Rövid szavakkal elbeszéltük nekik, hogyan sikerült Bob megszabaditása. Aggódtak érettünk; annál nagyobb volt most az örömük.
Tanácskozást nem kellett tartanunk. A Llanora akarunk menni, ez elegendő volt. Közöltem Entsar-Koval, hogy áll a helyzet és mivel nekünk aludnunk kellett, ő elvállalta, hogy megteszi a szükséges előkészületeket, hogy felébredésünk után azonnal indulhassunk.
Másnap reggel, mikor a nap felkelt, már messze jártunk az Erős hegytől és menetünk elég gyorsan haladt a sikságon át, mely a már többször emlitett magaslatokhoz vezet és melyből le lehet szállani a Llanora. Keleti nyulványai között van az a folyócska, mely később elapad a homokban és valószinüleg az gyül össze abban a tóban, mely mellett Bloody-Fox titokzatos tanyáját felütötte.
Old Surehand gyönyörködött apacsainkban. Észrevette, hogy szinte katonailag vannak kiképezve. Egyetlen más indiántörzs sem dicsekedhetett olyan kitünő szervezettel és mikor lovaglásközben elbeszéltem és megmagyaráztam neki, milyen fáradságot vett magának Winnetou és milyen körültekintést pazarolt reá, hogy a mascalerokból mintacsapatot szervezzen, még nagyobbra nőtt az a tisztelet, melyet eddig is érzett a főnök iránt. Még gazella bőrökből készitett viztömlőik is voltak, hogy a harcosok ne szomjazzanak.
Délután átléptük az emlitett magaslatokat. Egy általam ismert völgybe vezettem a csapatot, ahol pihentünk. Itt volt egy piciny, persze nagyon gyéren folydogáló vizecske, mely azonban mindamellett elegendő volt, hogy tömlőinket megtöltsük. Azután leszállottunk a Llano estacadoba, melynek könnyü, fehéres sárga homokjában északkeletnek lovagoltunk. Ez a völgy körülbelül negyednapi lovaglásra feküdt délnek a Száz fától, ahová a commancsák akartak jönni.
Mikor a nap lement, a sivatag közepén állottunk meg. Ugy terült el körülöttünk, mint egy homoksikság, melyet semmi sem szakit meg; a láthatár olyan volt, mint egy körzővel meghuzott kör - óriási, darával és cukorral behintett, gömbölyű tortaformának látszott; tulajdonképpen nagyon merész hasonlat, mikor a kopár, természetben sivár Llano estacadóról van szó!
Jóllehet semmi félni valónk nem volt, őröket állitottunk ki, azután lefeküdtünk aludni, miután a lovak vizet és kukoricát kaptak, melyből tekintélyes mennyiség volt velünk. Az alvás rendkivül jól esett nekünk a hüvös sivatagi éjszakában és kellő erősnek éreztük magunkat a további meneteléshez, mikor reggel felébredtünk.
A mai ut néha szikár kaktuszföldek mellett vezetett, melyektől nagyon óvni kellett lovainkat, hogy meg ne sértsék a lábaikat. Ezek a kaktuszbokrok néhol oly közel jutottak egymáshoz és gyakran annyira egymásba fonódtak, hogy egy csomó kanyarulatra és kerülőre kényszerültünk és csak nehezen tudtunk átfurakodni közöttük. Aki nem ismeri helyzetüket, kiterjedésüket és természetüket, az olyan utvesztőbe kerülhet, hogy nem talál ki belőle és elveszett, ha nincs élelem és viz nála.
Délután izzó meleg volt. A nap valósággal égetett és oly meleg szél fujt, mint a sütőkemencében és a levegőt sürü homokporral töltötte el. Nagyon nehéz helyzetem volt, mert én voltam az egyetlen, aki ismertem az utat, tehát felelős voltam a jólétünkért. A szem alig tudott áthatolni a sürü levegőn és ámbár meg voltam róla győződve, hogy betartom az egyenes irányt, mégis sok minden akadt, ami alkalmas volt arra, hogy tévutra vezessen. A néger ugyan mellettem volt, de egyáltalában nem számitva fajának szellemi gyengeségét, mindig Bloody-Fox-szal ment át a sivatagon, rábizta magát erre és a legkisebb felvilágositást sem tudta adni nekem. Voltak régebben olyan kaktuszföldek, melyek most eltüntek, ahol pedig régen nem volt, most ujak keletkeztek. Óvakodtam tőle, hogy az iránytűhöz forduljak. A westmann tájékozódási ösztöne biztosabb, mint a csalóka iránytű.
Feltétlenül azon a helyen kellett most lennünk, ahol két nagykiterjedésü kaktuszmező között ut vezet a sivatag vizéhez. De ezt az utat nem találtam. A látcső innen, ahol voltunk, valószinüleg megmutatta volna a facsoportot, mely a kis tó körül keletkezett, de a levegő telitve volt homokkal. Még egyszer Bobhoz fordultam és végre hosszu ide-oda kérdezősködés után megtudtam, amit már régen megmondhatott volna.
Bloody-Fox ugyanis még jobban el akart zárkózni mint eddig és beültette azt az utat, melyet kerestem. Nagy fáradsággal és a viznek segitségével, mely rendelkezésre állott, széles kört vont maga körül kaktuszokból, ugyhogy otthonát annak széléről szabad szemmel nem lehetett látni. Ez persze nem lett volna lehetséges, ha már előbb nem lett volna köröskörül mérföldnyire kaktuszmező. Ő neki csak a réseket kellett kitölteni és ezen Bobbal, meg Sannával hónapokon át dolgozott. Mig azelőtt nyugatról vagy északról jöhettünk hozzá, itt kitöltötte a réseket és ahelyett keleten csinált uj bejáratot. Nagyon keskeny volt és oly zegzugos, hogy bizonyára minden idegen óvakodott volna ezt követni. Hogy otthonát ilyen kiterjedt kaktuszerdővel vehette körül, az természetesen csak a viz jelenléte által volt lehetséges. Különben én már egyszer leirtam ezeket a vad kaktuszmezőket a Llano estacadoban. Akkoriban egy ilyen mezőnek köszönhettük a megmenekülést a szomjhaláltól és véletlenül akkor is volt velünk egy néger, kit szintén Bobnak hivtak, de nem volt azonos a mostani kisérőmmel.
Most már tudtam végre, hogy hányadán állok és hogyan juthatok Bloody-Foxhoz. Az apacsokat nem vihettem magammal, mert otthona titok volt és előttük valószinüleg annak is kellett maradnia. Ők tehát itt tábort verhettek; a fehéreket is náluk hagytam és csak a négert vittem magammal, hogy oly hamar megadjam neki az alkalmat, mint csak lehetséges, hogy anyját és Bloody-Foxot viszontláthassa.
Vágtában száguldottunk át a hatalmas kaktuszföldek között, mig annak keleti oldalára nem értünk. Ez majdnem egy órát vett igénybe, miután nyugat felől érkeztünk. Megtaláltuk a rést, de itt már lassabban kellett lovagolnunk, hogy az utat követhessük, hol jobbra, hol balra, ahogy a zegzug magával hozta. Végre megpillantottam a fák zöld, de homoktól szürkévé vált csucsait, majd nemsokára a házat is, mely a fák árnyékában állott. Előtte egy dolgozó női alak mozgott. Mikor Bob megpillantotta, megnógatta lovát és felkiáltott:
- Ez Sanna mama lenni, Masser Bob Sanna mamája! Oh! óh!... óh! Mama, Mama! Sanna, Sanna! Jön a fiad. Bob itt lenni, megint itt lenni!
A nő megfordult, meglátta őt és kitárta karjait. Ugy állott ott, meredten az örömtől, anélkül, hogy egy szót tudna szólani. Bob megállitotta mellette lovát, leugrott és hosszu karjaival ujjongva ölelte át.
Kiáltozását meghallották; az ajtó kinyilt és kilépett valaki, ki előtt a néger visszatérte egészen bizonyosan rejtély volt, de akinek mindamellett egy izma sem rándult meg és arcán a meglepetés legkisebb jelét sem lehetett látni.
Csendesen, mozdulatlanul állott az ajtóban, sötét szemét villogva szegezte az anyára és fiára. Sürü, hosszu, kékes-fekete haja sisakszerü kontyba volt fésülve és onnan omlott le vállára. Egyetlen sastoll, semmiféle jelvény sem diszitette ezt az indián hajviseletet. Enélkül is meglátszott rajta, hogy nem volt közönséges indián, nem volt egyszerü harcos. Aki egy pillantást vetett reá, már bizonyára meg volt róla győződve, hogy jelentős ember áll előtte. Egészen bőrbe volt öltözve, akárcsak én. Nyakában viselte a könnyedén himzett varázsszeres zacskót, a rendkivül művésziesen metszett békepipát és egy háromszoros láncot azon medvekarmokból és fogakból, melyeket leteritett. Ennek a komoly, férfiasan szép arcnak vonásait majdnem rómainak lehetett nevezni, csak pofacsontjai állottak ki alig észrevehetően. Arcszine világosbarna volt, halvány bronzárnyalattal.
Winnetou volt, az apacsok főnöke, a legfelségesebb indián. Neve minden sátorban, minden blokkházban, minden tábortüznél közszájon forgott. Egészséges, hűséges, okos, bátor a vakmerőségig, őszinte és hamisság nélkül való, minden segélyre szorulónak barátja és védelmezője, akár fehér, akár vörös szinü volt is, de éppen olyan ellensége és szigoru, kérlelhetetlen ellenfele minden gonosznak, igy ismerte mindenki, akik hallottak róla, vagy talán látták. Micsoda szerencse e férfi barátjának lenni!
Bob még mindig kiabált az anyjára. Elragadtatása még növekedni látszott, ahelyett, hogy csökkenne. Időközben én is lassan közelebb jöttem és Winnetou meghallotta lovam lépteit. Megfordult és megpillantott. Márványarca most is mozdulatlan maradt; a pillája sem rebbent. Csak a szeme tágult ki és benső szeretet, ragyogó fény sugárzott belőle felém. Leszállottam. Hosszan átkulcsoltuk egymást és összecsókolództunk, mint testvérek, kik régen nem látták egymást. Azután megszoritotta kezemet, féllépést hátrált, tekintete végigkalandozott rajtam és megszólalt:
- Shatterhand testvérem ugy jön, mint a harmat a szomjazó virág kelyhének és mint a sas, mely hatalmas szárnyaival védelmezi fiainak fészkét. Megtaláltad a Sierra Madre hegyei között a cédulákat?
Igy feleltem:
- Winnetou testvérem után ugy vágyódott a szivem, mint a beteg a napfény után és oly drága lelkemnek, mint a gyermek anyjának, mely szülte. Sok nap és hold mult el azóta, hogy szemem utoljára pillantott meg téged. Odafent voltam a Sierrában a tölgyfánál, megtaláltam soraidat és olvastam. Most háromszáz apaccsal jövök a bátor Entsar-Ko vezetése alatt, hogy a te parancsaid alá helyezzem őket. Bloody-Fox nincs idehaza?
- Naponta többször kilovagol, hogy körüljárja a kaktuszokat és megnézze, hogy jössz-e már. Most is oda van és... nézd csak!
Félbeszakitotta mondatát és oda mutatott, amelyről én jöttem. Néhány lovas érkezett. Old Surehand, Old Wabble, Parker, Hawley és Entsar-Ko, az apacs. Előttük lovagolt Bloody-Fox, éppen ugy, mint a mexikói vaquerók, egészen bölénybőrbe öltözve, minden varrat rojtokkal diszitve. Öv helyett vörös, széles kendő volt derekára kötve és ez végeivel baloldalán lelógott. Ebben a kendőben bowie-kés és ezüsttel kirakott pisztoly volt tüzve. Fején széles karimáju kalapot viselt; térdein keresztben nehéz, kétcsövü Kentucky-puskát tartott és elöl, a nyereg két oldalán, mexikói módon védőbőr volt alkalmazva, mely a lábakat egészen a lábfejig befedte és lándzsadöfés és nyilak ellen védelmezte.
Most huszonötéves volt; tömött, hosszu bajusz árnyékolja be ajkait. Arcának alsó fele az erősen kifejlett állkapoccsal szilárd, megrendithetetlen akaratot mutatott; szemei azonban talán csak most, hogy örvendezett, jámboran és szeliden néztek bele a világba, akárcsak egy gyermek szemei, ki nem nyulna egy-egy bogárkához, egy pillangóhoz, hogy fájdalmat ne okozzon neki. És mégis ez a fiatalember volt a félelmetes avenging-ghost, kinek biztos golyója Estacado minden keselyüjét homlokán találta.
Ügetés közben ugrott le lováról és kezet nyujtott nekem. Miután őszintén átérzett, szivélyes szavakkal üdvözölt, Winnetouhoz fordult:
- Ez egyszer megtaláltam, akiket kerestem. De nemcsak az apacs harcosok vannak itt egyedül. Sejti Winnetou, micsoda hires embereket hozott magával barátja és testvére, Old Shatterhand?
A főnök gyenge fejcsóválással válaszolt. Erre Fox bemutatta őket:
- Itt van Old Surehand, egyike a leghiresebb vadászoknak. Délnek indult, hogy megismerkedjék az apacsok főnökével és közben találkozott Old Shatterhanddal.
Végre egymással szemben állott ez a két ember. Szemeiket fürkészőleg szegezték egymásra; majd Winnetou kezet nyujtott a vadásznak és igy szólt:
- Akit Old Shatterhand hoz magával, azt szivesen látja az apacsok főnöke. Sokat hallottam rólad; most lépjenek a tettek a szavak helyébe, éppen ugy, mint ma az ember az elbeszélés helyébe.
Old Surehand néhány szóval válaszolt: láttam rajta, hogy Winnetou nagy, igen nagy hatást tett reá.
- És itt van, - folytatta Bloody-Fox, - Old Wabble, kit a cowboyok királyának neveznek. Ő segitett Old Shatterhandnak és Old Surehandnak, Bobot kiszabaditani.
Sajátságos, mondhatnám, vidám rándulás futott át Winnetou arcán, mikor az öregnek ezen szavak kiséretében nyujtott kezet:
- Old Wabblet jól ismeri az apacsok főnöke; ő ravasz, mint a róka, ugy lovagol, mint az ördög és nagyon szeret cigarettázni.
Az öreg arca csak ugy szikrázott az üdvözlet elején, de alig hallotta meg az utolsó szavakat, azonnal elsötétültek a vonásai és igy kiáltott fel:
- Thunder-storm, ez persze igaz! De most már hónapok óta egyetlen egy sem volt az ajkaim között. Honnan is venne az ember ezen az átkozott vidéken. Ha ez nem változik meg hamarosan, a vágyakozástól kibujok a bőrömből és szivart sodrok belőle; th’is clear!
Olyan szenvedélyes dohányos volt, hogy cigaretta nélkül nem érezte jól magát. Innen ered szenvedélyes kirohanása.
Bloody-Fox még Parkert és Hawleyt is bemutatta, kik szintén kaptak néhány barátságos szót. Körsétát tett, hogy utánam, meg az apacsok után nézzen és mig én Bobbal kelet felé lovagoltam, ő észak felöl jövet reájuk bukkant. A fehérek azonnal megmondták néki, hogy kicsodák és ő meghivta őket, hogy azonnal jöjjenek vele.
Mennyi kérdezni és beszélni valónk lett volna Winnetounak, Foxnak és nekem egymással! De ehhez nem volt kellő ráérő időnk, mert egyelőre minden percünket a commancsák vették igénybe. Bobnak és Sannának lovainkat itatni kellett vezetni, mi pedig a ház előtt foglaltunk helyet, hogy tanácskozzunk. Ott állott egy gyalulatlan deszkából összeácsolt asztal két paddal, hol leülhettünk.
Fox a lakása belsejébe ment, hogy megvendégeljen minket. Jóllehet az, amit elébünk tálalt, nagyon megérdemelte a figyelmet, azoknak érdeklődését, kik még nem voltak itt, mégis egészen más kötötte le.
Bámulva tekintettek körül. Micsoda paradicsom volt itt az izzó sivatag közepette! Előttük egy természettől alkotott, majdnem egészen kerek medence állott, melynek átmérője talán nyolcvan lépés lehetett, szinig telve tiszta, felséges vizzel, melynek felületére a nap, ragyogó gyémántsugarakat vetett, szivárványszinü szitakötők repkedtek ide-oda, legyekre, szúnyogokra és egyéb kis bogárkákra vadászva. A parton lovaink nyalánkodtak, mint valami inyencek a buja fű rendkivül zamatos szálai között. Alacsony pálmák tükröződtek vissza a vizben, melyet felborzolt a szellő. Levélkoronájuk fölé árnyas cédrusfák és sykomorok terjesztettek védő levéltetőzetet. A házikó mögött nagy kukoricaföld volt, melyben törpe papagáj-csapat verekedett az aranyos szemek felett.
A házikó nem volt nagy, de Bloody-Fox igényeinek teljesen megfelelő. Azt nem lehetett látni, hogy milyen anyagból épült, mert a négy oldala éppen úgy, mint az egész tető teljesen be volt boritva a fehér, vöröses golgotavirág ágaival, leveleivel, virágaival. Több helyen már kilátszottak a sárga, édeskés és tyuktojáshoz hasonló gyümölcsök a széles levelek mögül. Más helyen, hol a virágok még nem hervadtak el, parányi kolibrik ugráltak virágról-virágra. A madárvilágnak ezek a törpéi, melyek repülő drágakövekhez hasonlitottak, megtalálták az utat a Llanon keresztül erre a felséges szigetre.
A sykomorok, cédrusok, cyprusok a viz mellett, már öreg fák voltak, amelyeknek magvait, mikor még egyetlen embernek sem volt sejtelme ennek a sivatagbeli oázisnak a létezéséről, madarak hurcolták ide. Távolabb gesztenye-, mandula-, narancs- és babérfa ültetvények voltak, ezeket Bloody-Fox évekkel ezelőtt ültette, hasonlóképpen egy széles, messze a viz körül huzódó csik gyorsan növekedő bokrot és évelő növényt, melyeknek az volt a hivatásuk, hogy az oázistól távoltartsa a szél által idehozott homokot. Fox a kis tóból minden irányban árkokat huzott, hogy ezeket a növényeket öntözhesse. Ahova már nem jutott viz, ez a buja tenyészet földön kuszó kaktuszfajtákba ment át, melyek azt a nagy, védőgyürüt alkották a birtok körül, amelyről fentebb beszéltem.
Ez a szép, a világtól távol eső hely teljesen tropikus hatást keltett. Az ember Délamerikában, Közép Boliviában vagy Brazilia őserdőinek szélén képzelhette magát. Ennek folytán nem is volt csoda az a bámulat, mellyel ezt a kis paradicsomot szemlélték a sivatag közepén. Én beszéltem Old Surehandnak, Old Wabblenak, Parkernek és Hawleynak róla, de azt még sem gondolták, hogy ennyire bájos lehet itt.
Mikor elragadtatásuknak szavakban adtak kifejezést, Bloody-Foxnak nagyon hizelgett és meghivta őket, hogy jöjjenek be a házba, megmutatja nekik azt is.
Ha az ember a golgotavirágoktól szegélyezett ajtón belépett, látta, hogy a ház belseje egyetlen egy szobából áll. A négy fal nádból készült; mint tömitő- és kötőanyag a tó finom iszapja szerepelt. A tető hosszu, huzott nádból állott. Három oldalán egy-egy kis ablak volt, melyeknek nyilását megtisztitották a virágoktól. A negyedik falon, meglehetősen messze a szintén ezen levő ajtótól, állott a földből készült tüzhely, mely felett a szintén nádból és iszapból készült kémény nyilott. Ez alatt csüngött egy vas-üst.
A padlót nyirott szőrmék boritották. Három ágy volt a szobában, melyeket cölöpökre erősitett szijakból készitettek, melyekre medvebőröket teritettek. A tetőről füstölt husdarabok csüngtek alá, a falakon mindenféle fegyver, amit a távoli Nyugaton csak látni és venni lehet. Néhány láda szolgált szekrényül. Asztal és szék is volt, melyet Bloody-Fox maga tákolt össze.
A szoba legnagyobb diszét egy fehér bölény bozontos bőre képezte, melyen rajta hagyták a fejét. Ez volt az avenging-ghost “egyenruhája”; Fox mindig magára vette, ha kilovagolt, hogy megbüntessen egy-egy stakemannt. Innen ered a “Llano estacado szellemének” borzalmas külseje! A bölénybőr két oldalán sok, nagyon sok kés volt a falba szurva, rettenetes emlékek, mert a bosszuálló stakemannoktól vette el őket, kiket megölt a homlok közepébe lőtt golyóval. Bloody-Fox ágya alatt volt egy bőrökkel elfedett mélyedés, melyben lőszerét tartotta pléhdobozban.
A házikó északi falán, ahová a nap nem sütött, egy csomó bőrtömlő állott, melyeket vizzel lehetett megtölteni. Ezek tartalmából már nem egy, a Llanoban eltévedt utast mentett meg a szomjanhalástól.
Ilyen volt a “sziget a sivatag közepén” és igy volt berendezve a ház a szigeten.
Azután kiültünk a ház elé és ettünk. Étvággyal ugyan, de sietősen, hogy a tanácskozáshoz kezdhessünk. Mielőtt ezt megkezdtük, Bloody-Fox bement a házba, kis papirdobozzal tért vissza, átnyujtotta ezt az öreg Wabblenak és igy szólt:
- Ime, Mr. Cutter, ez az öné, most azt óhajtom, hogy vendégeim jól érezzék magukat nálam.
Old Wabble átvette a könnyü dobozt, megemelgette kezében és kétkedő hangon kérdezte:
- Jól érezzem magam? Azt hiszi, hogy ez a holmi itt emelni tudja az én közérzetemet?
- Meg vagyok róla győződve.
- Hát mi van benne?
- Nyissa ki és nézze meg saját maga.
- Hm! Ha ön nem mondja meg, természetesen fel kell nyitnom; különben nem tudom meg, mi van benne; th’is clear!
Felszakitotta a papirboritékot, levette a tetejét és... hangos örömkiáltásban tört ki:
- Óh egek! Cigaretta, cigaretta, cigaretta van benne! Még pedig ötven darab, teljes ötven darab! És kié legyen ez, Mr. Fox, talán az enyém?
- Természetesen.
- Mind? Mind az ötven?
- Mind!
- Thunder-storm! Ön egy nemes ifjú, egy nagyon kiváló ember! Jöjjön ide; jöjjön a keblemre, egy puszit, egy hatalmas cuppanós puszit kell adnom önnek!
Magához szoritotta Bloody-Foxot és olyan csókot adott neki, hogy csak ugy cuppant. Azután rágyujtott egyre és olyan élvezettel fujta a füstöt, hogy csak ugy ragyogott az arcának minden rince-ránca. A bajtársiasság tulajdonképen ugy hozta volna magával, hogy megkináljon minden jelenlevőt belőle; de nem tette meg, sokkal szenvedélyesebb dohányos volt, hogy meg tudott volna hozni ilyen áldozatot. Winnetou arcán halvány mosoly suhant át, melyet csak én értettem meg. Neki nem volt semmiféle szenvedélye, vagy szokása és majdnem megfoghatatlan volt előtte, hogy egy öreg westmannt, akit még hozzá a cowboyok királyának neveztek, egy cigaretta ilyen lelkesedésbe hozzon...

Kaktuszcsapdában
A forró sivatagi szél lecsendesedett és a nap elérte napi utjának utolsó nyolcadát; nem volt már repkedő homok a levegőben és láthattuk, amint a ragyogó golyó lehanyatlóban jelentékenyen megnövekszik. Vajjon micsoda jeleneteket fognak sugarai megvilágitani holnap ilyenkor? Valószinüleg ezt kérdezték maguktól közülünk a legtöbben, amint egyelőre csendben üldögéltünk, mert ha nem is éreztünk félelmet a commancsáktól, mégis tudta mindegyikünk, hogy az ember legjobb és legelőrelátóbb számitásait romba döntheti egy véletlen, mely egészen váratlanul köszönt be.
Természetes volt, hogy legelőbb is elbeszéltem Winnetounak mindent, amit átéltem attól kezdve, hogy megérkeztem találkozóhelyünkre a Sierre Madrera. Mivel kisérőim élményei ebben bennfoglaltattak, az apacsnak ezután nem kellett kérdezősködnie, hogy tiszta képet nyerhessen. Mikor befejeztem elbeszélésemet, ezekben a szavakban összegezte a hallottakat:
- Most már csak arra kell gondolnunk, ami erre a helyre vonatkozik, ahol jelenleg vagyunk; minden egyebet megbeszélhetünk később. Vupa-Umuginak tehát százötven harcosa van a Saskuan-kuinál?
- Százötvennégyen voltak. Ebből leszámit a hat commancsa, kiket legyőztünk az Altsesse-tsinál.
- Nale-Masiuv száz emberrel akar hozzá csatlakozni?
- Ezekből a katonák elleni harcban sokat megöltek, vagy harcképtelenné tettek; de ő hazaküldött, hogy még százat hozasson.
- Hány harcossal jött Siba-bigk?
- Husszal.
- Igy tehát körülbelül háromszáz ellenség fog ellenünk állani. Testvéremnek éppen annyi apacsa van odakünn a kaktuszmezők szélén; tehát elég erősek vagyunk velük szemben.
- Elég erősek? Csak elég erősek? - vágott közbe Old Wabble. - Sőt azt hiszem, erősebbek vagyunk, sokkal, de sokkal erősebbek! Láttam, hogy az apacs harcosok milyen jól vannak felfegyverezve és milyen fegyelmezettek. Közülök kétszáz le fogja győzni a háromszáz commancsát. Ezenkivül ott vannak még a fehérek. Winnetou, Old Shatterhand és Old Surehand felveszik a harcot egész halom ellenséggel. Magamról, Foxról, Parkerről és Hawleyról nem is akarok beszélni. Csak jöjjenek a fickók! Halomra lőjük őket és szavamat adom, hogy közülök egyetlen egy sem fogja viszontlátni wigwamját.
Winnetou legkomolyabb arcát vette fel és igy felelt neki:
- Öreg testvérem, amint tudom, elkeseredett ellensége minden vörös embernek; tolvajoknak, rablóknak, gyilkosoknak tartja őket, anélkül, hogy meggondolná, hogy csak azért nyulnak fegyverhez, hogy megvédelmezzék jogos tulajdonukat, vagy pedig hogy megbosszulják, amit ellenük elkövettek. Old Wabble még soha sem kegyelmezett meg vörös embernek, ki kezei közé került; az egész szavannán ugy ismerik, mint indiánölőt; de ha Old Shatterhand és Winnetou mellett van, meg kell változtatnia érzelmeit, különben kénytelenek lennénk elválni tőle. Mi barátjai vagyunk minden vörös és fehér embernek és ha ellenség áll előttünk, legyen akár fehér, akár vörös, akkor lehetőleg ugy győzzük le, hogy ne ontsuk a vérét. Old Wabble kereszténynek mondja magát; Winnetout pogánynak nevezi; de hogyan lehet, hogy ez a keresztény oly szivesen ont vért, mig a pogány ezt elkerülni igyekszik?
Hogy a különben oly szófukar apacs rászánta magát ilyen hosszu beszédre, annak volt a bizonyitéka, hogy az öreg rokonszenvesebb volt neki, mint ahogy szavainak tartalmából tulajdonképpen következtetni lehetett volna. Old Wabble lehajtotta a fejét; de kis idő mulva ujból felemelte és védekezett:
- A vörösek, kikkel eddig összetalálkoztam, mind, mind gazemberek voltak.
- Ebben kételkedem. És ha igaz is lenne, ki tette őket gazemberekké?
- Én nem!
- Te nem?
- Nem.
- A halványarcok által lettek azzá. És Old Wabble nem szintén fehér?
- Az vagyok, igen. Sőt még azt hiszem, hogy olyan vagyok, aki megmutathatja magát!
- Winnetou pedig azt hiszi, hogy jobb lenne, ha a vörösek, kikről te beszélsz, nem láttak volna téged! Azt mondtad, hogy az összes commancsákat le kell lőni; én azonban azt mondom neked, hogy mi, ha csak lehetséges, egyetlen egyet sem fogunk megölni közülök. Old Shatterhand testvérem, egy véleményen van velem?
- Tökéletesen, - feleltem neki. - Tudod, hogy engem meg sem kell kérdezned.
Az öreg Wabble nagyon zavarodott arcot vágott, de mégis megpróbált védekezni:
- Hiszen meg akarják támadni Bloody-Foxot, kinek segitenünk kell! Meg akarjuk védeni őt és magunkat, az pedig csak küzdelem utján történhetik; th’is clear!
- Különböző küzdelmek vannak, Mr. Cutter, - válaszoltam. - Engedje Winnetout beszélni, akkor meghallja, hogy a commancsákat nem egyedül azáltal tudjuk visszatartani szándékuk keresztülvitelétől, hogy lelőjük őket. Vannak még más eszközök is.
- Igen, bizonyára megint az ön hires cselfogásai!
Olyan hangon mondta ezt, mely nem tetszett nekem, de nem is kellett rendreutasitanom, mert megtette ezt Parker, amint közbevágott:
- Hát nem lenne jobb, öreg Wabble, ha hallgatna? Láthatja, hogy én is csendben vagyok. Ha Old Shatterhand és Winnetou beszélnek egymással, egyáltalában nem szükséges, hogy mások is nyilvánitsák véleményüket, anélkül, hogy kérdeznék őket. Ön több, mint tizszer megigérte, hogy csak azt teszi, amit Mr. Shatterhand akar. Ha nem akarja megtartani ezt az igéretét, ugy azt tesszük, amit már oly sokszor mondtunk: elmegyünk és faképnél hagyjuk Önt!
Ez a faképnélhagyás, melyet én mondtam ki először, szólásmóddá vált, melyen Old Wabble rettenetesen tudott bosszankodni. Most is felfortyant.
- Fogja be a száját! Ki kérdezte a véleményét? Ha én nekem nem szabad beszélnem, akkor önnek igazán hallgatnia kell! Milyen jogon nevez engem nyakas, öreg embernek? Seperjen csak a saját ajtaja előtt! Nekem még sohasem ajándékoztak jávorszarvast, hogy azután azt mondjam, hogy én magam lőttem!
- Én pedig még sohasem vittem a nagy szót és nem csináltam amellett olyan ostobaságokat, mint például ön a Saskuan-kui mellett, ahol ön...
- Csend - vágtam közbe, - nekünk sokkal fontosabb tennivalónk van, mintsem ilyen béka-egérharcot folytatni. Az előbb ott szakitottuk félbe, hogy nekünk éppen annyi harcosunk van, mint a commancsáknak, tehát egyforma erősek vagyunk. Szivesen elösmerem, hogy Old Wabblenak igaza volt, mikor azt mondta, hogy nemcsak elég erősek vagyunk, hanem még fölényben is. Ezt persze nem azzal akarom megokolni, mint ő, hogy nagy, legyőzhetetlen lövők vagyunk, akikkel szemben egy vörös harcost semmibe sem kell venni. Az ok inkább abban a körülményben van, hogy a mi háromszáz apacsunk együtt van, mig a commancsák külön csoportokban jönnek és ezenkivül még a fehér lovasság is ellenük van.
- Ebben testvéremnek igaza van, mint mindig, - helyeselt Winnetou. - Legelőbb közeledik Siba-bigk egy csapattal, hogy megtámadja ezt a házat és lakóit és kitüzze a cölöpöket a sivatag homokjába. Utána jön Vupa-Umugi, hogy ezeket a cölöpöket tévutra tüzze és ezzel a fehér katonákat a szomjhalálba vezesse. A fehér lovasok után jön Nale-Masiuv embereivel, hogy elvágják a visszavonulás utját a halványarcok elől és teljesen körülzárják. Ez három különböző csapat, melyeket egyenkint támadunk meg és talán minden vérontás nélkül győzhetünk le. Old Shatterhand helyeselni fogja szavainkat.
- Mindenesetre, - mondtam. - Nem hiszem, hogy Siba-bigknek, ki legelőbb jön, több, mint ötven harcosa lenne. Ha körülfogják a mi háromszáz emberünkkel, belátják, hogy legokosabb lesz, ha ellenállás nélkül megadják magukat.
Az öreg Wabble az előbb kapott rendreutasitás dacára nem tudott hallgatni; ellene vetette:
- Igazán csak ötven harcos jönne vele, mikor nekünk háromszáz van?
- Elfelejti, hogy a commancsák nem is tudják, hogy mi itt vagyunk. Ők azt hiszik, hogy csak az oázis lakóival van dolguk.
- Hm, az lehet! De a körülzárás nem olyan egyszerü, mint gondolják.
- Sőt ebben az esetben nagyon könnyü. Csak egy kaktuszmezőnek kell szoritanunk őket, oda nem mehetnek be. Akkor nem szükséges egész kört huzni körülöttük, hanem elég félkör is. Hátuk mögött az áthatolhatatlan kaktusz, maguk előtt háromszáz ellenség; őrült lenne az az ötven ember, ha azt hinné, hogy ép bőrrel átvághatja magát.
- De ha mégis ezt gondolná?
- Ugy beszélni fogunk velük.
- Beszélni? Hm. Vajjon hallgatni fognak-e reá?
- Ami azt illeti, van közöttük egy, aki bizonyosan hallgat reám.
- Ki lenne az, Sir?
- Siba-bigk, a fiatal főnök. Nekünk köszönheti az életét. Házunknak a vendége volt és akkor szavát adta, hogy nem fogja elárulni az oázist. Ez több, mint elég ahhoz, hogy hallgasson a szavamra.
- Kiváncsi vagyok, hogy nem-e fog tévedni ebben. Hiszen látja, hogyan tartotta meg a szavát. Megigéri, hogy nem árulja el az oázist és mégis háromszáz commancsát hurcol ide! Remélhetőleg nem kell sokáig várakoznunk, mig megérkezik.
- Holnap este itt lesz.
- Már itt az oázisnál?
- Igen. Nem hiszem, hogy tévednék a számitásomban.
- És itt akarjuk őt bekeriteni?
- Igen.
- Éjszaka?
- Talán már nappal. Minél előbb jön, annál korábban fogjuk körül.
- De akkor tudnunk kell, mikor jön; szükséges tehát felderitőket küldeni feléjük.
- Ez nagy hiba lenne.
- Hogy-hogy?
- Mert felfedeznék ezeknek a felderitőknek a nyomát és ennek folytán gyanut fognának.
- Hm! Tehát felderitőt sem! De hogy fogjuk megtudni, hogyan és mikor...
- Öreg testvérem nyugodtan elhiheti, hogy Old Shatterhand tudja, mit mond és mit csinál, - vágta el szavát Winnetou. - A kommancsák megtalálnák a felderitők nyomát, ezért nem szabad őket kiküldenünk, Siba-bigk itt volt és innen egyenesen a Száz fához lovagolt, ahol most is van, hogy póznákat faragjon. Egészen pontosan ugyanazon az uton fog jönni. Ezen uttól oldalt lovagolunk elébe és meglátjuk őt anélkül, hogy ő észrevenne. Ha elhaladt, megfordulunk, utána megyünk és beleszoritjuk egy kaktuszmezőbe, melyen nem tud áthatolni sem ő, sem csapata; akkor a kezünkben van. Eltaláltam, hogy Shatterhand testvérem ezt akarta mondani?
- Ugy van, szóról-szóra ez volt a véleményem és a tervem, - feleltem éleseszü barátomnak.
Erre Bloody-Fox ragadta meg elsőizben a szót, ki eddig hallgatott, pedig az ügynek magától értetődőleg őt kellett a legjobban érdekelnie.
- Engedjen meg nekem hires testvérem, Winnetou, egy kérdést. Siba-bigk nagyon óvatosan fog közeledni, hogy ne vegyék észre idő előtt. És ha mi oldalt állunk fel, hogy ő reá várjunk, nem szabad utjához annyira közelednünk, hogy meglásson minket. Nem lesz-e igy lehetséges, hogy elhalad anélkül, hogy szemeink ő reá és commancsáira esnének?
- Nem.
- Amit Winnetou, az apacsok nagy főnöke mond, azon nem lehet vitatkozni, de a sivatagban nincsen ut, melyet látni lehetne; csak irány van, melyről nagyon könnyen le lehet térni jobbra, vagy balra. Nem lehetséges-e tehát, hogy Siba-bigk is letér és éppen ezért nem találkozunk vele?
- Nem, Fox testvérem. Forduljunk, Old Shatterhandhoz, ha meg akarja tudni, hogy miért mondok nemet!
Mivel Fox eme szavak következtében kérdőleg nézett reám és a többiek is felém fordultak, megmagyaráztam:
- Fehér ember letérhetne az egyenes irányból, de egy vörös soha. A vörösökben meg van a madár csalhatatlan helyérzéke, mellyel mérföldről is egyenesen fészkéhez repül, ámbár a levegőben, éppen ugy, mint itt a homokban, nincsenek csinált utak. Azután meg azt is tekintetbe kell venni, hogy a commancsák első érkező csapatának az a feladata, hogy póznákkal jelölje meg az utat az oázisig. A póznák kitüzése olyan munka, mely Siba-bigk érkezését annyira felismerhetővé teszi, hogy el sem téveszthetjük. Kezeink közé kell és fog kerülni, Őt és embereit azután nem hozzuk ide, mert nem szabad megismerniök az uj utat a kaktuszon keresztül, hanem itt tartjuk őket megkötözve a sivatagban és jól őrizzük őket, mig tul esünk az egészen.
- És mi lesz a póznákkal? Az előbb azt mondták, hogy eltávolitják és rossz irányban rakják le őket megint.
- Ezt mindenesetre megtesszük, hogy Vupa-Umugit tévutra vezessük.
- Merre?
- Hm! Valamerre, ahol könnyen bekerithetjük és elfoghatjuk. A kaktuszmezők, mióta utoljára itt jártam, annyira megváltoztak, hogy ezt nem mondhatom meg előre.
- Szabad egy ajánlatot tennem?
- Miért ne?
- Egy jó napi lovaglásra innen délkelet felé van egy rendkivül nagy kiterjedésü kaktuszvadon, melybe nyilt, de mindjobban szükülő homokcsik vezet be.
- Milyen mélyre?
- Ha az ember lassan lovagol, majdnem két órára van szüksége, mig a másik végére jut.
- Fiatalok a kaktuszok, vagy öregek?
- Össze-vissza; de sürüek, nagyon sürüek.
- Persze ez olyan hely lenne, hogy céljainknak jobbat nem is kivánhatunk. Winnetou testvérem éppen olyan megfelelőnek tartja?
Az apacsok főnöke beleegyezőleg bólintott és az ő nyugodt, határozott módján felelt:
- A commancsákat ebbe a kaktuszba be fogjuk kergetni.
- Ugy kész vagyunk azzal, amit egyelőre mára és holnapra meg kellett beszélnünk, a többit majd az események döntik el. A nap elérte a láthatárt; adjunk pihenőt embernek-lónak, mert erre szükség van, hogy holnap erőnk és kitartásunk legyen.
Helybenhagyták. Elláttuk lovainkat mindennel, amit az oázis nekik nyujthatott és Winnetou kiment apacsaihoz, hogy kiadja nekik a tábori parancsot és megmutassa az utat a kaktuszon keresztül, mert meg kellett itatniok lovaikat és magukat is el kellett látniok vizzel; azután lefeküdtünk a kukorica ágyakra, melyeket időközben Sanna mama készitett nekünk.
De közülünk a legtöbben nem tudtunk azonnal elaludni. Én Winnetou mellett feküdtem és hallgattam halk elbeszélését, hogy mit csinált elválásunk óta. Eközben azt is hallottam, hogy Old Wabble és Parker még jóideig veszekedtek egymással elfojtott hangon. A ház nyitott ablakaiból kiharsogott a négernek, meg anyjának hangja, kik rendkivül boldogok voltak, hogy ujból egymás mellett lehetnek, a viz felől pedig még órák hosszáig lehetett hallani az apacsok és lovaiknak lépteit. Egy ilyen tábori éjjelnek megvan a maga sajátságos varázsa, melyet csak az ismer, ki saját maga tapasztalta.
Mikor reggel felébredtem, Winnetou már a tó mellett állott és mosakodott egy nagy, vizzel telt tökben. Sanna halkan, de fürgén futkosott ide-oda és azzal volt elfoglalva, hogy vendégeinek jó, fönséges reggelit adhasson. A többiek még aludtak, de nemsokára felébredtek. Azután ujból megjelentek az apacsok lovaikkal, melyeknek most az egész napra tele kellett magukat inniok. Könnyü füst, melyet messze a kaktuszmezőn kivül láttunk, jelezte, hogy a vörösek száraz kaktuszokból néhány tüzet gyujtottak, hogy mellettök elkészitsék ennivalójukat. Mikor megreggeliztünk, kilovagoltunk hozzájuk, már ők is befejezték az evést és indulásra készen voltak. Egy részüket az oázis védelmére hagytuk hátra; ezekkel maradt Bloody-Fox is, mi többiek pedig ellovagoltunk.
Tegnap délnyugatról érkeztünk, ma pontosan nyugat felé kellett lovagolnunk, mert arrafelé volt a Száz fa. Az utat, melyen a commancsák várhatók voltak, természetesen csak gondolhattuk; mi ezzel párhuzamosan állottunk fel, még pedig ugy, hogy egyelőre körülbelül fél angol mérföldnyire voltunk tőle, mert ennyire még nem juthatott az ellenség; nekünk azonban óvatosságból jobban el kellett tőle távolodnunk, ha ugyanis a levegő oly tiszta és átlátszó marad, mint most, rendkivül messze el lehetett látni. Mindamellett előnyben voltunk a commancsák felett, mert ugy nekem, mint Winnetounak látcsöve volt.
Aki azonban azt hiszi, hogy egy csapatban maradtunk, az nagy tévedésben van. Ez lett volna a legnagyobb hiba, amit csak el lehetett volna képzelni. Az emlitett képzelt vonal északra, tehát jobbkéz felé esett tőlünk. Nem volt egészen helytelen, amit Old Wabble mondott előző este, tudniillik, hogy a commancsák véletlenül letérhetnének erről a vonalról, ha csak egy keveset is. Ezért csapatunknak, mikor a délelőtt már mulófélben volt, jobban délfelé kellett tartania és csak a legtapasztaltabbak maradtak jobbkéz felől. A képzelt vonalhoz legközelebb Winnetou, Old Surehand meg én voltunk és mi sem egymás mellett, hanem oly távol lovagoltunk egymástól, hogy kiáltásainkat éppen csak hallhattuk. Ezzel a beosztással gondoskodtunk róla, hogy a commancsák minket semmi esetre sem fedezhettek fel, legfeljebb abban a majdnem elképzelhetetlen esetben, ha irányuktól nagyon messze eltérnének délfelé. De még ebben az esetben is remélhettük, hogy körülfoghatjuk őket ugy, hogy egyikük sem menekülhet. Ez az utóbbi volt feltétlenül a fődolog, mert ha csak egynek is sikerülne kisiklani a kezeink közül, természetesen első és egyetlen feladata lenne visszalovagolni és Vupa-Umugit értesiteni jelenlétünkről.
Időközben dél lett és még semmit sem láttunk. Mikor majdnem egy óra volt, Winnetou, ki abban a pillanatban emelte látcsövét szemeihez, hangosat kiáltott és Old Surehandot, meg engem magához intett. Mikor hozzáértünk, észak felé mutatott és igy szólt:
- Ott, egészen a láthatáron egy lovas áll, kit puszta szemmel nem lehet látni.
- Indián? - kérdezte, Old Surehand.
- Azt nem lehet megkülönböztetni; testvérem fogja a látcsövet és nézzen arra, ahová mutatok.
Átadta neki a távcsövet és én is felvettem az enyémet, hogy ugyanabba az irányba nézzek.
- Igen, egy lovas, - erősitette meg Old Surehand - de nem lehet felismerni, hogy vörös-e, vagy fehér.
- Vörös, - vetettem közbe.
- Megismeri, Sir? Akkor az ön távcsöve sokkal jobb, mint a Winnetoué.
- Nem ismerem meg, de mégis állitom, még pedig azt is, hogy commancsa.
- Uff! - kiáltott elbámulva Winnetou, ki ujból átvette távcsövét és azon át szemlélődött.
- Még pedig Siba-bigk csapatából való commancsa; sőt talán ő maga.
- Uff, uff! Miből gondolja ezt testvérem?
- Nincs egyedül. Winnetou testvérem irányitsa arra a csövét, amerről jönnie kellett ennek a lovasnak, vagyis kissé még balra. Ott még több lovas látható, mellette pedig kisebb pontok, melyek gyalogosokat jelentenek, kik leszállottak lovaikról.
- Tudja vörös testvérem, miért nem haladnak ezek a kisebb pontok egyenesen előre, hanem folyton ide-oda mozognak?
- Most, hogy Shatterhand testvérem figyelmessé tett reá, már tudom. Ezek azok az emberek, kik a póznákat leverik. Hogy ezt elvégezhessék, azért szállottak le a lovaikról.
- Ugy van! Tudja-e, Mr. Surehand, hogy ezek között a commancsák között csak egyetlen egy van, aki ismeri az utat?
- Igen, tudniillik Siba-bigk, - felelte a kérdezett.
- Ő tehát nemcsak a vezér, hanem a vezető is. Hol szokott pedig tartózkodni a vezető, elöl, vagy hátul?
- Természetesen mindig ő van legelöl.
- Well! Ezért tételezem, fel, hogy a legelső, kit megláttunk és ki a többiek előtt lovagol, a fiatal főnök, Siba-bigk. Ő lovagol legelöl és a csapat élén, időről-időre állva marad, mig egy-egy póznát levernek. Nézze! Winnetou most láthatja a távcsövével, hogy a gyalogosok ujból lóra szállanak. Egy pózna le van verve és az indiánok tovább lovagolnak.
Ugy volt, ahogy mondtam; láttuk, hogy a commancsák vágtában eltávoznak arról a helyről, ahol eddig állottak. Ezen közben mind kisebbek és kisebbek lettek, mig végül nem láttuk már őket; pontosan az oázis irányában eltüntek.
- Meg tudta számolni őket, Sir? - kérdezte tőlem, Old Surehand.
- Pontosan nem, de azt hiszem, hogy tegnap igazam volt; nincsenek többen ötvennél.
- Mit fogunk tenni most?
- A biztonság kedvéért kissé még tovább lovagolunk az eddigi irányban; azután észak felé kanyarodunk, hogy nyomukba kerüljünk. Ha ez megtörtént, akkor a hátuk mögött vagyunk és követjük őket addig, mig megfelelő helyet, vagy alkalmat találunk, hogy bekeritsük őket.
Ezt végre is hajtottuk. Egyesültünk csapatunkkal, elmondtuk, hogy láttuk a keresetteket és még néhány percig követtük eddigi irányukat; azután jobbra fordultunk és tiz perc mulva elértük a commancsák nyomát. Ez nagyon világos és félreismerhetetlen volt; egy vaknak is éreznie kellett volna, ha nem is láthatta. Nemcsak lópaták és emberlábak lenyomatából állott, hanem azonkivül egy csomó hosszu vonásból is, mely mélyen belevágódott a homokba. A magukkal hurcolt póznák ugyanis egyik végükkel a nyereghez voltak erősitve, a másik végük pedig lelógott, igy szokták az indiánok szállitani sátoroszlopaikat is egyik helyről a másikra és innen származtak a vonások és bevágások a mély, könnyü homokban. Mivel egymásba futottak, nem lehetett megszámlálni őket, de azt látni lehetett, hogy igen jelentékeny mennyiségű póznát cipelnek magukkal.
Addig gyors iramban követtük a csapást, mig a commancsákat fel nem ismertük távcsővel; akkor azonban mérsékelnünk kellett lovaink léptét, nehogy minket is meglássanak. Ettől kezdve folyton egyforma távolságra maradtunk tőlük és igy könnyü volt megállapitani, mily gyorsan haladnak előre és mennyi időre van szükségük, hogy az oázis közelébe jussanak. A távolság egyik póznától a másikig körülbelül egy kilométer lehetett és ha a vörösek munkájukat ebben a tempóban folytatják, estig majdnem elérik céljukat. Nagyon valószinüleg az volt Siba-bigk szándéka, hogy azután éjjel támadja meg az oázis lakóit. Azt is számitásba kellett ugyan vennie, hogy már reggel találkozhatik Bloody-Fox-val, de ez nem hozhatta volna zavarba, mert feltétlenül azt hitte, hogy ennek az egy halványarcunak lehetetlen ötven vörös harcossal szemben védekeznie.
Mig a nyomot követtük, én Winnetou és Old Surehand között lovagoltam; mindketten hallgattak. Annál hangosabbak voltak közvetlenül mögöttünk, ahol Old Wabble haladt Parker és Hawley között. Az öreg cowboynak egyenesen lehetetlen volt ilyen helyzetben nyugodtnak maradnia. Mindenféle számitásokba és gyanitgatásokba bocsátkozott, melyeket a másik kettő megcáfolt, de mégsem jutott eszébe, hogy ellentmondásaikat indokolhatónak ismerje el.
- Mondhatnak, amit akarnak, - hallottam őt válaszolni, - én mégis azt hiszem, hogy talán meg sem fogjuk a gazembereket, ha okosabban nem kezdünk hozzá, mint eddig.
- Ugyan miért, öreg Wabble? - kérdé Parker. - Azt hiszem, az a három férfiu ott előttünk nagyon jól tudja, hogy mit cselekszik.
- Azt gondolja? Igazán? Miért ólálkodunk mi itt hátul, ahelyett, hogy megtámadnánk a vörösöket?
- Mert az urak valószinüleg várni akarnak, mig este lesz.
- Na, ez még szebb, még sokkal szebb! Most nem látnak minket az indiánok, este pedig mi nem látjuk őket; valószinüleg akkor nem is fogjuk őket meglátni soha!
- Hallja, Mr. Wabble, ami vezetőink nem gyerekek -, hanem férfiak, akik nagyon jól tudják, mit kell cselekedniök!
- Oh! Hm! Ha én lovagolnék ott elöl, mint vezető és rendelkezhetném, okosabbat tudnék.
- Micsodát?
- Végeznék rövidesen.
- Hogyan?
- Azt parancsolnám, hogy engedjük meg a kantárszárat és gázoljuk egyszerüen le a vörösöket.
- Öreg Wabble, az lenne a legoktalanabb dolog, amit elrendelhetne.
- Lári-fári! Miért?
- Mert a commancsák természetesen hallanák, vagy látnák, hogy jövünk és hamarosan kereket oldanának.
- Mit használna nekik az? Mi persze utolérnénk és elfognánk őket.
- Ezt könnyü mondani. Ha szökés közben szétszóródnának, egyik közülök könnyen elmenekülhetne. És ennek nem szabad megtörténnie. Nincs ebben igazam, Mr. Shatterhand?
A kérdezőhöz fordultam és igy válaszoltam:
- De igen. Hagyja csak Mr. Cuttert beszélni! Ő nem ismeri Winnetou szándékait és igy nem lehet tőle rossz néven venni, ha magunktartását hibásnak tartja.
Az öreg kérdőleg nézett ránk. Nagyon szerette volna tudni, hogy mit gondolok, de nem merte megkérdezni; azért önként megmagyaráztam neki:
- Winnetou ugyanis tudja, hogy körülbelül egy óra lovaglásnyira innen van egy völgy, melyen át egyenes ut vezet Bloody-Fox oázisához. Meglehetős hosszu és meglehetős mély; ugyhogy, aki benne van, nem láthatja, mi történik körül, a sivatag magasabban fekvő felületén. Ebbe a völgybe akarjuk beengedni a commancsákat, tovább nem.
Ekkor az apacs közbevágott:
- Testvérem olyan dicsőséget akar juttatni nekem, mely nem illet meg, mert ez a terv az övé; már tegnap este beszélt róla, mielőtt elaludtunk.
- Nem, te beszéltél róla, - vetettem ellen.
- Beszélni akartam, de te megelőztél.
- Most ujból ugy voltunk, mint mindig, tudniillik, hogy Winnetou testvérem teljesen ugy gondolkozik, mint én.
- Igen, az én gondolataim a tiéid és a tiéid az enyémek, mert kölcsönösen ittuk egymás vérét és nincs két szivünk, csak egyetlen egy. Meg kell történni annak, amit mindketten gondoltunk. Egy óra mulva elfogjuk a commancsákat a homok völgyében.
- Anélkül, hogy közülök egy is beszélhet?
Mikor ezt a kérdést feltettem, Winnetou kérdőleg nézett rám, de csak egy rövid pillanatig; aztán megkérdezte:
- Ki akarja kérdezni testvérem a fiatal főnököt?
- Igen.
- Azt hiszed, megmondja neked, amit tudni akarsz?
- Igen.
- Siba-bigk ugyan fiatal, de mégis okos. Tudom, hogy Old Shatterhand ugy tudja feltenni kérdését és szavát, hogy képes kifürkészni még egy nagyon ravasz embert is. Siba-bigk is tudja ezt és hallgatni fog.
- Beszélni fog, mert azt hiszi, hogy nem mint ellenség közeledem hozzá, hanem egészen véletlenségből találkozunk. Én ugyanis nem lovagolok utánuk, hanem elválok tőletek és elkanyarodom, tehát nem erről az oldalról, hanem a velük szemben levőről fogom elérni a homok völgyet és az arra a feltevésre fogja hozni, hogy Bloody-Foxtól jövök az oázisból. Azt fogja tehát hinni, hogy nem láttam a nyomát és sejtelmem sincs szándékairól. Azt hiszi, hogy könnyen foglyul ejthet engem, tehát ártalmatlanná tehet és bár ez nem fogja megoldani a nyelvét, de nem fog annyira vigyázni a szavaira és igy kivehetem belőle, amire szükségünk van. Belátja ezt vörös testvérem?
- Belátom; de miért akarod magad veszélynek kitenni, hogy ma tudd meg azt, amit holnap teljesen veszély nélkül megtudhatsz és felfedezhetsz?
- Mert az a gyanum, hogy ma több hasznot hajt nekünk, mint holnap. És veszély? Winnetou tudja, hogy mielőtt valami veszélynek teszem ki magam, előbb pontosan kiszámitom.
- Howgh! De gondoltál arra, hogy a commancsák téged tusznak fognak tekinteni, ha meglátnak minket?
- Ezt is meggondoltam, de van egy védőpajzsom, mellyel minden lövést és szurást el tudok háritani magamról.
- És ez a pajzs?
- Siba-bigk.
- Uff, uff! Beismerem, hogy fehér testvéremet nem kell figyelmeztetnem; vigye keresztül nyugodtan, amit feltett magában.
- Arról van tehát csak szó, hogy miképpen óhajtom, hogy jöjjetek. A homokvölgy nyugatról keletnek huzódik. Alkossatok négy csoportot, melyek elválnak egymástól, mihelyt látjátok, hogy a commancsák eltüntek a völgy bejáratánál. Harcosaid első negyedével vágtában kanyarodj le a völgy keleti bejáratához! Old Surehand a második csoporttal a déli, Eutsar-Ko a harmadikkal az északi oldalra lovagol. Ha azután Old Wabble a többiekkel folytatja utját és megáll a völgyszoros bejáratánál, melyben az ellenség van, ugy ezek minden oldalról körül vannak zárva. Természetesen nem szabad, hogy meglássanak, vagy meghalljanak. Tudom, hogy medveölőm erős dörrenése az egész völgyben visszhangzik és mindnyájan meghalljátok. Mihelyt leadok egy lövést, jöjjetek elő minden irányból és meg vagyok róla győződve, hogy egyetlen egy commancsa sem menekülhet meg előlünk. Helyesli ezt a tervet vörös testvérem?
- Igen, - felelte röviden.
De Old Surehand nem egyezett bele ilyen hamar, igy szólt:
- Tisztelet, becsület a tervének, Sir, de mégis azt hiszem, hogy kissé vakmerő!
- Egyáltalában nem!
- De bizony. Mit tehet a legmerészebb ember is egy kilőtt golyóval szemben?
- Kikerülheti.
- Ezt könnyebb mondani, Sir, mint megtenni. Higyje el, hogy én mindent feltételezek Önről, de annyira megszerettem és nem tudom...
Ekkor az apacs gyorsan szavaiba vágott:
- Winnetou még sokkal jobban szereti őt és mégis elengedi; Surehand testvérem tehát ne aggódjék; van négy éles szem, mely őrködni fog Old Shatterhand felett, tudniillik az övé, meg az enyém.
- És az enyém is! - tette gyorsan hozzá Old Wabble, a mellére ütve. - Ő parancsnoklással bizott meg és tapasztalni fogja, hogy nem csalódik bennem. Jaj annak a vörös gazembernek, aki merészkednék csak egyetlen hajszálát is meggörbiteni; a golyóm azonnal leteritené; th’is clear!
Erre a buzgó bizonykodásra szükséges volt egy kis lehűtés. Megintettem tehát:
- Csak ne olyan hevesen, Mr. Cutter! Ha ma megint egyszer bizalommal tisztelem meg, azzal a szándékkal történik, hogy megtudjam, vajjon nem mindig önkényesen cselekszik-e, hanem képes reá, hogy pontosan betartsa az Önnek adott utasitásokat. Ha az ellenkező eset áll be, bizonyos lehet benne, hogy sohasem adok többet Önnek megbizást. Ön a csapatával egészen nyugodtan tovább lovagol, mig el nem éri a völgy bejáratát. Ott elbujik és nincs más teendője, mint várakozni a lövésre. Ha ezt meghallja, vágtában a völgybe lovagol és csak a commancsák előtt marad állva. Ez minden, amit Öntől kivánok.
- Well! Elég világos beszéd! Pontosan ugy fogok cselekedni, ahogy előirta nekem. Nem akarom, hogy ismét azt mondják nekem, hogy Old Wabble gyerekcsinyeket követ el.
- Nagyon helyes! És most el kell válnunk, ha idejekorán el akarom érni a völgy hátsó oldalát. Végezzék el jól a dolgukat!
Ez az intelem természetesen csak az öregnek szólott; a másik hármat figyelmeztetni nem volt szükséges. Lekanyarodtam jobbra a csapástól, melyet követtünk és vágtában félkörben lovagoltam, de oly távol maradtam a nyomoktól, hogy a commancsák meg ne láthassanak. Mikor félóra mulva megforditottam lovamat, magam előtt láttam a völgyszoros keleti végét; mert, éppen ellenkezőleg, mint az előbb, nyugatnak tartottam, mig a commancsák és hátuk mögött a mi apacsaink, keletnek jöttek felém.
Nem mondhatnám, hogy valamennyire is aggódtam volna, csak kiváncsi voltam, hogy fog viselkedni Siba-bigk, ha megpillant engem. Kiderült, hogy jól számitottam ki az időt, mert mikor körülbelül a völgy felét átlovagoltam, megláttam a közeledő vöröseket. A völgyszoros egyáltalában nem volt mély és falai lankásan emelkedtek, mindamellett onnan, ahol voltam, egy pillantást sem lehetett vetni a Llano fennsikjára.
A vörösek nem tartották szükségesnek itt a völgyben is póznákat verni, nem tartóztatta tehát fel őket semmi és erős ügetésben közeledtek felém. Hogy meghökkentek, mikor megpillantottak! Természetesen én is visszarántottam a lovamat, mintha ez a találkozás engem is váratlanul érne és kezembe vettem puskámat. Ők is fegyvert ragadtak és készülődtek körülfogni. Erre én arcomhoz emeltem karabélyomat és megfenyegettem őket:
- Állj! Aki a hátam mögé akar kerülni, azt lelövöm. Miféle vörös harcosok lehetnek...
Beszéd közben szünetet tartottam és szerepemhez hiven, elcsodálkozva bámultam a főnökre.
- Uff, uff! Old Shatterhand! - kiáltott emez meglepetve és lovát megállitotta.
- Lehetséges lenne! - szóltam, - Siba-bigk, a commancsák fiatal, bátor főnöke!
- Én vagyok, - felelte. - Old Shatterhandot a szavanna szelleme hozta a levegőn át erre a vidékre? A commancsa harcosok azt hitték, hogy ő messze, messze Nyugaton van innen.
Láttam rajta, hogy nem tudja, milyen hangot üssön meg velem szemben. Barátok voltunk; teljes jogom volt még ma is barátságot követelni tőle és mégis kényszeritve volt ellenségemnek lenni.
- Ki mondta az én fiatal, vörös testvéremnek, hogy Nyugaton vagyok? - válaszoltam.
Már kinyitotta a száját, valószinüleg, hogy megmondja, miszerint Vupa-Umugitól hallotta, de jobbat gondolt és igy felelt:
- Egy fehér vadász mondta, aki állitólag napnyugta felé találkozott Old Shatterhanddal.
Ez hazugság volt. Harcosai sötét, ellenséges pillantásokat vetettek reám. Ugy tettem, mintha ezt egyáltalában nem venném észre és egyet sem láttam volna belőlük a Kék viz mellett, hanem nyugodtan és látszólagos elfogulatlansággal leszállottam lovamról, leültem és igy szóltam:
- Siba-bigkkel, a fiatal commancsa főnökkel elszivtam a béke és barátság pipáját; szivem el van ragadtatva, hogy annyi idő után és olyan váratlanul viszontláthatom; ha barátok és testvérek találkoznak, a hagyomány szerint üdvözlik egymást, melytől nem térhet el egyetlen harcos sem. Szálljon ki fiatal testvérem a nyeregből és üljön mellém, hogy beszélhessek vele!
Embereinek pillantása mind fenyegetőbb lett; készek voltak arra, hogy rám rontsanak, de ő egy parancsoló kézmozdulattal visszatartotta őket. Láttam az arcán, hogy egy gondolata támadt; mindenesetre az a gondolat, melyet reméltem. Azt mondtam, hogy beszélni óhajtok vele és ő ebbe készséggel belement, hogy kikérdezzen engem; ugyanaz a szándéka volt tehát velem szemben, mint nekem ő vele szemben.
- Old Shatterhandnak igaza van, - szólt. - Főnököknek ugy kell üdvözölniük egymást, mint hires harcosokhoz illik.
Ezekkel a szavakkal leszállott és leült velem szemben. Mikor ezt meglátták emberei, ők is otthagyták lovaikat és kört akartak alkotni körülöttünk. Ilyeténképpen többen a hátam mögé kerültek volna, amit ki akartam kerülni. Igy szóltam tehát, hogy mindnyájan meghallják:
- Akadnak a commancsák fiai között olyan gyávák, kik nem merészkednek Old Shatterhandnak a szemébe nézni? Nem hiszem. Én sem vagyok sohasem olyan udvariatlan, hogy egy bátor harcosnak hátat forditsak.
Ez használt; ugy telepedtek le, hogy mindegyik a szemem előtt volt. Letettek az azonnali támadásról, mivel engem egyedül láttak és azt hitték, hogy biztosak lehetnek felőlem. Leoldoztam a zsinórról, melyen a nyakamba függött, a békepipát, ugy tettem, mintha meg akarnám tömni és igy szóltam:
- Fiatal testvérem, Siba-bigk, szivja el velem a kalumet üdvözletét, hogy megtudja, hogy Old Shatterhand még most is barátja, mint azelőtt.
Erre visszautasitólag emelte fel a kezét és válaszolt:
- Siba-bigk egykor büszke volt, hogy olyan hires testvére van, de most szeretné tudni, hogy Old Shatterhand még igazán a barátja-e?
- Kételkedsz benne? - kérdeztem, látszólag elbámulva.
- Kételkedem.
- Miért?
- Mert megtudtam, hogy Old Shatterhand a commancsák ellensége lett.
- Aki ezt mondta, az vagy hazudott, vagy tévedett.
- Aki mondta, az bizonyitékokkal is szolgált, melyeknek hinnem kellett.
- Hajlandó fiatal testvérem közölni velem ezeket a bizonyitékokat?
- Igen. Nem volt Old Shatterhand a viz mellett, melyet Saskuan-kuinak neveznek?
- De igen.
- Mit kerestél ott?
- Semmit. Utam ott vezetett el. Ott akartam táborozni és reggel tovább lovagolni.
- Tehát nem is csináltál ott semmit?
- De mégis.
- Micsodát?
- Vörös embereket láttam ott, kik elfogtak egy fehér harcost; azt megszabaditottam.
- Micsoda harcosok voltak?
- Később tudtam meg a halványarctól, hogy commancsák voltak.
- Miféle jogod volt megszabaditani azt a halványarcot?
- Ő nem bántotta a commancsákat. Éppen ugy megszabaditottam volna egy commancsát, ha véletlenül halványarcuak kezei közé jutott volna. Old Shatterhand barátja minden jónak és ellensége minden rossznak; nem nézi, hogy milyen szine van annak, aki segitségre szorul.
- De te ezzel a commancsák ellenségességét és bosszuját zuditottad magadra.
- Nem.
- De igen.
- Nem, mert másnap reggel beszéltem a főnökükkel, Vupa-Umugival és szerződést kötöttem vele. Foglyom volt és szabadon engedtem.
- Tudtad, hogy mit akarnak a commancsák ott a Saskuan-kui mellett?
- Honnan tudhattam volna? Nem kérdeztem tőlük. Valószinüleg azért voltak ott, hogy halakat fogjanak.
- Tudod, hogy hol vannak most?
- Sejtem.
- Hol?
- Nyugat felé vonulhattak a Mistake-Canonhoz, hogy segitségükre siessenek az ottani commancsáknak, kiket, mint hallottam, fehér lovasok fenyegettek.
- Uff! - kiáltott fel és arcán fensőbbséges mosoly jelent meg. Emberei olyan pillantásokat vetettek reám, melyek azt jelentették, hogy ebben a pillanatban nem lehetek nagyon büszke az eszemre. Majd igy folytatta:
- Voltak veled más emberek is?
- Néhány halványarc.
- Hová lovagoltak azok a Saskuan-kuitól?
- Nyugatra.
- És te mégis ily messze keletre vagy a Kék viztől. Hogy lehet ez?
- Hallottam az ellenségeskedésről a fehér katonák és a kommancsa harcosok között. Mint fehér embernek, a katonáknak kellett volna segitenem, de mivel a vörös emberek barátja vagyok, ezt azzal akartam kikerülni, hogy kelet felé fordultam.
- Ujból a Kék vizhez?
Nagyon fontos lett volna természetesen reá nézve, hogy megtudja, vajjon jártam-e megint ott. Én igy feleltem:
- Miért tértem volna oda vissza? A Llanora lovagoltam, hogy meglátogassam fiatal testvéremet, Bloody-Foxot, akit te is ismersz, hiszen akkoriban vendége voltál és elszivtad vele a béke és a barátság pipáját.
- Magaddal vitted hozzá a halványarcokat, kik veled voltak?
- És ezt te kérded, aki tudod, hogy Bloody-Foxnak megigértük, hogy nem áruljuk el a titkát? Vihetek akkor idegen embereket hozzá?
- Hol vannak ők most?
- Mikor elváltam tőlük, a nagy folyóhoz akartak menni és át az El Pason.
- Találkoztál Bloody-Fox-szal?
- Igen.
- Hol van most?
- Otthon.
- Oly hamarosan eljöttél tőle! Nem marasztalta magánál hires testvérét, Old Shatterhandot?
- Dehogynem. Visszatérek hozzá!
- Miért hagytad el ma? Hová akartál most lovagolni?
- Még ezt mondanom kell neked? Már nem tudod, hogy az ő feladata megszabaditani a Llanot a keselyüktől.
- Te segitesz neki?
- Igen, ma éppen ugy, mint akkor, mikor te is velünk voltál. Nos, de most megválaszoltam minden kérdésedet és tudod, amit tudni akartál; most azután szóljon a kalumet.
- Várj még!
Én látszólag engedtem kikérdeztetni magam, mint egy gyerek; ő nagyon büszke is volt reá, hogy engem igy kivallatott, azt láttam diadalmas pillantásain, melyeket harcosaira vetett. Valószinüleg azt hitte ebben a pillanatban, hogy tényleg egyenrangú velem, mert felkiáltása: “Várj még!” rendkivül parancsolólag hangzott és engem titokban mulattatott az a hang, ahogy folytatta:
- Telek és nyarak elmultak azóta, hogy akkoriban elváltunk egymástól és ilyen hosszu idő alatt megváltoznak az emberek; bölcsekből gyerekek lesznek, gyerekek pedig erősek és bölcsek lesznek? Old Shatterhand is gyerek lett.
- Én? Hogy-hogy?
- Ugy engedted kikérdezni magad, mint egy gyerek, akinek még nincs esze, vagy mint egy öregasszony, kinek kiszáradt az agya. A szemeid elsötétedtek és füleid süketek lettek. Nem sejted, hogy kik vagyunk és mit akarunk.
- Uff, uff! Igy beszél egy fiatalember, akivel én egykoron a békepipát szivtam?
- Igy beszél egy fiatalember, akiből nagy és hires harcos lett. A kalumetnek nincs már érvénye, mert te nem vagy barátom többé, hanem ellenségem, kit meg kell ölnünk!
- Bizonyitsd be, hogy ellenséged lettem!
- Kiszabaditottad a foglyunkat!
- A tied volt?
- Igen.
- Nem. A szaüni-commancsák kezei közül szabaditottam ki, te pedig egy más törzshöz tartozol.
- A szaünik testvéreim; az ő ellenségük az én ellenségem is. Nem ismered ezeket, akik itt ülnek előtted?
- Ezek a harcosok nem a te törzsedhez tartoznak?
- Csak huszan közülük. A többi harminc szaüni, akiket láttál a Kék viz mellett. Minden halványarc ellen kiástuk a harci bárdot és te halványarc vagy. Tudod, hogy mi vár rád?
- Tudom.
- Mondd hát meg?
- Valószinüleg ujból felülök a lovamra és nyugodtan tovább lovagolok.
- Uff! Tényleg igaz, hogy Old Shatterhandból gyerek lett. Te a foglyunk leszel és a kinzócölöpön halsz meg.
- Én sem a foglyotok nem leszek, sem meg nem halok, amikor és ahogyan nektek, hanem amint a nagy Manitounak tetszik.
Az a nyugalom és elfogulatlanság, mellyel ezeket mondtam, érthetetlen volt előtte és emberei előtt. Én meg se moccantam; egy mozdulatot sem tettem, sem a szökésre, sem a védekezésre; ez meggátolta őket abban, hogy fegyvereikhez nyuljanak. Persze, azt nem vették észre, hogy mindegyiküket élesen és gondosan szemmel tartom.
Majdnem lekicsinylő, vagy pláne résztvevő mosollyal kérdezte a főnök:
- Talán azt hiszed, hogy ellen tudsz nekünk állani?
- Igen, azt hiszem.
- Uff! Te igazán elvesztetted az eszedet. Hát nem látod, hogy ötször tiz bátor harcossal állasz szemben?
- Megszámlálta Old Shatterhand valaha az ellenségeit?
- Ugy tehát a csodafegyveredben bizol?
Egy szempillantás alatt kezemben volt Henry karabélyom, felugrottam, lovam mögé állottam, mely elfedte testemet és felkiáltottam:
- Igen, abban bizom. Aki közületek valamiféle fegyver után nyul, az azonnal golyót kap! Tudjátok, hogy ezzel a puskával szünet nélkül tudok lőni!
Minden oly gyorsan történt, hogy mikor ezeket a szavakat kiejtettem, még mindnyájan ültek, mint az előbb. Egyikük hátra nyult, ahol a fegyvere feküdt; de mikor meglátta, hogy puskám csöve rögtön reá irányul, visszakapta a karját. Tudtam, hogy most mi fog következni, tudniillik támadás, de egyelőre még csak szavakkal. Ez volt a szándékom, mert eközben reméltem megtudni azt, amit akartam. Egyikük sem merészkedett elsőnek lenni, ki fegyverhez nyul; ezért volt várható, hogy szavakkal, fenyegetésekkel akarnak rávenni, hogy önként adjam meg magamat.
Ne gondolja senki, hogy tul nagy merészség kellett viselkedésemhez. Ismerem a vöröseket és félelmüket karabélyomtól, azonkivül, természetesen anélkül, hogy észrevették volna, a völgyszorosba velem szemben levő alacsony párkányt vizsgálgattam, hová Old Surehandot rendeltem apacsaival. Onnan több, mint hetven puskacső meredt alá, de természetesen csak én láthattam ezt, ki tudtam róla. A puskák tulajdonosai mélyen beásták magukat a homokba, őket tehát nem lehetett látni. A mögöttem levő magaslaton bizonyosan Eutsar-Ko csapata feküdt hasonló készenlétben; hátul balra volt Winnetou és jobbról Old Wabblenak kellett megjelennie az első lövésre, igy azután nem volt nehéz olyan elbizakodottnak lenni, amilyennek én mutattam magam.
Amit vártam, bekövetkezett: a fiatal főnök legelőbb is a rábeszéléssel próbálkozott meg.
- Pshaw! - kiáltott fel nagy kacajjal, mely persze kissé kényszeredetten hangzott. - Tudjuk, hogy a te puskád szünet nélkül lő, de ötvenszer mégsem lőhetsz egyszerre. Kettőt, hármat, vagy négyet eltalálsz, de azután elfogunk!
- Kiséreljétek meg!
- Még azt sem kell tennünk. Mi sokkal hatalmasabbak vagyunk és többen, mint gondolnád.
- Pshaw! - mosolyogtam gunyosan, hogy beugrassam a nyilatkozatba, melyet óhajtottam. - ötven emberedtől nem félek, csak jertek ide!
- Mi várhatunk; de mihelyt lősz, védekezni fogunk.
Ahá! Most már nem volt többé szó támadásról, csak védekezésről!
- Ha én eltávozom és mindenkire lövök, aki üldöz, egyiketek sem fog merészkedni visszatartani engem!
- És mégsem menekülhetsz el. Mi nem vagyunk magunkra, hanem egy egész seregnek az előcsapatát alkotjuk.
- Pshaw! Ez hazugság!
- Nem hazugság, hanem igaz! - bizonykodott buzgón. - Hová akarnál menekülni?
- Bloody-Foxhoz!
- Hiszen őt akarjuk megtámadni, akkor te is a kezeink közé kerülnél!
- Akkor nyugat felé lovagolok!
- Oda csak egy ut vezet. A Suks-ma-lestavihoz kellene menekülnöd.
- Meg is teszem.
- Ugy Vupa-Umugira bukkansz, aki arról jön.
- Tudom; de csak három nap mulva érkezik.
- Ugy Nale-Masiuv fog el, aki csak félnappal később jön.
- Akkor már sötét van és könnyen sikerülni fog nekem mellettük ellopódzkodnom.
- Pshaw!
- Ne nevess! A sivatagon tul is van egy nagy sikság, ahol meg kell téged látni. Hogy menekülhetnél el ennyi harcos elől? Ha még nem ment el az eszed, megadod magad nekünk.
- Old Shatterhand? Megadni magát? Kinek? Egy fiunak, mint te vagy? Egyáltalában fiu vagy te? Nem vagy-e egy kis jajgató leány, aki még az anyja hátára való, nem pedig felnőtt férfiak közé, akik harcosoknak nevezik magukat?
Egy indiánt öregasszonynak nevezni, igen nagy sértés, de még nagyobb az, ha valaki kis leánynak mondja. Siba-bigk dühösen ugrott fel helyéről és rám orditott, persze anélkül, hogy fegyveréhez, vagy késéhez nyult volna.
- Kutya, megöljelek? Csak egy szót kell szólnom és ötven harcos rohan rád!
- Én nekem pedig csak jelt kell adnom és két perc alatt halottak vagytok, ha meg nem adjátok magatokat nekem!
Ezeknél a szavaknál felhuztam puskám kakasát.
- Add meg hát a jelt! - gunyolódott.
- Ne mondd még egyszer, mert megteszem!
- Hát tedd meg, tedd meg! Meglátjuk ki jön segitségedre, hogy megöljön, vagy elfogjon minket!
- Mindjárt meglátod. Figyelj ide!
Lövésem eldördült. Erre a szemben levő magaslatról hetvennél több apacs ugrott le harci orditással; lovaikat odafenn hagyták. Mögöttem megujult az orditás; balról Winnetou jött csapatával, jobbról pedig Old Wabble vágtatott elő az övével. A commancsok megmeredtek, egész mozdulatlanok lettek az ijedtségtől.
- Fegyverezzétek le és kötözzétek meg őket! - kiáltá Winnetou.
Földön feküdtek, mielőtt még csak gondolhattak volna is a védekezésre és mindegyiket öt-hat apacs fogta, hogy megkötözze. Alig két perccel Siba-bigk utolsó gunyos fölszólitása után, mindegyik meg volt kötözve, anélkül, hogy csak egyetlen egy apacs is a legkisebb sérülést szenvedte volna. Most természetesen orditozni kezdtek és megkisérelték megszabadulni az elszakithatatlan szijak nyomásától, de hasztalanul.
- Nos, Sir, jól végeztem a dolgomat? - kérdezte Old Wabble, amint hozzám lépett.
- Igen, - feleltem. - De nem szabad emiatt sokat képzelnie magáról, mert gyerekjáték volt az egész.
- Persze, ha az ember egyszer azt hiszi, hogy egészen hiba nélkül cselekedett, akkor gyerekjáték volt; th’is clear!
Kedvetlenül elfordult.
A völgy most tele volt lovakkal és emberekkel; az előbbieket kipányváztuk, az utóbbiak tábort vertek. A foglyokat összébb tolták, hogy szorosan feküdtek egymás mellett. Fiatal főnöküket azonban oly távol vitettem tőlük, hogy ne hallhassák, mit beszélek vele. Ez reá való tekintettel történt, mert nem akartam őt boldogtalanná tenni. Ha a megalázások, melyek reá várakoztak, a fülükbe jutott volna, örökre lemondhatott volna főnöki méltóságáról. Tudtam, hogy jelenlegi veresége már igy is rossz következményekkel fog járni, még akkor is, ha nem történik nálunk semmi további bántódása.
A gentlemanek között szokásos szabályok szerint persze nagyon nemtelen lett volna visszaadni neki a sértéseket; nekem büszkén kellett volna ezek felől hallgatnom; de itt egészen más volt a helyzet. Arról volt szó, hogy egy fiatal, reményteljes indián lelki életének olyan irányt adjak, mely lehetségessé teszi, hogy egykori alattvalóinak ne legyen durva, vérszomjas harci főnöke, hanem valami jobb. Leültem melléje és félreintettem azokat, akik hozzánk akartak közeledni; jobbnak láttam egyedül maradni vele. Elforditotta tőlem arcát és behunyta szemeit.
- Nos, - kérdeztem - még most is azt állitja, fiatal testvérem, hogy olyan hires harcos?
Nem válaszolt, de ugy látszik, nem várta ezt a szelid hangot, mellyel ezt mondtam, mert sötét vonásai kissé felderültek.
- Vagy Siba-bigk még mindig azon a véleményen van, hogy Old Shatterhandot az öregasszonyok közé kell sorozni?
Nem mozdult és egy szót sem szólt. Én folytattam:
- Fiatal barátom, apját Tüzcsillagnak hivták; barátja és testvére voltam és ő volt az egyetlen commancsa harcos, akit szerettem.
Most félig felnyitotta szempilláit és fürkésző pillantást vetett arcomba, de még mindig nem szólalt meg.
- Tüzcsillag fehér gyilkosok kezei közt halt meg és szivem beteg lett, mikor meghallottam. Megbosszultuk őt a gyilkosokon és a szeretet, melyet iránta éreztem, átszállott a fiára.
Felnyitotta szemeit, megforditotta fejét és nyilt tekintettel reám nézett, de még most is hallgatásba burkolózott. Én tovább beszéltem:
- Old Shatterhandnak olyan neve volt, mely felhangzott minden tábortüz mellett, Siba-bigk pedig fiucska, kit senki sem ismert. Mégis pártfogásába vette, mert azt óhajtotta, hogy a commancsák fiatal fiából olyan ember legyen, amilyen az apja volt, gyengéd és hű szivü, világos és tiszta fejü és erős öklü. Akkoriban átvezettelek a sivár Llano-estacadon; megsegitettelek ellenségeiddel szemben; Bloody-Fox lakására vezettelek és tanitód voltam azokban a napokban, melyeket együtt töltöttünk. Ha hozzád beszéltem, ugy tünt fel neked a hangom, mint a halott apádé és ha kezedet az enyémbe vettem, oly öröm ragyogott arcodon, mintha anyád keze lenne. Akkoriban szerettél engem.
- Uff, uff! - szólalt meg halkan és szemei nedvesen csillogtak.
- Akkor megtöltöttem kalumetemet és elszivtam veled a béke és a testvériség pipáját; én voltam az idősebb, te a fiatalabb testvér, mert egy atyánk volt, a jó Manitou, akiről beszéltem neked. Megengedtem, hogy szivembe és hitembe pillants és azt hittem, hogy beültettem lelkedbe egy kukoricaszemet, melyből lassacskán nagy, bő aratás lesz, mert szived termékeny talaj volt és ezerszeres termést igért.
- Uff, uff, uff! - ismételte megint egészen halkan és fojtottan, mintha erőt venne magán, hogy elfojtsa könnyeit.
- Mi lett ebből a kukoricaszemből? Nem talált harmatra és napsugárra és hitványul elszáradt, elaszott.
- Aga, aga (nem, nem)! - bizonykodott, végre kimondva egy szót, miközben a lelkiismeret, vagy a szégyen folytán elforditotta tőlem arcát.
- Uvé, uvé (igen, igen)! - állitottam - ugy van, ahogy mondom. Mi lett az én fiatal barátomból és testvéremből? Egy hálátlan ellenfél, ellenség, mely kigunyol és az életemre tör. Ez szomoru, nagyon szomoru egy fiatal harcosnál, aki csak a prairie kegyetlen törvényét ismeri; még sokkal, sokkal szomorubb azonban egy ifjutól, ki szeretett egy keresztényt és megismerte általa a nagy, jó Manitout. Mikor az előbb szidalmaztad és kigunyoltad Old Shatterhandot, nem sértettél meg engem; de nagyon fájt a szivemnek, hogy elfelejtetted tanitásaimat és olyan ember lettél, kinek soha sem nyujthatom többé a kezemet. Ki a hibás benne?
- Nale-Masiuv és a többi főnök, - felelte, ujból felém fordulva. - Elbeszéltem nekik mindent, amit tőled hallottam; erre kikacagtak és azt mondták, hogy Old Shatterhand elvesztette az eszét és priest (lelkész) lett belőle.
- Fiatal testvérem, szeretnék priest, a te priested lenni. Szégyelted tehát magad Old Shatterhand miatt?
- Uvé, uvé (igen, igen) - bólintott.
- Akkor most nekem kellene szégyenkeznem miattad; de én nem teszem, hanem sajnállak. A főnökeiteket, varázslóitokat és mindazokat, kik a nagy, a jó Manitou akarata szerint cselekszenek, a cselekedeteiken lehet megismerni és megkülönböztetni. Mit tettetek volna velem, ha a kezeitek közé kerülök?
- A kinzócölöpre kötöztünk volna.
- Pedig nem tettem nektek semmi rosszat. Ti azonban az életemre törtetek. Mit gondolsz, mi fog most veled és azokkal történni, akiket elfogtunk?
Félig felágaskodott kötelékeiben, mereven arcomba nézett és mohón megkérdezte:
- Mondd meg magad, hogy fogtok bosszut állani?
- Bosszut? Egy keresztény soha sem bosszulja meg magát életében, az tudja, hogy a nagy és igazságos Manitou mindig ugy fizeti meg az emberek tetteit, ahogyan, megérdemlik. Néhány napig foglyunk leszel, azután visszanyered szabadságodat.
- Nem fogtok megölni, megkinozni?
- Nem.
- Megfenyiteni és megsebesiteni?
- Nem. Megbocsátunk neked.
Elnyujtott sóhajjal visszahanyatlott, de azután gyorsan és villámló szemekkel megkérdezte:
- Azt hiszi talán Old Shatterhand, hogy a fájdalmaktól való félelmemben kérdezősködtem igy?
- Nem. Tudom, hogy te megveted a fájdalmakat, mellyel testedet illetik. A lelki fájdalmak parancsolták neked, hogy feltedd ezt a kérdést, igy van-e ez, vagy nincs igy?
- Old Shatterhandnak igaza van.
- És még valamit akarok mondani fiatal barátomnak; persze nem tudom, hogy meg fogsz-e érteni. Előbb azt hitted, hogy nagy bölcsen kikérdeztél; de én már előzőleg tudtam mindent, mert kikémleltem e szaüniket a Kék viz mellett, meg Nale-Masiuv vöröseit is; a feleleteimben, melyeket neked adtam, anélkül, hogy sejtetted volna, kérdések voltak elrejtve, melyeket te öntudatlanul megválaszoltál. Nem te kérdeztél ki engem, hanem én téged. Te oly büszke voltál és oly biztos a dolgodról, mégis elárultad nekem, hogy Vupa-Umugi holnap este érkezik és Nale-Masiuv félnappal később. Hogy lehet ezt megmagyarázni?
- Nem tudom; én nem akartam elárulni semmit.
- De én tudom. Te szégyenkeztél ugyan Old Shatterhand és a tanitása miatt, de mindkettő még a lelkedben élt, anélkül, hogy sejtetted volna. Mikor azután előtted állottam, a te szemedben, mint legyőzött és valóban tényleg mint győztes, fellázadt a szived saját magad ellen és olyan dolgokat mondatott veled, melyet el kellett volna hallgatnod. Megértetted ezt?
- Nem egészen, de gondolkozni fogok felette. Mi fog velem történni, ha a többi főnökök megtudják, hogy én mindent elárultam!
- Nem árultál el semmit, mert én már előbb tudtam mindent. Közel feküdtem a tanácstüzhöz, mikor Vupa-Umugi megbeszélte az öreg harcosokkal a támadást Bloody-Fox ellen és ott voltam, mikor Nale-Masiuv két követe jött és a folyó mellett közölték az őrökkel küldetésük célját. A felderitőket is kihallgattam, kiket Vupa-Umugi a Kis erdőbe küldött. Sőt Winnetou már régen tudta, hogy Bloody-Foxot meg akarjátok támadni és gyorsan a Llanoba lovagolt, hogy segitségére siessen.
- Uff, uff, Winnetou! Azért látom itt őt annyi apacs harcossal!
- Hogy ne tégy magadnak szemrehányást, még azt is tudatom veled, hogy tudjuk, miszerint a fehér katonákat a Llanoba akarjátok csalogatni és a póznákkal, melyeket ma tüztetek ki, a halálba kergetni. Teneked kellett leverni a póznákat; azután jön Vupa-Umugi az ő százötven harcosával, őt követik a katonák és végül jelenik meg Nale-Masiuv, ki elküldött wigwamjához ujabb száz ember után.
- Uff, uff! Vagy sokkal, sokkal okosabb emberek vagytok, mint mi, vagy Manitou jobban szeret titeket, mint minket és ellenünk a ti pártotokra állott!
- Manitou minden embert egyformán szeret, a vöröseket éppen ugy, mint a fehéreket; de aki engedelmeskedik neki és akarata szerint cselekszik, azt megvédelmezi minden veszélyben és bölcsességet meg észt ad neki, hogy legyőzhesse minden ellenségét. Mi el fogjuk fogni a commancsák összes harcosait.
- Elhiszem; elhiszem; érzem a hangodból! Mit fogtok azután annyi fogollyal csinálni?
- Figyelmeztetjük őket a jóra, azután visszaadjuk nekik a szabadságukat.
- Jóllehet a ti ellenségeitek?
- A kereszténynek lehet ellensége, de ő maga sohasem ellenség. Bosszuja megbocsájtásban áll.
Elforditotta fejét, mintegy belső kin hatása alatt és mélyen, nagyot sóhajtva igy vélekedett:
- Ilyenek csak halványarcok lehetnek, vörös harcos azonban nem lehet és nem szabad lennie!
- Tévedsz. Éppen a legbátrabb és leghiresebb vörös harcos ugyanilyen, mint ahogy most tőlem hallottad.
- Kire gondolsz?
- Kire másra, mint Winnetoura?
- Legmegátalkodottabb ellenségeinknek, az apacsoknak főnökére!
- Miért nevezitek ellenségeteknek? Ők támadtak meg titeket, vagy pedig ti voltatok, kik kiástátok a harci bárdot? Mindig ti voltatok a támadó fél és mégis tegnap este is azt mondta Winnetou, hogy lehetőleg egyetlen commancsa vérét sem szabad kiontani! A vörös embereknek és népeknek el kell pusztulniuk, mert szüntelenül marakodnak egymás között; az ő Manitoujok a vér és bosszu Manitouja, aki még az örök vadászmezőkön sem nyujt nekik békét, csak vég nélküli csatát és harcot. A mi Manitounk pedig olyan parancsolatot szabott elénk, mely mindenkit, ki hisz benne, már itt a földön boldoggá tesz, a halál után pedig örökre üdvözit.
- Nem mondaná meg nekem, Old Shatterhand, ezt a parancsolatot?
- Igy hangzik: ne tiszteljünk mást, csak őt és szeressünk minden embert, mint önmagunkat, legyenek ezek barátaink, vagy ellenségeink.
- Ellenségeinket is? - kérdé és tágra nyitott, bámuló szemekkel nézett rám.
- Igen, ellenségeinket is.
- Mint önmagunkat?
- Mint önmagunkat.
- Ugy szeressek tehát én egy apacsot, aki az életemre tört, mint az apámat szerettem, vagy ahogy saját magamat szeretem?
- Igen. Csak egyetlenegy nagy szeretet van mely, ha valódi, nem oszolhatik szét egyes nagyobb, vagy kisebb részekre.
- Akkor csak a halványarcok azok, kik ugy tudnak szeretni; egy vörös harcosnak azonban sohasem lehetséges, hogy szeresse egyik ellenségét, sőt az ellenségeit.
- Gondolj Winnetoura! Halálos ellenségek voltunk és testvérek lettünk, kik bármikor készek reá életünket áldozni egymásért. Ti ellenségei vagytok és mégis megbocsájtja nektek, hogy az ő és övéi életére törtök. Visszaadja nektek, halálos ellenségeinek a szabadságát, jóllehet tudja, hogy ennek dacára nem fogjátok kevésbé gyülölni. Mily gyakran voltam jelen, mikor legyőzte ellenségét, ki meg akarta őt ölni; élete az ő kezében volt; elvehette volna tőle, de ő mindig megkegyelmezett. Ezért becsülik és lett hires, ahol csak ismerik a nevét és ezért állithatom, hogy egy vörös harcosnak is igenis lehetséges megbocsájtani ellenségének és vele szemben jótéteményt és szeretetet mutatni. Szeretném, ha fiatal testvérem olyan tudna lenni, mint Winnetou!
Megbilincselt kezeit homlokára tette, hosszu, hosszu ideig hallgatott, majd megkért engem:
- Old Shatterhand menjen és hagyjon engem egyedül! Beszélni akarok magammal; meg akarom látni, tudnék-e olyan lenni, mint Winnetou, a nagy apacsfőnök.
Engedtem felszólitásának és elmentem, jól tudva, hogy lelki harccal hagytam őt vissza. Miért neveztem meg neki követendő például csak Winnetout, egy embert, egy indiánt? Nem akadt volna magasabb eszménykép? Miért nem emlitettem meg neki a legmagasabbat, a legszentebbet? Mert az hamarosan érthetetlen, megfoghatatlan lett volna neki; hiszen már Winnetou is tulsok volt neki; pedig ezt maga előtt látta és a nemességnek, meg a szeretetnek száz vonását ismerte életéből! A szellemi táplálékkal is óvatosnak kell lenni. Mindenesetre megint előkapartam az eltünt “kukoricaszemet” a terméketlen talajból és megmutatta az eredmény, hogy ettől a naptól kezdve éledni kezdett.
Láttam, hogy Winnetou együtt ül, tanácskozva Eutsar-Koval, meg a fehérekkel, tehát hozzájuk mentem. Azonnal észrevettem, hogy Winnetou hallgatagon ül a többiek mellett, mert ha én vele voltam, nem szokta más embereknek kifejteni a véleményét én előttem.
- Jó, hogy jön, Mr. Shatterhand, - szólitott meg Old Wabble. - Hiszen meg kell beszélnünk, hogy mi történjék.
- Még nem beszélték meg, Sir? - kérdeztem.
- Beszéltünk persze erre, meg arra, de sehogy sem sikerül megállapodnunk.
- Ez csodálatos! Mindazok után, amit most tudunk, kétség sem férhet hozzá, hogy mit kell tennünk.
- Ugy? Sajátságos, hogy önnél soha sincsenek kételyek. Csak az a kérdés, hogy Winnetou is egy véleményen van-e önnel?
Erre az apacs az ő szokott modorában jelentette ki:
- Shatterhand testvérem terve jó. Keresztül fogjuk vinni.
- Szép! De előbb hallanunk is kell, mert amit az ember nem hall, azt nem is tudhatja; th’is clear! Beszéljen tehát, Mr. Shatterhand! Mikor indulunk el innen?
- Azonnal, - feleltem.
- Hová? Az oázishoz?
- Igen, de nem mindannyian; megfogunk oszlani.
- Ah! Hogy-hogy?
- A kitüzött póznákat, melyek a helyes utat mutatják az oázis felé, hamarosan el kell távolitani és abban az irányban kell a homokba verni, amelyről Bloody-Fox beszélt.
- Ki fogja ezt csinálni? Szeretnék én is velük tartani.
- Az nem lehet; természetesen csak indiánok végezhetik.
- Miért? Semmi okát sem tudom adni.
- Ez egyáltalában nem is szükséges. Sir, csak én tudjam. Azok, kik ezt a feladatot végzik, természetesen számtalan nyomot fognak hátrahagyni és ezeknek indiánnyomoknak kell lenniök, hogy Vupa-Umugi az ő commancsái nyomának tartsa, ha jön.
- Ah, nagyszerü! Ezt belátom.
- Nem szabad sem több, sem kevesebb embernek lenni, mint ahány commancsát itt elfogtunk. Ezért Winnetou azonnal el fog indulni a Gutes-nontin-Khai felé ötven apaccsal és a még meglevő póznákkal, hogy elvégezzék ezt a munkát.
Alig mondtam ki ezt, a főnök máris felállott és megkérdezte:
- Van testvéremnek még valami mondanivalója a részemre? Menni akarok.
- Még csak egy megjegyzést: Mivel nem ismered a kaktuszmezőt, ahová a commancsákat akarjuk csalogatni, a póznákat délkeleti irányba kell felállitanod. Majd utánad küldöm Bloody-Foxot, aki pontosabban fog vezetni. Ez minden, amit mondani kellett.
Hosszabb, behatóbb megbeszélésre közöttünk nem volt szükség, öt perccel később már vágtatott apacsaival kifelé a völgyből a “Száz fa” felé.
- Micsoda fickó! - bámulta meg az öreg Wabble. - Ennek nem kellenek órák hosszáig tartó magyarázatok, hogy tudja, miképpen kell hozzákezdenie valamihez! Micsoda utasitást fog most nekünk adni, Mr. Shatterhand?
- Semmifélét. Mi egyenesen az oázishoz lovagolunk.
- És azután?
- Azután addig maradnak ott a foglyok őrizetére, mig hirt nem kapnak tőlem.
- Öntől? Ön tehát nem marad velünk?
- Nem. Nekem is a Száz fához kell mennem, hogy onnan figyeljem meg a commancsák megérkeztét.
- Egyedül?
- Mr. Surehand fog elkisérni.
- Nem mehetnék én is önökkel? Megigérem, hogy semmi esetre sem lövök bakot!
Nem volt kedvem magammal vinni ismert hebehurgyasága miatt, de addig hizelkedett, mig végre beleegyeztem:
- Nos, jól van, lovagoljon velünk! De ha egyetlen egy hibát is csinál, örökre elválunk. Mit fog azonban addig kezdeni hatalmas mexikói sarkantyuival?
- A sarkantyuimmal? Talán ne hagyjam őket a lábamon?
- Nem bizony.
- De miért?
- Mert nekünk is indián lábnyomokat kell hátrahagynunk, nehogy felkeltsük a commancsák gyanuját! Csizmáinkat tehát mokaszinnal fogjuk felcserélni.
- Honnan vesszük?
- A foglyoktól; ők majd lesznek olyan szivesek és kisegitenek.
- Hm! Ez nehezen fog menni! Persze ön a piskóta lábacskáival mindenesetre fog találni megfelelőket; de nézze csak meg az én medvetalpaimat!
Az igaz, hogy olyan lábai voltak, melyek még tul magas alakjához mérten is nagyok voltak és hatalmas lábbelijei valóságos hétmérföldes csizmák voltak.
Itt volt az ideje az indulásnak; én tehát megmondtam, hogy ültessék a commancsákat lóra és kötözzék őket oda szijaikkal; ők beletörődtek, mert belátták, hogy a vonakodás a legnagyobb ostobaság lett volna. Fiatal vezérükkel azonban nem akartam ugyanugy bánni; ennek folytán igy szóltam hozzá:
- A szivemet adtam fiatal vörös testvéremnek, Siba-bigknek és rosszul esnék nekem, hogy őt éppen ugy meg kellene kötözni, mint embereit. Ha megengedem, hogy szabadon lovagoljon velünk, meg fogja kisérelni a szökést?
- A kezeidben vagyok, - felelte.
- Ez nem az a válasz, amit én várok.
- Nem elég, ha azt mondom, hogy a kezeidben vagyok?
- Nem. Hogy a foglyom vagy, azt anélkül is tudom, hogy neked szavakkal kellene elismerned. De én azt akarom tudni, hogy fogsz-e kisérletet tenni arra, hogy megszabadulj fogságodból, ha nem kötöztetlek meg.
- Erre a kérdésre nagyon nehéz felelni!
- Tudom.
- El fogjátok fogni az összes commancsa harcosokat; de ha nekem sikerülne megszabadulni és őket figyelmeztetni, egyetlen egy sem kerülne a hatalmatokba.
- Ez a te nézeted, de nem az enyém.
- Kötelességem megkisérelni a szökést.
- Ezek a szavak meggyőznek róla, hogy nemcsak derék harcos vagy, hanem őszinte, becsületes ember. És mindamellett nem foglak elkinozni szijakkal.
- Uff! - kiáltott fel elbámulva.
- Ugy van, nem foglak megkötöztetni.
- Akkor megszököm!
- Pshaw! Még ha ketten egyedül lennénk is, akkor sem menekülhetnél el; de látod, hány lovas van velem. Különben is olyasmit veszek igénybe, ami jobban hozzánk köt téged minden bilincsnél.
- Micsodát?
- Elveszem a varázsszeredet.
- Uff, uff! - kiáltott.
- Igen, ezt teszem. Az első szökési kisérletnél minden fegyver reád szegződik és, ha ami egyáltalában nem lehetséges, egyetlen golyó sem találna, a következő pillanatban kétszáznál több üldöző lenne a nyomodban. És ha egyikük sem fogna el, ami ismét elképzelhetetlen, akkor megsemmisiteném a varázsszeredet és ezzel a lelkedet.
Lehajtotta a fejét és megadásteljes “Uff”-ot hallatott; egy mozdulatot sem tett, hogy meggátolja, mikor elvettem a varázsszerét és a nyakamba akasztottam. A legnagyobb fáradságot vette magának, hogy eltitkolja gondolatait, de engem nem tudott megcsalni. Felcsillant a kedve, ha csak egy rövidke pillanatra is, ami azt árulta el nekem, hogy mindent kockára tesz, még varázsszerének elvesztét is, csak hogy visszanyerje szabadságát. Lett volna tehát reá okom, hogy megkötöztessem, de nem tettem, mert tudni akartam, miért mondana le minden világnézet ellenére a varázsszeréről is, csak hogy szabad lehessen. Egykori tanitásaim olyan mély gyökeret vertek volna lelkében, hogy képesek lennének megingatni pogány felfogását az örök vadászmezőkről? Mert ha a varázsszer elvesztette hatalmát felette, akkor lehetetlenség, hogy hinne egy ilyen tulvilági életben a halál után; ez bizonyos. Hogy ebben a tekintetben próbára tehessem, nem kötöztettem tehát meg, de egyébként gondoskodtam arról, hogy ne sikerüljön szökése.
A legjobb ut és mód megakadályozni, vagy ártalmatlanná tenni, amit más akar, ha az ember azt saját maga idézi elő; akkor az ember úr a viszonyok felett és idejekorán megteheti az óvintézkedéseket. Hogy biztos lehessek a fiatal főnökről, egy bizonyos pillanatban lehetőség szerint meg kellett könnyiteni a szökését. Ha belemegy ebbe a csapdába, ugy gyorsan megfoghatom, akár a macska az egeret, mellyel játszik.
Mikor elindultunk, eleinte egészen egyedül lovagoltam hátul és anélkül, hogy a főnök észrevette volna, lassómat készenlétben hurkoltam a vállamra, ugy, hogy csak egy gyors rántásra volt szükségem, ha dobásra készen a kezembe akartam venni. Majd mint vezető előre lovagoltam és őt magam mellé hivtam. Olyan módon társalogtam vele, mintha egyáltalában nem vigyáznék reá, azután, mikor sötétedni kezdett, mind jobban hátra maradtam vele, mig csak a menet eleje helyett annak végére nem kerültünk. Az alkonyat gyorsan teljesen sötét estévé változott. Siba-bigk a jobb oldalamon lovagolt. Ugy tettem, mintha valami nem lenne rendben a nyergemen, megállitottam a lovamat és anélkül, hogy leszállanék, lehajoltam baloldalt. Utolsók voltunk a menetben; hátat forditottam neki. Ha most nem menekül, akkor egyáltalában nincs is szökési szándéka. Feszült kiváncsisággal markoltam meg jobb kezemmel a lasszót. Ugy van! Homokcsikorgás, mint egy lónak a patája alatt, melyet hátsó lábain megforditanak... gyorsan felemelkedtem a nyeregben és megfordultam. Ott vágtatott visszafelé az uton, amerről jöttünk, de abban a pillanatban én is megforditottam a lovamat és utána száguldottam. Feketémnek nem hiába volt Hatatitla a neve, ami villámot jelent. Siba-bigk lovát mindenképpen, de főleg gyorsaságban jóval tulszárnyalta. Nem telt el egyetlen perc sem, máris oly közel voltam a szökevényhez, hogy lasszómnak el kellett érnie.
- Megállj! - kiáltottam oda neki.
- Uff, uff! - válaszolt éles hangon, mely annyit akart jelenteni, hogy nem, eszébe sem jut.
Erre lasszóm előre repült; a hurok köréje csavarodott és két karját testéhez szoritotta. Megállitottam feketémet és a rántás, melyet a lasszó ezáltal kapott, lerántotta az indiánt a lóról. Leugrottam és melléje térdeltem. Mozdulatlanul feküdt.
- Életben van még fiatal testvérem? - kérdeztem, mert könnyen lehetséges lett volna, hogy nyakát töri. A lasszóval való megfogásnál ilyen balesetek gyakran előfordulnak.
Nem felelt.
- Ha Siba-bigk nem felel, mint hullát fogom a lóra szijazni. Ha azután fájnak a tagjai, sajátmagának tulajdonithatja, - figyelmeztettem.
- Élek, - válaszolt most.
- Megsérültél valahol?
- Nem.
- Ugy hivd ide a lovadat!
Mikor ugyanis lezuhant a nyeregből, lova még egy darabig tovább futott. Siba-bigk éleset füttyentett s erre lova visszajött.
- Most össze fogom kötni fiatal testvérem kezeit; ő maga a hibás, hogy meg kell ezt tennem!
Még a földön feküdt. A lasszó hurka karjait testéhez szoritotta. Segitettem neki felállani, összekötöztem kezeit és megparancsoltam neki, hogy szálljon lóra. Mikor ezt megtette, a ló hasa alatt összeszijaztam a lábait, majd összekötöttem kantárját az enyémmel. Ezáltal lova az én hatalmamban volt és ő nem eshetett le. Miután az összegöngyölt lasszómat ujból vállamra vetettem, én is felültem és a fogollyal vágtában csapatunk után lovagoltam.
Társaink állva maradtak, mert észrevették, hogy hiányzunk. Old Surehand, Wabble, Parker, Hawle és Entsar-Ko elénk jöttek.
- Hála Istennek, csak hogy itt vannak! - kiáltott fel a cowboyok öreg királya. - Ugyan hol bujkált, Mr. Shatterhand?
- Egy kis kiruccanást rendeztünk, - feleltem.
- A vörös talán el akart illanni?
- Igen.
- Na tessék! nem mondtam, hogy ezek a fickók nem érnek semmit? Az ilyen fickókat nem szabad kesztyüs kézzel kezelni, mint Ön szokta. Remélhetőleg most már meg van kötözve?
- Teljesen az Ön kivánsága szerint, Mr. Cutter.
- Miért mondja ezt olyan gunyosan, Sir?
- Mert már azelőtt is meg volt kötözve.
- Ez ujság előttem. Semmit sem láttam belőle.
- Hogy szijakkal van-e megkötözve, vagy az én szemeim vigyáznak reá, az teljesen egy és ugyanaz.
- Ugy? Na, ha az Ön szemei szijak, ne engedje tulságosan lelógni őket, mert a lovak legázolhatnák; th’is clear!
Nyugodtan hátramaradhattam volna, mert a szökési kisérlet megismétlése most már tökéletesen ki volt zárva, mégis ujból az élre mentem, mert az én vezetésem nélkül a többiek eltévesztették volna az utat. Siba-bigk sem támadhatta volna meg az oázist, még ha nem is esett volna a kezeink közé, mert lehetetlen volt, hogy megtalálta volna az uj átjárót a kaktuszon keresztül. Ő csak a régit ismerte és amit már emlitettem, ezt Bloody-Fox beültette.
Hat óra után besötétedett. Körülbelül másfél órával később érkeztünk az apacsok táborába, akiknél ott volt “véres róka”. Természetesen nagyon kiváncsi volt, hogy megtudja, milyen eredménnyel jártunk, de a kérdéshez, melyet ebben az irányban hozzánk intézett, önmaga meg is adta a feleletet.
- Uff! Most látom, hogy nem is kell kérdezősködni. Hiszen egész csapat commancsát hoztak magukkal. Tehát összetalálkoztak velük és megkérték őket, hogy jöjjenek Önökkel, Siba-bigk is itt van?
- Yes, - felelte Old Wabble. - Csak nem hozzuk el a vörösöket vezérük nélkül!
- Vannak halottak, vagy sebesültek? Védekeztek?
- Eszükbe sem jutott. Egynek sem lett lyukas a bőre. Olyan takarosan ment minden, mint az iskolában, mikor a gyerekek glédába állanak. Elmesélem Önnek, ha érdekli. Legelőbb is azonban menjünk a vizhez, hogy megitassuk a lovakat. Az a legfontosabb, aminek meg kell történni.
Igaza volt. Leszállottam és feloldottam Siba-bigket.
- Ha vörös testvérem azt képzelte, hogy meg tudja támadni Bloody-Foxot, akkor alaposan tévedett; a vidék egészen megváltozott, mióta először itt járt. Mivel szökés gyanujában állasz, nem szabad látnod a helyes utat.
Levettem a lóról, bekötöttem a szemét és karon fogtam, hogy a kaktuszok között a kunyhóba vezessem. A fehérek és Eutsar-Ko követtek. A foglyokat azonnal átadtuk az apacsoknak őrzésre; lovaikat is bevittük, hogy megitassuk.
Eredetileg az volt a szándékom, hogy nemcsak az ellenséges commancsáknak, hanem az apacsoknak is megtiltsam a bemenetet az oázis belsejébe; mindig a legjobb, ha senki sem ismeri meg teljesen ezt a telepet; de ezt a lovak kikerülhetetlen itatása lehetetlenné tette. Mikor háromszáz lovat és ugyanannyi embert vizzel kell ellátni, lehetetlenség a forrást titokban tartani.
Mig a többiek odakünn foglaltak helyet az asztalnál, Siba-bigket a ház belsejébe vezettem, hol megkötöztem.
- Testvérem csak magának tulajdonithatja, hogy ezt kell tennem, - szóltam. - Ha szavát adta volna, hogy nem szökik meg, akkor most szabadon járkálhatna.
- Nem adhattam szavamat, - válaszolt, - én a commancsok főnöke vagyok és miután harcosaink veszedelemben vannak, kötelességem megszökni, mihelyt ez lehetséges.
- Ez a lehetőség nem fog bekövetkezni!
- Az előbb meg volt!
- Nem!
- Ha fehér testvérem lova nem lett volna gyorsabb, mint az enyém, elmenekülhettem volna.
- Igazán azt hitted?
- Igen.
- Akkor élesebb elméjűnek tartottalak, mint amilyen vagy. Mi először a menet élén voltunk. Miért maradtam azután veled vissza?
- Mert azt hitted, hogy felőlem biztos lehetsz.
- Dehogy, éppen ellenkezőleg, mert tudom, hogy szökni akarsz. És miért állottam meg, hogy a nyergemen babráljak?
- Mert valami leszakadt róla, vagy félrecsuszott.
- Azt nem, hanem hogy alkalmat adjak neked a szökésre.
- Uff! - kiáltott fel elbámulva. - Old Shatterhand meg akarta akadályozni a szökésemet és mégis alkalmat adott nekem hozzá.
- Nem érted meg ezt?
- Ki érthetné ezt meg!
- Mindenki, aki megtanult gondolkozni. Éppen mert meg akartam akadályozni a szökésedet, adtam neked erre alkalmat. Ha olyan pillanatban menekültél volna, mikor nem voltam erre elkészülve, lovam gyorsasága dacára is sikerülhetett volna, mivel sötét volt; elő kellett tehát készülve lennem reá és ez csak ugy történhetett, ha magam idézem elő az alkalmas pillanatot; akkor annál gyorsabban a nyomodban lehetek.
- Uff, uff!
- Belátod most már?
- Belátom, hogy igaz, amit minden vörös és fehér harcos tud; Old Shatterhand eszén nem lehet tuljárni, hanem ő jár tul mindenkién.
- Hm, ahhoz igazán nem kellett sok, hogy valaki ma lefőzzön téged. Főnök vagy, de még majdnem gyerek; ha ezt legalább velem szemben meg akarod szivlelni; az csak előnyödre szolgálhat. Örülj, hogy a lovam gyorsabb volt, mint a tied és én ennek folytán lasszómat használtam! Ha nem érhettelek volna oly gyorsan utol, kénytelen lettem volna lelőni téged.
- Siba-bigk nem fél a haláltól!
- Azt tudom; de hiszen szökésednek csak az volt a célja, hogy értesitsed a commancsákat. Megtehetted volna ezt, ha lelőlek?
- Uff, akkor nem!
- Be kell tehát látnod, hogy te abban a tekintetben is meggondolatlanul cselekedtél. És hogy felejthetted el, hogy nálam van a varázsszered?
- Nem felejtkeztem meg róla.
- És mégis meg akartál szökni? Sajátságos! Ha sikerült volna neked a menekülés, ha nem, lelked örökre elveszett volna.
- Nem!
- De igen! Aki elveszti a varázsszerét, az másikat kereshet magának és ezzel megmentheti a lelkét. Akitől azonban elveszik a varázsszert és ezt megsemmisitik, annak lelke is megsemmisül és sohasem juthat az örök vadászmezőkre.
- Old Shatterhand most olyasmit mondott, amit maga sem hisz!
A szobában égő, házilag készült faggyugyertya gyenge fényénél is láttam, hogy arca öntudatos, sőt mondhatnám fölényes kifejezést öltött. Amit most gondolt, azt igy lehetne kifejezni: Most bejött Old Shatterhand az én utcámba! Én igy feleltem:
- Az mellékes, hogy én hiszem-e, vagy sem; de te hiszed. Ha egy vörös harcos elveszi ellenségétől a varázsszerét és megőrzi azt, akkor annak lelke szolgálni fog neki az örök vadászmezőkön, kivéve, ha a nagy szellem utat mutat neki, hogy uj varázsszereket szerezzen magának. Ha azonban a varázsszert nem őrzik meg, hanem megsemmisitik, akkor ezzel a lelke is megsemmisül örök időkre. Hiszen ez a ti hitetek!
- De nem az enyém!
- Nem? - kérdeztem látszólag meglepetve.
- Nem. Én is hittem ezt, de csak addig, mig nagy testvérem, Old Shatterhand, nem beszélt nekem arról a nagy Manitouról, aki az összes embereket teremtette, aki mindenkit egyformán szeret és akihez minden lélek vissza fog térni. Egyetlen ember sem veheti el a más lelkét. Halál után nincsenek urak és szolgák, sem győztesek és legyőzöttek. A nagy, a jó Manitou itélőszéke előtt minden lélek egyenlő, örök szeretet és örök béke fog uralkodni, nem lesz sem harc, sem vadászat, sem vérontás. Hol lennének ott a vadászmezők, melyekről varázslóink regélnek?
Mindezt olyan hévvel mondta, mely szóról-szóra fokozódott. Szivemből örültem ennek. Ez volt az, amit meg akartam tudni! A mag, melyet akkoriban elhintettem szivében, tehát mégis kikelt és mély gyökeret vert a durva rögben.
- Persze, ha igy gondolkozol, akkor semmiféle varázsszernek nincs értéke te előtted, - szóltam, látszólag cél nélkül.
- Az csak annak a jele, hogy harcos vagyok, semmi egyéb.
- Akkor nincs is célja, hogy megtartsam. Ime, visszaadom.
- A lelkemhez semmi köze, de a harcosi méltóságnak a jelvénye és ezért köszönöm neked, hogy visszaadod!
- Beszéltél már a többi vörös harcosokkal arról, hogy a lélek és a varázsszer két különböző dolog, melyeknek egymáshoz semmi köze?
- Nem.
- Miért nem?
- Mert ugysem hinnék el.
- De hiszen te is hittél nekem!
- Az én szájam nem a tiéd és ha én ugyanazt mondanám, amit te mondtál, az mégsem lenne ugyanaz. Itt marad ma, Old Shatterhand?
Nem volt szabad neki felvilágositást adnom, tehát megkerültem kérdését és igy feleltem:
- Ha itt maradok, ha nem, neked sem, fog semmid sem hiányozni. Mivel szökni akarsz, még ellenségnek kell téged tekintenem; de legalább itt a négy fal között szabadon mozoghatsz.
- Fel fogsz tehát engem oldozni?
- Bob, a néger fogja ezt később megtenni.
- A nigger? Egy nigger érintsen meg engem? Nem tudod, hogy egy vörös harcos tudni sem akar egy niggerről?
- És te nem tudod, hogy a Nagy Manitou teremtett minden embert és mindenkit egyformán szeret, legyenek akár feketék, akár vörösek, akár fehérek?
Zavarodottan pillantott maga elé.
- És mi kifogásod van neked a mi Bobunk ellen? - folytattam. - Ő is velünk volt, mikor téged akkoriban megmentettünk. Neki nem kevésbé vagy hálára kötelezve, mint nekünk. Ő jobb ember, mint amilyen te voltál. Soha nem hazudott emberfiának barátságot; te pedig Bloody-Foxnak az életedet köszönheted, elszivtad vele a béke és barátság pipáját és annak dacára most ide jöttél, hogy őt elkergesd házából és megöld. Mondd meg őszintén, ki áll magasabban ő-e, vagy te?
Nem felelt.
- Hallgatsz; ez elegendő. Gondolkozz kissé magad felett! Hogy ezt zavartalanul megtehesd, most megyek.
Szavaim talán szigoruan hangzottak; de jól gondoltam és reméltem, hogy megteszik a szándékolt hatást. Kimentem és magamhoz intettem a négert. Ismertem és tudtam, hogy megfelel feladatának, csak jól meg kellett neki a dolgot magyarázni. A foglyot szigoruan kellett őrizni, de nem volt szabad kinozni.
- Gyere csak ide, Bob, - mondtam neki. - Valami mondani valóm van.
- Hip! Massa Shatterhand, valamit mondani Masser Bobnak.
- Nagyon fontos!
- Fontos? Oh, oh! Masser Bob nagyon derék gentleman lenni, ha neki fontos dolgokat mondani!
Büszkeségtől ugy elforgatta a szemeit, hogy csak a fehérje látszott.
- Tudom, hogy te nagyon erős és bátor ember vagy, igaz, öreg Bob?
- Igaz, igaz! Oh, Bob nagyon erős lenni és bátor!
- De ravasz is?
- Nagyon ravasz, nagyon! Olyan ravasz, mint... mint... mint...
Elgondolkozott, ugy látszott, hogy nem jutott eszébe a ravaszságnak valami kézzel fogható példája; majd boldogan összeütötte a kezeit, mert talált egyet és igy folytatta:
- Ravasz, mint a légy, éppen mint a légy!
- Légy? Te a legyet olyan rendkivül ravasz teremtésnek tartod?
- Yes! Óh, óh, légy nagyon ravasz, nagyon! Mindig csak az orr hegyére ülni.
- És ez ravaszság?
- Nagyon nagy ravaszság, mert az orr hegye egészen elöl lenni és légy onnan azonnal gyorsan, elrepülhetni.
- Nagyon jó! Hát ezt persze belátom. Egyszóval nekem szükségem van a te erődre, bátorságodra és ügyességedre. Láttad, hogy Siba-bigket bevittem a szobába?
- Yes, Masser Bob hallgatózni ajtón keresztül és látni, fiatal főnök feküdni a földön és szijakkal erősen összekötözve lenni.
- Helyes! Ő szökni akar, ennek folytán szigoruan kell őrizni. Ez a te dolgod lesz.
- Well! Masser Bob odaülni melléje egész éjjel és egész nap és őt nem veszteni el egyik szeme elől sem!
- Ez nem lesz éppen szükséges. Te majd fel fogod oldani, ha én már elmentem; szabadon járhat-kelhet a szobában; de ki nem szabad mennie.
- Ó ne, nem szabad kimennie! De ha mégis ki akarni menni, mit tenni akkor Masser Bob?
- Semmi esetre sem engeded ki.
- Nem, semmi esetre sem! Ha csak kidugni orrát, Masser Bob ütni reá egyet.
- Azt nem szabad megtenned. Verés a legnagyobb sértés a vörös harcosoknál.
Erre megzavarodottan vakarta meg a füle tövét és igy felelt:
- Óh, hm, óh! Ez rossz, nagyon rossz! Masser Bob őt nem kiengedni és mégsem szabad verni! Masser Bobnak őt kell feloldozni és mégis fogva tartani!
- Igen, - mosolyogtam, - ez nagyon nehéz feladat, de te rátermett ember vagy. Te ravaszabb és furfangosabb vagy, mint a róka; te olyan ravasz vagy, mint a légy az orrhegyen és nem fogsz bakot lőni. Reád bizom ezt a fontos foglyot. Feloldozod, adsz neki enni és inni, de nem szabad kijönni az ajtón, sem az ablakon; verned sem szabad.
- Le sem lőni.
- Azt meg éppen nem! Teljesen a te nagy, elismert ravaszságodban bizom!
Elgondolkozott, majd erre a hizelgésre végtelenül boldog mosollyal válaszolt:
- Óh, óh, óh, Masser Bob ravasznak lenni! Bob már tudni, hogy csinálni. Bob most megmondani?
- Nem; nekem nem kell ezt most tudnom; de meg vagyok róla győződve, hogy meg lehetek veled elégedve, ha majd visszatérek.
- Megelégedve, nagyon megelégedve! Masser Bobnak lenni egy gondolata, ami ravasz, nagyon ravasz. Siba-bigk benn lenni, őt feloldozni és mégse nem tudni kijönni, őt sem nem verni, sem le nem lőni. Masser Bob ezt nagyon ravaszul csinálni. Massa Shatterhand majd meglátni!
- Jól van, kedves Bob. Nagyon fogok örülni, ha visszatértünkkor megdicsérhetlek.
Nagyon jól tudtam, hogy miért biztam éppen reá ennek a fogolynak az őrizetét; nem akartam az apacsoknál hagyni. Éppen ugy meg volt az oka, hogy nem akartam a gondolatot ismerni, mely a négernek támadt; nem akartam ezzel felelősséget vállalni, ami a halványarcuak felfogása szerint talán nem is létezett, de indián fogalmak szerint igen nagy lehetett. Ha a fekete tudtomon kivül olyan valamit csinál a fogollyal, ami megsérti Siba-bigk becsületérzését, ugy ő nem alkalmazhatja reá ugyanazt a mértéket, mintha az én jóváhagyásommal, sőt megbizásomból tenné azt.
Ezután legelőbb is Bloody-Foxhoz mentem, hogy az ő teendőjéről beszéljek vele. Old Surehanddal volt együtt és ezekkel a szavakkal fogadott:
- Hallottam, hogy Winnetouhoz kell lovagolnom és megmutatni neki és apacsainak a helyes irányt. Mikor induljak el innen?
- Még ma este, mihelyt lehetséges.
- És hol találom meg?
- Ezt nem lehet pontosan megmondani, de körülbelül ki lehet számitani. Ő Siba-bigk nyomán halad visszafelé, mely egészen pontosan nyugat felé tart a Száz fáig. Mivel ki kell huznia és magával cipelnie a póznákat, melyekkel a fiatal főnök jelölte meg az utat idáig, több időre van szüksége, mintha megállás nélkül lovagolhatna...
- Ezt a munkát majdnem egész éjjel folytathatja, mert a hold nemsokára feljön, - szakitott félbe.
- Mindenesetre és azért gondolom, hogy valószinüleg délfelé érkezik meg a Száz fához.
- Ott a lovakat meg kell itatnia és legalább kis pihenőt tartania.
- Ugy van, de nagyon sokáig nem marad ott; ismerem őt. A fődolog az, hogy a lovak igyanak; ami a lófáradást illeti, arra kevesebb tekintettel lesz, mert tudja, hogy azután utközben tetszése szerint kimélheti őket, mert teljesen belátásától függ, hogy megálljon és pihenjen, ahol és amikor jól esik. Azt mondtam neki, hogy a Száz fától pontosan délkelet felé tartson. Tegyük fel, hogy minden kilométer után tüz le egy póznát és ezzel nem siet tulságosan, akkor nem nehéz kiszámitani, melyik ponton lehet majd megtalálni.
- Well; most már tudom, hányadán állok. Van még valami megjegyzése, Mr. Shatterhand?
- Igen. Vupa-Umugi mögötte jön és csak indián nyomokra szabad bukkannia.
- Le kell tehát vetnem csizmáimat és mokassint kell huznom. Mindig van itt néhány pár, most ebben a nagy félrevonultságban kénytelen vagyok készletet tartani.
- Jaj, ha én is kaphatnék egy párt!
- Meg én is, - vágott közbe Old Wabble. - Különben a fogoly commancsáktól kellene elvenni és ami ezeknek a lábain volt, hm!
- Valószinüleg tudok segiteni, mert különböző nagyságuak vannak, miután Bob is hord mokassint. Várjanak egy pillanatot; elhozom őket.
Bement a házba és kihozta az indián cipőket; az első próbánál kiderült, hogy ugy Old Surehand, mint én találtunk nekünk megfelelőt. Felhuztuk és átadtuk Bobnak csizmáinkat, hogy megőrizze visszatértünkig.
Másképpen állott a dolog Old Wabble-val, kinek méternyi lábai részére Bob nem talált semmi alkalmasat. Kiküldtük őt Entsar-Kaovval együtt a commancsákhoz; talán akad ezek között valaki, kinek hasonlóan kifejlett járószervei vannak.
- Hogy Winnetoura vonatkozólag el ne felejtsem a fődolgot: vizre van szüksége, - folytattam a megszakadt beszélgetést. - Szerencsére vannak itt tömlők.
- Igen, - bólintott Fox. - Azonnal megtöltöm őket. De egyedül nem tudom magammal hurcolni; vihetek magammal néhány apacsot?
- Természetesen! De ne tulságosan sokat, különben Vupa-Umugi meglátja, hogy nagyobb csapat lovas van előtte, mint amekkora Siba-bigkkel volt. Most támadt egy gondolatom, mely nagyon valószinüleg sulyos mulasztástól kimél meg, vagy ha ezt nem, megkönnyiti nekünk a commancsok elfogatását. Először csak önnel és Old Wabbleval akartam lovagolni, Mr. Surehand, de most ugy hiszem, hogy jobb lesz, ha ötven-hatvan apacsot viszünk magunkkal.
- Egy felderitő utra? - csodálkozott Old Surehand. - Ilyenkor oly kevesen szokás menni, amennyire csak lehetséges.
- Mindenesetre; de a tervezett felderitő utból esetleg egészen más valami lesz. Amennyire mostanáig a commancsák terveit ismerjük, legelőbb is Vupa-Umugi érkezik meg a Száz fához csapatával. Ez holnap este lesz, amint kikémleltem. Ott fog maradni az éj folyamán, majd tovább lovagol a póznák mentén. Maga mögött csalogatja a fehér lovasságot. Azt nem lehet tudni, hogy ezek mikor követik, de sejteni lehet, mert Siba-bigkből kivettem, hogy Nale-Masiuv egy félnappal később jön, mint Vupa-Umugi, a fehéreket pedig Nale-Masiuv előtt kell várni, hiszen ennek az a feladata, hogy maga előtt hajtsa őket.
- A katonaság tehát valószinüleg holnapután délelőtt fog megérkezni a Száz fához.
- Én is azt hiszem. Ha azután elmentek ezek a fehérek Vupa-Umugi után, megjelenik Nale-Masiuv és üldözi őket. Eddigi szándékunk az volt, hogy engedjük el magunk mellett ezeket az egyes csapatokat és beszoritsuk a nekik állitott csapdába...
- És az a legjobb, sőt az egyedüli, amit tehetünk, - vetette közbe Bloody-Fox.
- Sajnos, nem. Rendkivül csodálkozom felette, hogy egyikünknek sem jutott az eszébe, milyen nagy hibát követnénk el ezáltal.
- Hibát? Hogy-hogy?
- Gondolják meg csak, hogy két különálló indiáncsapatot akarnánk imigy bezárni a kaktuszok közé!
- Nos? Mi van ezen meggondolni való?
- Hogy a fehérek a kettő között vannak.
- Ah! Hm!
- Sejtik most már, hogy mit gondolok.
- Well, az igaz! - kiáltott fel Old Surehand. - Ez hiba a tervünkben, oly nagy hiba, hogy alig tudom felfogni, hogyan is lehetett elkövetni!
- Be kellett volna zárnunk a vörösekkel a fehéreket is!
- És ezáltal elvesztettük volna a játszmát!
- Ha ezt nem is, Mr. Surehand, de sokkal nehezebb lett volna megnyernünk. A commancsák legyőzték volna a lovasságot és ezzel olyan ütőkártyára tettek volna szert, amit nem lett volna könnyü tulkinálni. Ezért nem lovagolunk mi hárman egyedül, hanem magunkkal viszünk egy csapat apacsot. A célját el fogják találni.
- Nagyon könnyü. Ez Nale-Masiuvnak szól?
- Igen. Őt nem is engedjük be a csapdába, hanem elfogjuk már a Száz fánál.
- Pompás gondolat, Sir!
- Igen, pompás, rendkivül pompás, ha nem tulságosan merész - jegyezte meg Bloody-Fox.
- Tul merész? Mennyiben? - kérdeztem.
- Nem mondta az előbb, hogy csak ötven-hatvan apacst akar magával vinni?
- De igen.
- Elég lesz ennyi?
- Azt hiszem.
- Én kételkedem benne. Bocsásson meg, hogy olyan őszinte vagyok és megmondom!
- Pshaw! Nagyon is szükséges, hogy mindnyájan becsületesen megmondjuk a véleményünket.
- Akkor bátorkodom figyelmeztetni, hogy Nale-Masiuvnak valószinüleg több mint százötven harcosa lesz.
- Ezt mindenesetre fel kell tételezni.
- És ezeket akarja ön ötven-hatvan apaccsal elfogni?
- Nem. Ez persze több lenne, mint merész, ez nevetséges és végtelenül könnyelmü vállalkozás lenne. Nekem sokkal, de sokkal több emberem lesz.
- Honnan jönnek ezek?
- Ugyan Fox! Olyan nehéz ezt megérteni?
- Hm! Segitsen a nyomra Sir. Igazán nem tudom, honnan jönnének az ön további csapatai!
- És a lovasság?
Meglepetten arcomba nézett, kezével homlokára ütött és felkiáltott:
- Ilyen szamár! Valóságos vaksággal vagyok megverve! Természetesen segiteni fognak önnek a fehér lovasok, egészen természetesen! Ilyen buta, mint ebben a pillanatban, még soha sem voltam!
- Meg lehet az a vigasztalása, hogy én is csak néhány perccel ezelőtt jöttem rá erre a gondolatra. Pedig oly közel fekvő volt, hogy egy gyerek is megfoghatta volna. Megmondom Eutsar-Konak, hogy... ni, éppen itt jön!
Az apacsok alvezére Old Wabble társaságában tért vissza; ujból kiküldtem, hogy válogassa ki a harcosokat, akik minket kisérni fognak. A cowboyok öreg királya olyan sajátságos tartással állott meg előttünk, hogy önkéntelenül megkérdeztem:
- Mi baja, Sir? Nincs talán jól?
- Nagyon, nagyon rosszul vagyok! - bólintott.
- Mije fáj?
- Lent, egészen lent! - Ezzel a lábára mutatott.
- Ah! Talán a lábai?
- Yes.
- A mokassinok?...
- Vigye el őket az ördög! - pattant fel dühösen.
- Talált egy párt?
- De milyen párt!
- Elég nagy?
- De milyen nagy! Oly nagy, hogy az embernek szégyellni kell felhuzni! Annak a vörösnek, kitől elvettük, nem is emberi lábai vannak, hanem valóságos medvetalpai!
- Nos és?
- Miért? És még kérdi?
- Természetesen!
- Nincs itt semmi természetes! Egészen magától értetődik, hogy dühöngenem kell!
- Miért kell dühöngenie?
- Thunder-storm, igazán nem látja még be? Dühöngök és egészen magamon kivül vagyok, mert ezek az óriási cipők még mindig nem jók nekem. Nagyon kicsinyek!
- Ez persze roppant szomoru!
- De nem Önnek, hanem nekem, Sir! - ripakodott rám haragosan.
- Ebben egyáltalában nem is kételkedem, Mr. Cutter! - feleltem nevetve.
- Igen, csak nevessen! De tudom, nem nevetne, ha olyan alávalóan érezné magát, mint én!
- Igazán? Hát ez egyszer ön is érzékeny?
- Még pedig mennyire! Hát nem látja, hogy milyen görbén és vigasztalanul állok itt? A nagy lábujjaim ugy meggörbültek, hogy nulláknak lehetne nézni őket.
- Egyenesitse hát ki!
- Nem lehet! Tul rövid a mokasszin. Tudna talán valami szert a fájdalmaim ellen?
- Igen.
- Micsodát? Csak nem csináltathatom nagyobbra a cipőket!
- Azt nem; de lyukakat vághat bele.
- Ah - - - lyukakat - - -?
- Igen.
- Nagyszerü gondolat, egyszerüen nagyszerü! Old Shatterhandé mégis csak a legfurfangosabb koponya, mely valaha vállakon nyugodott! Lyukakat vágni belé! Mindjárt meg is teszem. A nagy lábujjak ugyan ki fognak kandikálni kissé, de az nem baj; megszerzem nekik azt az örömet, hogy gyönyörködjenek egyszer a napsugárban.- Kivette kését és leült, hogy azonnal végrehajtsa az ajánlott műtétet.
Mikor aztán elbucsuztunk Foxtól, Parkertől és Hawleytól és lovainkkal kiérkeztünk az apacsokhoz, hatvanan állottak közülök készen, hogy elkisérjenek minket.
- Van fehér testvéremnek még valami parancsa számomra? - kérdezte Eutsar-Ko.
- Gondoskodni fogsz arról, hogy az ut mellett, mely az oázisba vezet, mindig álljon néhány őr. Siba-bigket rábiztam Bobra, a négerre, hogy ne engedje ki a házból. Szökésen töri a fejét. A fekete nem fogja szem elől veszteni. A sürü kaktuszon át semmi esetre sem tud elmenekülni a fiatal főnök; az egyetlen utat kell választania, mely itt átvezet és igy ezekre az őrökre kell bukkannia.
- Mit tegyünk, ha meglátjuk?
- El kell fogni.
- Azt az esetet gondolom, ha védekezik?
- Akkor természetesen erőszakot kell alkalmazni. Amennyire csak lehetséges, kimélni akarom, de semmi esetre sem szabad elszalasztani. Ha nem megy másképen, az életét is el kell venni. Éppen ilyen szigoruan kell ügyelned arra, hogy egyetlen commancsa se szökhessen meg.
Nem volt semmi más intézkedni való és ellovagoltunk, éppen, mikor a hold vékony sarlója megjelent a láthatáron.
Éjjeli lovaglás a holdsugárban elterülő sivatagon! Mennyire szeretném kedves olvasóimat részesiteni azokban a magasztos érzésekben, melyek az ember szivét eközben elárasztják! Csak szabad legyen a sziv gondoktól és mindentől, mi szorongatná és nyomná.
Néha azt álmodtam, hogy tudok repülni; van testem, de nincs sulya, sem térfogata és ugy tetszik, mintha tisztán szellemi lénnyé alakulna, mely szabadon mozoghat bármely irányban, anélkül, hogy bármi is utját állaná a világürben. Igy repültem el magasan a föld felett, messze tul rajta, holdról-holdra, csillagról-csillagra, egyik végtelenségből a másikba és kimondhatatlan gyönyör töltött el. De ez nem a büszkeség gyönyöre volt afelett, hogy én magam vagyok az, aki legyőzte a tért, hanem az az alázatos és bizalomteljes boldogság, hogy mindenható szeretet visz engem mindig tovább és tovább. Ilyenkor a felébredés után sokáig feküdtem behunyt szemekkel, hogy lassacskán térjek magamhoz és belássam, hogy csak álom volt és én tehetetlen rabszolgája vagyok az időnek és térnek.
Bár nem egészen ilyen, de ehhez hasonló, ha az ember könnyülábu, tüzes paripán repül át a sivatagon. Nincs semmi gátló, mert az egyetlen akadály a talaj, mely eltünik az ember háta mögött és inkább támpont, mint akadály. A szem sem rajta akad meg, hanem a láthatáron, mely mindig ujból születik, mint látható, de meg nem fogható örökkévalóság; felfelé néz, hol az ég ragyogó sugarai között mindig más és más, mindig több és több fény jelenik meg, mig a szem már fel sem tudja fogni őket. És ha kifárad a látóideg ebben a végtelenségben és a bámulva kimeresztett pillák lezáródtak, a végtelenség folytatódik az ember belsejében; gondolatok révednek, melyek nem öltenek alakot; sejtelmek keletkeznek, melyeket azonban nem lehet egyenkint érezni, mert egyetlenegy végtelen hullámot képeznek, melyen az ember mind tovább és tovább lebeg; mind mélyebbre és mélyebbre az áhitatos bámulatba és boldogitó bizalomba a megfoghatatlan és mégis mindenütt jelenvaló szeretet, melyet az összes nyelvek minden szó gazdagsága mellett is csak egyetlen szóba lehet összefogni: Isten... Isten... Isten...
Bár adhatna valaki tollat nekem, melyből a megfelelő szavak folynának, hogy leirhassam azt a benyomást, melyet egy ilyen éjféli lovaglás a sivatagban tesz a hivő emberi szivre! Az égbolt ragyogó csillagairól nagy, égi bizonyság száll le a kedélyre: Az igaz utat választottad és ez ne vétessék el tőled! Aki azonban elvesztette Istenét, az csak homokon, homokon és megint csak homokon lovagol át; nem lát mást, mint homokot; órák és órák hosszat hallja csikorogni lovának patái alatt és amint a szomoru kopárság előtte ujból megujul és nem mutat neki mást, mint homokot és megint homokot, ugy bensőjének rejtett mélyében is csak kimondhatatlanul kopár sivatag van, vigasztalan, holt homok, mely nem ad életet egyetlen fűszálnak, egyetlen gyökérnek, ilyen szerencsétlenért nem lehet mást tenni, mint imádkozni.
Valóban? Valóban nem lehet érette mást tenni, mint csak imádkozni?
Anélkül, hogy észrevettem volna, hosszu, hosszu ideig elöl lovagoltam és teljesen átadtam magam a csendes, szótlan áhitatnak; kezeimet összekulcsoltam és a kantárt leejtettem. Hirtelen felráztak belőle; az öreg Wabble hangja megszólalt mellettem:
- Mit csinál, Sir? A végén még azt hiszem, hogy imádkozik?
Szavai gunyosan hangzottak; nem válaszoltam.
- Vegye fel a kantárt! - folytatta. - Ha lova vágta közben megbotlanék, kitörhetné Ön a nyakát!
Ugy éreztem magam, mint a szomjazó, kinek ajkától elveszik a poharat, hogy ecetet öntsenek bele.
- Mi köze az én nyakamhoz! - feleltem röviden és bosszusan.
- Tulajdonképpen semmi; ez igaz; de miután most összetartozunk, nem közömbös reám nézve, hogy a következő pillanatban ép vagy kitört nyaka van-e.
- Ne aggódjék miattam, nem töröm ki!
- De egészen ugy nézett ki. Ha az ember ilyen gyorsan tovaszáguld, nem dobja a kantárt a ló nyakába!
- Lovagolni akar megtanitani?
- Eszem ágába sem jut; láttam már, hogy nincs tanitóra szüksége. De amit még nem láttam, az az a lovas, ki összekulcsolt kezekkel lovagol, mintha ima- és sopánkodószékben ülne. Mert Ön most ugy nézett ki, Mr. Shatterhand.
- Ima- és sopánkodószék? Hogy jut ehhez az összeállitáshoz?
- Ez a véleményem, Sir.
- Tehát Önnél az imádkozás és sopánkodás egy és ugyanaz a dolog?
- Yes.
- Hallja, ez ostoba tréfa!
- Tréfa? Komolyan mondom!
- Lehetetlen! Melyik ember nevezheti az imádkozást sopánkodásnak!
- Én!
Arcom egy rándulással feléje fordult. Megkérdeztem:
- Ugyebár már gyakran és sokat imádkozott?
- Nem!
- De mégis hébe-hóba?
- Azt sem.
- Talán bizony soha?
- Soha! - bólintott reá és hangja majdnem büszkén csengett.
- Uram isten, ezt nem hiszem!
- Hogy hiszi-e, vagy sem; az nekem mindegy; de még sohasem imádkoztam.
- De legalább fiatal korában, mint gyermek?
- Akkor sem.
- Hát nem volt önnek apja, ki Istenről beszélt önnek?
- Nem.
- Sem anyja, aki összekulcsolta kezeit?
- Nem.
- Sem testvére, ki megtanitotta volna egy rövid gyerek imádságra.
- Az sem.
- Milyen szomoru, milyen végtelenül szomoru! Van Istennek ezen a szép világon egyetlen embere, ki elmult kilencven éves és ez alatt a hosszu idő alatt egyetlen egyszer sem imádkozott! Ha ezer ember bizonyitgatná is ezt, nem hinném el, bizony, nem hinném, nem hihetném el, Sir.
- Miután én magam mondom, nyugodtan elhiheti.
- Nyugodtan? De én emellett nem vagyok nyugodt, egyáltalában nem!
- Nem látok semmi okot arra, hogy egy ilyen világos és egyszerü dolog, ami reám nézve teljesen közömbös, megzavarhatná az ön nyugalmát!
- Közömbös? Igazán olyan közömbös ez önnek, Mr. Cutter?
- Tökéletesen!
- Rettenetes!
- Pshaw! Nem is sejtettem, hogy ön ilyen imádkozó barát!
- Imádkozó barát? Az nem vagyok, ha ugyanis ezt a szót ön ugy érti, ahogy az istentelenek használják.
- De ugy értem, egészen ugy. De hogy istentelen lennék? Hm!
- Ön az; tudniillik megtagadta az Istent!
- Hallja, ne feszitse a húrt, Mr. Shatterhand! Én gentleman vagyok, nem pedig léha fickó. Mindig azt cselekedtem, amit helyesnek tartottam és szeretném látni, aki engem komolyan istentelennek nevezne!
- Ugy nézzen meg engem!
- Tehát igazán komolyan gondolja?
- A legkomolyabban. Mindig azt cselekedte, amit helyesnek talált, tehát mindig önmaga csinálta a saját törvényeit. Hát nincs olyan törvény, mely az ön akarata felett áll?
- Hm! Az Egyesült Államok törvényei, melyek szerint igazodom.
- Azontul semmi?
- Semmi.
- Nincsenek erkölcsi, vallási, isteni törvények?
- Részemre nincsenek. Születtem; ez tény. Olyannak születtem, amilyen vagyok, ez a második tény. Nem lehetek más, mint amilyen vagyok; ez a harmadik tény. A legkevésbé sem vagyok tehát hibás benne, hogy mi vagyok és mit cselekszem; ez a fő tény. Minden egyéb ostobaság és lári-fári.
- Hallja, Mr. Cutter, az ön logikája mindenben sántit!
- Hagyja csak sántitani, Sir! Belesántikáltam az életbe, anélkül, hogy engedélyt kértek volna erre tőlem és vigyen el engem az ördög, ha a belőle való kisántikálásnál én kérnék erre valakitől engedélyt! Ehhez nincs szükségem sem vallásra, sem Istenre.
Borzasztó volt. Majdnem égnek meredt a hajam és ugy éreztem magam, mintha valaki jégdarabot csusztatna a hátamra. Még néhány perc előtt elgondoltam egy hitetlen ember lovaglását a sivatagon át és ime, a gondolat valósággá lett! Ez az aggastyán, ki nem gondolt arra, hogy milyen közelségben van hozzá a sir, ugy beszélt, hogy az én fülemnek istenkáromlás volt és megborzongatott!
- Ön tehát nem hisz Istenben? - kérdeztem majdnem remegő hangon.
- Nem.
- A megváltásban?
- Benne sem.
- A tulvilági életben?
- Abban sem.
- Az üdvösségben, az, elkárhozásban, mely örökké tart?
- Eszem ágában sincs! Mit használna nekem az efféle hit?
Elszomorodjam az ilyen szavak felett, vagy felháborodjam? Nem tudtam; de valami olyan érzés fogott el, mely kényszeritett, hogy lovamról átnyujtsam kezemet a vállára és igy szóljak:
- Hallja, Mr. Cutter, ugy érdeklődtem ön iránt, mint nem egyhamar más valaki iránt; de most borzadok öntől! De mégis ön mellett maradok és iparkodni fogok meggyőzni róla, hogy rettenetes tévuton bolyong.
- Mit akar ez jelenteni? Oktatni akar engem?
- Igen.
- Abban, amit ön vallásnak nevez?
- Igen.
- Köszönöm, köszönöm szépen! Ezt ki kellene kérnem magamnak! Már a kisérlet megsértene engem. Hallotta az előbb, hogyan gondolkozom. Szavakkal és oktatással senki se közeledjék hozzám; igen öreg és elég okos vagyok hozzá. Egyik tényt a másik után soroltam fel Önnek. Üres szavak semmit sem számitanak előttem, ha még olyan szépen hangzanak is. Előttem csak tény számit, mint bizonyiték, semmi más.
- Tanult ön valaha hittant?
- Nem.
- Akkor nem is itélhet afelett...
- Hallgasson meg csak néhány percig, Mr. Cutter! Meg vagyok róla győződve, hogy szavaim...
- Csak semmi szavakat! Tény kell nekem! - vágott megint a szavamba.
- Nem fogok sok szót szaporitani, csak egy kérdést akarok feltenni, amely...
- Lári-fári! Egy kérdés nem tény!
Erre már mégis elöntött az epe; egy ránditással megállitottam a lovamat, megragadtam az ő kantárát is, ugy, hogy neki is meg kellett állania és szabad folyást engedtem haragomnak, melyet nem tudtam leküzdeni:
- Tény, tény és megint tény! Ön mindenesetre egyik tényt sorolta fel a másik után és nagyon büszkének látszik lenni arra a hamis következtetésre, amellyel ezeket összekötötte. Azt mondja, hogy nincs szüksége sem Istenre, sem vallásra; én pedig azt mondom önnek és kérem hogy jól jegyezze meg a szavaimat: Nehezére fog esni, mint a Szentirás mondja, megnyergelni a tüskét és látni az időt, mikor az Uristen olyan tényt állit szembe önnel, melyen szét fog morzsolódni, akár egy gyenge kecske a sziklaparton, ha nem fordult az egyetlen mentséghez, mely az imádságban rejlik. Legyen akkor irgalmas és könyörületes önhöz az, akiben sohasem hitt és kihez sohasem imádkozott!
Magam is megijedtem attól a hangtól, melyen eme szavaim kicsengtek a sivatagban. Ebben a messze sikságban nem lehetett visszhang, mégis ugy tünt fel nekem, mintha harsogva visszahullana ránk; valószinüleg felindulásom következményeképpen. Ő azonban kurtán felkacagott és igy felelt:
- Csodálatos tehetsége van a pásztorkodáshoz, Sir, hogy juhait legeltesse, Sir, de nagyon kérem, ne tekintsen engem birkának! Old Wabble sohasem lesz jámbor bárányka; th’is clear!
Mily gyakran mulattatott engem titokban ez a th’is clear; most azonban undorodtam tőle és éreztem, hogy ő maga is teljesen eljátszotta vonzalmamat. Hidegen feleltem:
- Bárányka, vagy sem; nem kivánom, hogy eljöjjön valaha a pillanat, amikor oly menthetetlenül veszve látja magát, hogy térden állva fog kérni engem, legyek a pásztora!
- Meghallgatná akkor térden álló esdeklésemet és elvezetne a zöld mezőkre, jámbor uracskám?
- Igen, megtenném, még ha az életemet kellene is kockára tennem. De most gyerünk tovább! Mi végeztünk!
Old Surehand és ennek folytán természetesen az apacsok is állva maradtak. Ujból megnógattuk lovainkat. Old Wabble elment tőlem és Old Surehand került helyette mellém, de egyelőre egy szót sem szólt hozzám.
Én mélyen, mélyen... hogy is mondjam? Le voltam hangolva? Nem, ez nem a helyes kifejezés. Szomoru voltam, olyan szomoru, mint ritkán; végtelen, szent részvétet éreztem az öreg iránt, a guny dacára, melyet tőle elszenvedtem! Sem apja, sem anyja, sem fivére, sem nővére! Nem részesült tanitásban soha, még csak egyetlen egyszer sem imádkozott! Ez volt a hires “king of the cowboys!” Fenyegetésem egészen önkéntelenül csuszott ki az ajkamon; igy kellett beszélnem, nem másképpen. Valami magasabb akarat eszköze voltam? Mikor később ez a fenyegetés majdnem szó szerint beteljesedett, ugy éreztem, mintha én lennék az, aki ezzel a jóslással előidéztem az öregnek borzalmas halálát és sok időbe került, mig elcsendesedtek az önvádak, melyeket e miatt magamnak tettem.
Old Surehand hallgatagon lovagolt mellettem. Mindent hallott és ugy látszott, hogy ezen gondolkozik. Csak hosszabb idő után törte meg a csendet és ezt a kérdést tette fel nekem:
- Megengedi, hogy zavarjam önt, Sir? Látom, hogy magába mélyedt.
- Nagyon örülök, ha felráz ezekből a gondolatokból.
- Tudja, hogy nagyon sokat hallottam beszélni önről; ilyenkor mindig megemlitették azt is, hogy vallásos.
- Vallásos alatt azt értették, hogy mindig hangoztatom, amit gondolok és hiszek?
- Nem, sőt ellenkezőleg.
- Mulattak az én ugynevezett vallásosságomon?
- Soha. Ön inkább tettekben fejezi ki vallásos nézeteit, semmint szavakban és ez imponál. Egészen olyannak találtam önt, amint képzeltem. Egy szót sem beszélt soha vallásról.
- Ez nem is szükséges!
- Talán mégis!
- Hogy-hogy?
- Mert... hm! Mondja csak, Sir, az ön élete, már ugyanis ez alatt lelki életét értem, mindig teljesen nyugodt és egyenletes volt? Mint gyermek hallotta, hogy van Isten és hitt benne; ezt a hitet nem ingatta meg semmi és most, mint szép gyermeki hit él a szivében? Én igy képzelem és azt hiszem, nem tévedek.
- Téved.
- Igazán?
- Igen, téved. Nincs győzelem előzetes harc nélkül. Benső életem szinte nem kevésbé eseménydus volt, mint a külső. A lelki élet folyama sem folyik mindig egyenletes partok között; meg vannak a hullámai, szirtjei és zátonyai; dagálya és apálya.
- Tehát ön is vivódott?
- Sokszor erőm utolsó megfeszitéséig! Ez a küzdelem azonban mindig halálosan komoly volt. Millió szám akadnak emberek, kik leélik életüket anélkül, hogy világosságra törekednének; van-e Isten, vagy nincs, ez nekik mindegy; olyan könnyelmüség ez, ami felett sirni lehetne. Az én létemnek azonban az volt a legfőbb, sőt egyetlen célja, hogy eljussak a megismeréshez. Igaz, meg volt az a végtelenül nagy szerencsém, hogy vallásos szüleim voltak. Kedvence voltam nagyanyámnak, ki kilencvenhat éves korában halt meg; Istenben élt, hozzá vezetett engem is. Csodálatos, boldog gyermeki hit volt ez, telve odaadó szeretettel és bizalommal. Mint fiucska este és reggel és azonkivül is sokszor elmondtam a jó Istennek óhajaimat és kéréseimet. Emlékszem, hogy egyik kis testvérkémnek egyszer nagyon fájt a foga; semmiféle gyógyszer sem használt; én megvigasztaltam; “Paulácska, én most felmegyek a lakószobába és megmondom a jó Istennek, meglátod, hogy mindjárt megszünik!” Ki fog nevetni. Sir, ha azt állitom, hogy valóban elmult a fogfájása?
- Eszem ágába sem jut! Jaj annak, aki nevetni tud ilyesmi felett!
- Sokat beszélhetnék önnek, nagyon sajátságos kivánságokról, amelyeket kifejeztem a jó Istennek, - meg vannak az angyalai, ha esetleg emberi alakban is, kik ezeket a kivánságokat teljesitik. Később, mint diák, elkezdtem gondolkozni ezek felett a dolgok felett. Hitetlen tanitóim is voltak, kik istentagadásukat vonzó tanitásokba foglalták. Megtanultam héberül, görögül, hogy a Szentirást eredetiben olvashassam. A gyermeki hit eltünt; a kétely megkezdődött a tudós szócsavarásokkal; a hitetlenség nőtt napról-napra, éjszakáról-éjszakára, mert feláldoztam éjszakáimat annak a léha gondolatnak, hogy az igazságot saját eszemmel felismerjem. Micsoda esztelenség! De Isten könyörületes volt az esztelenhez és a tanulmányok utján is ahhoz a felismeréshez vezetett, hogy az a bizonyos jámbor gyermeki hit az egyedül helyes. Későbbi utazásaim alkalmával érintkezésbe jutottam minden elképzelhető imádási forma követőivel. Nem voltam az a keresztény, ki felette érzi magát minden más hitünek, hanem itt is vizsgálódtam; tanulmányoztam a koránt, a védát, Zarathustrát és Konfucsét. Ezek a tanok éppen ugy nem ingathattak meg, mint régebben “nagy bölcselőink” művei, melyek még ma is könyvtáramban ragyognak, mert rendkivül kimélem őket, amennyiben majdnem sohasem veszem a kezembe. Gyermekhitem tehát számos megpróbáltatáson ment át; ezeket teljesen megállotta, tehát kétszeresen megingathatatlanul honol szivemben.
- Az hiszi, hogy ezután is hű marad hozzá?
- A halálig és azon tul is.
Elmélyedő, sürgető komolysággal tette fel kérdését. Sejteni kezdtem, hogy ez a hatalmas vadász a bensejében is vadászik... az igazság után, amelyet talán még nem ismert meg, vagy amelytől megfosztották. Erre átnyujtotta hozzám kezét és megkért:
- Nyujtson nekem kezet, sir és igérje meg az üdvösségére, meg annak az öreg nagyanyának az emlékére, aki még ma is drága Ön előtt, hogy teljesen ugy fog válaszolni, ahogy tényleg gondolkozik.
- Itt a kezem; megigérem. Nincs is szükség a hivatkozásra, az én üdvösségemre és annak a kedves öregasszonynak az emlékére, akit egykor viszont fogok látni.
- Van - - Isten?
Elnyujtotta ezt a két szót és mindegyiket külön hangsulyozta. Igen, ez komoly volt, halálosan komoly. Küzdött, vivódott, őszinte erőfeszitéssel, de még nem jutott el a győzelemig.
- Igen, - feleltem éppen olyan hangsúllyal.
- Ön azt hiszi, hogy viszont fogja látni a nagyanyját; van tehát élet a halál után?
- Igen.
- Bizonyitsa be!
- Bebizonyitottam, amennyiben két tekintélyre hivatkozom, kiknek illetékessége minden kételyen felül áll.
- Kik ezek?
- Az egyik nagyon, nagyon magasan áll, a másik nagyon hétköznapi.
- Nos, kik ezek?
- Isten maga és én.
Lehajtotta fejét és hosszu, hosszu ideig hallgatott.
- Megsértette Önt, hogy vonatkozásba hoztam a legfőbb lénnyel azt a halandót, ki itt lovagol az Ön oldalán? - kérdeztem végül, miután még mindig nem szólt semmit.
- Nem, mert tudom, hogy gondolja. Tehát Isten?
- Igen. Ő szavaiban és tetteiben nyilatkozik. Ki mindkettőnknek készségesen megnyitja szemeit és füleit, az arra a megismerésre fog és kell jönnie, amit az előbb fejeztem ki.
- És Ön?
- Szivem mondatja ezt velem.
- Oly egyszerüen és nyugodtan mondja ezt és mégis valami fenséges lebegi a hangját körül. Bárcsak szólaltatná meg Isten az én szivemet is!
- Kérje reá Istent; meg fogja szólaltatni!
- Valaha eleven volt; azután meghalt!
Oly vágyakozóan, oly szomoruan hangzott ez.
- Egykoron Ön is vallásos volt, Mr. Surehand?
- Igen.
- És elvesztette a hitét?
- Tökéletesen. Ki adja ezt vissza nekem?
- Az, aki a sziv érzéseit patakként vezeti; az, aki igy mond: Én vagyok az ut, az igazság, az élet! Ön küzd és erre az igazságra törekszik. Sir; ezt nem adhatja meg Önnek semmiféle gondolkozás és tanulás; de legyen nyugodt, Sir, egészen váratlanul és hirtelen fog ez Ön előtt felcsillanni, mint egykoron a keleti bölcseknek ama csillag, mely Betlehembe vezette őket. Az Ön Betlehemje nincs is messze innen és a mai naptól; én ugy érzem!
Még egyszer átnyujtotta a kezét és kérlelt:
- Segitsen hozzá, Mr. Shatterhand!
- Én gyenge vagyok ehhez; az igazi segitség Istennél van. Gonosz erők lehettek azok, melyek megfosztották Önt attól, aminek minden ember előtt a legfőbbnek és legszentebbnek kell lennie.
- Ugy van; egyes események megfosztottak mindentől, még a hitemtől is. Egy Isten, ki maga a szeretet, a jóság, az igazságosság, ezt nem engedheti meg; ha mégis megtörténik, nincs Isten.
- Ez a következtetés téves, Sir.
- Nem!
- De igen! Ön most csak a szeretetről, jóságról és igazságosságról beszélt; nem gondol a mindentvallásra? Nem tudom, hogy mi történt és nem is akarok kérdezősködni utána; de mondja meg nekem csak azt egyet, Mr. Surehand: Talán Isten Ön?
- Nem.
- De ugy látszik, hogy annak tartja magát!
- Hogy-hogy?
- Mert merészkedik Istennel vitába szállani; az pedig csak egyenrangúak között lehetséges.
- Uff! - felelte halkan. Ugy látszik, belátta következtetésem helyes voltát.
- Igen, - folytattam, - én megvádolom önt, hogy átlépte hatáskörét, amikor az Uristent és az ő cselekedeteit a birói széke elé állitotta; ön, a maroknyi por, az ég, föld, csillagok mindenható teremtőjét! Gondolja csak meg, hogy micsoda ez. Egy parányi féreg őrülete, aki maga elé rendeli számadásra a sast a légürből az ő pöttöm lyukacskájába! Ez a hasonlat még mindig nem jelzi kellőképpen a távolságot Isten és ön között! Nyitva állanak ön előtt a Mindenható könyvei, hogy megbirálhatja az ő döntéseit? Nem lehetséges-e az ő akaratának, hogy jótéteménnyé változtassa azt, ami önt most leveri? Nem adhat-e olyan véget azoknak az eseményeknek, melyek az ön gyenge, rövidlátó szemeinek szerencsétlenségnek látszanak, ami önt porba dönti az ő örök bölcsessége előtt? Szabad-e a gyereknek igy szólani, ha érzi az apa vesszőjét: Jer ide és igazold magad előttem?
- Én... nem... érdemeltem... meg, ezt a vesszőt, - felelte vontatottan, hogy csak mondjon valamit.
- Nem érdemelte meg! - Ön az az ember, aki dönthet a felett? Azt hiszi, ön az egyetlen ember, aki azt hiszi, hogy igazságtalanság történt vele? Nem szenvedtek ezren és tizezren többet, sokkal többet, mint ön? Azt hiszi, hogy például az én életem fenékig tejfel volt? Mit jelent az, hogy nem érdemelte meg? Én beteges, gyenge gyermeknek születtem, ki még hatéves koromban is a padlón kusztam és nem tudtam még állani sem, nemhogy járni. Megérdemeltem ezt? Nézze, meg most Old Shatterhandot! Fel lehet benne ismerni ezt a gyermeket? Nem vagyok én inkább élő bizonysága annak a bölcsességnek, mellyel ön vitába szállott? Három izben voltam már vak és három izben kellett rajtam műtétet végrehajtani. Megérdemeltem azt? De ki dicsekedhetik ma azzal, Winnetout kivéve, hogy olyan éles szemei vannak, mint Old Shatterhandnak? Sohasem zugolódtam és elégedetlenkedtem, mint ön, hanem bizalommal vártam Uram Istenem döntését felettem és milyen felségesen fejezte be szenvedéseimet! Mint szegény tanuló és később diák, heteken át csak száraz kenyerem volt sóval, mert nem akadt senki, aki rajtam segitett volna és a koldulásra büszke voltam. Házi tanitással kellett fenntartanom magamat és mig más diákok apáik pénzét egészségükkel, sőt gyakran egész jövőjükkel együtt elpazarolták, én télen kidugtam a könyvemet padlásszobácskám ablakából, hogy a holdfényben tanuljam meg leckémet, mert nem volt pénzem fütésre, világitásra. Megérdemeltem ezt? És mégsem maradtam adósa egy fillérrel sem senkinek; csak két hitelezőm volt: az Isten és önmagam. Az Isten, ki tehetséget kölcsönzött, hogy azt kiképezzem és önmagam, ki azt a szigoru követelést támasztottam magammal szemben, hogy egy óráját se hagyjam elmulni életemnek anélkül, hogy azt kötelességtudón ki ne használjam és gyümölcsöt ne hozzanak. Isten jóságos volt hozzám; nekem azonban sohasem volt olyan szigoru gazdám, mint saját magam. Azután később, utazásaimnak, vándorlásaimnak, vadászataimnak hosszu éveiben gyakran, de milyen gyakran kerültem olyan helyzetbe, amikor feltehettem volna a kérdést: Megérdemeltem-e? De a kimenetel mindig olyan jó és szerencsés volt, hogy hálásan össze kellett kulcsolnom a kezemet és azt mondanom: Nem, ezt nem érdemeltem meg!
Szünetet tartottam. Old Surehand hallgatagon nézett le maga elé és egy szót sem szólt. Én tehát élénken folytattam:
- Talán csodálkozni fog, hogy ilyen hévvel beszéltem, de ha azt hallom, hogy valaki arról beszél, mit érdemelt meg, mit nem, vagy zugolódik a sorsa felett, akkor azzal szemben, hogy ő mit gondol magáról, meg kell mondanom, hogy én mit hiszek magamról: Isten előtt nincsenek sem óhajaim, sem érdemeim, hanem csak kötelességeim iránta; naponta hálát kell neki adnom, hogy megteremtett, hogy ebben a földi életben előkészülhessek a magasabbra.
- Bár én is képes lennék erre! - sóhajtott most fel. - Ön kiküzdötte magát és bensőleg megerősödött. Engem azonban a sors helyről-helyre sodor, belsőleg is elvesztettem a szilárd horgonyt, hazámat és nincs nyugalmam.
- Ott fogja megtalálni a nyugalmat, ahol egyedül található; tagastai Augustus atya mutatja meg önnek, mikor azt mondja: Az ember szive nyugtalan, mig csak Istenben nem nyugoszik! Az a nyugalom, melyet ön keres, feltalálhatatlan, csak Istenben és a szent vallásban. És ha Old Wabble azt mondta azelőtt az ő bűnös elbizakodottságával, hogy a meghaláshoz egyikre sincs szüksége, remélem, hogy ön benne nem mintát, hanem elijesztő példát lát!
- Ne aggódjék, Mr. Shatterhand! Én nem vagyok Isten megtagadója és kigunyolója, csak elvesztettem őt és küzdök, hogy ujból megtaláljam.
- Ő megmutatja magát önnek és meg fogja találni.
- Ezt tiszta szivemből remélem. És most hagyjuk ezt, különben tul sok lesz nékem egyszerre! Előbb szigoruan bánt el velem, mikor emlékeztetett semmiségemre, de hálás vagyok érette. Ugy érzem, hogy hálásan meg kellene csókolnom a kezeit, mert egy negyedóra óta megmozdult valami a lelkemben és jóslatszerüen arra int, hogy reménységem teljesülni fog. Ön világot gyujtott, melyet most ugyan még a távoli messzeségben látok; de ne nyuljon hozzá, nehogy ujból elaludjék: él bennem a remény, hogy folyton közelebb fog jönni!
Ezek a szavak boldoggá tettek. Valóban megérném azt az örömet, hogy ujjmutatásom folytán egy lélek helyes irányba jut? Még pedig egy olyan férfiu lelke, mint Old Surehand! Rendkivüli és nagyon szomoru viszonyok lehettek, melyek megfosztották hitétől. Titokban tartotta és nem beszélt róluk. Ez a zárkózottság nem irántam való bizalmatlanságának következménye volt; nem akarta felszakitani sebeit, melyek valószinüleg még ma is véreztek benne. Bár beszélt volna! Természetesen anélkül, hogy tudtam, vagy csak sejtettem volna, abban a helyzetben voltam, hogy szivét megkönnyebbithettem és őt nyomra vezethettem volna, melyet hosszu, hosszu időn keresett anélkül, hogy felfedezte volna.

Lovaglásom olyan nyugodt, zavartalan folyást vett, hogy nincs rajta semmi emlitésre méltó. Reggel felé megállottunk, hogy lovainkat kipihentessük és késő délután balkézre tőlünk, megláttuk az első póznát és Winnetounak, meg apacsainak nyomára jutottunk, kikhez Bloody-Fox bizonyára már csatlakozott. Ettől a póznától egy kilométerre volt a második pózna és ezeket követve, hamarosan elértük célunkat.
Az apacsoktól Gutes-nontin-khainak, a commancsáktól Suks-ma-iestavinak nevezett hely, ami mint már emlitettem, “Száz fát” jelent, a sivatag szélén terül el és a következőképen festett:
A Llano és az ettől nyugatra fekvő zöld sikság között a határ nem volt egyenes vonalu; helyenkint nagyon kifejezett volt, egyébként azonban alig felismerhető és ki- meg beszögelléseket alkotott, melyek hol csak kicsi, hol nagy kiterjedést vettek. Ilyen kis öböl a Száz fa is. Patkó alaku, melynek meglehetősen magas széle lassacskán esett lefelé, mint egy lejtő. A háttérben viz fakadt, mely előbb egy körülbelül husz lábnyi átmérőjü medencébe gyült, majd tovább folyt kelet felé, hogy apránkint elapadjon a homokban. A vizenyősség folytán buja fű volt itt, mely nagyon kapóra jött lovainknak. A patkóalak különösen azáltal ütött el a környéktől, hogy a már emlitett lejtő egészen a tetejéig meglehetősen sürü bozóttal volt benőve, melyből egy csomó vékony szálfa emelkedett ki. Ez szolgáltatta az anyagot a póznákhoz, melyekkel Siba-bigk fáradozott, persze hasztalanul, hogy megjelölje az utat a Llano oázisáig az őt követő commancsáknak. Szembetünően meglátszott, honnan vágta le a póznákat; mindenfelé hevertek az ágak, gallyak, melyek embereinek kése alatt hullottak.
A forrásnál leszállottunk, hogy előbb magunk igyunk, majd a lovakat megitassuk; hosszu kortyokkal élvezték a vizet és csak azután széledtek szét legelni. Azután tábort ütöttünk a viz mellett és óvatosságból egy apacsot felküldtem a magaslatra, hogy nyugat felé figyeljen, nehogy Vupa-Umugi esetleg rajtunk üssön.
Csak néhány órát akartunk itt pihenni; hosszasabban nem volt szabad maradnunk. Mikor ez az idő elmult, a lovaknak még egyszer szabad volt inniok, azután ujból felültünk, hogy oda menjünk, ahol eltölteni szándékoztunk az éjjelt.
Ez körülbelül két angol mérfölddel feküdt északnak a Száz fától és a sikság közepén mélyedést alkotott, mely hasonlitott a “homokvölgy”-höz, ahol elfogtuk Siba-bigket és embereit.
Ezen a helyen nem volt egyéb, mint homok és homok, egyetlen fűszál sem akadt; már ezért is aligha juthattak a commancsák arra a gondolatra, hogy valakinek eszébe juthatna egy egész éjjelt, sőt még hosszabb időt ott eltölteni. Azonkivül ez a mélyedés még azért is majdnem egészen biztos rejtekhely volt, mert az ellenség, ha nem közeledik egészen annak széléig, semmi esetre sem láthatta meg, hogy mi ott vagyunk. Egyáltalában nem volt semmiféle ok, ami valamelyik commancsát arra inditotta volna, hogy ide jöjjön. Megérkezve ebbe a talajmélyedésbe, lovainkat kipányváztuk, azután lefeküdtünk a puha, mély homokba. Természetesen őrt állitottunk ki, ki a magaslaton feküdt le, hogy Vupa Umugi és csapata után szemlélődjék.
Azok után, amit Siba-bigktől tudtam meg, a vörösek megérkezése ma estére volt várható. Nagyon óhajtottam, hogy ne jöjjenek későbben, mert viz nélküli, szomoru táborhelyünkön a tartózkodást sehogy sem lehetett kellemesnek nevezni.
Szerencsére ez a kivánság előbb teljesült, mint gondoltam, mert a nap még nem érte el a láthatárt, mikor az emlitett őr felülről lekiáltott:
- Uff! Naiini peniyil - a commancsák jönnek!
Felvettem látcsövemet és Old Surehanddal felmentem. Ámbár a távolság oly nagy volt, hogy minket nem láthattak meg, a megfigyelést nem állva, hanem fekve végeztük. Bizony jöttek, még pedig olyan módon, mely azt mutatta, hogy nagyon biztosan érzik magukat. Nem lovagoltak ugyanis különbeni szokásuk szerint, különösen ha harci mezsgyén járnak, ugynevezett libasorban, hanem egyenként, vagy csoportosan egymás mellett, vagy mögött, egészen tetszés szerint.
- Ezek egészen biztosan tudják, hogy az ut szabad és tökéletesen meg vannak róla győződve, hogy nincs a közelükben ellenség. Még csak felderitőt se küldtek ki, - mondá Old Surehand. - Tulajdonképpen ez nagy vigyázatlanság tőlük.
- Ez az én véleményem is, - válaszoltam. - Én Vupa-Umugi helyében felderitőket küldtem volna ki, hogy a Száz fát és környékét végig kutassák.
- Még jó, hogy nem tette ezt; mert ezek a felderitők valószinüleg felfedezték volna a nyomunkat, mely ide vezet.
- Persze! Én éppen az ő gondatlanságában biztam, különben onnan nem egyenesen ide lovagoltunk volna.
- Innen nem lehet világosan látni, hogy igy van-e ez, de remélhetőleg egyenes irányban a Száz fa felé tartanak. Egyáltalában nem nagyon kellene észak felé letérniök, hogy itt reánk bukkanjanak.
- Ezt bizonyosan nem teszik!
- De mégis csak lehetséges.
- Aligha!
- Azt hiszi, hogy még láthatják Siba-bigk nyomát és azt követik?
- Nem. Valószinüleg most már látják a bokrokat a láthatáron. És ha nem is igy állana az eset, akkor is rábizhatnák magukat a lovaikra, amelyeknek már szimatjukban van a Száz fa nedvessége és bizonyosan ez vezeti őket.
A vörös lovasok, tőlünk nézve, oly nagyoknak látszottak, mint apró kutyák, melyek pontosan kelet felé futnak és mind kisebbek és kisebbek lettek, mig végül ebben az irányban eltüntek a szemünk elől.
Most mindenesetre nagyon fontos kérdés volt számunkra, felfedezik-e a nyomunkat. Tulajdonképpen meg kellett látniok; csak attól függött minden, hogy figyelnek-e reá. Ebben az esetben feltettem, hogy Siba-bigk nyomának fogják tartani, éppen ezért cseréltük fel csizmáinkat indián mokassinokkal.
Ha gyanut fognak, egészen bizonyosan azonnal átlovagolnak hozzánk. Nagy várakozással figyeltünk tehát; délfelé, ahonnan ebben az esetben érkezniök kellett; de elmult egy óra és még több anélkül, hogy bárki is mutatta volna magát és mikor azután a nap lement és beállt a szürkület, elmondhattuk, hogy nem kell felfedezéstől félnünk. Elhagytuk tehát a mélyedés magas peremét és ujból leszállottunk embereinkhez. Itt Old Wabble ezekkel a szavakkal fogadott:
- Tehát megjöttek. Tulajdonképpen meg kellene csinálni azt a tréfát, hogy éjszaka rajtuk üssünk és leöljük őket.
- Ezt ön tréfának nevezi? - kérdeztem.
- Miért ne? Talán szomoru dolognak tartja, ha az ember legyőzi ellenségét?
- Azt nem, de éppen olyan kevéssé tartom tréfának százötven ember lemészárlását. Ismeri a véleményemet ebben a tekintetben. Mi engedjük őket nyugodtan tovább menni, ahogyan megállapodtunk és később bekeritjük őket. Igy minden vérontás nélkül a mieink lesznek.
- Tovább vonulni, igen! De ha ezt nem teszik meg holnap reggel, hanem itt maradnak egész nap? Honnan vesszük akkor a szükséges vizet magunknak, meg a lovak részére?
- Nem maradnak; abban megnyugodhatik. Nem is juthat az eszükbe, hogy elveszitsenek egy egész napot. És még ha nekik közömbös is lenne egy ilyen időveszteség, holnap reggel mégis el kellene hagyniok a Száz fát, hogy helyet adjanak a katonaságnak.
- De vajjon ezek jönnek-e?
- Azt nagyon hamar megtudjuk.
- Kitől?
- A commancsáktól.
- Ki akarja őket hallgatni?
- Igen!
- Pompás, pompás! Akkor önnel megyek!
- Nem szükséges!
- Ha nem is szükséges, de mégis önnel megyek!
- Ilyen helyzetben, mint a mienk, csak a szükségeset kell megtenni és minden egyebet mellőzni. Különben az ember olyan veszedelmekbe jut, melyeket nem könnyü kikerülni.
- Nincs abban veszély, ha ön kémlelni indul?
- Bizonyos körülmények között mindenesetre.
- És nem tanácsos Önre nézve, magával vinni valakit, aki segithet Önnek?
- Segiteni? Hm! Talán Ön akar nekem segiteni?
- Yes.
- Köszönöm! Szivesebben bizom meg saját magamban.
- Tehát igazán egyedül akar menni?
- Nem. Mr. Surehand el fog kisérni.
- De miért nem én?
- Mert én igy akarom. Ezzel az ügy remélhetőleg el van intézve.
- Hozzá tehát több bizalma van, mint én hozzám?
- Hogy igy áll-e az eset vagy sem, az mellékes; őt viszem magammal és Ön itt marad!
Láttam rajta, hogy haragos válasz lebeg az ajkán, de uralkodott magán és hallgatott, ő lett volna az utolsó a vigyázatlansága miatt, akit magammal vittem volna a commancsákhoz!
Mivel ugy számitottam, hogy ezek másnap kora reggel indulnak tovább, előrelátható volt, hogy aznap korán fekszenek le. Nem várakozhattam tehát sokáig, ha ki akartam őket kémlelni és valóban meg akartam tudni valamit. Ezért a teljes sötétség beállta után nem hagytam többet eltelni, mint egy órát és Old Surehanddal utnak indultam. Később, ha feljön a hold, nehezebb lett volna rejtve maradni, mint most.
Saját nyomunkat használtuk vezetőnek és a Száz fához megérkezve, legelőbb is a patkó öböl magaslata felé tartottunk, hogy kikutassuk, amint ezt az elővigyázat követelte, vajjon állanak-e ott őrök. Nagyon sokáig tartott, mig végigjártuk az egész félkört anélkül, hogy egyetlen commancsát találtunk volna. Vupa-Umugi ide fenn nem állitott őrt; rendkivül biztos lehetett a dolgában.
Lent, a viz mellett, több kis tűz égett, melyeket a levágott ágak és gallyak tápláltak, melyeket köröskörül heverni láttunk. A forrásnál a főnök ült, ugy látszik, legkiválóbb harcosaival; a többiek a patak medrének két oldalán helyezkedtek el, hogy mekkora távolságban, azt nem láthattuk. A lovakat sem láttuk; ehhez most még nagyon sötét volt. Hogy odalent, a Llano felé, állanak-e őrök, szintén kivül esett látókörünkön, de reánk nézve közömbös lehetett, mert mi nem erről az oldalról jöttünk.
Az volt a feladatunk, hogy lehetőleg mennél jobban közeledjünk a főnökhöz, hogy szerencsés esetben hallhassuk, mit beszél. Bebujtunk tehát a bozótba és a magaslat bokra között lefelé másztunk, én elöl, Old Surehand mögöttem. Ez nem volt nagyon könnyü, mert lábaink alatt minden pillanatban leválhatott a nagyon laza talaj egy része és a legurulás által előidézett zaj árulónkká lehetett volna. Az indiánok oly csendben voltak, hogy egy ilyen zörejt feltétlenül hallaniok kellett volna. Minden lépésnél tehát lábamat előbb tapogatózva előredugtam, hogy megvizsgáljam, hova lépek. Lassan, nagyon lassan haladtunk és bizonyosan eltelt egy óra is, mig leereszkedtünk és végül egy sürü bokor alatt feküdtünk, mely oly közel volt a forráshoz, hogy hallanunk kellett a mellette heverő vörösek beszélgetését, amennyiben egyáltalában beszéltek.
De nem beszéltek. Némán, mozdulatlanul ültek egymás mellett és a kis tüz fénylő parazsába bámultak, ahol mint a még el nem illant szag elárulta, előzőleg hust sütöttek. Vártunk egy negyedórát, majd még egyet; minden olyan csendes maradt, mint azelőtt és azt lehetett volna hinni, hogy élettelen alakokkal van dolgunk, ha valamelyik indián hébe-hóba meg nem mozditotta volna a karját, hogy egy galyat dobjon a tüzre. Old Surehand már meglökött, ami érezhető kérdőjel volt, hogy nem lenne-e jobb visszatérni, mikor hirtelen a táboron kivül hangos kiáltás hangzott fel, melyet további zaj követett. Odakünn tehát mégis őrök állottak és ugy látszik, ezek valami feltünőt vettek észre, mert a kiabálás fokozódott és oly sürgető lett, hogy felriadt az egész tábor. Vupa-Umugi felugrott, a mellette állók hasonlóképen. A zaj nagyobb lett, a hangok hol innen, hol onnan hallatszottak. Egészen ugy tetszett, mintha üldöznének valakit, akit el akarnak fogni. Aggodalom fogott el, melyet nem tudtam leküzdeni, bár szerettem volna.
- Mi lehet ez? - kérdezte Old Surehand halkan.
- Ugy hangzik, mintha egy embert kergetnének ide-oda, - feleltem éppen ugy suttogva.
- Igen, valakit meg akarnak fogni; nem tévedek; egészen határozottan lehet hallani. De ki lehet? Csak nem...?
Nem fejezhette be a kérdést.
- Mit akart mondani? - kérdeztem.
- Semmit, Sir. Igazán őrültség lenne tőle!
- Kitől?
- Hát... de nem, ez lehetetlen!
- De lehetséges. Tudom már, hogy kit gondol.
- Nos, kicsodát?
- Old Wabblet.
- Az ördögbe! Ön is azt hiszi?
- Róla fel lehet tételezni.
- Igen, ő bele van bolondulva a lopódzkodásba és mivel az előbb olyan nagyon el akart jönni, tehát... hallgassa csak! - Kiáltás hangzott fel odakinn balról.
- Sus taka - egy ember!
És nemsokára jobbról, a bozót másik oldaláról ezt a kiáltást hallottuk:
- Sus kawa - egy ló!
Azután csend lett; de mozgolódást vettünk észre, inkább a fülünkkel, mint a szemünkkel, mely közeledett. Balról, majd jobbról is hoztak valakit, vagy valamit. Kicsoda, micsoda lehetett az?
Hogy ezt megtudhassuk, egyáltalában nem kellett sokáig várakoznunk. Félelmünk, melynek kifejezést adtunk, megdöbbenésünkre teljesült. Egy csomó commancsa Old Wabblet vezette; le volt fegyverezve és szijakkal erősen megkötözve. Néhány pillanattal később pedig hozták a lovát. Ő tehát követett bennünket, még pedig lovon. Micsoda esztelenség. Tapasztalatból tudtam, hogy róla fel lehet tételezni ilyen önkényeskedést, de hogy az eszébe jusson, lovon lopódzkodni, ilyen ostobaságot még róla sem gondoltam volna.
Ezzel a könnyelmüséggel nemcsak a legnagyobb zavarba hozott minket, hanem pillanatnyi veszélybe is. A commancsáknak mégis csak gondolniok kellett, hogy ő nem lehet itt egyedül, hanem társainak is kell lenni. A magunkért való gond tulajdonképpen azt követelte volna, hogy eltávozzunk, de szabad volt-e megtenni ezt? Nem kellett-e inkább itt maradnunk, hogy megtudjuk, mi történik? Az öreg óriási elővigyázatlansága mellett is ravasz fickó volt; talán olyan kifogást talált ki, ami elháritja a vörösek gyanuját.
- Uff, Old Wabble! - kiáltott fel Vupa-Umugi, mikor megpillantotta az öreget. - Hol fogták el?
A vörös, kihez ezt a kérdést intézte, igy felelt:
- A fűben feküdt a hasán és igy kuszott előre, mint egy coyotta, ki rabolni indul. A lovaink nyugtalanok lettek, mert megérezték az övét, melyet az őrszemeinken kivül pányvázott ki.
- Védekezett?
- Pshaw! Menekülni akart és mi ugy hajszoltuk ide-oda, mint egy rühes kutyát; mikor aztán elfogtuk, nem merészelt védekezni.
- Láttatok még más fehéreket is?
- Nem.
- Ugy menj és keressétek a nyomaikat. Ez az öreg halványarc nem kóborolhat egészen egyedül itt a Llano estacado szélén.
A harcos eltávozott, hogy ebben az értelemben nyomozzon, a főnök pedig embereivel oly nyugodtan ült le, mintha a legcsekélyebb esemény sem történt volna. Fenyegető szemekkel mérte végig Old Wabblet, ki két vörös által tartva, előtte állott, elővette kését, beszurta maga elé a földbe, majd igy szólt hozzá:
- Itt van a kihallgatás kése. Megölhet téged, de életben is hagyhat. Az életed a kezedben van. Ha az igazat mondod, megmented magadat.
Az öreg king of the cowboys szeme a bozóton járkált, minket keresett, de szerencsére csak egy rövid pillantással. Ha ebben a tekintetben nem uralkodott volna magán, igen könnyen elárulhatott volna minket.
- Hol vannak a kisérőid? - kérdezte a főnök.
- Nincsenek kisérőim, - felelte az öreg.
- Egyedül vagy?
- Igen.
- Hazudsz.
- Ez az igazság!
- Megkeressük és megtaláljuk őket.
- Nem fogtok találni senkit.
- Ha kiderül, hogy hazudsz, magad leszel hibás a kegyetlen halál miatt, mellyel halni fogsz.
- Ugy csak keressetek; nincs ellene kifogásom!
- Akkor mondd meg hát, hogy mi keresni valód van a Llano estacado szélén! Talán azt a kifogást akarod használni, hogy vadászni jöttél ide?
- Nem. Old Wabble nem olyan ostoba. De mégis szeretném azt mondani, mert valóban igaz.
- Mit akartál itt vadászni? Itt nem akad vad.
- De bizony van, még pedig sok.
- Miféle fajta? - kacagott fel Vupa-Umugi megvetően.
- Vörös vad.
- Uff!
- Bizony, vörös vad, tudniillik indián. Azért jöttem ide, hogy reátok vadásszam.
Nagyon vakmerő volt. Valószinüleg bennünk bizott. Ugy látszik, meg volt róla győződve, hogy a közelben rejtőzködünk és halljuk őt. Nagyon valószinüleg egészen magától értetődőnek tartotta, hogy nem hagyjuk őt el jelenlegi szerencsétlen helyzetében. De előrelátható volt, hogy ebben a tekintetben tévedett. Ha ő a szó szoros értelmében belelovagolta magát, ugy egyelőre maga lásson utána, hogy szabaduljon; nekünk mindenekelőtt is magunkról kellett gondoskodni és azzal törődnünk, hogy ne fogjanak el minket is. Nem volt szabad életünket kockáztatni, csak hogy őt megmentsük és e mellett egész szép tervünknek sikerültét oly könnyelmüen feláldoznunk, ahogyan ezt ő tette.
Az öreg bátor válasza meghökkentette a főnököt; ez meglátszott rajta. Sötéten összehuzta szemöldökét és fenyegető hangon mondta:
- Old Wabble vigyázzon, nehogy felkeltse haragomat!
- Mire való ez a fenyegetés? Hiszen azt mondtad, hogy az igazságot mondjam!
- Igen; de te nem azt mondod!
- Bizonyitsd be!
- Kutya, hogy kivánhatsz te, a mi foglyunk, bizonyitékot én tőlem! A te saját beszéded a bizonyiték, mely elárul. Azt mondtad, azért jöttél, hogy vadásszál reánk. Vadászhatik egy egyedül álló ember tizszer tizenöt vörös harcosra?
- Nem.
- És te mégis azt állitod, hogy egyedül vagy itt!
- Ez igaz is; én csak felderitő vagyok itt; a többiek utánam jönnek. És óva intelek titeket! Ha valami bántódásom lesz, véresen fognak engem megbosszulni.
- Pshaw! Kik azok az emberek, akikkel megfenyegetni merészkedsz bennünket?
- Tulajdonképpen nem kellene megmondanom, mert sejtelmetek sincs róla, hogy a sarkatokban vannak; de engem mulattat, hogy már most kinyissam a szemeiteket, ami nem is hiba tőlem, mert teljesen lehetetlen, hogy megmeneküljetek előlük.
Öreg, ráncos arca diadalmaskodó kifejezést öltött és igy folytatta:
- Ismered Nale-Masiuv főnököt?
- Természetesen ismerem.
- Olyan vakmerő volt, hogy fehér lovasokat támadott meg, de ezek megverték őt.
- Uff! - ennyi volt Vupa-Umugi felelete.
- Azután olyan vigyázatlan volt, hogy követeket küldött hozzátok. A katonaság megtalálta ezeknek a nyomát és követte.
- Uff!
- A katonákat a nyom a Kék vizhez vezette, ahol a ti táborotok volt. Ti ezt már elhagytátok; erre utánatok indultak, engem pedig előre küldtek, hogy deritsem fel, hol vertek ma tábort. Elfogtatok ugyan engem, de majd szabadon kell bocsátanotok, mert utánam jönnek és megsemmisitenek titeket az utolsó szálig!
- Hála Istennek! - kiáltottam fel magamban, mert ez volt a legjobb, sőt az egyetlen kifogás, melyet adhatott. Csak ezen a módon volt lehetséges a gyanut rólunk elterelni és elhitetni, hogy valóban egyedül jött. Ugy van, ő furfangos öreg fickó volt, de ez nem csökkentette legkevésbé sem haragomat, melyet iránta tápláltam.
Vupa-Umugi elutasitó kézmozdulattal igy szólt:
- Old Wabble ne diadalmaskodjék tulságosan és igen hamar. Őt indiánölőnek nevezik és mi mindnyájan jól tudjuk, hogy vörös harcos sohasem nyert kegyelmet az ő golyójától. Nagyon örülünk, hogy elfogtuk őt és nagyon fogunk óvakodni őt szabadon engedni; ellenkezőleg, egészen bizonyosan a kinzócölöpön fog meghalni és a legnagyobb és legválogatottabb fájdalmakkal fog vezekelni mindazokért a gyilkosságokért, melyeket elkövetett!
- Ezt most mondod, de minden egészen másképpen fog történni, - vetette ellen Old Wabble felsőbbséges hangon.
- Kutya, ne légy ilyen szemtelen! - ripakodott rá a főnök. - Valóban azt hiszed, hogy valami ujat mondtál nekünk? Már régen tudjuk, hogy a fehér katonák harcoltak Nale-Masiuv-val. Ők maradtak győztesek, de csak rövid időre, mert ő hazaküldött és további száz harcost hozatott.
- Ah! - kiáltott fel Old Wabble és csalódottnak tetette magát.
- Bizony! - folytatta a főnök, most ő diadalmaskodva.
- És éppen olyan jól tudjuk, hogy ezek a fehér kutyák a hátunk mögött vannak. Ezt mi magunk akartuk igy, mert magunk után csalogatjuk, hogy tönkre tegyük őket.
- Igen nagy hangon beszélsz, de csak azért, hogy félelmet kelts bennem; ez nem fog sikerülni neked.
- Hallgass! Amit én mondok, az igaz! Ti meg akartok minket semmisiteni, de ti haltok meg az utolsó emberig!
- Pshaw!
- Hallgass! Mondom neked, hogy csapdát állitottunk nektek, melyből nincs menekülés.
- Meghiszem, ha ugyanis mi ostobák vagyunk és belefutunk.
- Te már belefutottál; te már benne is vagy!
- Annál figyelmesebbek és óvatosabbak lesznek a fehér katonák.
- Ők is belefutnak; nem is tehetnek egyebet.
- Óh!
A hitetlenségnek ez a lekicsinylő felkiáltása a főnököt még hangosabbá tette; ráförmedt az öregre:
- Ha még egy ilyen szót szólsz, betömetem a szádat. Csak azért lovagoltunk a Kék viztől idáig, hogy a fehér katonák kövessenek minket. Ezt a tábort is elhagyjuk, hogy a sivatagba csalogassuk őket, ahol nyomorultul el kell pusztulniok.
- Elpusztulni? Harcolni fognak és legyőzünk titeket!
- Nem is fog a sor harcra kerülni. Mélyen becsalogatjuk őket a homokba, ahol nincs viz; ott szomjan fognak veszni anélkül, hogy fegyvereik valamit is használnának.
- Óvakodni fognak attól, hogy tőletek az orruknál fogva hagyják magukat vezetni.
- Megteszik. Biztosan tudom. Azt hiszed, hogy nekünk nincs szemünk és fülünk. Ma éjszaka csak néhány órányira táboroznak mögöttünk és valamivel napkelte után fognak ideérkezni. Mögöttük azonban Nale-Masiuv jön sokkal több, mint száz harcossal. Ezáltal közénk kerülnek, az éhség, a szomjuság és fegyvereink közé és nyomoruságosan kell elpusztulniok.
- Thunder-storm! - kiáltott fel Old Wabble olyan hangon, mintha nagyon meg lenne ijedve.
- Ugy-e, erre lábadba száll a bátorságod? - nevetett a főnök zordan. - Be kell látnod, hogy el vagytok veszve. De nekem még más beszédem is van veled. Hol vannak azok a halványarcok, kik veled voltak a Kék viznél?
- Halványarcok? Kikre gondolsz?
- Old Shatterhandra.
- Ja, reá!
- Igen, reá! Meg Old Surehandra, kit elszöktettetek tőlünk és a többire.
- Hogy ők hol vannak, azt nem tudom.
- Ne hazudj!
- Nem hazudom. Honnan tudhatnám, hogy hol vannak?
- Hiszen veled voltak!
- Igen, azon az egy napon; de azután elváltunk egymástól.
- Ezt nem fogod velem elhitetni. Csak el akarod hallgatni előttem, hogy ott vannak a katonákkal!
- A katonákkal? Eszük ágába sincs. Old Shatterhand nem az az ember, aki ilyen emberekhez csatlakozik és ezzel feladja függetlenségét. Vagy azt hiszed talán, hogy ő lealacsonyitja magát és az ő kémük lesz?
- Old Shatterhand büszke, - ismerte el a főnök.
- Nem csak büszke. Ő éppen ugy barátja a vöröseknek, mint a fehéreknek. Bele fog-e tehát avatkozni abba a viszályba, mely közöttük kitört?
- Uff, ez igaznak hangzik.
- És nem kötött veled békét a Kék viz mellett?
- Ez is igaz. De hol van most?
- Lefelé lovagolt a Kis Pecos mellett, hogy a massealero-apacsok táborában Winnetouval találkozzék.
- Egyedül ment?
- Nem, a többiek mind elkisérték őt.
- Miért nem te is?
- Mert én a katonákhoz igyekeztem, akiknek most a scoutja vagyok.
- Te igazán egyedül lovagoltál volna? Ezt nem hiszem. Utolsó szavaid megint felköltik a gyanumat. Old Shatterhand veletek van!
- Nincs!
- Meg vagyok róla győződve!
- Vupa-Umugit sokkal okosabbnak tartottam, mint amilyennek most mutatja magát. Hát nem látja be, hogy gyanakodásával nagy gyengeséget tanusit?
- Nem.
- Sajnálom. Hát harc közben Old Shatterhand nem ér többet, mint száz harcos? És Old Surehand nem ér ebben a tekintetben ugyanannyit? Ha ilyen hires emberek velünk lennének, nem mondanám-e ezt meg neked, hogy félelmet keltsek benned, nehogy bántalmazz engem?
- Uff! - bólintott a főnök helyeslőleg.
- Reám nézve nagy előny lenne, ha ezzel a két halványarccal fenyegethetnélek meg téged. Ha nem teszem ezt, be kell látnod, hogy valóban nincsenek velünk.
- Uff! - hangzott ujból igenlőleg.
- Tehát ha hazugságot akarnék kitalálni, ugy inkább azt mondanám, hogy ők ketten jönni fognak, hogy megmentsenek engem, mintsem ezt letagadnám. Ha Vupa-Umugi nem látja ezt be, akkor meggyengült az esze.
- Mi közöd neked az én eszemhez, kutya! Most már tudom, hányadán állok és minden attól függ, hogy harcosaim, kik most az egész környéket kikutatják társaid után, találnak-e valakit, vagy sem. Te azonban mindenesetre elvesztél. Nehogy azt gondold, hogy azonnal megölünk! Ilyen könnyen nem szabadul az indiánölő. Magunkkal hurcolunk, mert egész népünknek látni kell a halálodat és ujjongani fog kinjaidon. Mellettünk kell maradnod azért is, hogy meggyőződhess róla, hogy az igazságot mondtam, mikor azt állitottam, hogy a fehér katonák a sivatagban nyomorultul el fognak pusztulni. - Nos, mi az, mi jelenteni valód van?
Ezt a kérdést egy vöröshez intézte, aki most odalovagolt és leugrott a lóról. Ez igy felelt:
- Végig jártuk és átkutattuk az egész környéket, de nem találtunk senkit. Ez a halványarc tehát egészen egyedül merészkedett a közelünkbe.
- Ezt a merészséget a halálával fogja megfizetni. Kötözzétek most meg a lábait is és szijazzátok össze olyan szorosan, hogy mozogni se tudjon! Öt harcos őrizze és ezek fejeikkel felelősek érette. Álljanak őrök ide fel a magaslatra, a hátunk mögé, nehogy elővigyázatlansággal vádolhassuk magunkat!
Ezt a vigyázatlanságot persze már elkövette és ezáltal jelentékenyen megkönnyitette nekünk a titkos odalopódzkodást. Most arról volt szó, hogy nagyon gyorsan eltávozzunk és ne várjuk be, mig felállitják az őröket ide fenn, különben abba a veszélybe kerülhetünk, hogy felfedeznek. Gyorsan, de lehetőleg halkan, felmásztunk tehát a magaslatra, mikor is persze nem tölthettünk annyi időt, mint előbb, a leszállásnál.
Mikor felértünk, eleinte gyors léptekkel oly messze elsiettünk, hogy elég távol legyünk és ne láthassanak, ne hallhassanak; ekkor mérsékelhettük sietségünket.
- Nos, Sir, mit szól hozzá? - kérdezte Old Surehand.
- Végzetes, több, sokkal több, mint végzetes! - feleltem.
- Nagyon csunya csiny, amit az öreg már megint csinált.
- Szerencsére reá nézve rosszabb, mint reánk.
- Igen. Miután a szerencsétlenség már megtörtént, egyáltalában nem rosszul viselte magát.
- Kár, nagy kár érette! Különben egészen ügyes ember és ha nem lenne meg az a rossz szokása, hogy meggondolatlanul, önállóan cselekszik, igen jól lehetne használni. Igy azonban elővigyázatosabbnak kell lenni vele szemben, mint bármilyen greenhornval. Olyan ember, aki a legjobban teszi, ha magának marad, mert minden társaságra nézve, melyhez csatlakozik, veszélyessé válhat.
- Ő természetesen most a mi segitségünkben bizik.
- Magától értetődik. Ki fogjuk szabaditani.
- Menni fog ez?
- Igen. Nem szabad cserben hagynunk.
- Tehát még az éj folyamán meg akarja szabaditani?
- Nem, az lehetetlen.
- Hm! Azt hiszem, hogy önnek ez sem lenne tulságosan nehéz.
- Köszönöm a bizalmát! Ha lehetetlenségről beszéltem, ugy nem magára a megszabaditásra gondoltam. Miért ne szabadithatnánk meg ma éjjel, ön meg én? Azt hiszem, már egészen más dolgokat is végbe vittünk. Az életünket természetesen kockáztatnunk kellene, de meg vagyok róla győződve, hogy sikerülne. A vörösek azonban megtudnák, hogy itt vagyunk és ennek nem szabad megtörténnie. Egész szép, jól átgondolt tervünket tegyük kérdésessé egy emberért, aki ismételten veszélyeztette ezt, amennyiben folyton ujabb és ujabb ostobaságokat csinált?
- Nem.
- Most az élete nem forog kockán; ezt hallottuk. Persze nincs rózsákból vetve az ágya; de ezt saját magának tulajdonithatja és jól megérdemelt büntetésnek tekinthető. Vigyék a vörösek csak magukkal; mi ezen nem változtathatunk. Később, ha bementek a csapdába, szabadon kell bocsátaniok.
- Ha nem fogják tusznak tekinteni.
- Pshaw! Ebbe természetesen nem megyünk bele.
- Előttem teljesen érthetetlen, hogy egy férfi, még hozzá az ő korában, hogyan képes szüntelenül ilyen csinyekre. Pedig kapott már elegendő leckét.
- Az nem fog rajta, mert belőle teljesen hiányzik a képesség, hogy másoknak alárendelje magát.
- Utánunk jön, hogy ő is lopódzkodjék! Még hozzá lovon! Ezt másnak igazán nem lehet nevezni, mint őrültségnek! Nem ez az ön véleménye is, Sir?
- De igen. De mint minden szerencsétlenségben szokott szerencse is lenni, ugy most is; mert nagyon örülhetünk, hogy a lova vele volt.
- Miért?
- Mert a commancsák bizonyára kutattak volna utána és addig nem nyugodtak volna, mig meg nem tudják, hogy hányadán vannak.
- Ah! Akkor felfedeztek volna minket!
- Bizonyára. Amilyen megfoghatatlan előttem, hogy valaki arra az őrült gondolatra jöhet, hogy nyeregben lopódzkodjék, éppen olyan elégedett vagyok most azzal, hogy igy történt. A főnök meg van nyugtatva és nem fog tovább kerestetni.
- Hm! Reméljük a legjobbat!
- Meg vagyok róla győződve. Még ha visszatérne is a bizalmatlansága, nincs ideje, hosszu kutatásokat elrendelni. Hiszen hallottuk, hogy a lovasság korán reggel jön. Akkor már nem szabad itt lennie.
- Ez szerencsénkre igaz és mondhatjuk, hogy legalább mi ketten elértük a célunkat. Először egyáltalában nem az volt a látszat, mintha hallanánk, vagy megtudnánk valamit és csak az öreg Wabble megjelenése nyitotta fel a főnök száját. Igy tehát Cutternek köszönhetjük, hogy kipuhatoltunk valamit. Ezt enyhitő körülménynek vehetnénk részére, ha egyáltalában hajlandók lennénk megbocsájtani neki.
- Köszönöm szépen! Én már elégszer megbocsájtottam neki; most már be van fejezve. Itt nincsenek enyhitő körülmények. Mikor folyton-folyvást a szabadság és az élet forog kockán, tiszta öngyilkosság lenne, ha az ember nem védekeznék hasonló veszélyek ellen. És az egyetlen védelem, ami csak van, abból áll, hogy az ilyen csinyek ismétlődését lehetetlenné teszi az ember.
- De hogyan?
- Azáltal, hogy elválunk az öreg Wabbletól. Lemondok a társaságáról. Ha ujból visszanyeri a szabadságát, lovagoljon amerre csak akar. Én persze eleinte örültem, hogy megismerkedhettem vele, de azután egészen alaposan elrontotta ezt az örömömet. Most már igazán nem gyönyörüség többé vele lenni és egyik ostobaságot a másik után eltürni. Akkor már inkább kedvemre való a legtapasztalatlanabb ujonc. Egy greenhorn engedelmeskedik és követi a tapasztalt westmannt éppen tapasztalatlanságának tudatában; itt azonban van egy öreg lovas, aki büszke rá, hogy odahaza a cowboyok királyának hivták és ebben a büszkeségében méltóságán alólinak tartja más akaratának, mint sajátjának alárendelni magát! Egy jó cowboy lehet derék csikós vagy lovas, talán türhető lövő is, de ahhoz, hogy valaki ügyes westmann legyen, sokkal több kell, sokkal, sokkal több!
Belemelegedtem és valószinüleg még tovább okoskodtam volna, ha akkorra el nem értük volna táborunkat.
Mikor az apacsok megtudták, hogy Old Wabblet elfogták a commancsák, a legidősebb közülük, kinek tehát nevükben beszélni illett, igy szólt:
- Az öreg őszhaj ellovagolt anélkül, hogy minket megkérdezett volna. Visszatarthattuk-e őt?
- Nem, - válaszoltam. - Semmi esetre sem hallgatott volna rátok. De miért ült lóra, ahelyett, hogy gyalog ment volna? Tudjátok ezt?
- Tudjuk, mert megmondta nekünk. Ez volt az egyetlen, amit mondott. A gyorsaság végett ült lóra; előbb akart a commancsákhoz érni, azután pedig előbb akart visszatérni, mint ti.
- Hogy azután büszkélkedjék velünk szemben! Most azután oka van reá, hogy kikürtölje a dicsőségét. Gondoskodj róla, hogy az őrök éberek legyenek. Mi most lefekszünk aludni, mert napkeltével ujból talpon kell lennünk.
Az alvással azonban nem ment az ügy simán, mert a bosszuság Cutter miatt még sokáig nyitva tartotta a szemeimet és mikor napkeltével felköltöttek, még nem aludtam ki magamat.
Most az volt a teendő, hogy megfigyeljük a commancsák elvonulását. Láttuk ugyan a sötét vonalat, melyet a Száz fa a déli láthatáron alkotott, de azért nem lehetett felismerni. Fogtam tehát látcsövemet és Old Surehanddal elhagytam a tábort, hogy csökkentsem a nagy távolságot. Féluton leültünk és várakoztunk. Nem tartott sokáig, mig alakjuk feltünt a bokrok mögött. Ellovagoltak, még pedig oly módon, ahogyan jöttek, vagyis nem libasorban. Azért tették ezt, hogy lehetőleg széles, látható csapást hagyjanak hátra és ezáltal megkönnyitsék az üldözést a csapatoknak. Utmutatásul, amint ez tervezve is volt, a póznák szolgáltak, melyekről azt hitték, hogy Siba-bigk verte be őket; sejtelmük sem volt róla, hogy időközben micsoda változás történt velük.
Mikor délkeleten eltüntek a távolban, feszülten várakoztunk mintegy óra hosszat. Ekkor nyugaton hat lovas tiszt tünt fel, kiknek utja láthatólag a Száz fához vezetett.
- Ezek dragonyosok, - vélte Old Surehand.
- Igen, - hagytam helyben. - Ezek a felderitők, kiket előre küldött a parancsnok, hogy kikémleljék a commancsákat.
- Akkor óvatosabb volt, mint tegnap Vupa-Umugi, aki azonnal egész csapatával jött anélkül, hogy bárkit is előre küldött volna.
- Ő bizonyos volt a dolgában, mig a parancsnok nem tudja, vajjon itt vannak-e még a commancsák vagy sem. Különben is felderitők kiküldése olyan szigoruan megkövetelt katonai szokás, hogy ez a tiszt a legnagyobb kötelességmulasztásban lenne bűnös, ha elmulasztaná ezt az elővigyázatossági rendszabályt alkalmazni.
- Mit tegyünk most? Oda lovagoljunk?
- Nem.
- Miért nem? Legegyszerübb volna ezeknek az előörsöknek megmondani, hogy a vörösek eltávoztak. Akkor nem kellene nekik hosszasan utánuk kutatni.
- Helyes; de szeretném őket megtréfálni.
- Hogyan?
- A parancsnok, midőn őt a Mistake-Canonon tul a táborban találtam, nem sokra becsült és ugy bánt velem, mint valami ujonccal.
- Ostoba!
- Nem tehetett másként, mert magamat sirkutatónak adtam ki.
- Sirkutatónak? Mi az, Sir?
- Adtam, mintha az indiánok származását kutatnám és az ily tudósoknak az ásatások, kivált régi sirok ásatása nagy jelentőségű, Mr. Surehand.
- Ah, ugy! És ő ezt elhitte önnek?
- Igen.
- Akkor aztán ő igazán az, aminek mondtam, t. i. ostoba.
- Lehet, de maga Parker és a társaságban levő férfiak szintén elhitték és engedték magukat megcsalatni.
- De ez aligha lehetséges! Ki önt látja, az ön külsőjét szemléli, egész lényét megitéli, rá kell, hogy jöjjön arra, hogy ön semmi egyéb...
- Mint westmann? - szakitom őt félbe.
- Yes.
- Én alakoskodtam és ruházatom másként nézett ki, mint most. Valóban nem volt nehéz engem zöld fickónak tartani. Hogy ezt hitték, ez nekem pompás tréfának tetszett és szeretném látni, hogy a parancsnok milyen arcot vág, amikor engem váratlanul a puszta Llano estacadon talál föl ismét?
- Tehát egy kis szinjátékot szeretne játszani?
- Igen.
- Tehát ön a mi apacsaink nélkül óhajt hozzá menni?
- Igen.
- S nélkülem is?
- Ön velem jöhet.
- Ez jó lesz! Szeretném tudni, mit mond, ha megtudja, hogy a vélt sirkutató senki más, mint Old Shatterhand. Roppant bölcs pofát fog hozzá vágni.
A távcsövön át láttuk, hogy a hat lovas szétszóródik, hogy igy a “Száz fát” elérje. Ez ügyes fogás volt tőlük, de anélkül, hogy tudták volna, teljesen felesleges, mert a commancsák eltávoztak.
Midőn eltüntek, tiz perc se telt el, hogy egyet közülök ujra megláttunk, vágtatva lovagolt vissza, hogy a parancsnoknak jelentse, hogy utánuk jöhet, mert a “Száz fát” az ellenség elhagyta. Egy kis óra mulva láttuk, hogy a dragonyosok jönnek és mi táborunkba tértünk vissza, hogy lovainkat elhozzuk és az apacsoknak azt az utasitást adjuk, hogy egy óra mulva utánunk jöhetnek.
Előbb gyorsan ügettünk és azután, midőn a “Száz fa” mögül megláthattak, lassabban, oly lassan, mint az oly emberek, akik kényelmesen mehetnek, mert lovaglásuk célja nem fontos. Midőn mintegy ezer lépésnyire voltunk a bozóttól, láttunk néhány őrt állani. A többit nem láthattuk, mert ők a mélyedésben táboroztak. Ez őrsök észrevettek, jelentést tettek rólunk és a bozót mögül sok katona tört elő, hogy minket megfigyeljenek. Mivel ketten voltunk és hozzá nem is indiánok, nyugalommal nézték közeledésünket.
- Megállj - kiáltott ránk a legszélső őrs. - Honnét?
- Onnét, - feleltem én és visszafelé mutattam.
- Hová?
- Oda! - És a tábor felé mutattam.
- Mit akartok ottan?
- Pihenni.
- Kik önök?
- Az nem tartozik önre, az az ön tisztjének a dolga!
- Ohó! Az én dolgom önöket kikérdezni és önöké felelni.
- Igen, ha nekünk ugy tetszik; de ha nekünk nem tetszik, nem felelünk.
- Akkor lövök.
- Kisértse meg! Mielőtt célba venne, ön halott.
E szavak után ráirányoztam karabélyomat és igy folytattam:
- Nekünk itt épen olyan jogunk van, mint önöknek. Mi is kérdezhetjük: kik önök? Honnét jönnek? Mit akarnak itt? És ki az a tiszt, aki önöket vezényli?
- Mit? Ön fegyverrel fenyeget egy katonai őrsöt?
- Bizonyára. Hiszen láthatja.
- Ez életébe kerül! Nem tudja ezt?
- Esztelenség! A mi golyónk ép oly biztosan talál, mint az öné. Hagyjon nekünk békét! Mi a viz felé törekszünk.
A bozótot kerültük meg és a forrás felé lovagoltunk, ahol a tiszti tábor már fel volt ütve. Az őrs ebben nem gátolt meg minket, de a katonák, akik az én feleleteimet hallották, előre szaladtak, hogy a parancsnoknak jelentsék, hogy mit müveltünk és hogy mily ellenszegülő legények vagyunk. A tiszt a sátor előtt állott, meghallgatta a jelentést és mérgesen összeráncolt homlokkal nézett ránk. Midőn elég közel jutottunk hozzá, fölismert és igy kiáltott föl:
- Good lack! Ez a sirkutató! Nos, ilyentől kitelik az ily ostobaság. Mit ért ő hozzá. Mit tud ő a harci állapotról és azon kötelességekről, melyek az őrsöt kötelezik, ha valaki neki nem engedelmeskedik!
Mig ezt mondta, utolértük és leszálltunk lovainkról.
- Good morning, Sir! - köszöntem elfogulatlanul. - Megengedi, hogy itt helyet foglaljunk! Vizre van szükségünk nekünk és lovainknak.
Hangosan kacagott és tisztjeihez fordult, kik vele együtt kacagtak.
- Nézzék uraim, ez embert! Valószinüleg még ismerik őt. Eredeti egy fickó, bogaras egy kissé, ritkitja párját. Természetesen sejtelme sincs arról, hogy őrseinknek tulajdonképpen le kellett volna lőniök. Ilyen butaság ellen még az Istenek is hiába küzdenének. Tehát hagyjuk meg neki az ő kurta életét. Talált egy bajtársra, aki valószinüleg épen hozzá méltó. Ily embereket nyugodtan befogadhatunk, anélkül, hogy félhetnénk, hogy árthatnak nekünk.
És ismét felénk fordulva, igy szólott hozzánk:
- Igen, itt maradhatnak és ihatnak annyi vizet, amennyi épen tetszik, mert az agyuk valószinüleg csupa vizből áll.
Lovainkat szabadon bocsátottuk és a forrás mellé telepedtünk le. Elővettem a bőrpoharamat övemről és óvatosan meritettem meg, nagyon lassan ittam és azután igy folytattam:
- Viz a fejünkben? Hm! Hát ön nem ivott, Sir?
- Természetesen, igen. De mit akar ön ezzel mondani?
- Hogy a viz önnek is szükséges volt.
- És...?
- És hogy ebből az ön agyára épp oly következtetést lehet vonni, mint a miénkre.
- All thunders! Meg akar sérteni?
- Nem.
- De ez sértés volt!
- Nem tudtam! Csak azt hittem, hogy ön iránt épp oly udvariasoknak kell lennünk, mint amilyenek önök velünk szemben.
- Itt van ni! Ez az ember nem tudja, mit beszél. Ide oda kóborol, hogy öreg sirokat nyisson fel és rothadt csontokat keresgéljen. Az ember tudhatja, hogy nem sokat, sőt semmit sem lehet adni arra, amit mond.
Hogy ezeket a szavakat még jobban megmagyarázza, mutatóujja hegyével a homlokára bökött, azután megkérdezte tőlem:
- Már sok ilyen sirt talált, Sir?
- Egyetlen egyet sem, - feleltem.
- Az képzelhető. Aki indiánsirokat akar találni, annak nem szabad a vad Llano estacadora mennie!
- Llano estacado? - kérdeztem látszólag elképedve.
- Igen.
- Hát az merre van?
- Ön nem tudja?
- Én csak annyit tudok, hogy az nagyon szomoru vidék lehet.
- Oh, sancta simplicitas! Tehát ön nem tudja, hogy most hol van?
- A prairien, emellett a szép forrás mellett.
- És hová akar innen menni?
- Arra.
E szavaknál kelet felé mutattam.
- Oda? Hiszen akkor az Estacadora jut!
- Mi?... Micsoda?...
- Igen, az Estacadora! - kacagott.
- Igazán?
- Igen. Istennek köszönheti, hogy találkozott itt velünk. Mikor még sejtelme sincs róla, hogy itt van a sivatag szélén! Ha még tovább lovagol, nyomorultul kell elpusztulnia!
- Hm! Akkor majd visszafordulunk.
- Bizony, ezt meg kell tenniök, különben a keselyük falják fel.
- És a Llanoban valószinüleg nem is találunk sirokat?
- Legalább is nem olyanokat, amilyeneket ön keres, ön azt állitja, hogy tudós és mégsem tudja, hogy minden kutatása hiábavaló!
- Hiábavaló? Miért?
- Hiszen azt mondta, hogy régi maradványokat akar kiásni és ezekből megállapitani, hogy honnan származnak a vörösbőrűek?
- Mindenesetre.
- Önnek tehát csak régi, ősrégi sirok válhatnak hasznára?
- Igen.
- És mégis a prairien és egyáltalában a messze Nyugaton bolyong, ahol vannak ugyan sirok, de ujak!
- Hm! - mormogtam elgondolkozva.
- Ott kell ásnia, ahol azok az indián törzsek laktak, melyek réges-régen kihaltak. Nem helyes ez?
- Tulajdonképpen igen.
- Akkor szedje fel a sátorfáját a Nyugatról! Azok a sirok, melyet ön keres, nem nyugaton, hanem keletre vannak a Missisippitől. Ezt a jó tanácsot adom önnek. Látja, milyen erős lábon áll az ön tudománya, ha előbb másoknak kell rávezetniök a helyes utra!
- Well! Akkor tehát ujból átmegyünk a Mississippin.
- Ezt tanácsolom is önnek. Ott nincs is az a sok veszély, melyeknek itt oly felesleges módon kiteszi magát.
- Veszély? Nem tudok róla?
- Mit? Ön nem tud semmi veszélyről?
- Honnan tudna arról bárki is közülünk?
- Az indiánok!
- Oh, ők nem bántanak.
- Nem-e? Milyen könnyelmüség! Vagy milyen tudatlanság! Ön, ugy látszik, nem is sejti, hogy a commancsák épen most ásták ki a háború bárdját. Legyilkolnak mindenkit, vöröset és fehéret!
- Minket nem!
- Miért épen önöket nem?
- Mert mi őket nem bántottuk.
- Hallja, ez az együgyűség mégis igen nagy! E vörösök senkit sem kimélnek, akit találnak, egy élő embert sem.
Hitetlenül ráztam a fejemet. Akkor mérgesen rám rontott:
- Ugy van, amint mondom. És önnek hálásnak kell lennie irántam, hogy önt figyelmeztetem. De voltaképen hova lovagolt ön, miután ott fenn a mi táborunkat elhagyta?
- Mindig kelet felé.
- És azután?
- Azután ahhoz a tóhoz, melyet az indiánok “Kék viz”-nek neveznek.
- A “Kék viz”-hez? - kiáltott föl csodálkozva, majdnem megrémülve. - Hiszen épp ott ütött tábort a commancsáknak egy nagy csapata.
- Ugy-e? - kérdeztem én, adva, mintha semmit sem sejtettem volna.
- U - u - ugy-e? - utánozva hangomat. - Hát nem látták önt és nem fogták el?
- Láttak-e? Talán. Elfogtak-e? Nem. Sőt azt a tréfát csináltuk meg, hogy a tóban uszkáltunk.
- És nem fogták el?
- Nem. Ám, ha a dolgot fontolóra veszem, ugy gondolom, hogy akkor nem ülnénk itt, ha ők elfogtak volna.
Ekkor ujra fölkacagott és igy kiáltott:
- Ez természetesen helyes, rendkivül helyes! Önt megölték és megskalpolták volna!
- Sir, ez nem oly könnyü dolog, mint ahogy ön vélni látszik.
- Hogyan?
- Védtük volna magunkat.
- Százötven vörössel szemben?
- Igen.
- Azokkal az ócska puskákkal, melyekkel Önök birnak?
- Igen.
Ezt oly komolyan, oly meggyőződéssel mondottam, hogy ismét hangos kacajra fakadtak. Old Surehand mindent elkövetett, hogy uralkodjék arcvonásain, de mégis láttam rajta, hogy magában nagyon mulatott. Mikor a kacaj elhallgatott, a parancsnok igy folytatta:
- Ez mégis bolond egy dolog! Tehát ön védekezett volna? Valóban?
- Természetesen!
- No hát azt mondom önnek, hogy ez a gondolat tiszta őrültség, önöket azonnal százötven golyó lyukgatta volna át.
- Oh! Hm!
- Hiszi, vagy nem hiszi! Amit én mondok az helyes. De hát tulajdonképpen milyen hosszasan maradt a “Kék viz” mellett?
- Egy napot!
- És azután hová lovagolt?
- Mindig kelet felé.
- Tehát a sikságon át?
- Igen.
- Épen ide?
- Igen.
- Ez csakugyan csoda. Mennyei csoda. Mert látom, hogy ön minden baj nélkül, épségben ide érkezett.
- Igen, baj nélkül, épségben. Mi bajunk lehetett volna?
- Mi bajuk lehetett volna? Nagyszerü, valóban nagyszerü! A commancsák is ide lovagoltak a “Kék viz” mellől.
- Valóban?
- Igen, valóban! - felelte ő majdnem dühöngve az én elfogulatlanságom miatt. - A gazemberek nem látták önt?
- Azt nem tudom, ezt ők tudhatják.
- Igen, ők tudhatják! - nevetett ő mérgesen. - És én is tudom, ők nem látták önt, mert különben már nem élne.
Ilyesmit elhinni alig lehet. Tehát ez a két férfi mindig oda lovagol, ahol a commancsák vannak; mindig az utjokban kóborolnak a kémük előtt ide s tova és mégsem fogták el őket. Valódi westmannal vagy katonával ez nem eshetik meg. Ilyen szerencse! És hozzá az emberek nem is sejtik, milyen veszélyben forogtak. Bizony igaz a régi közmondás: “Az ostobának szerencséje van!”
- Hallja, Sir, ne nevezzen minket ostobáknak! Az én hazámban egy másik közmondás járja, mely sokkal illedelmesebb formában ugyanezt fejezi ki.
- És melyik az a közmondás?
- Ezt szokták mondani: “A legbutább parasztok találják a legnagyobb burgonyát.”
Midőn ezt oly nyugodt mosollyal mondtam, ugy látszik, hogy figyelni kezdett. Végignézett egy hosszu, fürkésző tekintettel és azután igy szólt:
- Hallja csak, nem akarja talán elhitetni, mintha lenne valami a koponyájában! Csak nem képzeli azt, hogy okosabb, mint mi vagyunk?
- Szó sincs róla. Sir! Egyáltalában nincsen szándékunkban önök és magunk között párhuzamot vonni. Ez őrültség lenne.
- Magam is azt hiszem! - bólintott elégedetten, anélkül, hogy megértené szavaim valódi értelmét. - Nem vagyok köteles őszintének lenni önökkel szemben, de ostobaságukban is annyira sajnálom önöket, hogy meg akarom mondani, hogy állanak a dolgok. Mi tudniillik megtámadtuk és legyőztük a commancsákat; előlünk a Kék vizhez menekültek, mi pedig utánuk. Onnan ujból elszöktek ide és most belehajszoljuk őket a kopár Llano estacadoba, hol vagy szomjan halnak, vagy a golyóinktól pusztulnak el, ha nem adják meg magukat. Ez az, amit önnel közölni akartam és amiről sejtelmük sem volt.
- Sejtelmük sem volt? Hát igazán azt hiszi, hogy mi egyáltalában semmit sem tudunk erről? - kérdeztem most már egészen más hangon.
- Mit tudnának róla! - felelte megvetőleg.
- Először is tudjuk, hogy Önök, ha teljesen a terveik szerint megy a dolog, semmiesetre sem keritik a commancsákat kézre.
- Ah? - kérdezte gunyosan.
- Bizony! Sőt még hozzáteszem, hogy nem ő reájuk, hanem önökre vár az a sors, hogy szomjan vesznek a sivár Llanóban.
- Igazán? Milyen okos lett egyszerre! Miért vesznénk szomjan?
- Van a Llanóban viz?
- Nincs!
- Vannak viztömlőik?
- Nincsenek!
- Vihetnek tehát vizet magukkal?
- Az ördögbe is, nem! Ne kérdezzen ilyen ostobákat!
- A kérdésem egyáltalában nem ostoba! A sivatagban az embernek vizre van szüksége és az a kevés viz, ami az ember koponyájában van, mint ön az előbb mondta, ugyancsak nem elég, hogy ló és lovas megmeneküljön a szomjhaláltól. Tudja, mily messze kell bemenniök a sivatagba, hogy utolérjék a commancsákat? Tudja, hogy mennyi ideig tudnak szomjazni a lovai a Llano estacadoban?
- Tudjuk, hogy egyáltalában nem kell mélyen behatolnunk, mert a vöröseknek sincs vizük.
- Olyan biztosan tudják ezt?
- Egészen biztosan!
- Akkor most épen annyira sajnálom önt, mint amennyire ön megkönyörült rajtam az ostobaságom miatt. A commancsák ugyanis ismernek egy helyet a Llano estacadoban, ahol részükre elegendő viz akad.
- Ah! Hát van ilyen hely?
- Igen.
- Lehetetlen!
- Miért lenne lehetetlen? Még soha sem hallotta, hogy a sivatagban oázisok vannak?
- De nem a Llano estacadoban.
- Épen itt van egy forrás, melyet ezer ló sem tudna kiinni!
- Lári-fári! Ön még azt sem sejtette, hogy most a Llano szélén van; mit tudhatna Ön egyszerre erről a forrásról! Két sirkutató! Ugyan mit tudnak Önök, mi?
- Hogy Önök mindabban, amit csak gondolnak és terveznek, rettenetes tévedésben vannak és a biztos halálukba lovagolnának, ha nem akadna néhány cowboy, akik feltették magukban, hogy megmentik Önöket.
- Biztos halálunkba? Ez őrültség. De Öntől nem lehet más beszédet várni. Csakugyan kik lennének ezek a derék férfiak, Sir?
- Hárman vannak, tudniillik Winnetou, Old Surehand és Old Shatterhand.
Erre szemöldökét felrántotta és megkérdezte:
- Winnetou, az apacsok főnöke?
- Igen.
- Barátja, Old Shatterhand, a fehér vadász?
- Igen.
- És Old Surehand, akiről annyit mesélnek?
- Igen, ez a három.
- És ők akarnak minket támogatni?
- Meg kell tenniök, ha nem akarják nyugodtan végignézni, hogy Önök belemennek a csapdába, melyet Önöknek a commancsák állitottak.
- Csapdát? Nekünk állitottak? Félre beszél!
- Nagyon is tiszták a gondolataim, Sir.
- Nem ugy látszik; inkább azt hiszem, hogy hallucinácíója van.
- Ha valakinek tévednek az érzékei, ugy nem mi vagyunk ezek, hanem Önök. Ismeri Ön a commancsák vezérét, akivel harcoltak?
- Nem tudjuk, hogy hivják. Nincs scoutunk, aki ezt kipuhatolta volna.
- Azt a főnököt Nale-Masiuvnak hivják, ami annyit jelent, hogy Négy ujj. És mi a neve azoknak a commancsáknak a főnökének, kik a Kék viz mellett táboroztak?
- Ez ugyanaz a Nale-Masiuv volt, ha jól mondta a nevét.
- Nem, az Vupa-Umugi volt, vagyis a Nagy mennykő.
- Tehát egy másik?
- Igen.
- Nem lehet másik, hanem ugyanannak kellett lennie, mert egészen a Kék vizig hajtottuk nyomunk előtt, Sir.
- Ah! Ezek csak a hallucinációk, amelyekről Ön beszélt! Oly kedves volt az előbb, hogy kifejtette nekünk a dolgok állását, anélkül, hogy azt kötelességének tartotta volna. Most majd mi mutatjuk meg, hogy állanak a dolgok, pedig nekünk sem kötelességünk. Nale-Masiuv ugyanis szövetkezett Vupa-Umugival, hogy Önöket tönkre tegye. Ő nem ment a Kék vizhez, hanem haza küldött, hogy gyorsan még száz harcost hozasson. Mig Önök azt hitték, hogy őt üldözik, a hátuk mögött maradt és követte Önöket. A Kék vizhez csalogatták Önöket, ahol Vupa-Umugi várakozott és mikor megérkeztek, azonnal helyet adott Önöknek. Vupa-Umugi a száünik főnöke, azután ide jött, erre a helyre, ahol jelenleg vagyunk és melyet a commancsák Suks-ma-lestavinak, Száz fának neveznek. Tegnap este érkezett ide. Önök utána lovagoltak és ő, mielőtt Önök itt megjelentek, a sivatagba ment, hogy odavonzza Önöket. Mig azt hiszik, hogy üldözik őt és hogy meg tudják semmisiteni, ő csalogatja Önöket csapdába. Elöl lovagol szaünáival. Önök mögött pedig Nale-Masiuv jön jóval több, mint száz harcossal. Önök e között a két ellenséges csapat között vannak, igy állanak a dolgok, sir és nem másképen.
Tisztjei kérdőleg néztek rólam reá, majd ujból én reám, mintha én valami érthetetlen rejtély lennék és megkérdezte:
- De, Sir, micsoda képzelődések ezek?
- A képzelőtehetségem most egyáltalában nem működik; valóban létező dolgokról beszélek.
- Ismeri az összes neveket; honnan szedi ezt?
- Beszélek a commancsák nyelvén.
- Ön, a sirkutató?
- Sirkutató, pshaw! Hát még mindig nem akarja belátni, hogy reám vonatkozólag is nagy tévedésben van?
- Tévedésben? Hát ön nem az, akinek én tartottam Sir?
- Nem.
- Hát kicsoda?
- Most tünik ki, kinek van viz a fejében, Önnek-e vagy nekem. Hát igazán lehetségesnek tartotta, hogy egy tudós, tehát tanult férfi, mint egy fajankó kóboroljon a vad Nyugaton csak abból a célból, hogy sirokat fedezzen fel?
- All devils!
- És hogy örökké csak ugy belebotlik az indiánok utjába, anélkül, hogy ezek felfedeznék őt?
- El vagyok ámulva, Sir!
- El lehet ámulva, de saját maga felett, nem én felettem! Előbb három férfi nevét emlitettem, akikről valószinüleg már gyakran hallott. Talán véletlenségből azt is tudja, milyen lovon lovagol rendesen Winnetou?
- Egy feketén, melyet állitólag Szélvésznek hivnak.
- Ugy van, Szélvész. Hallott már Old Shatterhand lováról is?
- Igen, az is fekete-csődör, Villám a neve.
- Helyes! Ennek az apacsneve Hatatitla. Most tehát figyeljen csak a lovamra!
Feketém mintegy hetven lépésnyire legelészett. Arra fordultam és odakiáltottam, hogy Hatatitla; azonnal odaugrott és arcát hizelkedve dörzsölte a vállamhoz.
- Tunder storm! - kiáltott fel a parancsnok. - Talán...?
- Igen, talán...! - kacagtam. - Ön lovastiszt és már egyszer látta ezt a csődört. Akkor fiákkeres lónak tartotta. Nézze most meg jobban! Látott már valaha ilyen nemes állatot? Lehet egy “sirkutatónak” ilyen páratlan paripája?
Ő nyelt és nyelt, hogy mondjon valamit, de zavarában sokáig semmit sem tudott kisütni, mig végül felkiáltott:
- Ugyan hová tettem a szemeimet?
- Bizony hová tette, még pedig nemcsak a ló, de a lovas tekintetében is. Tudja, hogy van felfegyverezve Winnetou?
- Hires ezüst puskájával.
- És Old Shatterhand?
- Medveölőjével és Henry karabélyával.
- Hát nem látta már a táborában, odaát a Mistake Canonban, hogy nekem két fegyverem van?
- Igen, de be voltak burkolva, legalább is az egyik.
- Nos, most nincsenek beburkolva. Nézzen csak ide!
Az orra alá tartottam őket. Tisztjei is végtelen kiváncsisággal pillantottak a fegyverekre.
- Teringettét, Sir; - nyögte ki, - ez az erős, nehéz riffle lenne a medveölő?
- Igen.
- És ez a fegyver, ezzel a sajátságos závárzattal?
- A Henry karabély! Igen, ez az!
- Igy tehát Ön... tehát Ön...
Nem mondta ki a kérdést egészen és majdnem dadogott zavarában.
- Old Shatterhand? - segitettem neki. - Persze, hogy az vagyok.
- És ez a társa itt?
- Old Surehand a neve.
A tisztek a legnagyobb meglepetéssel ismételték ezt a két nevet, melyek egy pillanat alatt szájról-szájra szállottak az egész táborban. A parancsnok felugrott, tekintete egyikünkről a másikra siklott és oly hangon kérdezte, mintha csak félig lenne ébren:
- Old Shatterhand és Old Surehandl Hihető lenne?
- Hát nem hiszi? - kérdezte.
- Hogyne; de... de...
Félbeszakitották, mert kivülről, hol az őrök állottak, kiáltás hangzott fel:
- Indiánok jönnek, indiánok!
- Merről? - kérdezte a parancsnok, harsogó hangon.
- Arról észak felől, - hangzott a válasz, miközben az őrök a jelzett irányba mentek. A tiszt riadót akart parancsolni, de én megakadályoztam ebben:
- Legyen nyugodt, Sir! Nem jelent ez semmit. Ha még sem hinné el, hogy azok vagyunk, akiknek kiadjuk most magunkat, tanuk jönnek, kik igazolni fogják, hogy az igazat mondtuk.
- A vörösöket gondolja?...
- Igen.
- De hiszen ezek ellenségek! Azonnal meg kell...
- Semmit sem kell, semmit. Ezek barátok; sőt az Önök megmentői. Apacsok, kiket én hoztam ide, hogy segitsenek Önöknek a commancsák ellen.
- Apacsok? Sir, olyan helyzetbe hoz engem, mely reám nézve végtelenül meggondolandó. Vörös, az vörös; egyiknek sem lehet hinni és még azt sem tudom, hogy Ön valóban Old Shatterhand-e?
- Well, tegye meg tehát az óvóintézkedéseit, melyeket szükségesnek lát; csak tartózkodjék az ellenségeskedéstől. Mindent megmagyarázok Önnek, de előbb jelt adok az apacsoknak, hogy ne közeledjenek lőtávolba a táborhoz, mig meg nem nyertük bizalmát.
- Én majd elmegyek és megmondom nekik, - ajánlkozott Old Surehand.
- Igen, tegye meg Sir! Mondja meg nekik azt is, hogy nehányan álljanak őrt a magaslaton a bozótban!
- Ide föl? Minek? - kérdezte a parancsnok, még mindig gyanakodva. - Miért álljanak őrök a hátunk mögött?
- Hogy Nale-Masiuv után kémleljenek. Hiszen mondtam Önnek, hogy a hátunkban van. Minden pillanatban megérkezhetik.
- De én is állithatnék fel őrszemet az embereimből!
- Az én apacsaimnak élesebb szemük van.
- Teringettét! De ha... de ha...!
- Csak ki vele, Sir! Azt akarja ezzel mondani: De ha Önök ellenségek és csalók lennének? - Igazán azt hiszi, hogy egy fehér oly vakmerő és egyben oly romlott lehetne, hogy ilyen szándékuk legyen?
- Hm! Nem tudom, vajjon a vörösek, akik most jönnek, tényleg apacsok-e.
- Tehát Ön nem tudja megkülönböztetni az apacsokat a commancsáktól?
- Nem.
- És mégis harcot visel indiánokkal! Hiszen igy a legdurvább hibákat elkövetheti! Különben nézze csak, oda künn érkeznek! Ötven ember, önnek, ugy becsülöm, körülbelül száz jól képzett lovasa van. Van tehát oka félni a vörösektől?
- Nincs. Hinni akarok önnek, Sir. De az indiánoknak mégis távol kell a tábortól maradniok, mig meg nem engedem, hogy idejöjjenek. A kötelességérzet parancsolja, hogy ezt megkivánjam.
- Ezt belátom. És Ön is beláthatja, hogy nyugodt lehet, Mr. Surehand elérte őket; megállanak és leszállnak a lóról. Csak hárman lovagolnak tovább, fel a magaslatra; ezek az őrök, kik gondoskodni fognak biztonságukról.
- Szép! Meg vagyok elégedve. Sir. Mégsem mulaszthatom el megtenni azt, ami megköveteli a biztonságunkról való gondoskodást.
Néhány parancsot adott ki, melynek következtében csapatai lövésrekész fegyverrel ugy állottak fel, hogy könnyedén visszaverhették volna az apacsok támadását, ha ezek ilyesmit terveztek volna.
- Emiatt nem szabad haragudnia, - mentegetődzött.
- Eszem ágába sem jut, hogy rossz néven vegyem! - feleltem. - Ha majd egészen végighallgatott, lesz hozzám bizalma. Most jön vissza Mr. Surehand. Üljünk le csak megint! El fogom Önnek beszélni az egészet és ezáltal bebizonyitom, hogy az előbb is igazat mondtam és önök nélkülünk elvesztek volna.
A forrás mellett megint ugy foglaltunk helyet egymás mellett, ahogy az előbb ültünk és én annyit közöltem vele, amennyit tudnia kellett. A mi személyes érdekünkben állott elhallgatni mindazt, ami reá nézve nem volt fontos. Elbeszélésem igen mély hatást tett reá és tisztjeire. Arca mind komolyabb lett, kifejezése mind elgondolkodóbb és mikor befejeztem, még nagyon sokáig mozdulatlanul és elmélázva ült a helyén, anélkül, hogy egy szót szólt volna. Most már a tisztjei is meg voltak róla győződve, hogy közbeléptünk nélkül hatalmas csapdába kerültek volna.
- Mindenekelőtt engedjen meg egy kérést Mr. Shatterhand: Bocsássanak meg, hogy Önökkel szemben ugy... ugy viselkedtem.
- Nagyon szivesen. Most már elhiszi, hogy Old Shatterhand vagyok?
- Mindenesetre! Olyan westmannok, mint Önök, a legtehetségesebb katonát is tiszteletre késztetik. Mi katonák a legjobb akarat, furfangosság és hősiesség dacára sem tudnánk eredményt elérni, ha nincs mellettünk olyan vezető, aki nemcsak a környéket, de az indiánok nyelvét és szokásait is ismeri. Önök kikémlelték a commancsákat, s kihallgatták összes tervüket... Megtehetjük ezt mi?
- Nem.
- Nem, mi ezt nem tudjuk megtenni és egészen gyanutlanul két malomkő közé kerültünk volna, melyek valószinüleg mindnyájunkat szétmorzsoltak volna. Ezért majd alaposan vérezniök kell a commancsa kutyáknak. Kereszttüzünkből egyetlen egynek sem szabad megmenekülni!
- Megálljon, Sir! Ez egy olyan pont, amely fölött meg kell egyeznünk, mielőtt azt a segitséget határozottan megigérem, melyet kilátásba helyeztem.
- Miért?
- Nem vagyok gyilkos!
- Én sem!
- Ön azonban gyilkolni akart.
- Gyilkolni? Nem. Engem kiküldtek, hogy az indiánok ellen harcoljak, mig őket legyőzöm, vagy mig ők megadják magukat.
- És ha küzdelem nélkül megadnák magukat?
- Akkor is meg kell bűnüket torolni!
- És mi lenne a megtorlás?
- Minden tizediket, vagy minden huszadikat, vagy isten neki, minden harmincadikat lelövetném.
- Nos, kisértse meg, mig végez velük! De a mi segitségünkre nem számithat.
- Mi jut eszébe? Én önt nem nélkülözhetem; Önre ugyancsak szükségem van.
- Azt én is gondolom és azért azt hiszem, hogy a vörösek sorsa nem az ön kezében van, hanem a mienkben.
- Egészen az önökében?
- Igen.
- Azt már nem, Mr. Shatterhand.
- De bizony!
- Nem. Én oly méltányos vagyok, hogy mindazt, amit ön tett és még tenni szándékozik, elismerek, de szabadjon megkivánni, hogy ön is elismerje az én jogaimat.
- Bizonyára van önnek joga. De megmondhatná, hogy minő jogot képzel magának?
- Ön és én szövetségesek vagyunk a commancsák ellen, ha győzünk, mindkettőnknek egyenlő joga van meghatározni, hogy mi történjék a vörösekkel, ön mégis csak megengedi, hogy ez megtorlás nélkül nem maradhat?
- Nem, ezt nem engedem meg.
- Akkor mi különböző véleményen vagyunk, de remélem, hogy megegyezésre jutunk. Ha ön is enged és én is engedek, a középuton találkozunk és mindegyik elmondhatja, hogy fele utját elérte annak, amit maga elé tüzött.
- Rámnézve nincs középut. Ha a commancsák védekeznek, mi fegyvereinket bizonyára használni fogjuk, de ha megadják magukat, senkinek sem szabad, hogy bántódása legyen. Ez az én véleményem, melytől semmi esetre el nem állok.
- De, Sir, megtorlásnak mégis csak kell lenni.
- Miért?
- Azért, hogy föllázadtak.
- Mit nevez ön föllázadásnak? Ha valaki a maga igaz jogát védelmezi? Ha egy indián nem akarja, hogy lakóhelyéről erőszakosan elüzessék? Ha a kormánytól azt kivánja, hogy azon igéreteket teljesitse, melyekkel őket lelkiismeretlenül rászedték.
- Hm! Meggyőződtem, hogy az, mit önről mondottak Mr. Shatterhand, igaz.
- És mi az?
- Hogy ön mindig inkább a vörösekkel, mint a fehérekkel tart.
- Én minden jó ember pártján vagyok és minden rossz embernek ellensége vagyok.
- De a vörösek rossz emberek.
- Pshaw! Ne vitatkozzunk e felett! Ön yankee és hozzá tiszt, én önt nem tudom és nem fogom nézetemre tériteni. De itt nem erről van szó, hanem egy egészen más véleményről, mely igen hamis.
- Tehát valószinüen az én nézetemről.
- Igen.
- Miféle nézetről?
- Hogy ön a commancsák sorsáról, ha megadják magukat, szintén határozni akar.
- És ez a nézet hamis?
- Igen, nagyon is az.
- Hogyan?
- Mert ön nem lesz győztes.
- Ah! Nem? De hát ki?
- Mi.
- Teringette! Ön ismét érthetetlen előttem.
- Pedig a dolog egészen világos. Ön elismerte, hogy éppen azon ponton állottak, hogy gyalázatos tőrbe essenek.
- Ezt most sem tagadom el.
- És hogy mi mentettük meg önöket.
- Igen.
- Jó! Ezzel a mi viszonyunk tökéletesen világos és semmi hozzátenni valóm nincs. Mi önt a haláltól megmentettük és ezért ön nekünk hálával tartozik.
- Hálával, az ördögbe, igen! De ennek mi köze van a commancsák megtorlásához?
- Az, hogy ez a megtorlás nem önre tartozik.
- Lenne szives ezt kimagyarázni?
- Voltaképpen nem szorul kimagyarázásra. Mi egy csapat vadász vagyunk, kik fölvettük a küzdelmet egy egész sereg commancsával és van háromszáz apacsunk, kik jobban vannak fegyelmezve és fegyverezve, mint a commancsák és azonkivül van jó terepünk, egyéb előnyt nem is számitva. Hiszi ön, hogy a commancsákat legyőzzük?
- Igen.
- Az ön segitsége nélkül is?
- Nono, hm... hm...!
Gondolkodón rázogatta fejét.
- Bizton mondhatja, hogy igen! Valóban nincs az ön segitségére szükségünk. Szavamat adom, hogy egyetlen egy kommancsa sem menekszik meg, ha teljesen lemondunk is az ön segitségéről. És ezért mondom, hogy a legyőzöttek sorsa egyedül a mi akaratunktól és legkevésbé sem az önétől függ.
- Ezzel talán azt akarja mondani, hogy önnek nincs ránk szüksége?
- Ezt már mondottam.
- Thunder! Ez őszinte, nagyon őszinte nyilatkozat, Sir!
- Az őszinteség erény, melyet minden gentlemannak kötelessége gyakorolni.
- Tehát bucsut mond nekünk? Elküld bennünket?
- Nem. Habár azt mondom, hogy nekünk nincs önre szükségünk, de mégis megengedem, tervünk végrehajtását megkönnyitené, ha az ön segitségére is számithatnánk.
- Jó, de aki segit, az itélkezni is akar!
- Akkor köszönjük szépen! Ha segit nekünk, történjék ez hálából, de nem azzal a szándékkal, hogy teljesen felesleges vérfürdőt rendezzen. Nincs időnk, a commancsák bármelyik pillanatban megérkezhetnek. Határozzon! Igen, vagy nem!
- Mi történik igenlő esetben?
- Visszavonulunk innen, engedjük a commancsákat idejönni és mihelyt itt tábort ütöttek, körülkeritjük őket.
- És azt hiszi Ön, hogy akkor megadják magukat?
- Igen.
- Ellenállás nélkül?
- Igen.
- Lehetetlen!
- Bizza azt csak reám! Elfogjuk őket és azután Vupa-Umugi után lovagolunk, hogy a háta mögött bezárjuk a csapdát.
- Well! És mi történik abban az esetben, ha nemet mondok?
- Ugy kérni fogom Önt, hogy itteni táborát azonnal hagyja el és távozzék el, mig Nale-Masiuv itt járt és Vupa-Umugi főnök után lovagolt.
- Akkor azután megint ide jöhetünk?
- Igen.
- És csupán a néző szerepe jut nekünk?
- Semmi egyéb.
- Hallja, Mr. Shatterhand, ön sajátságos ember. Oly kurta-furcsa feltételeket szab, oly világosan és határozottan, hogy az ember majdnem ugy tünik fel saját maga előtt, mint egy iskolás gyerek, akinek nincs sem nézete, sem akarata!
- Nekem mindenesetre semmi okom sincs rá, hogy szaporitsam a szót. Megmentettük önöket a haláltól és azon a ponton állunk, hogy elfogjunk háromszáz commancsát. Ezt minden támogatás nélkül végbe visszük, de ha hálából segédkezni akarnak nekünk, ezt elfogadjuk az alatt a feltétel alatt, hogy nem lépnek fel követelésekkel.
- És a kötelességünk? Meg kell büntetnünk a lázadó commancsákat.
- Tegyék ezt ezentul, de ne ebben az esetben! Ezek a commancsák a mieink, nem az Önökéi. Sőt, Önök lennének az övéké, lennének elveszve, ha mi nem lettünk volna!
- De hogyan feleljek ezért, ha segitek elfogni őket és azután elengedem büntetés nélkül?
- Az emberiség előtt, az én és az ön lelkiismerete előtt nagyon könnyü felelősséget vállalni; más hatóságokkal nem törődöm. Különben is önnek itt a haja szála sem görbült meg, meg vagyok tehát győződve róla, hogy az ön felettes hatósága szintén nem fog vérfürdőt követelni. Tehát határozza el magát!
- Hm! Önnel szemben igazán nem lehet akaratoskodni. Adjon öt perc időt, hogy beszéljek tisztjeimmel!
- Csak tessék, de hosszabban nem. Az Ön habozása által könnyen mindent kockára teszünk.
Felállottam és eltávoztam a jelzett időre. Mikor azután visszatértem, megkaptam a határozatot:
- Mit tehetünk egyebet, Sir? Legyen meg az akarata. Egyenesen siralmas lenne, hogy engedjük megmenteni magunkat Önöktől és azután, ellovagolunk anélkül, hogy támogatnánk önöket. Itt maradunk tehát és segiteni fogunk.
- És a commancsák sorsa a mi dolgunk.
- Yes.
- Akkor megértjük egymást és örülök, hogy önben egy ilyen ügyes, emberséges szövetségest nyertem.
- Well! Mondja meg most már, hogy mi történjék?
- Alaposan itassák meg lovaikat és szedjék szét sátraikat! Azután lovagoljanak Vupa-Umugi után. A póznák jelzik az utat.
- Ön itt marad?
- Csak amig meglátjuk, hogy jönnek a commancsák.
- Milyen messzire távozzunk el?
- Kissé láttávolon kivül, ne tovább. Ha már nem tudják felismerni ezeket a bokrokat, állapodjanak meg. Mi hamarosan utolérjük önöket.
- Miért nem lovagol Ön velünk?
- Mert akarom látni, mikor érkezik Nale-Masiuv és mert a mi apacsainknak is ide kell jutni a vizhez, mielőtt lovaik patája alá vehetik a száraz sivatagot.
- Well, akkor hát indulás!
Kiadta a szükséges parancsokat és félóra lefolyása után ellovagolt dragonyosaival. Most már előjöhettek a mi apacsaink is, hogy megitassák lovaikat és megtöltsék tömlőiket. Mig ezzel voltak elfoglalva, felmentem a magaslatra, hogy távcsövem segitségével az ellenség után nézelődjem. Mivel feltétlenül a dragonyosok nyomában jöttek, egészen biztosan ismertem azt a pontot a láthatáron, ahol meg kellett jelenniük. Meg voltam róla győződve, hogy nem kell reájuk sokáig várakoznom, mert ők mindenesetre feltételezték, hogy a katonaság csak rövid ideig tartózkodik a Száz fánál és hamarosan követi Vupa-Umugi commancsáit, hogy állandóan a sarkukban maradjon.
Ez a feltevés egészen helyesnek is bizonyult, mert nem is voltam sokáig az őrhelyemen, oldalamon Old Surehanddal, mikor egészen kint a nyugati láthatáron sötét pontot pillantottam meg, mely látszólag nagyon lassan közeledett felénk.
- Jönnek, - szóltam Old Surehandhoz.
- Már?
- Későbbre várta őket?
- Nem. Adja kérem csak kissé ide a távcsövét!
Odaadtam neki. Miután néhány pillanatig szemlélődött rajta, megkérdezte:
- Azt a sötét pontot gondolja, tőlünk pontosan nyugatra?
- Igen.
- Most szétválik.
- Ugy?
- Igen. Hat-nyolc kis pont lesz belőle, melyek félkörben mind jobban távolodnak egymástól.
- Ezek a felderitők.
- Bizonyosan! Természetesen nem lovagolhatnak egyenes vonalban ide, mert megláthatnák őket a csapatok, ha még itt lennének. Nem gondolja, hogy ugy áll a dolog?
- Biztosan igy van. A vörösek szét fognak válni. Nem?
- De igen; ugy látszik; négyen jobbra lovagolnak, négyen balra.
- Megkerülik a Száz fát, hogy ne hátulról, hanem két oldalról jöjjenek ide, mig elérik a sikságot és beláthatnak a bokrok közé. Ez az egyetlen mód, azon veszély nélkül, hogy felfedezik őket, megtudni, hogy itt vannak-e még a dragonyosok. Adja csak ide a távcsövet!
Mikor mégegyszer belepillantottam, megláttam a felderitők két osztagát; bizonyára az volt a szándékuk, amit én kifejtettem. Még olyan távol voltak, hogy csak távcsővel lehetett őket felismerni. Láttávolságra nem volt szabad közel engedni őket. Különben ők éppen ugy megláttak volna minket, mint mi őket. Gyorsan lementünk tehát a forráshoz és kiadtam az apacsoknak a parancsot az indulásra. Egy perccel később már elvágtattunk a nagy csapás mentén, mely a bevert oszlopok mellett délkeletnek vezetett. Alig tiz perc mulva megérkeztünk a dragonyosokhoz, kik lovaik mellett táborozva, reánk várakoztak.
Arról a helyről, hol jelenleg voltunk, puszta szemmel nem ismerhettük fel a Száz fát, de egy kisérlet meggyőzött róla, hogy a távcső elért addig és nekem látnom kellett a commancsákat, ha odaérkeznek.
Nem kellett sokáig várnom, valóban észrevettem a felderitőket, kik lassan és rendkivül óvatosan közeledtek két oldalról a forráshoz. Mihelyt látták, hogy nincs ott senki, gyorsan odalovagoltak. Átkutatták a bozótot és mikor nem találtak ott ellenséget, heten közülök tábort ütöttek, mig a nyolcadik visszalovagolt. Nale-Masiuvnak kellett jelentenie, hogy jöhet.
Ettől kezdve egy teljes óra telt el, mig láttam, hogy a táborhely ujra megélénkül. Megérkeztek a commancsák. Mikor ezt Old Surehanddal közöltem, igy szólt:
- Most kezdődik a szinjáték első felvonása, melyet tervezünk. Nale-Masiuv elfogatása. Azt hiszem, hogy nem kell sokáig várnunk. Nem gondolja?
- De igen. Bizonyára csak addig maradnak ott, amig az emberek és lovak vizhez jutnak. Tehát induljunk!
- Mindnyájan egyszerre?
- Nem. Körül kell fognunk őket, először távolról, ugy, hogy ne lássanak minket. Azután hirtelen és gyorsan szorosra huzzuk a kört. Azoknak, kiknek hosszabb utuk van, természetesen előbb el kell indulniok, mint a többieknek.
- Kik ezek?
- Ön az apacsokkal, kiket parancsnoksága alá helyezek, Mr. Surehand!
- Végtelenül örülök. Köszönöm, Sir!
- Láttávolon kivül megkerüli a Száz fát és megszállja körös-körül a magaslatot, a bozót szélén ugy, hogy az ötven apacsával félkört alkosson. Csendesen leszállanak a lóról és ugy feküsznek le a bokrok közé, hogy fegyvereikkel tüz alatt tudják tartani a forrás mellett levő tábort.
- Lőnünk is kell?
- Csak akkor, ha a commancsák védekeznek, vagy erőszakkal át akarnak hatolni az ön vonalán. Mit gondol, mennyi időre van szüksége, hogy a hátuk mögé kerülhessen?
- Lehetőleg pontos időt akar tudni, hogy hozzám igazodhassék?
- Mindenesetre.
- Ugy kijelenthetem, hogy mostantól számitva, pontosan félóra mulva jöhet. Van még valami intézkedni valója?
- Rá kell biznom magam az ön éles elméjére és általánosságban csak annyit jelezhetek, hogy csak akkor nyulunk fegyverhez, ha szükséges. Én ugy érkezem majd a dragonyosokkal, hogy kört alkossunk, melynek két vége pontosan zárul az ön félköréhez. Akkor a commancsák közöttünk vannak. Először csak minket fognak meglátni és hátrafelé akarnak menekülni, ahol Önök vannak. Hogy megmutassuk, hogy ott is körül vannak zárva, az önök apacsaival fuvassanak hadiriadót, mihelyt mi önökkel érintkezésbe jutottunk.
- Akkor mi várjunk?
- Igen.
- Mire?
- Arra az eredményre, melyet a Nale-Masiuvval való tárgyalásom fog vezetni.
- Ah! Ön vele tárgyalni szándékozik?
- Természetesen! Mely más módon birhatnám őt arra, hogy önként megadja magát?
- Ez, Sir, Önre nézve kockázatos eljárás.
- Nale-Masiuvot furfangos, ravasz embernek ismerik. Ne helyezzen bele sok bizalmat, Mr. Shatterhand.
- Cselfogással nem sokra megy velem szemben, sőt magamagának fog ártani, eziránt ön biztos lehet.
- Szép! Tehát fogjunk hozzá. Egyelőre éljen boldogan! 
Az apacsokhoz ment, rövid utasitást adott nekik és azután velük ellovagolt. A parancsnokhoz fordultam és ezt kérdeztem:
- Ki fogja vezetni az ön embereit, Sir? Mert a tánc megkezdődik.
- Természetesen én!
- Jó, de bakot ne lőjön!
- Ugy igaz, hogy én be hagytam magamat a vörösektől csapatni, de most meg lehet győződve arról, hogy nem lesz több baklövés.
- Akkor figyeljen arra, amit mondok. Mi vágtatva a Száz fához lovagolunk, ott azonnal félkört alkotunk, melynek két széle a legszélsőbb bokrokig nyulik.
- Értem. Ezen bokrok mögé rejtőznek az apacsok.
- Igen. Az ön emberei ezekhez jobbról és balról szorosan csatlakoznak.
- És ha ez megtörtént, mi lesz azután?
- Közvetlen célunk annyi, hogy a commancsákat bekeritsük. Az ő maguktartásuktól függ, hogy azután mi történik. Ha ők lőnek, mi is lövünk; de ha tartózkodólag viselik magukat, akkor fegyvereinket pihentetjük. Ez utóbbi esetben, tárgyalni fogok az ő főnökükkel. E tárgyalás eredményétől függ a többi.
- És is jelen lehetek e tárgyalásnál?
- Nem.
- Miért nem?
- Nincs rá semmi ok.
- Elég ok van rá! Mint a jelenlévő csapatok parancsnoka, én vagyok az a személy, kire Nale-Masiuvnak hallgatnia kell.
- Ő egyáltalában nem fog Önre hallgatni.
- De hol, kire másra?
- Reám.
- Hm! Tudom, hogy Ön derék ember. Mr. Shatterhand, de nem fog-e itt csalódni?
- Nem.
- De gondoljon a különbségre.
- Miféle különbségre?
- Önnek csak ötven apacsa van, nekem száz dragonyosom.
- Az indiánokkal való küzdelemben ötven apacs ér annyit, mint száz katona.
- Ha Ön mondja, igaza lehet, de egy ily tárgyalásnál mindenekelőtt azt a fontos, hogy hatást keltsünk!
- Természetesen.
- Nos, Ön mégis csak westmann, de én csapatparancsnok vagyok, Mr. Shatterhand!
- Ah, ugy! - nyájasan arcába nevettem.
- Igen. Már az egyenruha is hatást tesz!
- Ez-e és még mi?
- Az a hang, amelyen a magunkfajta ember beszélni szokott.
- Ön Nale-Masiuvval akar beszélni?
- Igen.
- Beszél Ön a commancsák nyelvén?
- Nem.
- Miként érteti meg magát?
- Ön lesz a tolmács.
- Igy! Tehát ön a parancsnok, aki határoz és én az ön eszköze, az ön tolmácsa! Hallja csak, igen tisztelt Uram, ön Old Shatterhandot hamisan itéli meg. Nekem, mint tolmácsnak kell Nale-Masiuvval beszélni; akkor mi szükségem van önre? Mit ér az ön hangja, ha a szókat nekem kell értelmeznem? És az ön egyenruhája? Azt mondom önnek, hogy Nale-Masiuv előtt százszorta nagyobb tekintélye van az én vadászzubbonyomnak és pisztolyomnak, mint az ön egyenruhájának és az ön kardjának. Ne vitatkozzunk rangkülönbség felett! Én azt mondom önnek, hogy minek kell történnie és ön e szellemben fogja vezényelni alárendelt embereit, de én nem vagyok önnek alárendelve. Gondolt ön arra a veszélyre, melynek kiteszi magát, ha a commancsákkal akar tárgyalni?
- Veszélyre?
- Igen.
- Mi veszély foroghat fenn? A béketárgyalásnál a parlamenternek a személye szent és sérthetetlen!
- Ezen indiánnak nem. Ő egy furfangos ember.
- Az ilyen emberekkel szemben lehet óvóintézkedést tenni.
- Hogyan?
- Hm!
- Ő megjelenik és ön is megjelenik, mindketten fegyver nélkül. Egymással szembe állanak és megkezdődik a tárgyalás. Ekkor e gazember előránt egy rejtett kést és önt leszurja.
- Ezt nem szabad tennie.
- Ő nem sokat kérdezi, hogy szabad-e! Ő a vezért akarja megölni, hogy az igy megzavart ellenséget megrohanja.
- Köszönöm, nagyon köszönöm.
- Akar ön Nale-Masiuvval beszélni, Sir?
- Szeretném, de nem akarok ön elé vágni. Önnek igaza van. Mivel én a nyelvüket nem értem, én a megértést köztünk és közte csak megneheziteném. Tehát jobb lesz, ha ezt önre hagyom.
- Jól van! Tehát induljunk!
- Azonnal; de előbb tisztjeimet kell értesitenem.
Ez a parancsnok ur valóban abban a hitben leledzett, hogy a commancsáknak az ő egyenruhájával imponálni fog. És hozzá “a hang”! Sejtelme sem volt arról, hogy az indiánokkal mily hangon kell beszélni. Aki egy ily fontos tárgyalásnál egy oly főnökkel, mint Nale-Masiuv oly hangon beszél, mint egy ujonccal, az elveszett. Szerencsére az én utalásom a vörös ember cselszövésére megtette hatását. Hogy magát orvul leszurassa, erre a tisztnek nem volt kedve és ezért belenyugodott abba, hogy jobb lesz a tárgyalást reám bizni.
Éppen ideje volt, hogy utnak eredjünk, mert Old Surehand az ő apacsaival eltünt szemünk előtt. A dragonyosok csatasorba álltak olyképpen, hogy lovaglás közben félkört alkossanak. Én élükre álltam és vágtatva mentünk előre a nagy kitaposott csapáson visszafelé a Száz fa felé. Ugy kellett sietni, hogy a vöröseket meglepjük és ne adjunk nekik időt a megfontolásra. Viharként száguldottunk át a sikon, csöndben, szótlanul, csak a lovak patkója volt hallható. A távolság ugyszólván eltünt előttünk, a rajvonal kikerekedett. A két szélső hegye a vonalnak gyorsabban alakult, mint a közepe, nagy gyorsasággal közeledtünk a táborhoz. Ott láttak bennünket, anélkül, hogy fölismerték volna, hogy kik vagyunk. Midőn a commancsák látták, hogy fehérekkel van dolguk, velőtrázó orditásba törtek ki, fegyvert ragadtak és lovaik felé rohantak... már igen későn, mert a mi félkörünk már bezárult. Ekkor visszafelé akartak fordulni, de innen messzi elhangzott az apacsok csatakiáltása az egész tábor felett, nagy távolra a pusztaságba. Ugy hangzott e kiáltás, mint a legmagasabb fejhangon üvöltött Aiiiiiiiiii, mely alatt kezüket szájukra téve, rezegtették a hangot. Mikor a commancsák ezt a kiáltást meghallották, gyorsan visszavonultak a bokrok mögé, mert észrevették, hogy ezen oldalon is be voltak keritve. Mi lőtávolon kivül voltunk és láttuk, hogy milyen zürzavar vesz rajtuk erőt. Ide s tova szaladgáltak, hangos kiáltások hangzottak; de mikor látták, hogy velük egy oldalról sem történik semmi, nyugodtabbak lettek és egy kis csapatba verődve, együtt maradtak a viz mellett. Akkor lóra ültem és lassan a tábor felé ügettem. Láttak engem arra menni és kiváncsiak voltak, hogy mi szándékom van. Hozzájuk közeledtem kétszáz lépésnyi távolságra és odakiáltottam:
- A commancsa harcosok hallgassanak meg! Itt áll Old Shatterhand, a fehér vadász, ki Nale-Masiuvval beszelni akar. Ha a commancsák főnökének van bátorsága, mutassa magát!
Pillanatnyi mozgolódás támadt és dacára a távolságnak és a halk beszédnek, mégis ugy éreztem, mintha a rémület tompitott hangu kiáltásait hallanám. Egy kis idő mulva egyikök előlépett, kinek hajában toll volt. Fölemelte a tomahawkot és igy kiáltott felém:
- Itt áll Nale-Masiuv, a commancsák főnöke. Ha Old Shatterhand ide adja skalpját, jöhet ide, elfogadom.
- Ez egy bátor főnöknek volna a szava? - feleltem én. - Nale-Masiuv oly gyáva, hogy egy skalpot, melyet birni akar, neki átadassék? Akinek van bátorsága, maga veszi el.
- Akkor hát jöjjön, Old Shatterhand, próbálja meg, hogy az enyémet megszerezheti-e!
- Old Shatterhand nem skalpra utazik, ő a vörös emberek jóbarátja és azt kivánja, hogy őket a haláltól megmentse. A commancsa harcosok körül vannak véve, az ő életük olyan, mint a vadszőlő pihéje, melyet egy fuvallat magával sodor; de Old Shatterhand meg szeretné őket menteni. Nale-Masiuv jöjjön el, hogy velem tanácskozzék.
- Nale-Masiuvnak nincs ideje! - hangzik a válasz.
- Ha nincs ideje tanácskozni, lesz ideje meghalni, öt perc időt engedek neki; ha addig nem enged, beszélni fognak a fegyverek. Howgh!
A bizonygatásnak ez indián szavával fejeztem ki azt, hogy el vagyok tökélve fenyegetésemet beváltani és azt, hogy ebben engem semmi meg nem gátol. A főnök embereihez tért vissza és tárgyalt velük. Midőn az öt perc eltelt, igy kiáltottam feléjük:
- Az időhaladék letelt. Mit határozott Nale-Masiuv?
Ő ismét előrejött néhány lépéssel és kérdezte:
- Old Shatterhandnak becsületes szándéka van e tárgyalásról?
- Old Shatterhand mindig becsületesen tárgyal.
- Hol lesz a beszélgetés szinhelye?
- Köztünk és köztetek, épp a középponton.
- Ki vesz részt a tárgyalásban?
- Csak te, meg én.
- És mindenki visszatér szabadon az övéihez?
- Igen.
- Mig mi visszatértünk, egy fél harcosa sem kezd ellenséges támadást?
- Ez magától értetődik.
- És mi fegyvertelenül leszünk?
- Igen!
- Akkor Old Shatterhand menjen és tegye le minden fegyverét; én is mindjárt jövök.
Én a mi vonalunkhoz mentem vissza és minden fegyveremet letettem lovam mellé. Midőn visszafordultam, láttam Nale-Masiuvot jönni hosszu, siető lépésekkel és éppen nem oly lassan és méltósággal, mint ez egy főnökhöz illett. Ez feltünt nekem. Láthatóan előbb akart a kitüzött helyen lenni, mint én. Miért? Ennek bizonyára oka volt. Mig én kimért léptekkel vele szembe jöttem, éles szemmel megfigyeltem őt. Egy helyen, mely a megállapitott középpont lehetett, megállott és letelepedett. Jobb kezét kelleténél hosszabban nyujtá háta mögé, hogy a leereszkedésnél segitse. Volt-e ennek oka? És ha volt oka, mi lehetett? Talán valamit maga mögé helyezett el, mit nekem nem volt szabad látnom? Azért ment oly gyorsan és azért jött korábban, mint én, hogy e tárgyat elrejthesse? Ha e kérdésre igenlően kellett felelnem, akkor e tárgy nem lehetett egyéb, mint fegyver.
Most elértem őt és csak három lépésnyire állottam tőle. Megtegyem még e három lépést, hogy lássam, mi van a háta mögött? Nem; ez Old Shatterhandhez nem lett volna méltó. Lassan letelepedtem. Ekkor szemeink formálisan átszegezték egymást, mindkettő az ellenfelet akarta mérlegelni és pedig helyesen mérlegelni.
Nale-Masiuv hosszu, karcsu, de csontos és izmos ember volt, talán ötven éves korban. Pofacsontjai erősen kiszögellettek; éles sasorra, vékony, zárt ajkai, kicsiny, szempillátlan szemei szilárd akaratra, tetterőre, álnokságra és agyafurtságra engedtek következtetni. Ő tetőtől talpig végignézett, kinyitotta övét és vadászingét és igy szólt:
- Old Shatterhand nézzen ide!
- Miért? - kérdeztem én.
- Hogy meggyőződjék róla, hogy nincs nálam fegyver.
Nos, én éppen az ellenkezője felől voltam meggyőződve, hogy ő egy kés vagy valami ilyesfélét tartott maga mögött, vagy rejtett el a földbe.
- Miért mondja Nale-Masiuv e szavakat? - feleltem én. - Ez fölösleges beszéd.
- Nem. Neked látnod kell, hogy becsületes vagyok.
- Nale-Masiuv, a commancsák főnöke, Old Shatterhand pedig nemcsak fehér vadász, hanem megválasztották őt a Mescalero-apacsok fejévé. Főnökök szavának az eskü erejével kell birniok. Megigértem, hogy semmi fegyvert sem hozok magammal. Tehát nincs nálam fegyver; ezt neked sem kell megmutatnom és bizonyitanom.
Mialatt ezt mondtam, lábszáramat behajlitám és talpamat a bal lábszár alá huztam, hogy könnyen fölpattanhassak. Ő nem vetett erre ügyet. Érezte a vágást, melyre szavaim céloztak és igy felelt:
- Old Shatterhand nagyon büszkén beszél. Jön idő, mikor alázatosabb lesz.
- Mikor lesz ez?
- Ha majd elfogjuk.
- Akkor Nale-Masiuv addig várhat, mig meghal. Te léssz az én foglyom és nem én a tied.
- Uff! - Miként lehet Nale-Masiuv fogoly?
- Most az vagy.
- Most?
- Igen.
- Old Shatterhand oly sokat forgat a nyelvén, melyeket nem bir bebizonyitani.
- A bizonyiték szemed előtt van. Nézz körül!
- Pshaw! - fehéreket látok! - mondá ő végtelenül megvető kézmozdulattal.
- E fehérek gyakorlott katonák, kik előtt a te harcosaid nem birnak megállani.
- Ezek kutyák, kiknek bőrét elevenen lehuzzuk. Egy fehér sem mérkőzhetik meg egy vörössel!
- Mondd csak, az apacsok vörös harcosok-e?
- Azok!
- Tehát tudd meg, hogy a te táborod hátsó része apacsoktól van körülvéve.
- Old Shatterhand hazudik.
- Én sohasem hazudok és te jól tudod, hogy most is az igazat mondom. Vagy azt akarod állitani, hogy az apacsok csatakiáltását nem hallottad? Süket vagy?
- Hányan vannak?
Természetesen nem voltam olyan őszinte, hogy megmondjam, hogy ötvenen vannak; igy válaszoltam:
- Annyian, hogy magukban is elegen vannak arra, hogy titeket megsemmisitsenek.
- Hát mutassák magukat!
- Meglátod őket, mihelyt nekem tetszeni fog.
- Mely törzsből valók?
- A Mascaleros-törzsből, melyhez én is és Winnetou is tartozik.
E névre hirtelen fölemelte fejét és kérdezte:
- Hol van Winnetou?
- A Llano-estacadon!
- Mutassa meg magát, hogy elhiggyem!
- Te megláthatod őt. Ötven apaccsal Vupa-Umugi körül lovagol.
- Uff, uff!
- Hogy azokat a karókat a földbe verje, melyek a romlásba vezetnek.
- Uff, uff! - kiáltott föl ujólag.
- Winnetou e munkát a fiatal főnök, Siba-bigk helyett végzi, ki nem végezheti, mert elfogtuk. Most Winnetou karóival a commancsákat oly tévutra vezeti, mint Siba-bigk akarta a fehér lovasokat gyalázatos halálba kergetni.
Minden szó, melyet kiejték, egy-egy csapás volt Nale-Masiuvra. Megpróbált uralkodni magán, de a fölindulást, mely elfogta, nem birta elrejteni. Hangja remegett, midőn látszólag, könnyedén igy szólt:
- Nem értem, Old Shatterhand mit beszél; világosabban kell szólnia.
- Tudod jól, mit gondolok.
- Nem.
- Ne hazudj! Azt hiszed, hogy Old Shatterhandot rászedheted? Ez nem sikerülne neked, ha az összes commancsa-főnökök okossága volna a fejedben, ami mindenesetre nagyon csekély. De tőled származik a terv, amit itt végrehajtani szándékoztatok.
- Minő terv?
- Az, hogy a fehér lovasokat csalárdul letüzött karók utján tévedésbe hozza.
- Ugy látszik, hogy Old Shatterhand álmodozik.
- Ne tagadd! Te hazudsz; de én teljes őszinteséggel beszélek veled. Midőn te vereséget szenvedtél, száz uj harcos után hazaküldtél. Egyuttal két követet küldtél a “Kék viz”-hez Vupa-Umugihoz, hogy tervedet közöljék vele. Meglestem őket, mielőtt a Rio Pecoson átkeltek.
- Uff! A harcosok sorából kidobom őket.
- Tedd azt! Ily meggondolatlan és fecsegő nép nem érdemli meg, hogy harcosoknak hivják őket. Én magam lestem meg Vupa-Umugit is és mindent megtudtam, anélkül, hogy neki sejtelme lett volna róla.
Ő semmit sem szólt hozzá, de szemét áthatóan és fürkészve rámszegezte; ezenkivül ugy látszott, hogy szempillái reszkettek valami elfojtott aggodalomtól. Én igy folytattam:
- Azt a hat kémet is meglestem, kiket Vupa-Umugi keletre küldött. Nekik Altschese-tsi-ben kellett meghalniok.
- Uff! Azért nem tértek vissza és azért nem találtuk őket itten!
- Még más világosság is fog neked felderülni. Winnetou azonnal a Llano-estacado felé lovagolt nagy sietséggel, hogy Bloody-Foxot figyelmeztesse és előbb annyi apacs harcos után küldött, amennyi elég a ti tervetek meghiusitására. Ez apacsokkal előztelek meg téged és Siba-Bigket ötven emberével elfogtam, midőn a karókat szurkálták, melyeknek segitségével Vupa-Umugi őt követhette volna.
- Igazat beszélsz? - nyögte ki nagynehezen a kérdést.
- Igazat. Ezután mi éppen ugy, mint ahogy ti a fehér lovasokkal szemben akartátok csinálni, hamisan tüztük le a karókat. Erről Winnetou gondoskodott ötven apacssal, e nyomokat Vupa-Umugi a commancsák csapásának tarthatá, akik Siba-bigkkel voltak.
- Uff! Ezt az eszmét a gonosz Manitou sugallta!
- A jó Manitou. A gonosz a ti tanácsadótok, nem a miénk. Most Vupa-Umugi az apacsok mögött lovagol és azt hiszi, hogy Siba-bigk van előtte. Egy viztelen pusztaságba fog érkezni és ugy a kaktusz közé szorul, hogy meg kell magát adnia, ha nem akar éhen elpusztulni.
- Old Shatterhand a leggonoszabb, a legrosszabb a fehér arcuak között! - sziszegte dühöngve felém.
- Ezt magad sem hiszed. Tudod, hogy én az összes vörösek iránt jóindulattal vagyok. Most is mindent jó irányba akarok terelni és nektek ellenségeitekkel szemben békét hozni.
- Mi nem akarunk békét.
- Akkor vér fog folyni; egészen ugy, amint ti akarjátok. Midőn ma a fehér lovasok jöttek, figyelmeztettem őket és azt mondtam nekik, hogy te a te harcosaiddal a nyomukban vagy. Akkor ők az én apacsaimmal egyesültek és itt rátok lestek. Most ugy körül vagytok véve, hogy egy sem menekszik meg közületek!
- Harcolni fogunk.
- Tehát kisértsd meg!
- Ez nem kisérlet lesz, de sikerülni fog.
- Pshaw! Husz lövés azon fehér arcuaktól, kiket itt látsz, azután az én csodás puskám és Old Surehand fegyvere, mely sohasem hibázik!
- Old Surehand itt van?
- Igen.
- Hol?
- Ott fenn az apacsoknál, kiknek golyói szintén köztetek fognak pusztitást művelni. Teljesen lehetetlen lesz, hogy megmenekülhessetek.
- Te ámitsz engem, csak hogy megadásra birj!
- Én az igazat mondtam!
- Siba-bigk nincs elfogva!
- Fogva van; ezt bebizonyitom azzal, hogy megmondom, hogy harminc Naüni és husz törzséből való commancsa volt nála.
- És Vupa-Umugi nem tévedett.
- Ő abba a kelepcébe indult, melyben megfogni akarjuk őket, sőt azt is megmondhatom, hogy én az alatt, mig Ő a “Kék viz” mellett táborozott, Kaam-Kulanoba lovagoltam, ahol az ő törzse tanyázik. Onnét magammal hoztam minden varázsszerét.
- Uff! Azokat elloptad?
- A lándzsákról vettem le, amelyek a sátor elé voltak leszúrva!
- Akkor ő elveszett, elveszett!
- Akkor bizonyára elveszett, ha békét nem köt. És ezt okvetlenül már csak azért is meg fogja tenni, hogy ujra a varázsszereihez jusson, az elsorvadás gyötrelmes halálát nem véve számitásba.
Nale-Masiuv lehajtotta fejét és semmit sem szólott.
- Beláthatod, - folytattam, - sem Siba-bigkre sem Vupa-Umugira nem számithatsz. Nincs egyéb hátra, minthogy megadd magadat!
Hosszu hallgatásba merült. Mit gondolt? Mi járta meg lelkét? Nagyon, nagyon szomoru arcot vágott és épen azért, mert ezt mutatta, nem biztam benne. Ekkor ismét föltekintett és kérdezte:
- Mi történik Siba-bigkkel és embereivel?
- Szabadon bocsátjuk őket, mert még vér nem folyt közöttünk.
- Mit tesztek Vupa-Umugival?
- Ő is szabad lesz harcosaival együtt, ha oly okos lesz, hogy nem szegül ellen.
- És mit várhatok én, az én harcosaimmal, ha most mi megadnók magunkat?
- Még szabadságot is!
- Mikor?
- Mihelyt efelett határoztunk.
- És a zsákmány?
- Mi fehérek nem törekszünk zsákmányra; de az apacsok lovaitokat fogják kivánni!
- Hajlandó vagy nekik adni?
- Igen.
- De ezek még a miénkek!
- Ti kezdtétek a harcot és viselnetek kell a következményeket. Az igazság kárpótlást kiván azok részére, kiket megtámadtatok és meg akartok ölni. Örülhettek, ha élteteket megmenthetitek!
- De lovainkra szükségünk van!
- Rablókalandokra igen. De ha nem lesz lovatok, akkor nyugton kell maradnotok!
- Mi mindig a béke és nyugalom barátai voltunk!
- Ne beszélj ily nevetséges dolgot! Mindig a commancsák voltak a háboruskodás kezdeményezői; ezt te épen oly jól tudod, mint magam!
- S a fegyvereinket meghagyják? - tudakozódott tovább.
- Ezt nem tudom.
- Tudnod kell!
E szavakra, egy másodpercre fölvillantak szemei és jobb kezével lassan háta mögé nyult. Én tudtam, hogy nagyon valószinü, hogy ellenem készül valami támadás, mindazáltal nyugodtan és csöndesen igy válaszoltam:
- Most nem tudhatom; mert efelett Winnetouval és Old Surehanddal kell tanácskoznom.
- Fogod-e javasolni, hogy mi fegyvereinket megtarthassuk, vagy nem?
- A nyilakat, az íjakat és fegyvereket, sőt még a tomahawkot is megtarthatjátok. Ezekre szükségetek van a vadászatnál, hogy magatokat táplálhassátok.
- De a fegyvereket?
- Ezeket elvesszük, mert ezekkel tudtok harcot folytatni. Ha nem lesz több fegyveretek, akkor végre békében kell maradnotok!
Ha másként válaszoltam volna neki, a kivánt igéretet megtettem volna, akkor talán lemondott volna orvtámadásáról; de egyrészt nem volt ínyemre ez embernek a legkisebb engedményt is tenni és másfelől azt hittem, hogy őt épen a cselvetés miatt annál könnyebben és gyorsabban hatalmamba kerithetem.
- Békében maradni? - kérdezte ő. - Ezt nem akarjuk, mi harcot akarunk. Ime lásd ezt magad!
Az utolsó négy szót emeltebb hangon mondá. Szemei szikráztak; felsőteste villámgyorsan felém hajolt és jobb kezében megvillant a kés. Különös! Kés!
- Tehát épen ugy, mint a parancsnoknak - mondottam.
Ha ő gyorsan jött nekem, én még gyorsabban neki. Balkezemnek egy gyors fogásával megragadtam az ő jobbját, melyben a kés volt. Ezután felegyenesedve, jobbommal két oly csapást mértem halántékára, hogy mint élettelen bábu rogyott össze.
Késsel kezemben fölugrottam és a minket feszült figyelemmel figyelő commancsáknak odakiáltottam:
- Ez árulás. Nale-Masiuv le akart szurni. Itt van az ő kése!
Messze dobtam el a kést abban az irányba, ahol ők voltak; azután az elbódult főnököt övénél fogva fölemeltem, vállamra vetettem és elrohantam vele a mi csatasorunk felé.
Milyen orditás, üvöltés támadt hátam megett! A commancsák nekiiramodtak, hogy üldözőbe vegyenek. Ekkor a magaslatról több vak lövés dördült el. Old Surehand adta ki a parancsot, hogy a commancsákat elriassza. Elérte célját; felhagytak a támadással, de az orditás és sivalkodás tovább tartott.
A főnököt megkötöztük. Akkor vadászpuskámat kezembe vettem és ismét a viz felé indultam. Midőn oly távolra jutottam, hogy a szavamat meghallhatták, a commancsáknak jelt adtam a hallgatásra; ők engedelmeskedtek és ekkor ezt kiáltottam nekik:
- A commancsaharcosok hallgassák meg, amit Old Shatterhand mond! Tudják meg, hogy főnökük a tanácskozáshoz egy kést hozott magával, habár megállapodtunk, hogy fegyvertelenül kell megjelennünk. Nale-Masiuv le akart engem szurni, mire emberei ránkrohantak volna. Óvatos voltam és meggátoltam e szándékot; Old Shatterhand ökle őt földre teritette; de nem halt meg, csak eszméletét veszitette el. Mihelyt magához tér, tovább fogok vele beszélni. Egész addig semmi bántódástok nem lesz, ha nyugton maradtok. De ha megkisérlitek menekülni, vagy ha egyetlen egy lövés is hallatszik felőletek, akkor száz golyó fog rátok zugni. Elmondom. Howgh!
E fenyegetés megtette a hatását. A commancsák sorai mozgalmas csoportot képeztek, de nyugton maradtak. Midőn visszatértem és Nale-Masiuv mellé térdeltem, hogy megvizsgáljam, a parancsnok igy szólt:
- Valóban le akarta szúrni?
- Igen.
- És ön bizott benne?
- Nem; azonnal észrevettem, hogy magamegett egy kést rejtett el!
- Beh jó, hogy nem én voltam az ön helyén!
- Ezt én is gondolom.
- Nekem nincs meg az az éles szemem. Engem valószinüleg leszúrt volna!
- Hm! Ki tudja, Sir, hogy ezt érdemesnek tartotta volna-e a fáradságra!
- Érdemesnek a fáradságra? Ez azt jelenti, hogy én nem vagyok érdemes egy késszúrásra vagy egy kis puskaporra?!
- Csak azt akartam mondani, hogy egy vörös egy ily merész merényletet csak akkor hajt végre, ha arról van szó, hogy egy olyan embert tegyen el láb alól, aki neki nagyon veszélyes.
- Ah úgy! De most mitevők legyünk az árulóval, a gazemberrel? Azt javasolom, hogy... hm, hm!
- Mit?
- Őt szégyenszemre felkötjük. Egy oly gazembernek, ki ily tanácskozásnál szavát szegi, lógnia kell.
- Ha nem is ezt, de rövid eljárást követek vele szemben. Jó, hogy az ő varázsszereit nem hagyta a táborban, hanem a nyakára akasztotta.
- Miért?
- Ez őt engedékenyebbé fogja tenni. Várjunk, mig magához tér, ami nem sokára beáll.
- Hm! De közben egy kérdést teszek!
- Milyen kérdést?
- Mig Ön e gazemberrel tárgyalt, én azt, amit egymás közt megbeszéltünk, még egyszer higgadtan átgondoltam.
- És mást gondolt Ön?
- Igen.
- Mennyiben?
- Minden katonai hagyománnyal és szokással ellenkezik ilyen vörös fickókat legyőzni, anélkül, hogy megbüntesse őket az ember. Azt hiszi ön valóban, hogy a commancsákkal nélkülem végezhet?
- Igen; nekem ehhez nincs önre szükségem.
- Akkor én nem szivesen megyek a Llanoba. Mily mélyen kell önöknek oda benyomulni?
- Két napi erős menetre.
- Teringette! Ez igen messze van. Ennyi élelmiszerünk nincs. Rossz néven veszi ön, ha - - - -
Némileg szégyellte a kérdést teljesen kimondani, őszintén megvallva, nem volt ellenemre, ha tőle és embereitől megszabadulnék. Mit érdekelte őket az oázisról és más egyéb rejtekhelyről hallani! Ezért készségesen igy válaszoltam:
- Ha Ön visszatér? Oh, ez ellen nincs semmi ellenvetésem.
- Valóban nincs?
- Nincs, a legkisebb ellenvetésem sincs!
- Ez nekem tetszik, nagyon tetszik. Ide a Llanohoz engedtem magam elcsábittatni. Az én tulajdonképeni feladatom fenn a sikságon, tul a Mistake-Canonon van. Ezzel a Nale-Masiuvval csak azért kerültem össze, mert utamba állt. Én visszatérek és itt csak addig várok, mig önök a commancsákkal végeztek.
- Akkor ön nem minden nyereség nélkül fog visszatérni!
- Hogyan?
- Önnek zsákmányt kell kapnia. Mit teszek én e vörösökkel? A Llanoba hurcoljam őket körül, tartsam, etessem, mint foglyokat őrizzem őket? Könnyebb végét vettem a dolognak, önnek engedem át őket!
- Nekem? Oh!
- Igen. Csak igérje meg, hogy meghagyja nekik az életüket.
- Erre szavamat adom.
- Kezet reá!
- Topp. Itt a kezem!
- Well! Vigye magával e fickókat egészen a Rio Pecoson át, hogy ide ne térhessenek vissza, hogy nekem buta kellemetlenségeket okozzanak. Ott vegyék el tőlük lovaikat és fegyvereiket és azután eresszék őket szélnek!
- És amit tőlük elveszünk, azt megtarthatjuk-e, Sir?
- Természetesen!
- Akkor én őket még messzebbre viszem, még sokkal messzebbre, hogy önöknek ne alkalmatlankodjanak. Ők onnan fentről, sokkal távolabbról valók. Nemde?
- Igen. Tehát megegyeztünk?
- Tökéletesen megegyeztünk. Ime ismét kezet adok rá, hogy nem bántom őket, nem török életükre. Nos megvan elégedve?
- Teljesen!
- Én is. De nézze csak, a gazember megmozdul. Fölnyitja szemeit. Ez olyan csapás volt, milyent csak Old Shatterhand bir adni. Nem kivánom magamnak.
A főnök magához tért. Legelébb nem tudta, hogy mi történt vele, majd eszméletre tért.
- Látod, hogy szavamat megtartottam? - mondtam neki. - Most foglyom vagy!
E szavak után levettem a nyakáról a varázsszert és zsebemből egy gyufát vettem elő. Aggodalmasan igy kiáltott föl:
- Mit akarsz az én varázsszeremmel?
- Elégetem!
- Uff, uff! Hogy elvesszen a lelkem?
- Igen; megérdemelted. Megszegted a szavadat és meg akartál engem ölni. Ezért háromszoros büntetést fogsz szenvedni. Fölkötünk; leveszem a fejedről a skalpfürtöt és elégetem a varázsszeredet!
Az akasztás egy indián előtt a leggyalázatosabb neme a halálnak. Szivesebben, sokkal szivesebben szenved lassu, fájdalmas, de dicsőséges vértanuhalált. És a másik két fenyegetés is a lehető legnagyobb volt. A skalpfürtöt elrabolni, amely nélkül a tulvilágban élni nem lehet és a varázsszert elégetni; ezzel megsemmisitettem őt és az ő lelkét mostanra és minden időkre! Megpróbálta az erős kötelékeket széttépni és aggodalomteljesen orditott föl.
- Ezt nem teszed, ezt nem teheted!
- De fogom tenni!
Megdörzsöltem a gyufát és annak kis lángját a varázsszer zacskójához tartottam, mely azonnal elkezdett füstölögni.
- Állj meg, állj meg! - orditott, - kimélj engem! Vedd el életemet, de hagyd meg lelkemet! Mit tegyek? Mit kell tennem, hogy téged rábirjalak arra, hogy kérésemet teljesitsed?
Elhuztam a gyufát és ezt feleltem:
- Van egyetlen egy utja annak, hogy magad és lelkedet megmentsed, ismétlem, egyetlen egy utja.
- És melyik az, mondd gyorsan!
Szemei az aggodalomtól és iszonyattól kidülledtek, mert már a második szál gyufát tartottam kezemben.
- Parancsold meg embereidnek, hogy adják át magukat foglyokul és szolgáltassák ki minden fegyverüket!
- Ezt nem tehetem!
- Akkor halj meg és légy megsemmisitve!
A gyufa fellobbant és a zacskó ismét füstölögni kezdett. Akkor a főnök kurjantott, hogy messzire meghallják.
- Állj meg, állj meg! Megteszem. E parancsot kiadom!
- Jó! De ne próbálj időt nyerni vagy engem megcsalni! Az én határozott, visszavonhatatlan szavamat adom arra, hogy ha csak egy percig is habozol kiadni a parancsot, azután semmi további kérésedre nem hallgatok és a varázsszert elégetem. Kimondtam a szót és megtartom!
- Megteszem, teljes bizonysággal. Az egész törzs foglyul eshetik; de a varázsszereimet meg kell mentenem. Mit határoztatok, hogy mi történjék a foglyokkal?
- Szabadon bocsátjuk őket és téged is!
- És megtarthatjuk varázsszereinket?
- Igen.
- Akkor jöjjön ide Senanda-khási, a másodfőnök! Neki kiadom a parancsot és ő végrehajtja.
- Bizonyosan?
- Igen, neki engedelmeskednie kell.
Ismét hangtávolságra mentem a tábor felé és átkiáltottam a vörösökhöz:
- Nale-Masiuv azt akarja, hogy Senanda-khási másodfőnök jöjjön, de hamar, minél előbb.
Én visszatértem. Midőn láttuk, hogy a nevezett a hivásnak engedett és tényleg jött, a parancsnok igy szólt hozzám:
- Minő hatalma van Önnek ezen emberek fölött, Sir! Nem jutott volna eszembe a varázsszert elégetni.
- Épen ez az, amit én Önnek mondottam: Ismerni kell a vörösök szokásait, világnézetét; akkor sok minden ellen föl van fegyverezve, amivel szemben az, aki ezekkel ismeretlen, védtelenül áll.
Senanda-khási anélkül, hogy ránk nézett volna, egyenesen a főnökhöz ment és mellé telepedett le. Halkan beszélgettek, de nagyon hevesen; azt láttuk. Ezután a másodfőnök fölkelt, felém fordult és igy szólt:
- Old Shatterhand minket mindnyájunkat legyőzött öklének egyetlen csapásával és azután az ő cselfogásával; de jönni fog jobb nap, midőn a nagy Manitou hozzánk kegyesebb lesz. Mi készek vagyunk magunkat foglyokul átadni és fegyvereinket letenni. Hová tegyük le?
- Tizenként jöjjenek és a fegyvereket az összes lőszerekkel együtt a főnök mellé tegyék le. De jegyezd meg magadnak, hogy aki egyetlenegy fegyvert elrejt, főbe lövetik.
Elment, és nemsokára jöttek a commancsák tizes csoportokban, hogy fegyvereket, késeket, tomahawkot, nyilakat, ijjakat, puskaport és golyókat, sötét arccal kiszolgáltassanak. Mikor ez megtörtént, a parancsnoknak igy szóltam:
- Átadom önnek a foglyokat. Az ön kötelessége lesz arról gondoskodni, hogy őket bizton megtartja. Egy se szökjék meg!
- Erre ne legyen gondja, Sir! Örülök, hogy kezeim közt vannak. A mi csapataink közepére viszem őket és saját szijaikkal megköttetem.
Mig ő ezt katonáival végrehajtja, egy kissé ismét előre mentem, két kezemmel szócsövet alkotva a szám előtt, Old Surehandhoz fölkiáltottam:
- Sis inteh il peniyil - az apacsok jöhetnek!
E kiáltást megértették és néhány perc mulva az apacsok élén ügetve lovagolt alá. Elébe mentem, leugrott lováról és szólt:
- Láttuk, hogy önt a főnök le akarta szúrni. De ön jól megtorolta rajta. Mi a következés? Ott hevernek a fegyverek letéve és az indiánokat a dragonyosok bekeritették. Meg kellett magukat adniok?
- Igen.
- Mivel kezdte ön, Sir?
- Fenyegetőztem, hogy Nale-Masiuv varázsszerét elégetem.
- Helyes! Az ostoba fickók babonásak! De mit kezdünk velük? Oly kellemetlen velünk hurcolni őket. És hozzá majd megismerik az oázist!
- Nem! A parancsnoknak az a jó ötlete támadt, hogy nem akar velünk lovagolni, hanem vissza akar térni. Neki adom át őket. Ezért megkapja lovaikat, fegyvereiket és csak a Rio Pecoson tul fogja őket szabadon ereszteni!
- Well! Ez a legjobb, ami csak történhetik. Tehát mi a dragonyosok nélkül lovagolunk Vupa-Umugi után?
- Igen.
- Mikor?
- Itt nincs semmi dolgunk. Lovaink ittak és a tömlők töltve vannak. Azonnal mehetünk tovább.
- Mi sem időzünk sokáig. Minél előbb leszünk a Naünék sarkába, annál jobb lesz!
- Igen. De előbb gyöngéd búcsút kell vennünk a kedves parancsnoktól.
Lóra ültem és Old Surehanddal együtt hozzá lovagoltam.
- Már el akarnak távozni, Mesch-schurs? - kérdezte ő.
- Igazán sajnálom, hogy hosszabban nem maradhatunk együtt!
- Mi is sajnáljuk! - feleltem én. - Nagyon örömest adtunk volna alkalmat önnek továbbra is, hogy ily “ostoba” sirásókat megismerhessen.
- Oh! - - ah - -! - mondta zavarában mosolyogva.
- Talán most már tudja, hogy melyik ruha ér többet, egy westmann vadász kabátja, vagy egy dragonyostiszt egyenruhája. Szivlelje ezt meg és Isten önnel!
- Isten - - - önnel! - visszhangozta még hangosabban, mint előbb.
Mi apacsaink élére álltunk és ellovagoltunk. Néhány perc mulva visszatekintve, a “Száz fát” már nem láttuk többé és póznától-póznáig haladva követtük a Naüni-commancsok széles kitaposott csapásait. Minél tovább jutottunk előre, annál biztosabban és szükebben zártuk be a kaktusz-kelepcét, amelybe belekergettük őket.

A tábornok
Ha azt az időt, mely alatt Vupa-Umugi a “Száz fát” elhagyta összevetjük azzal az idővel, mely alatt mi ott ellovagoltunk és ha hozzászámitjuk azt a körülményt, hogy a nagy hőség miatt nem erőltethette a menetet; kiszámithattuk könnyen azt az előnyt, mellyel előttünk járt. Mivel gyorsan lovagoltunk, azt hittük, hogy legfeljebb délután két óra tájt juthatunk el hozzá oly közel, hogy commancsáit megláthassuk. De ez az eset nem állott be. Midőn a nap állása azt mutatta, hogy több mint három óra van, még a vörösöket nem láthattuk, de a csapáson a nyomok oly frissek voltak, hogy nem több mint három angol mérföldnyire lehettek tőlünk. Vágtatni kezdtünk és csakhamar látcsövemen láttam a délkeleti láthatáron egy kis lovas csapatot, mely szemmelláthatóan a kitüzött karók irányában haladt és épen a mi irányunk mentén.
- Ezek a Naünik lehetnek? - kérdezte habozva Old Surehand.
- Bizonyára! - feleltem én.
- Hm! Nem mernék rá megesküdni!
- Miért? Azt hiszi ön, hogy rajtunk és rajtuk kivül más emberek lehetnek, kik a Llanon lovagolnak?
- Lehetetlen volna-e ez?
- Nem; de ők a póznákhoz irányitják utjokat.
- Azt semmi sem bizonyitja.
- De mégis! Délkeletre lovagolnak, tehát délnyugatról kell jönniök, tehát onnét, honnét mi magunk is, nekünk tehát meg kellett volna őket látnunk.
- Talán északról jönnek és a karók felé kanyarodtak?
- Nem, ezek commancsák!
- De mégis másfélszázan lehetnek.
- Nem tesz semmit! Ez a hátvéd!
- Azt hiszi ön, hogy Vupa-Umugi köztünk és köztük hátvédet állitott?
- Igen.
- Miért?
- Nekik figyelniök kell és érkezésünket neki megjelenteni. Ha én “a mi érkezésünkről” beszélek, ezalatt nem magunkat, hanem a dragonyosokat értem, akikről azt hiszi, hogy háta megett vannak; mert rólunk és a mi apacsainkról sejtelme sincs.
- Ennek a felfogásnak van valami alapja.
- Ennek nemcsak valami alapja van, de ez föltétlenül helyes. Azonnal látni fogja, mikor hozzájuk oly közel jutottunk, hogy szabad szemmel megláthatnak.
- Well! Kisértsük meg.
Most még gyorsabban ügettünk, mint előbb és nemsokára kitünt, hogy nekem volt igazam; mert mikor szemmel láthattuk őket, néhány percig megállottak, most ők is láthattak minket és vágtatni kezdtek, ugyhogy csakhamar eltüntek szemeink elől. Láthatóan Vupa-Umugit akarták értesiteni, hogy dragonyosok jönnek. Mert ezeknek tartottak bennünket, mivel ily távolról minket egyenkint föl nem ismerhettek és meg sem számlálhattak. E sietség csak tetszett nekünk, mert igy éjjelre, lovaglásunk irányában elérhettük azt a pontot, amely az oázishoz legközelebb esett. Midőn később e ponthoz érkeztünk, éjfél lett. Nekünk nem kellett tovább mennünk, mert feltehettük, hogy a commancsák most táborukba vonulnak és nem lehet célunk most velük találkozni. Nekünk innét a kaktuszmezőig, ahol őket el akartuk fogni, egy erős napi lovaglásra volt szükségünk. Tehát öt apacsot őrállomáson hagytam és a többiekkel az oázis felé lovagoltam, hová egy óra mulva elértünk.
Winnetou természetesen az ő apacsaival nem tért oda vissza és Bloody-Fox, ki vezetőjük volt, még hiányzott. Parker és Hawley nem nyugodtak bele, hogy oly hosszu időig tétlenül heverjenek és én reggelre biztattam őket, mikor hozzánk csatlakozhatnak. Mikor látták, hogy Old Wabble hiányzik, Parker kérdezé:
- De hát hol van az öreg cowboy, Sir? Miért nem mutatja magát?
- Fájdalom, nincs velünk, - válaszoltam én.
- Az őrállomáson hagyta őt?
- Nem. Vupa-Umuginál és a Naüni-commancsáknál van.
- Ezeknél? Kémkedni lovagolt-e utánuk?
- Igen, de Ő nem mögöttük, hanem náluk van.
- Náluk? - ki érti ezt meg?
- Mindjárt megérti, ha megmondom, hogy az ő foglyuk.
- Foglyuk? Ezer ördög! Igaz volna-ez?
- Fájdalom, igaz!
- Ismét valami ostobaságot követett el?
- És pedig milyet! Egész vállalatunkat elronthatta volna. Nem rajta mult, hogy nekünk sikerült tervünket végrehajtani.
- Helyes, helyes! Igy kellett önnek, Mr. Shatterhand!
- Hogyan? Ugy látszik, mintha ön még örülne.
- Mindenesetre. Bosszankodom és örülök. Miért vette magához? De ön annyira szerelmes az öreg, vigyázatlan fickóba, hogy ő egyik ostobaságot elkövethet a másik után, anélkül, hogy önnek eszébe jutna azt tenni, ami egyedül helyes.
- Mit?
- Őt az ördögbe küldeni.
- Most azt fogom tenni.
- Ezt tennie már fölösleges, mert késő.
- Miért?
- Hát már oda van.
- De visszatér.
- Meg akarja őt szabaditani?
- Önként értetődik.
- Hm, igen! Természetesen őt nem hagyhatjuk ottrekedni; de valóban egész komolyan azt tanácsolom önnek, hogy elkergesse őt, mihelyt kiszabaditottuk, mert még oly bajba dönthet, melyből ki nem vergődünk. De ön mindig csak rá volt tekintettel. Mindig önnél kell lennie, pedig jól tudja, hogy benne nem lehet bizni. Ellenben engem és Jos Hawleyt mindig mellőz és nekünk itt kell várnunk és bosszankodnunk, mig ön mindent magára vállal és majd ide majd oda lovagol, hogy a legszebb kalandokat élje át. Gondolhatja, hogy ez bosszant bennünket. Olyan megbizhatók, amilyen Old Wabble, mi is vagyunk.
- No, no, ez ugy hangzik, mintha szemrehányás volna, Sir Parker!
- Az is! Annak kell lenni! Mi sem azért élünk itt és vagyunk a vad nyugaton, hogy legyeket fogjunk és gilisztákat hajkurásszunk. El kell ismernie, hogy mi ezideig mindig mellőztettünk.
- Örüljenek, hogy nem szántam önöket olyasmiben való részvételre, hol életük kockán forgott volna!
- Életünk? Hát az becsesebb, mint az Öné? Vagy gyáváknak tart bennünket? Ezt kikérjük magunknak!
Még tovább füzte volna érvelését, ha a szerecsen Bob nem jött volna. Midőn ez meglátott minket, örömmel kiáltott föl:
- Oh, oh, Massa Shatterhand, Massa Surehand ismét itt van! Masser Bob tudja mindjárt, mit kell tenni: - Csizmákat hozni. Hozza Bob a csizmákat?
- Igen, meg akarunk a mokasszintól szabadulni. 
Azonnal elszaladt és hozta a csizmákat, melyekkel mi az indián sarukat fölcseréltük. Mikor ez megtörtént, ezt kérdeztem Bobtól:
- Mi van Siba-bigkkel? Még ott van?
Leirhatatlan arckifejezéssel igy felelt:
- Nincs többé ott.
- Mit? Nincs ott?
- Nincs. Siba-bigk oda.
Erre tele arccal nevetett és ugy föltátotta a száját, hogy pompás fogsorán keresztül a szájpadlásáig lehetett látni. Egy kis tréfát akart velem üzni. Én belementem, mert látszólag elrémülve kérdezém:
- Oda van? Csak nem szökött meg?
- De megszökött.
- Hallod, Bob, az életedbe kerül! Főbe lőlek, ha csakugyan megszökött. Te fejeddel felelsz érette.
- Massa Shatterhand lőjje meg Masser Bobot, Siba-bigk elment, egészen elment. Massa Shatterhand jöjjön és győződjék meg róla.
- Igen, meg fogok győződni. Itt van benn a golyó, melyet fejedbe lövök, ha nincs a szobájában.
Felhuztam a revolvert és reá irányoztam. Ekkor a házhoz mentünk. Kinyitotta az ajtót, a szoba belsejébe mutatott és igy szólt:
- Nézzen be. Senki sincs benn!
Amit láttam, oly látvány volt, hogy majdnem kacagásba törtem ki. A fiatal főnök a falnak dőlve, dühtől szikrázó szemekkel nézett reánk. Voltaképpen nem is éppen a falnak, mert közte és fal közt volt valami. Volt nyolc hosszu karó, melyeket a néger mint valami csillagot állitott egybe, szijjal összekötötte és a vörösnek a hátára kötötte. Ez a csillag oly nagy volt, hogy a hordozóját a földről a fején felül tulszárnyalta és mindkét oldalán messze kiállott. Természetesen, a teherrel a hátán Siba-bigknek lehetetlenné vált az ajtón keresztül mennie. Ha azt megkisérelte volna állva vagy csuszva, vagy bármily testállásban, mindenképp megakadt volna. Nem volt neki a dolog kényelmes és ez volt az oka, amiért oly bosszusan nézett reánk.
- Ő ott van; ott áll! - mondám Bobnak és meglepetve állottam meg előtte.
- Igen, ott van! - nevetett Bob vidám vigyorgással.
- Tehát nem szökött meg!
- Nem.
- De te azt mondottad.
-: Bob csak tréfált, csak szépen tréfált. Bob nem hagyja szökni indiánt, ha neki kell rá vigyázni.
- De mit kötöttél a hátára?
- Master Shatterhand nézze csak! Indiánt nem kell ütni, verni, nem leszurni vagy lelőni és Massa Bobnak mégis nem szabad elbocsátani. Masser Bob okos és ravasz és a hátára nyolc hosszu karót kötött.
- Hm! Hát eltürte?
- Nem akarta, de Masser Bob azt mondta, hogy szájba vágja különben és erre egész nyugodtan türte. Hát nem okos és ravasz a Bob, mint akár a légy az orron?
Ez elbizakodott kérdésre nem válaszolhattam, mert Siba-bigk haragosan rámrivalt:
- Uff! Az én fehér testvérem szabaditson meg rögtön a karóktól!
- Miért? - kérdeztem nyugodtan.
- Méltó dolog-e egy főnököt igy kinozni?
- Te nem vagy főnök, te fogoly vagy.
- Nem birok sem ülni, sem feküdni.
- Akkor állnod kell.
- Ugy gondolom, hogy Old Shatterhand ugy bánik ellenségeivel, mintha barátjai volnának.
- Barátod vagyok. E tényen a karók, melyeket a hátadon hordasz, nem változtatnak semmit.
- De ez gyötrelem.
- Gondolom, hogy fájdalmat nem okoznak.
- Pshaw! Nem fájdalom, de szenvedés. Miért adtad a négernek azt a parancsot, hogy ezt tegye velem?
- Én nem parancsoltam.
- Tehát a maga ötletéből tette?
- Igen.
- Akkor megölöm, mihelyt megszabadulok.
- Te nem teszed azt!
- De megteszem!
- Akkor sohasem léssz szabad! Megparancsoltam neki, hogy feloldozzon és jól bánjék veled. Éheztél?
- Nem.
- Szomjaztál?
- Nem.
- Tehát mindened volt, mire szükséged volt. Tehát miért panaszkodol?
- Azért, hogy a karókat a hátamra kötötte. Ezt egy commancsfőnökkel sem teszik.
- Hol van az megirva, vagy ki mondta ezt? Beszélnek-e a régi Wampunok vagy a commancsák hagyományai? Nem! Amit veled tettek, azt magad tapasztaltad és ki az oka annak, hogy ez történt? Te magad!
- Nem.
- De mégis! Te mondtad, hogy megszököl, mihelyt alkalom nyilik. A szerecsennek kellett téged őrizni és a karókkal ezt az alkalmat vette el tőled. Beláthatod, hogy csak kötelességét teljesitette.
- De ezáltal nevetségessé tett! Inkább akarok erős kinokat szenvedni, mint e karókat hordani!
- Ezt ő nem mondhatta magának, őneki becsületes volt a szándéka. Ha te szavadat adtad volna, hogy nem szököl meg, a szabadban ülhetnél és mindazt a tiszteletet élvezhetnéd, ami egy főnököt megillet.
- Nem szabad szavamat adni!
- De szabad!
- Nem!
- Tenned kell, mert vonakodásod nem használ semmit!
- Fölkeresném harcosainkat és figyelmeztetném őket!
- Nem fogod őket megtalálni.
- Megtalálom!
- Nem. Nem tudod, hogy hol vannak.
- Tudom!
- Nem, neked sejtelmed sincs arról, ami ma történt.
- Szabad tudnom?
- Voltaképpen nem; de mégis megmondom. Ebből az őszinteségből láthatod, hogy dolgainkban bizonyosak vagyunk és hogy a menekvés rád nézve nem előnyös.
- Beszélj!
- Hiszed-e, hogy terveteket átlátjuk?
- Tudom, hogy ismeritek.
- A fehér lovasokat tévutra akartátok vezetni és ez alkalomra az oázist birtokotokba venni. Te előre lovagoltál, hogy Vupa-Umuginak megmutasd az ide vezető utat. Azután a karókat másként akartátok letüzni és a fehérarcuakat magatok után csalni. Utánuk kellett Nale-Masiuvnak jönni, hogy őket körülzárja és a visszavezető utat elvágja, igy van-e?
- Az én fehér testvérem eltalálta.
- Igen, pontosan kell tudnom, különben nem vallottad volna be ilyenformán. Nos, azt legjobban tudod, hogy elfogtunk, mielőtt elvégezted volna, hogy Vupa-Umuginak az utat megmutasd.
- Tudom.
- Azt is láttad, hogy Winnetou ötven apaccsal ellovagolt, hogy a karókat eltávolitsa és hamis irányba helyezze át?
- Láttam.
- Well. Mi azután innét előrelovagoltunk, hogy a commancsa harcosokat megfigyeljük. Midőn a “Száz fá”-hoz érkeztünk, láttuk, hogy Winnetou jól végezte a maga dolgát. A karók oly irányban voltak letüzve, hogy Vupa-Umugi a maga embereivel egy sivatagba téved, hol nincs viz.
- Uff!
- Igen, sőt még nagyobb őszinteséggel azt mondhatom neked, hogy az ő számára még egy veszélyesebb kelepcét állitottunk, mintsem azt te elképzelni birod. A karók őt holnap egy áthatolhatatlan kaktuszmezőre fogják vezetni, melyből nincs menedék. Az ut bevezeti, de kifelé ut nincs.
- Uff!
Ez egy szót már harmadszor nyögte ki. Ugy megrémült, hogy nem birt egyebet mondani.
- Mondd csak, mit fognak harcosaid tenni? - kérdeztem tovább.
- Védeni fogják magukat.
- Min fogják kezdeni?
- Rátok fognak lőni.
- Hiszed-e?
- Igen, bátor harcosok, kiknek eszük ágában nincs megadni magukat.
- Te mondod ezt, mert itt e házban vagy és nem az illető kelepcében. A kaktuszba vezető ut keskeny; csak néhány lovas bir egymás mellett haladni. Ha harcosaitok megfordulnak és ránk akarnak lőni, harcélbe nem állhatnak velünk szembe, hanem egy hosszu, keskeny vonalon huzódhatnak egymás után, ugy, hogy csak a legelsők lőhetnek ránk. És ha ezt tennék, minket egy golyójuk sem érne.
- Azt hiszed, hogy oly rosszul tudnak lőni?
- Nem. De nekünk oly puskáink vannak, melyek messzibb hordanak, mint a tieitek. Ezzel mi oly távol tudjuk őket magunktól tartani, hogy nekik lehetetlen minket találni.
- Uff!
- Ők tehát a kaktuszba lesznek rekedve, anélkül, hogy nekünk a legkisebb kárt is okoznának.
- És ti? Mit fogtok tenni?
- Mi egyszerüen megvárjuk, mig megadják magukat. Nekünk van vizünk, nekik nincs.
- És ha nem adják meg magukat?
- Ott fognak elpusztulni.
Ekkor könnyü mosoly lebegett arcán és igy szólott:
- Old Shatterhand okos ember, de mindenre még sem gondolhat.
- Azt hiszed? Ismersz-e utat, hol a commancsák megmenekülhetnek?
- Igen.
- Utat, melyet én nem ismerek?
- Ha arra gondoltál volna, egészen másként beszéltél volna. Howgh!
Vonásai bizakodást fejeztek ki. Kétségtelen volt, hogy valami ötlete támadt, mely a commancsákat megmenthetné. Ez ötletet pompásnak tartá, mint ezt egy szó: Howgh! bizonyitá, mely a biztonságérzés fölkiáltása volt.
- Howgh? - kérdeztem én. - Oly biztos vagy dolgaidról?
- Igen.
- Hát miféle utra gondolsz?
- Old Shatterhand oly oktalannak tart, hogy én neki azt eláruljam?
- Nem. Neked ezt nem kell megmondanod, mert már tudom. Ha azt hiszed, hogy Old Shatterhand nem gondolt mindenre, tévedsz. Azt hinném, hogy ismerned kell engemet.
- Hát mondd meg, mit gondolok!
- Várj csak! Ha tudnád is a te harcosaid számára a menekvés utját, melyre én nem gondolok, meg kell magadtól kérdezned, hogy rájönnek-e a gondolatra, melyet te oly kitünőnek tartasz?
- Bizonyára rájönnek!
- Szép! - de nemcsak elöl, de hátul is ott vagyunk.
- Uff!
E kiáltás is rémületet fejezett ki.
- Nos? - kérdém nevetve. - Old Shatterhand valóban nem gondolt-e mindenre?
- Én - nem - tudom, - felelte vontatva.
- De én tudom; én ismerem a menedékutat, mely fájdalom, csak a te képzeletedben létezik. Te magadban ezt mondottad: Ha a commancsák a kaktuszba rekedtek, nem kell kétségbe esniök; velük van késük, mellyel a kelepcéből utat törnek maguknak. Igazam van, vagy nincs?
- Uff, uff! - kiáltott csüggedten.
- Igen, te most magad igen okosnak tartottad. De gondold meg, meddig tart, mig az uttal készen lesznek! Nagyon keskeny volna és csak kevesen dolgozhatnának rajta. Napok telnének el! És azt hiszed, hogy mi tétlen néznők végig?
Elhallgatott.
- Én embereinket megosztanám és felét a kaktusz másik oldalára küldeném, hogy igy harcosaitok kezünkbe kerüljenek. Rövidebb eljárást is követhetünk és minden commancsát megsemmisitenénk, anélkül, hogy egy lövést is tegyünk.
- Hogyan?
- Meggyujtanók a kaktuszt.
- Uff! Akkor összes harcosaink odaégnének!
- Mindenesetre!
- Ilyesmit Old Shatterhand nem tesz.
- Ne épits oly bizton az én jóságomra!
- Nem, nem. - Ő ezt nem teszi!
- Lehet! Azt akartam mondani, hogy harcosaitoknak nincs menedékutja, előlünk meg nem menekülhetnek.
- Igen, ha ti őket ily módon körülzárjátok, meg kell magukat adniok, de nem lesztek képesek igy körülzárva tartani.
- Valóban?
- Tinektek a kelepcétől el kell távoznotok.
- Miért?
- Egészen elfeledted, hogy Nale-Masiuv jönni fog? Nem gondolsz reá?
- Óh, én őt nem felejtettem el.
- Akkor tudod, hogy üldöz titeket és Vupa-Umugi előttetek van; közé vagytok szoritva és ti éppen ilyen rossz helyzetbe kerültetek, mint amilyen az, melybe Vupa-Umugit akarjátok csalni. Old Shatterhand nekem igazat fog adni.
Arcára ujra a biztonság kifejezését ölté fel. Én igy feleltem:
- Fájdalom, nem szerezhetem meg neked azt az örömet, hogy igazat adjak. Közben történt valami, amit te még nem tudsz. És ha az is volna a helyzet, amilyennek te képzeled, elszámitottad magadat, mert Nale-Masiuv nem jönne utánunk.
- De!
- Nem. Előtte jönnek a fehér lovasok; ezt elfeledted!
- Uff! - kiáltott a csalódás hangján.
- Beláthatod, hogy minden gondolatod helytelen, mig Old Shatterhand helyesen gondolkodik. Ha ma semmi közbe nem jött volna, Vupa-Umugit nyugodtan bezárva tarthatnók, anélkül, hogy Nale-Masiuvra térjünk; ennek lehetetlen volna minket zavarni, mert ővele elbánnának a dragonyosok.
- Uff, uff!
- De ennyire nem jut a dolog. Az én ifjú testvérem félbeszakitá beszédemet, mikor a “Száz fá”-ról szólottam:
- Mi azok közelében rejtőztünk és láttuk Vupa-Umugit jönni. Neki sejtelme sem volt jelenlétünkről és igy nem tartá szükségesnek elővigyázati intézkedést tenni. Ezért sikerült nekem és Old Surehandnak táborába surranni és őt ismét megfigyelni. Mikor eleget hallottunk, eltávoztunk, anélkül, hogy észrevettek volna. Korán elvonult commancsáival a karók irányában, melyeket Winnetou tüzött ki számukra.
- Milyen irányban?
- Fiatal testvérem igen ravaszan kérdez. - Old Shatterhand nem kevésbé okos neki nem válaszolni.
- Ha megmondanád is, nekünk semmit sem használna.
- Oh de mégis! Ha neked sikerülne még ma eltávozni, tudnád, mely tájékon keresd harcosaidat. Tehát ezt nem tudod meg. Különben rendkivül örülök, hogy eszed összes élét arra irányzod, hogy kétségbeesett helyzeted mellett is rászedj. Tovább mondom. Midőn Vupa-Umugi eltávozott, a fehér katonák a “Száz fa” felé mentek. Mit gondolsz, ott mit tettem?
- Beszéltél velük?
- Igen.
- Figyelmeztetted őket?
- Természetesen!
- Uff!
- Nem csak figyelmeztettem őket, de apacsaimat melléjük adtam, hogy Nale-Masiuvot fogadják.
- Uff! Vele szembeszálltál?
- Nem.
- Ő nem jött-e? Kémeket küldött előre, kik titeket láttak és gyanut fogtak?
- Nem, oly okosak ti commancsák nem vagytok! Küldött ugyan kémeket, de ők nem láttak minket, mert mi elrejtőztünk. Akkor ő maga jött egész táborával és a viz mellett ütött tábort. Ő látta a fehér lovasok nyomait és azt hitte, hogy eltávoztak Vupa-Umugi felé. Ezért nem tartá szükségesnek óvatosnak lenni és igy nekünk könnyü volt őt bekeriteni.
- Uff, uff! Bekeritették? És mégis azt mondod, hogy veletek nem harcolt.
- Igen gyáva volt arra és velem tanácskozásba eredt. Én vele egyedül voltam, senkinek sem volt szabad fegyvert hozni magával; de amint előbb gyáva volt, most álnok lett. Amig vele beszéltem, kést rántott elő, hogy leszurjon.
- Uff! Valóban ezt tette?
- Igen.
- Ez nem méltó egy harcoshoz!
- És még hozzá, ha e harcos főnök!
- Talált téged a kése?
- Nem. Ő is csalatkozott bennem, mert élesen megfigyeltem és óvatos voltam. Mikor kezét a késsel rám emelte, levertem.
- Öklöddel?
- Mivel mással? Hiszen nem volt nálam fegyver.
- Uff, uff! Ismét az ököllel! Meghalt?
- Nem, mert nem akartam megölni. Hirtelen vállamra vettem és apacsaimhoz és a fehér harcosokhoz hurcoltam.
- Anélkül, hogy a commancsák megtámadtak volna?
- Nem tudtak, mert ez oly gyorsan történt, hogy nem volt erre idejük. És aztán nem volt nekik szabad hozzánk közeledniök, mert különben főnöküket megöltük volna. Mikor ő bódultságából magához tért, fenyegettem, hogy skalpját elveszem, varázsszerét elégetem és azután felakasztom.
- A lelkét akartad megölni?
- Igen.
- Abba nem egyezett bele; abba bizonyára, egész bizonyosan nem egyezett bele, ezt tudom. Én nem hiszek benne, de ő az összes vörösek hitét vallja, mely szerint a harcos lelke megsemmisül.
- Te azt hiszed, hogy ő nem egyezett bele? De mit tehetett ellene, ha ez lett volna az én nézetem, hogy azt megtegye?
- Inkább foglyul adta magát.
- Csak ő egyedül?
- Ő egyed... uff, uff! Csak nem minden harcosával?
- De igen. Én mindnyáját akartam, te ezt beláthatod.
- És mind megkaptad?
- Igen.
Ekkor lecsüggeszté fejét és tompa hangon igy felelt:
- Akkor minden remény oda van! Ha sikerülne is nekem még ma megmenekülni innét, nem menthetném meg sem Vupa-Umugit, sem harcosait.
- Először is nem tudnád, hogy hol keresd őket és másodszor Nale-Masiuv nem támogathat.
- Hol tartjátok őt és harcosait?
- Én téged elámithatnálak, mert nem szükséges, hogy neked megmondjam, de nem akarom előtted eltitkolni. Ő embereivel falujába tért vissza.
- Uff! Tehát oly jó voltál, hogy szabadságukat mindjárt visszaadjad.
- Nem. Oly jó nem voltam. Te beláthatod, hogy ez ostobaság lett volna.
- Miért?
- Nekem az emberektől azt az igéretet kellett volna venni, hogy azonnal visszatérjenek és hazalovagoljanak.
- Ők ezt megigérték volna.
- De nem tartották volna meg.
- Te nem bizol bennük?
- Én egy commancsának sem hiszek.
- Nekem sem?
- Neked egyedül igen, mert te ismered a jó Manitout és tudod, hogy ő minden hazugságot és árulást megbüntet.
- Te tehát nem bocsátottad őket szabadon és azt mondod, hogy ők visszatértek.
- Mint foglyok.
- Kinek foglyai?
- A fehér dragonyosoké. Ezek visszatértek és őket magukhoz vitték.
- Lebilincselve?
- Igen.
- Akkor ők meg fogják őket ölni.
- Nem. E fehér testvérek vezetője nekem szavát adta, hogy életben hagyják őket.
- Megtartja a szavát?
- Igen, erről meg vagyok győződve.
- Akkor legalább kirabolják őket.
- Kirabolni? - Mit nevezel te kirablásnak? Nem a győzőé-e a legyőzöttnek mindene?
- A keresztényeknél is?
- Nálunk is, mert ti kényszeritettek, hogy veletek épen ugy bánjunk, mint ahogy ti bántok velünk. Ti, ha győztök, nemcsak összes vagyonunkat elveszitek, hanem életünket is. Ha mi meghagyjuk életeteket, ez oly nagy jóság, hogy többet nem kivánhattok.
- Tehát a fehér katonák a commancsáktól mindenüket elveszik?
- Igen a lovakat és fegyvereket.
- De a vörös harcosok miként élhetnek lovak és fegyverek nélkül?
- Ez az ő dolguk. Ti ástátok ki a harci bárdot, ez nem történt volna, ha se lovatok, se fegyveretek nem lett volna. Ha mi mind a kettőt elvesszük, nem követünk el rablást, mert ez jogos szerzeményünk és ugyanakkor gondoskodunk arról, hogy egyhamar ne jussatok abba a helyzetbe, hogy békét szegjetek.
- Tehát ti elveszitek a Vupa-Umugi és az ő harcosainak fegyvereit és lovait?
- Valószinüleg.
- Uff, ez rossz dolog!
- Rátok nézve rossz, de ti nem érdemeltetek egyebet. Gondolj csak magadra! Aki valakivel a barátság és béke pipáját szivta el és neki megigéri, hogy wigwamját senkinek el nem árulja és azután mégis egy nagy sereggel fölvonul, hogy tőle wigwamját és az életét elvegye, az többet érdemel, mint azt, hogy lovát és fegyverét elveszitse. Ezt csak belátod?
Ő mindenesetre belátta ezt és szomoruan fölsóhajtott:
- Tehát az én fegyveremet és lovamat is!
- Nem, azt nem. Én téged szeretlek és tekints engem a te ellenséges érzelmed mellett is barátodnak. Te megtartod azt, amid van. És én még Vupa-Umugival és indiánjaival szemben is, hogy ha lehetséges, jóságomat fogom éreztetni. Ez egészen attól függ, mint fognak velünk szemben viselkedni.
- Mint viselkedjenek? Harcosok és védekezni fognak.
- Azt mi nem kivánjuk. Ha részünkről vér foly, mit mi nem akarunk ontani, semmi kiméletre nem számithattok. De remélem, hogy a főnököt meggyőzöm arról, hogy az ellenállás egyenesen esztelenség. Azt hiszem, hogy ő az én érveimet helyesebben fogja megitélni, mint te.
- Mint én? - kérdé csodálkozva.
- Igen. Én a te fogságodat oly könnyüvé akartam tenni, amilyenné csak lehetséges és csak azt az igéretet kivántam tőled, hogy el nem szököl. Te azt nekem megtagadtad, mert nem láttad be, hogy menekvésed neked csak árthat és nem használhat. Ezzel kényszeritesz engem, hogy szigoru legyek.
- Igéretet nem tettem; mert még nem tudtam azt, amit most tudok.
- Tehát belátod, hogy harcosaidnak nem használsz?
- Igen.
- Nos hát még van időd az igéretre.
- Igérem.
- Jó! De gondold meg, hogy te magadtartásával nemcsak magadnak, hanem a tiéidnek is vagy használsz, vagy ártasz. Amit téssz, legyen az jó vagy rossz, azt ők is megérzik. Ha szavadat szeged, azért nemcsak te, hanem ők is büntetést fognak szenvedni.
- Nem szegem meg!
- Jól van! De milyen biztositékot tudsz nyujtani?
Kérdő tekintetet vetett rám; tehát megmagyaráztam neki:
- Egy keresztény igéretében megbizhatsz, de egy vörösében nem.
- Winnetounak hinnél?
- Teljesen. Az ő lelke belsőjében keresztyén.
- Ha te egy vörös harcostól varázsszerét zálogul elveszed, annak minden igéretét meg kell tartania.
- Azt nálad nem tehetem, mert te nem hiszel a varázsszer hatalmában.
- Akkor hát az eskü pipáját szivom el veled.
- Ez sem érvényes zálog. Te azt elszivtad velem és Bloody-Fox-szal és szavadat mégis megszegted.
Lesütötte szemeit és halkan és szomoruan mondá:
- A büntetés, melyet Old Shatterhandtól szenvedek, sulyos: az nem testem ellen irányul, hanem lelkemet tölti be mély fájdalommal.
Láttam rajta, hogy e fájdalmat csakugyan érzi és hogy szomorusága őszinte; ezért igy válaszoltam:
- Hallottad, hogy barátodnak tekintem magamat és ezért most kivételesen lemondok szokásos óvatosságomról és téged bizalmammal ajándékozlak meg. De szivem nagyon, de nagyon elszomorodnék, ha ismét csalódnám. Elszöknél, ha szabadon bocsátlak?
- Nem.
- Engedélyem nélkül nem hagynád el az oázist?
- Nem.
- Nem is szeretném, hogy te megkisértsd a kaktuszföldön át vezető uton a commancsákhoz menni, hogy velük beszélj!
- Ezt nem teszem. Ha ők idejönnének is, hallgatnék, mig engedélyedet megkapnám.
- Akkor kezet reá, mint azt harcosok és férfiak szokták, kik büszkébbek annál, mintsem oly előnyre törekedjenek, melyet csak hazugság utján érhetnek el.
- Itt a kezem! Hihetsz nekem; annyit ér az, mintha önmagamat adnám át.
Oly őszinte szemmel nézett rám, hogy teljesen meggyőződtem, hogy nem fog megcsalni. Biztonság kedvéért és a szerecsenért ezt tettem hozzá:
- Bobra haragudtál?
- Nagyon.
- Megbosszulod magad?
- Nem. Vörös harcos büszkébb annál, mintsem egy fekete emberen álljon bosszut. Ez a néger nem tudta, mit tesz. Nem sejtette, hogy egy főnök méltóságát sérti, ha ily karókat kötnek a hátára.
- Ezektől megszabaditlak.
Leoldoztam a karókat. Kinyujtá meggémberedett tagjait és velem kiment a szabadba, hol estére a lovakat ismét megitattuk. Sanna anyó behozta nekünk az ételt és midőn ezt elvégeztük és a viz mellett nyugalom állott be, lefeküdtünk, mert reggel napkeltekor föl kellett kelnünk. Siba-bigk köztem és Old Surehand közé feküdt, anélkül, hogy ezt kivántuk volna. Önként a mi felügyeletünk alá akarta magát helyezni és ezzel azt bizonyitani, hogy becsületesen fogja föl igéretét.
Midőn korán reggel fölkeltünk, minden tömlőt megtöltöttünk vizzel, elláttuk magunkat élelemmel és tovább lovagoltunk, miután Siba-bigktől elbucsuztam. Bob az uton állott és megkérdezte:
- Mondja meg Massa Shatterhand, hogy az ifjú indiánfőnököt őrizzem-e ismét?
- Nem, nem szükséges.
- Se karókat ne kössek ujra a vállára?
- Éppen nem. Ő megigérte, hogy nem szökik meg és igéretét meg fogja tartani.
Bár ezt teljes meggyőződéssel mondtam, nem jutott eszembe, hogy a szükséges óvatossági intézkedést elmulasszam. Annyi apacs maradt künn a kaktuszmezőn, amennyi elég volt az ötven fogoly commancsára ügyelni és az őrök parancsnokának meghagytam, hogy Siba-bigkre is ügyeljenek és őt semmi esetre sem eresszék ki. Akkor tovább lovagoltunk kétszáz főnyi csapattal, mely elegendő volt arra, hogy a commancsákkal végezzünk. Ez alkalommal természetesen magunkhoz vettük Parkert és Hawleyt is.
Legelébb fölkerestük azt a helyet, ahol tegnap öt apacsot hagytunk őrállomáson. Ők oly okosak voltak, hogy napszürkületkor a commancsák után néztek és rövid lovaglás után fölfedezték azt a helyet, hol azok tábort ütöttek. A Naüinák már fölkerekedtek, tehát ismét nagyon siettek. Mi is gyorsan követtük őket és pedig oly módon, hogy időnként távcsövemmel láthattam őket, anélkül, hogy oly annyira megközelitettük őket, hogy ők fölismerhették volna, hogy vörös vagy fehér van mögöttük, mert nekik minket igen természetesen dragonyosoknak kellett tartaniok. Eltelt az egész nap anélkül, hogy valami emlitésreméltó dolog történt volna, midőn estére erős szél támadt, mint ez a Llano-estacadon gyakori. Északról jött, az egész pusztán végig fujt és ezért nagyon forró volt. Bár félig hátba támadt, mégis nagyon alkalmatlan volt nekünk és pedig nemcsak forróságával, hanem főként azért, mert a homokot fölkavarta és szemünket, fülünket, orrunkat, szánkat azzal töltötte meg.
- Buta szél, - dörmögte Parker bosszusan. - Nem kellett volna most jönnie, hanem várhatott volna, mig ismét viz mellett leszünk. Alig lehet látni és lélegzetet venni.
- Ne okoskodjék, Mr. Parker! - feleltem én. - Én nagyon örülök rajta és mondhatom önnek, hogy nekem éppen kapóra jött.
- Kapóra, mondja Ön? - Nem tudom, hogy miért?
- Winnetouért!
- Érette? Miért?
- Nem látja-e, hogy ez a szél mialatt a homokot fölkavarja, a commancsák nyomait eltörli? Mi őket egyáltalán nem követhetnők, ha a karók nem volnának.
- Igen, ezt mindenesetre látom; de ennek mi köze van Winnetouhoz?
- Igen sok, mert az ő nyomait is eltörli.
- Hm! Hát ez ránk nézve nem mindegy?
- Éppen nem. Winnetounak nem kell-e a karókat egészen a kelepcéig vinnie?
- Yes!
- Tehát egy darabot a kaktuszföldre kell belovagolnia, ahol a commancsákat el akarjuk fogni. De nem szabad bennmaradnia, hanem vissza kell térnie.
- Ez magától értetődik, mert ha ezt nem tenné, maga lenne megfogva. Ennyit én is belátok, Sir.
- De ugylátszik, hogy a következményeket nem látja be.
- Minő következményeket?
- Hogy a vörösek látják a nyomait és megtudnák, hogy visszatért. Nem keltene-e bennök gyanut?
- Lehetséges!
- Ez nemcsak lehetséges, hanem föltétlenül beállana. E vörösek tapasztalt és ravasz fickók és ön, mint westmann, a gondolatokat, amelyek fejüket megjárják, meg kell járniok, kitalálhatja.
- No, de most van egy tanácsom! Ők Winnetou és apacsainak nyomát a Siba-bigk commancsái csapásának tartják. Ez a kaktuszba vezet, de ismét kijön, hogy oldalban tovább vezesse. És mit gondolhatnak egyebet, minthogy Siba-bigk ellovagolta magát és eltévedett és hogy a helyes ut nem a kaktuszba vezet, hanem az uj irányba, melyet ő vágott magának. Helyes-e ez, Mr. Shatterhand?
- Helyes.
- Ők tehát nem a kaktuszba, tehát nem a kelepcébe mennek, hanem az uj csapást követik. Láthatja, Sir, hogy nem vagyok oly ostoba, mint ön gondolja és én is eltalálok valamit.
- De ezt ne képzeld be magadnak, öreg Sam, - kiáltott neki Jos Hawley.
- Gondolod? Hát miért nem?
- Mert nem magadtól jöttél e gondolatra. Mr. Shatterhand vitt rá!
- Ugy-e? Lehet. De azért mégsem szükséges, hogy te vállalkozzál arra, hogy őt tedd meg az én kioktatómnak és intőmesteremnek.
- Csak az elbizakodottságtól óvtalak!
- Ettől megkimélhettél volna, mert te magad sem -
- Csak semmi civódás! Mesch’-schurs! - vágtam én közbe.
- A gondolat megvan; hogy tőlem vagy Mr. Parkertől ered, az mindegy. De nem kell ennél maradnunk, tovább kell füzni gondolatainkat. Tehát a commancsák a Winnetou uj csapásán indulnak el. De hová vezet az, Mr. Parker?
- Természetesen hozzánk! - feleltem én.
- Bizonyára Winnetou nem marad ott, hanem minket keres föl. Előbb oldalvást fog távolodni és azután a karók felé visszatérni; azt ők fel fogják fedezni, ha őt követik és ön elgondolhatja, mily könnyen kelthet ez bennük gyanut. Tervünk sikere kockán állna. És most jön a szél és eltörli az összes nyomokat. Ez nem tetszhetik-e nekünk? Mondom önnek, hogy én ennek nagyon örültem. Épen a kellő időben jött, mintha gondolkodó lény volna és azzal a szándékkal, hogy minket támogasson. Winnetou épen ugy fog örülni, mint én!
- Hm, igen! - mormogott Parker. Ő keresett egy alkalmat, hogy megmutassa, hogy nem szorul az én segitségemre, hanem neki is lehetnek ötletei. - Amit ön mond Mr. Shatterhand egészen helyes, de csak azon esetre, ha Winnetou már elérte a kaktusz-földet, mielőtt ez a szép szél kerekedett!
- Bizonyára ez az eset állott be!
- Ugy-e?
- Igen. Állithatnám, hogy ő a karók kitüzésével már rég készen van és nemsokára hozzánk jut!
- Ha meg is talál bennünket!
- Emiatt ne aggódjék! Az apacsok főnöke tudja, mitevő legyen. Valóságos csoda volna, ha minket eltévesztene. Egyébiránt félig csoda volna az is, hogy a commancsák oly kitartóan és oly bizakodva lovagolnának mögötte. Nekem Vupa-Umugi helyén a dolog már régóta a legnagyobb mértékben aggodalmas lenne. Önnek nem-e, Mr. Parker?
- Miért aggodalmas, Sir?
- Siba-bigk ismerte az utat a “Száz fá”-tól a Bloody-Fox oázisához és bizonyára megmondta Vupa-Umuginak, hogy meddig tart odáig. Most tovább és tovább lovagolnak és az oázis még mindig nem akar jönni. Már tegnap este el kellett volna érniök és ma még az egész nap lovagoltak anélkül, hogy célt értek volna. Ha ez nem aggasztó, akkor nincs a világon aggodalom!
- Ez természetesen helyes. Már rég meg kellett állaniok hogy a dolgot fontolóra vegyék. Valószinüen azt hiszik, hogy Siba-bigk eltévedt, midőn arról az utról és távolságról beszélt, vagy nem értették őt meg helyesen!
- Valószinüen igy áll a dolog; de ehhez járul még valami egyéb is, ami őket feltartózhatatlanul tovább kergeti és ez a szomjuság. Már tegnap kora reggel óta nincs maguk és lovaik számára vizük. Ha megfordulnak, két egész napra van szükségük, hogy a “Száz fá”-nál valamit találjanak. Szivesebben tovább lovagolnak, mert a karók mindenesetre az oázishoz vezetnek, mely minden percben föltünhet előttük. Hogy ez a gyanu indokolt, arra mutat a gyorsaság is, mellyel mennek!
- Igen ők gyorsan lovagolnak és - - -
Megakadt beszédében, tartotta lovát és kezével előre mutatott és azután sietve folytatá:
- Megfordultak! Valóban kételkednek és megfordultak. Ott jönnek! Ott jönnek!
Ez ijesztő fölkiáltás az előttünk nyiló láthatárra irányozta figyelmünket, melyre az utolsó percekben beszélgetésünk folytán nem figyeltem. Ott csakugyan emberek voltak láthatók. Hogy mozogtak-e, azt puszta szemmel nem lehetett észrevenni. Elővettem hát a távcsövet és rájuk irányitottam. Néhány perc mulva megnyugtató választ adhattam:
- Nincs okunk megijedni, mert nem a commancsák, hanem Winnetou. Tehát láthatja öreg, hogy igazam volt, hogy ő nemsokára érintkezésbe jön velünk!
- Fölismerte őt, Sir? - kérdezte tőlem Old Surehand.
- Még nem!
- Akkor óvatosaknak kell lennünk!
- Szükségtelen. Lovagoljunk tovább!
- De hátha ez a commancsáknak egy utócsapata?
- Az mozogna; de ott azok az emberek letelepedtek!
- Nem tehetik-e ezt ellenségeink is?
- Igen; de Winnetou jelzi, hogy ő!
- Itt ujra alkalma van önnek az apacsok vezérének éles eszét és óvatosságát csodálni. Ő a commancsákat ivben megkerülte és azután hátuk megett megállott, hogy ránk várjon. Természetesen ugy gondolkozik magában, hogy mi az ő embereit könnyen Naüniknak tarthatjuk és ezért csapatját ugy helyezte el, hogy biztosan láthattuk, hogy ő van ott. Itt van a távcsövem; nézzen csak bele Mr. Surehand!
Ő ezt megtette és azután megelégedett hangon mondá:
- Ez csakugyan ravasz, igen ravasz fogás tőle!
- Nos?
- Az emberek ott künn nem szorosan egymás mellé telepedtek le, hanem egy nyilnak a formájában.
- És merre van a nyilnak a hegye irányozva?
- Nem felénk, hanem délkeletre, tehát tőlünk forditott irányban.
- Ennek a nyilnak azt az irányt kell jelölnie, melybe nekünk kell lovagolnunk. Winnetou tehát azt izeni, hogy mi nyugodtan és gondtalanul lovagolhatunk tovább. Mondja csak őszintén Mr. Surehand, ön az ő helyén rájött volna-e erre a gondolatra?
- Alig hiszem és ön Mr. Shatterhand?
- Ha nem is erre, de valami ilyesre. Önként értetődik, hogy valami jelt kellett adnia, mellyel minket fölvilágositson. De az apacsok ily sajátságos fölállitása nemcsak azt jelenti, hogy Winnetou előttünk van, hanem arról is meggyőz bennünket, hogy minden ugy áll, amint kivántuk.
- Ezt én is ugy gondolom, mert Winnetou nem táboroznék olyan nyugodtan és nem várna ránk, ha valami a mi tervünk ellen történt volna, tehát jól áll a dolog. De mégis van egy aggodalmam, melyet önnel szivesen közölnék, ha tudnám, hogy ezt nem veszi rossz néven.
- Rossz néven? Eszem ágában sincs! Bajtársak közt, mert mégis csak azok vagyunk, mindenkinek joga, sőt kötelessége véleményét nyilvánitani. És ha ön engem valami hibára vagy mulasztásra figyelmeztet, nem lehet másként, minthogy én ezért ön iránt hálás legyek.
- Az én aggodalmam: a viz.
- Igy hát a viz?
- Igen; megmagyarázzam a dolgot?
- Nem szükséges, mert tudom, mit gondol ön. Ha mi a commancsákat a szomjuság utján akarjuk legyőzni, nekünk is gondoskodnunk kell, hogy magunk ne szomjazzunk.
- Ugy van. Nos, mi mára el vagyunk látva vizzel, de eltelhetik az egész holnapi nap, mig Vupa-Umugival végzünk és ismét egy egész napra lesz szükségünk, mig az oázist elérjük. De fájdalom, e két napra nincs vizünk. Ehhez járul, hogy a commancsáknak még nagyobb szükségük lesz vizre, mint nekünk.
- Igen, oly sok vizünk semmi esetre sincs; de megnyugtathatom önt, hogy mégsem fogunk szomjazni.
- Valóban nem?
- Nem. Az ön aggodalmát már rég megfontoltam.
- Ah, ön gondolt erre?
- Oh, bizonyára! A legkönnyelmübb ember volnék, ha oly tervet gondolnék ki, melynek végrehajtásával háromszáz ember és ló gyülne össze a sivatag Llano estacadon és elfeledkezném gondoskodni a kellő vizmennyiségről. Valóban ily meggondolatlan embernek tartana?
- Nem. De e viz csak az oázison található. Vagy tud egy más forrásról?
- Nem. Az oázisról hozzuk.
- Mily módon? Innét egy napi lovaglás távol van, tehát legalább két nap telik el, mig azok az emberek, kik azt hozzák, visszatérhetnének. Ez rossz dolog.
- Ön téved. E követeknek csak egy éjszakára van szükségük, hogy az oázisra visszatérjenek és holnap este ismét itt lehetnek.
- De ezt lovaik nem birják ki.
- Nem szükséges, mert nem is kell visszatérniük.
- Hm! Nem is sejtem, mint fog ehhez?
- Nagyon egyszerü, Sir; pihenést tartunk.
- Oh! Természetesen ez a legjobb és legegyszerübb. Hogy erre nem jöttem rá!
- Apacsaink egy csomó tömlőt hoztak magukkal, ezekhez jön az, ami Bloody-Fox birtokában van. Azokat az oázisra küldjük, mihez nem sok ember, de annál több lóra van szükség. Ezek bizonyos távolra egymástól állomást foglalnak el az oázishoz vezető uton. Tehát egy embernek és egy lónak sem kell az egész távolságot megjárnia, hanem csak az egyik állomástól a másikig kell mennie. Én igy gondolom.
- Akkor bocsánatot kell öntől kérnem! Ön mindenre gondol. Megbeszélte ön ezt Winnetouval?
- Nem; efelől köztem és Winnetou közt szó sem esett. De ismerjük egymást és tudjuk, hogy egyik sem mulasztaná el a szükséges intézkedést. De mi ez? Az apacsoknak nincs lovuk. Csak Winnetounak van lova. Ah; gondolja-e miért, Mr. Surehand?
- Nem, - felelte ő.
Mi e beszélgetés alatt nem állottunk meg, hanem tovább lovagoltunk és az apacsokhoz olyan közel értünk, hogy őket világosan láthattuk. Ők a nyilformát felbontották és most együtt voltak és felénk néztek. Lovaik nem voltak velük, csak a főnök paripája volt ott.
- Ön most másodszor is láthatja, hogy aggodalma alaptalan volt, - jegyzém meg Old Surehandnak. - Winnetou éppen ugy gondoskodott és előbb, mint én. Mi intézkedéseinkben mindig találkozni szoktunk.
- Azt hiszi ön, hogy ő lovait és tömlőit már az oázisba küldte?
- Igen. Ön látja, hogy legfeljebb harminc embere van és Bloody-Fox nincs ott. Egészen bizonyos, hogy ez a többiekkel az oázisba lovagolt, hogy onnét vizet hozzon.
- Mindenesetre csodálatos volna, ha Winnetounak ugyanaz a gondolata lenne, mint önnek.
- Ugyanaz volt, - erről biztositom önt.
Midőn néhány perc mulva Winnetout és embereit elértük, ő hozzám lépett és igy szólt:
- Charley testvér megértett engem, midőn hadállásunkat megpillantotta. Én azt akartam mondani, hogy mi nem vagyunk commancsák.
- Milyen távol vannak ők előttünk? - kérdezém.
- Nagyon gyorsan ügetnek, mert szomjasok, de csakhamar meg kell állaniok, mert a nap a láthatárt elérte.
- Igen, egy negyedóra mulva sötét lesz. Mennyi idő alatt lehet innét a kaktuszmezőig lovagolni?
- Kél óra alatt.
- Akkor ma azt el nem érik; ez nagyon jó nekünk, mert igy mi őket holnap reggel fogjuk a kelepcében találni és nem ma este. Az én vörös testvérem harcosainak nincsenek lovaik. Winnetou azokat a tömlőkkel az oázisba küldötte?
- Igen. Bloody-Fox, ki a nyilegyenes utat ismeri, velük van, hogy őket bizonyos térközökben felállitsa és az utat póznákkal jelölje, amik még megmaradtak. De nem elég a tömlő, amennyit magukkal vittek.
- Akkor mi a mienket utánuk küldjük, mihelyt tábort ütöttünk. Ez az, mit te is számitásba vettél?
- Igen. Szél kerekedett és az én nyomomat elseperte, tehát tervünk pompásan sikerült. Most tovább kell mennünk, hogy a commancsákhoz lehető közel jussunk, mert ha ők holnap a kelepcét elérik és a kaktuszba lovagolnak, oly gyorsan kell mögéjük kerülni, hogy nekik, ha gyanut fognak, ne legyen terük visszafordulni és oldalvást kitérni.
Lovára ült és tovább lovagoltunk. Embereinek mindenesetre szaladniok kellett; de ugy lépést birtak velünk tartani, hogy a szükséges gyors menetet megtarthatták. Sőt, midőn sötét is lett, tovább lovagoltunk, karótól-karóig, mig azt nem mondtuk magunk közt, hogy meg kell állanunk, ha bele nem akarunk ütközni az ellenségbe.
A szél közben lanyhult és végre egészen elült. Csak addig tartott a sötétség, mig a hold sarlója feltünt. Az üres tömlőket már elébb a lovakra rakták, melyekkel, midőn világos lett, egynéhány apacs elindult. Winnetou velük lovagolt, hogy őket a legközelebbi váltóhelyre kisérje, melyet ők nem ismertek. Igy minden szükséges dologról gondoskodtunk és álomra hajthattuk fejünket, melyre olyan nagy szükségünk volt. Midőn Winnetou később visszatért, mellém feküdt le anélkül, hogy engem, ki mélyen elaludtam, felköltött volna. Más valaki az ő helyében bizonyára felköltött volna, hogy velem a szükségesnek tartott dolgokat közölje; de ő tudta, hogy közöttünk ilyesmire nincs szükség.
Másnap reggel, habár később feküdt le, mint mi, sokkal előbb ébren volt nálunk. A reggelivel nem tartóztattuk fel magunkat. Enni tudtunk mi utközben is. Csak ittunk és a megmaradt vizet a lovaknak adtuk, melyek bizony azzal el nem teltek, igy a még hátralevő tömlők is kiürültek és Winnetou azokat néhány emberével azonnal a nyugvóhelyre küldötte. Nem kellett velük együtt lovagolnia, mert már nem volt sötét; hanem elég volt megadni az embereknek a szükséges utmutatást.
És most tovább haladtunk és pedig oly gyors tempóban, hogy a gyalogosoknak hátra kellett maradniok, nem tudtak utánunk jönni. Szorgalmasan nézegettem a távcsövön át és nemsokára meggyőződtem arról, hogy mi tegnap este a commancsákhoz igen közel jutottunk, mert egy negyed óra alatt ahhoz a helyhez értünk, ahol táboroztak és ott láttuk, hogy kevéssel az előtt hagyták el ezt a helyet.
Csakhamar őket, magukat is megláttam. Winnetou is kezébe vette a távcsövet. Rövid ideig figyelt és azután elégedetten mondta:
- Nagyon lassan lovagolnak. Látja testvérem?
- Igen. Lovaik a két napi lovaglás következtében viz nélkül nagyon ellankadtak.
- És ők maguk is szomjasok. De mindamellett sokáig fognak vonakodni, hogy magukat megadják.
- Vupa-Umugira nézve még egy nagyobb kényszer állt be, mint a szomjuság.
- Testvérem a commancsafőnök varázsszerét érti. Nagyon jó volt, hogy azt magával hozta, midőn a Nyulak völgyében volt. Könnyü lesz a győzelem és azután a visszatérés nyugalmas, mert Old Shatterhand elfogta a Nale-Masiuv commancsáit és a dragonyosoknak átadta.
Ez volt az első szó közöttünk ez ügyről. Hogy sem Nale-Masiuv, sem a lovasok nem jöttek meg, ez teljesen várakozása ellen ütött ki, de azért tegnap mégsem kérdezett meg engem. Egy más valaki addig nem nyugodott volna, amig tőlem felvilágositást nem nyer; de ő egyetlen kérdést ki nem ejtett és az ő páratlan éles eszével minden eltalált, mint mostani szavai bizonyitják. Ezek alkalmat adtak nekem arra, hogy neki most elbeszéljem, hogy mint került kezeinkbe Nale-Masiuv és mint bántunk el vele. Előadásom végén egy megelégedett “Uff!” kiáltásba tört ki és azután hozzá tette:
- Testvérem egészen helyesen cselekedett. Mindezek a vörösek nekünk terhünkre lettek volna már csak a viz miatt is és a fehér lovasok is, kikre nincs szükségünk ahhoz, hogy Vupa-Umugit elfogjuk. Nale-Masiuvnak elég büntetés volt, hogy lovait és hozzá még harcosainak fegyverét is elvesztette. Winnetou látni fogja, hogy vajjon a parancsnok megtartja-e azt az igéretét, hogy őket életben hagyja; ha szavát szegi, vagy akár csak egy vagy több emberrel szemben jogtalanságot követ el, ő nekem életével fizet. Howgh!
Ezzel az ügy el volt intézve és utolsó fenyegetőzésére sem kellett egy szót sem pazarolnom; ő azt egészen komolyan vette és bizonyára végre is hajtja, ha később kitünik, hogy a parancsnok nem tartá meg a szavát.
A távolságot a kaktuszmezőig, mely a commancsák kelepcéje volt leendő, Winnetou két órára becsülte, de nekünk három órára volt szükségünk, mert a Naünik lovaik bágyadtsága miatt lassan lovagoltak. Mi mindig olyképen maradtunk mögöttük, hogy ők minket nem vettek észre, de mi őket távcsövön át láthattuk. Nem libasort alkottak, hanem széltében és hosszában lovagoltak egymás mellett és egymás után. Az emlitett három órányi idő után egyszerre megszükült a széles menet; összébbvonultak és kezdtek egy keskeny vonalat alkotni.
- Ah, a döntő pillanat megérkezett! - mondám Winnetounak. - Nem állanak meg, tehát ugylátszik, hogy nem gyanitanak semmit.
- Igen, - bólintott ő fejével; - a keskeny nyiláshoz értek, mely a kaktuszba vezet. A mezőt nem birják áttekinteni és azt gondolják, hogy az nem nagyon széles, mert Siba-bigk látszólag végig lovagolta. E bizakodáson kivül hajtja őket a szomjuság is. Ahol a kaktusz nő, ott nedvesség is van, ők azt hiszik, hogy mögötte oázist találnak, mert nem tudják, hogy a nedvesség, mit ezek a növények idéznek elő, csak földalatti és nagyon csekély.
Rövid idő mulva mi is láttuk a kaktuszt, mely ezer meg ezer számra egy darabot ellepett, melynek végét sem előre, sem jobbra, sem balra belátni nem lehetett. Egy keskeny fényes sáv vezetett be és némiképp utat képezett, melynek talaja oly teljesen terméketlen volt, hogy egyetlen egy gyökérszálnak sem nyujtá a szükséges táplálékot. És Winnetou épp ott üttetett be egy póznát a földbe, ahol az ut kezdődött, hogy a commancsákban azt a hitet keltse fel, hogy itt a kaktuszba behatolhatnak.
Ezt ők meg is tették minden aggodalom nélkül és már oly messze benn voltak, hogy eltüntek szemeink elől, midőn a tövises sürüség szélére érkeztünk. Itt természetesen megállottunk és lovainkról leszálltunk. Lovainkat lőtávolon tul kötöttük ki, hogy egy alig hihető ellentámadás esetén bántódásuk ne legyen és mi oly állást foglaltunk el, mely az utat a torkolatától egész be mélyen, tökéletesen uralta és a commancsáktól visszatértük alkalmával áttörhető nem volt.
Ez az ut a kezdetén talán husz lépésnyi széles volt, de már a mi fegyvereink lőtávolában oly keskennyé vált, hogy legfeljebb négy-öt lovas fért el egymás mellett. Ez abban az esetben, ha a commancsák arra az őrült gondolatra vetemednének, hogy minket megtámadjanak, legkevesebb harminc méternyi mélységet és legfeljebb öt embernyi szélességet adott ki és igy a részünkről hatod vagy ötöd annyi ember bőségesen elég volt a támadás visszaverésére. Golyóinknak csak a legelsőket kell leteriteniök; ezek azután oly töltést alkotnának, melyen át a következők nem birnak áthatolni és egyszersmind a kaktusz miatt nekik lehetetlen volt jobbra vagy balra kitérni.
Igy tehát végre sikerült nekünk az ellenséget e pompás kelepcébe csalni és nyugodtan várhattuk, hogy most mihez fog kezdeni? Csak egy ut áll előtte, t. i. megfordulni, mihelyt azt a helyet elérte, ahol az ut megszünt és tovább nem lehetett hatolni.
Vártunk egy órát, két órát és még többet; a commancsák nem jöttek. Ők bizonyára nem fordultak meg az ut végéről, hanem ott megállottak, hogy tanácskozzanak, de jönniök kellett kétségtelenül. Ezért mi szemeinket feszült figyelemmel arra az egy pontra irányoztuk, hol nekik feltünniök kellett.
- Uff! - kiáltott Winnetou, előre mutatva.
Éles szeme a közeledőket előbb fölfedezte, mint mi; jöttek lassan, fáradtan és csalódottan. Még nem láttak bennünket, mert mi a földön ültünk és lovaink messze künn a pusztán voltak. Nemsokára megállott a hosszu, keskeny vonal; fölfedeztek bennünket és mi fölállottunk, hogy nekik megmutassuk magunkat.
Ha abban a hitben éltek, hogy a dragonyosok vannak mögöttük, most belátták, hogy tévedtek. Oly közel voltak, hogy észre kellett venniök, hogy nem fehérek, hanem indiánok állnak előttük.
- Milyen rémületbe hozza ez őket! - mondta Old Surehand, ki mellettem állott.
- Rémületbe? Még nem, - feleltem én.
- De bizonyára!
- Nem. Ez még nem rémület, csak csodálkozás.
- Miért?
- Mert ők minket a Nale-Masiuv commancsáinak is gondolhatnak.
- Ez természetesen valóság.
- De ha ők ezt teszik, a mi jelenlétünkön megütközhetnek, mert abban az erős meggyőződésben voltak, hogy Nale-Masiuv a dragonyosokat mögöttük üzi.
- Helyes! Kiváncsi vagyok, mitévők lesznek.
- Mit tesznek, azt tudom. Egy vagy több harcost előre küldenek, hogy kikémleljék, kik vagyunk. Nézze csak, már jönnek!
Láttuk, hogy ketten tőlük elváltak és lassan közeledtek nem lóháton, hanem gyalog.
- Akar-e testvérem velük szembe menni? - kérdeztem Winnetout.
- Igen, tegyük ezt, - felelte ő.
Mi ép oly lassan léptünk a kaktuszba, mint a commancsák, velük szembe. Ők látták, hogy mi egy vörös és egy fehér vagyunk; ezen megütköztek és megállottak. Intettünk nekik, hogy jöjjenek és tovább mentünk előre; ők huzódozva közeledtek, de csakhamar ismét megállottak.
- Testvérem, Shatterhand, szeretne szólni! - mondta Winnetou.
Ő az ilyen alkalmakkor rendesen rámbizza a szót.
A két Naüninek odakiáltottam:
- A commancsa harcosok bizton jöhetnek közelebb! - Beszélni akarunk velük és semmi bántódásuk nem lesz, ha nem kisértik meg fegyvereiket ellenünk használni.
Erre ők jöttek. Én azért hivtam őket, mert nem akartam hozzájuk menni, mert akkor a commancsák lőtávolába kerültünk volna és ezt nekünk el kellett kerülnünk. Körülbelül fele uton találkoztunk össze, de azért nem jöttek egészen hozzánk.
- Vupa-Umugi a Naüni-commancsák főnöke azért küldött titeket, hogy megtudjátok, kik vagyunk? - kérdeztem én. - Ismertek engem?
- Nem, - felelt az idősebbik, mig két szemét félénk tisztelettel Winnetoura irányozta.
- Ezt a vörös harcost sem, ki itt mellettem áll?
- Uff! - Ez Winnetou, az apacsok főnöke!
- És én Old Shatterhand vagyok, az ő fehér barátja és testvére.
- Uff! uff! - kiáltott mind a kettő és pontosan engem is megfigyeltek. Ha őket már az apacsnak a látása is megdöbbentette, e megdöbbenés még fokozódott, midőn a nevemet meghallották, de azért igyekeztek ezt elrejteni.
- Ti azt hittétek, hogy a fehér lovasok vannak mögöttetek? - folytatám.
Nem kaptam semmi választ.
- És ezek mögött viszont Nale-Masiuvnak kellett jönnie?
- Honnét tudja ezt, Old Shatterhand? - kérdezte az idősebbik.
- Én még többet is tudok, sőt mindent tudok. Ti a fehér lovasokat romlásba akartátok csalni és most magatok vagytok benne. Nézzetek előre! Ott áll három harcos a Mascalero-apacsok közül, kik készen tartják puskáikat, hogy titeket az utolsó szál emberig lelőjenek, ha védekeztek.
- Uff, uff!
- Ti semmi esetre sem birtok sem hátul, sem itt áthatolni. Meg kell adnotok magatokat. Ha ezt nem teszitek, vagy lelövetlek, vagy ebben a kaktuszvadonban kell elpusztulnotok, amelyből kivezető ut nincsen!
Egymásra néztek. Bár mindent elkövettek, hogy eltitkolják azt a mély benyomást, melyet rájuk szavaim tettek, nem lehetett félreismerni, hogy a legnagyobb mértékben megdöbbentek. Ezután közülök az, aki eddig is felelgetett, ezt kérdezé:
- Hol vannak a fehér lovasok?
- Azt hiszed, hogy mi ezt neked megmondjuk?
- És hol van Nale-Masiuv?
- Ezt sem mondjuk meg. De viszont én kérdem tőled, hol van Siba-bigk az ő ötven commáncsával?
- Uff! Siba-bigk! Azt mi nem tudjuk!
- De mi tudjuk.
- Hol?
- Semmi esetre sem itt előttetek. Ti azt hittétek, hogy őt követitek; ő nem is előttetek lovagolt.
- Miért nem?
- Ti közönséges harcosok vagytok; mi főnökök vagyunk, kik csak főnökökkel tárgyalnak. Nem jut hát eszünkbe, hogy kérdéseitekre válaszoljunk; de azért mégis közlök veletek valamit, mit el kell mondanotok Vupa-Umuginak.
- Megmondjuk neki.
- Ti két napon át követtétek a karókat, mert azt hittétek, hogy Siba-bigk azokkal jelölte meg számotokra az utat, de nem ő, hanem Winnetou szurta azokat a homokba, hogy titeket tévutra vezessen.
- Uff! Igaz ez?
- Old Shatterhand mindig igazat mond. Siba-bigk nektek az utat nem mutathatta meg, mert őt foglyul ejtettük. Éppen igy el van fogva Nale-Masiuv minden harcosával. Ő kezeinkbe és a fehér lovasok hatalmába került, kiket tőle és tőletek óvtunk. Ezt mondjátok meg Vupa-Umuginak.
Elrémülve bámult rám és igy kiáltott fel:
- Ezt Vupa-Umugi nem hiszi el!
- Akár hiszi-e, akár nem, ez közömbös, ez igaz!
- Mi tudjuk, hogy Old Shatterhand az igazságot szereti; de az, amit most mondott, sehogy se fér a fejünkbe. Nem volna-e kész arra, hogy ezt magának a főnöknek mondja meg?
- Igen.
- Akkor visszatérünk Vupa-Umugihoz, hogy neki ezt megmondjuk.
- Tegyétek! Mi addig itt maradunk, hogy megvárjuk, mig eljön.
Elmentek és mi letelepedtünk. Midőn ők társaikhoz visszatértek, észrevettük mozgolódásaikból, hogy milyen hatást tett ez a hir. A lovasok mind leszálltak lovaikról, melyeken idáig ülve maradtak. Egy kevés idő mulva egyetlen egy ember jött felénk, de az nem Vupa-Umugi volt, hanem az az ember, akivel mi beszéltünk. Hozzánk érkezvén közölte velünk:
- A commancsák főnöke hallotta szavainkat, de nem akarja elhinni; szeretné azokat saját szátokból hallani.
- Jöjjön hát maga, hogy meghallja. Miért nem jön ő maga?
- Itt van Old Shatterhand, itt van Winnetou, az apacsok főnöke; Vupa-Umugi nem akar egyedül lenni.
- Jó, kettőhöz kettő. Hozzon magával valakit.
- Apanatschka, a Naünik másodfőnöke véle lesz.
- Semmi ellenvetésünk nincs ez ellen.
- Old Shatterhand és Winnetounál megvannak fegyvereik; hát Vupa-Umugi és Apanatschka elhozhatják-e fegyvereiket?
- Ebbe is beleegyezünk.
- Semmi cseltől nem félhetnek?
- Nem.
- És szabadon visszatérhetnek, ha veletek beszéltek?
- Igen.
- Elhisszük, ha Winnetou és Old Shatterhand saját szavaikkal megigérik.
- Megigérem. Howgh! - felelte Winnetou.
- Én már kijelentettem és nincsen miért még egyszer megigérnem, - mondám én. - Amit Old Shatterhand mond, az az eskü erejével bir. Egyébiránt Vupa-Umugi és Apanaschka gyáva harcosok lehetnek.
- Ők az egész törzsben a legbátrabb és legvitézebb emberek! Miért mond Old Shatterhand ily gyalázatot, hogy őket gyáváknak tartja?
- Mert azt kérdezed, hogy szabadon visszatérhetnek-e?
- Ezt a kérdést mindig fölteszik, ha ellenséges harcosok csapataik közt tárgyaláshoz fognak.
- Mi feltettük-e e kérdést?
- Nem; - ismerte el zavartan.
- Nézz magad mögé és nézz magad elé. Ott állnak a az apacsok, amott a commancsák; mi pedig éppen a középen közöttük. Tehát a két fél közt, melyek itt találkoznak, egyiknek sincs a másik fölött előnye. Ha Vupa-Umugi és Apanatschka Winnetou ellen és ellenem valami csalárdságot forralnának magukban, helyzetünk épp oly veszélyes lenne, mint az övék lenne, ha mi akarnók őket megcsalni. Ezért mi nem kérdezősködtünk a magunk biztonsága felől; te pedig a mi igéretünket kivántad, hogy ők szabadon térhessenek vissza. Ki itt a bátor, ki a gyáva? Vupa-Umugi parancsolta-e neked, hogy ily kérdést tegyél?
- Igen.
- Tehát mondd meg neki, hogy vegyen bátorságot és jöjjön hozzánk! Mi megtartjuk szavunkat és büszkébbek vagyunk annál, mintsem egy oly commancsát bántsunk, ki az ily kérdéssel bebizonyitja, hogy nincs bátorsága.
Elment.
- Ezt testvérem jól megmondá! - ezzel dicsért meg Winnetou, ki helyemben bizonyára ugyanazt mondta volna. Kiváncsi voltam Apanatschkára, a második főnökre, ki neve után itélve, jeles harcos lehetett, mert a commancsa nyelvben az Apanatschka szó egy oly férfiut jelent, ki minden tekintetben jó és derék.
Nem soká tartott, mig jött mind a kettő büszke, egyenes testtartással, mint oly emberek, kik az előnyt a maguk részén tudják. E magatartással nekünk imponálni akartak; de ez nekik sehogy sem sikerült. Szó nélkül ültek le velünk szemben, fegyverüket keresztbe tarták térdeiken és szemüket hidegen reánk irányozták. Ezzel minket el nem ámitottak, belsejükben egészen más hangulat volt, mint amilyet merev arcvonásaik fejeztek ki. Arcuk álarc volt. Őszintén szólva, én Apanatschkában öregebb férfiut sejtettem; pedig ő ifju volt és meg kellett vallanom, hogy Winnetoun kivül egy ily érdekes indiánt sem láttam. Igen magas alak, nagyon erőteljes és izmos testalkattal. Hiába kerestem arcán az indián jelleget; mert sem ferdén álló szemei, sem kiálló pofacsontjai nem voltak. Sötét haja hosszura volt eresztve és a feje bubján összekötve. Majdnem azt mondhatnám, hogy fodor haja volt, melyet csak az ápolás tett simává és egyenessé. Dacára sötét arcszinének, ugy tünt fel nekem, mintha felsőajkain, állán és orcáin az a sajátságos feketéskék fény csillanna meg, melyet erős sötétszinü szakállas férfiaknál lehet észrevenni, ha megborotválkoztak. Hát ennek az Apanatschkának, minden indián volta mellett, oly tömött szakálla volt, hogy meg kellett borotválnia? De honnét vette a szappant? Tudvalevően az indiánok nem borotválkoznak, hanem csekélyszámú szakállszálaikat addig tépik, mig többé nem nőnek ujra. Ez indián nekem nagyon rokonszenves volt. Arca olyan benyomást tett reám, melyet leginkább ezzel a szóval jelölnék, hogy “ismerős”-nek éreztem s láttam-e valaha? Bizonyára nem! De volt az én mostani és korábbi ismerőseim közt oly arc, mely az övéhez hasonlitott. Villámgyorsan fölmerült emlékemben száz meg száz arc, de az illető nem. Sajátságos, hogy ami legközelebb van, az esik tőlünk legtávolabb!
Ha ellenséges főnökök tárgyalnak, nem a legelőkelőbb szól legelőször. Minél magasabban állónak hiszi valaki magát, annál tovább burkolódzik hallgatásba. Az a felfogás uralkodik, hogy azt birják először nyilatkozatra, akinek legtöbb oka van jó szókat mondani. Vupa-Umuginak ugylátszik az volt a szándéka, hogy azt mutassa, mintha neki a kölcsönös megértés nem állana érdekében. Hallgatott és oly arcot mutatott, hogy előbb nem akar beszélni, mielőtt őt erre mi nem szólitottuk föl. Nekem is ez volt helyén, mert nekünk volt időnk, sokkal több időnk, mint neki.
Szememet Winnetoura vetettem és tőle egy futó tekintet azt fejezte ki, hogy neki nincsen szándékában a tárgyalást megkezdeni. Tehát vártam egy darabig és midőn semmi sem mozdult, kinyujtózkodtam és karomat fejem alá dugtam, mint aki pihenni, vagy éppen elaludni akar. E magatartás elérte célját, ha csak egyelőre félig is, mert Vupa-Umugi Apanatschkára vetett fölhivó pillantást, mire ez igy szólt:
- Old Shatterhand és Winnetou, az apacsok főnöke, nekünk egymással beszédünk van.
Én fekve maradtam és nem feleltem. Winnetou is hallgatott. Ekkor Apanatschka ismételte szavait:
- Old Shatterhand és Winnetou, az apacsok főnöke, nekünk egymással beszédünk van.
Ujra nem kapott választ; ismételte ugyan e szavakat még egyszer. Ekkor lassan fölegyenesedtem és igy szóltam:
- Amit most hallok, azon csodálkozom. Nem mi akartunk veletek beszélni, de minket kérdeztetek, hogy megmondjuk-e Vupa-Umuginak azt, mit követei nem akartak elhinni. Mi megengedtük, hogy ő ide eljöjjön és most ugy ül ottan, mintha semmit sem akarna hallani. Miért hallgat és hagyja, hogy helyette Apanatschka beszéljen? Nem tud-e elég okosan beszélni? De ő és nem Apanatschka akart velünk beszélni és ha ő föl se nyitja a száját, nekünk ugy is jó. Nekünk van elég vizünk és husunk, amennyi csak kell. Ha neki annyi ideje van, mint nekünk, ugy hallgasson tovább!
Én olyan képet vágtam, mintha ujra le akarnék feküdni és ez segitett, mert Vupa-Umugi egyenesen engem felszólitott:
- Old Shatterhand ülve maradhat és hallgassa meg szavaimat!
- Hallgatom, - mondám röviden.
- Old Shatterhand azt állitotta, hogy Nale-Masiuv harcosaival együtt foglyul esett?
- Azt mondtam és ez való igaz.
- Hol lett elfogva?
- A “Száz fá”-nál.
- Ki fogta el?
- Én, az apacs harcosok és a fehér lovasok, kik velünk egyesültek.
- Siba-bigk is fogoly?
- Az.
- Ki fogta el?
- Winnetou és én, a mi apacsainkkal.
- Hol?
- Midőn a “Száz fá”-tól elindult, hogy a karók utján az utat jelölje meg Bloody-Foxhoz.
- Ezt nem hihetem el!
- Hát ne hidd!
- Bizonyitsd be!
- Pshaw! - Vupa-Umugi nem az a férfi, ki Old Shatterhandtól bizonyitékokat kivánhat.
- Hogyan tudtál te egymásután Siba-bigk-kel, a fehér lovasokkal és Nale-Masiuvval találkozni? Ilyen véletlenség nem létezik.
- Ez nem véletlenség, ez számitás volt.
- Számitás? - Akkor neked mindent tudnod kellett, amit a commancs-harcosok elhatároztak megtenni.
- Azt tudtam mindenesetre.
- Kitől?
- Tőled!
- Uff! - Mondtam-e ezt neked?
- Igen.
- Mikor és hol?
- A “Kék viz”-nél.
- Uff! - Te Vupa-Umugiról nagy hiszékenységet teszel föl!
- Ezt nem. Amit fölteszek, az még sokkal nagyobb vigyázatlanság. Te éppen vak és süket voltál és mindent elmulasztottál, ami egy oly terv kiviteléhez szükséges, minőt kitüztetek magatoknak.
- Minő tervről beszélsz?
- Ez a kérdésed nevetséges! - Winnetou, az apacsok főnöke már régóta meglesett két commancsa harcost, kik arról beszéltek, hogy ti a Llano-estacadoba törekedtek, hogy Bloody-Foxot megrohanjátok, ő azonnal egyenesen hozzá lovagolt, hogy figyelmeztesse és hazaküldött, hogy jöjjön háromszáz harcos Foxnak segiteni. Látod ama harcosokat ott künn a kaktusznál állani?
- Uff! - Ez Winnetou volt, de mit tudtál te?
- Én tőle tudtam meg. Mig ő Foxhoz lovagolt, én a “Kék viz”-hez mentem, hogy titeket megfigyeljelek és Old Surehandot megszabaditsam. Mind a kettő könnyebben sikerült, mintsem gondoltam. Midőn te legjobb harcosaiddal a parton a tüz mellett ültél és tervetekről beszélgettél, a nád között a vizben leskelődtem és minden szót hallottam.
Mérgében fel akart kiáltani, de elfojtotta haragját, csak valami szisszenésféle hallatszott fogai közt. Igy folytattam:
- Én téged a tó vizében megfogtalak és másnap reggel szabadonbocsátottalak. Te azt hitted, hogy nyugatra lovagoltam; de rászedtelek és a Rio Pecos felé tértem vissza. Ott ült az a két harcos, kik Nale-Masiuvot várták és neki az utat meg akarták mutatni. Meglestem őket Old Surehanddal. Mialatt mi ezt tettük, jött Nale-Masiuvnak két hirnöke, kiknek meg kellett volna neked jelenteni, hogy ő azonnal nem jöhet, mert a fehér lovasok megtámadták és legyőzték és csak haza akar küldeni, hogy száz harcost hivasson.
- Uff, uff!
- Mig az ő két küldötte a te két harcosoddal beszéltek és nekik az egész tervet elmondották, a legközelebbi bokrok között feküdtünk és hallottunk minden szót.
- Old Shatterhand a gonosz szellem kegyence lehet, ki neki megmutatja a kémkedés utjait és őt megvédi azokon!
- Pshaw! - Akkor te hat kémet küldöttél. Mi meglestük őket az Altseze-tschi vizénél, hol őket az apacsok megölték.
- Uff! Megölték! - Azért nem láttuk őket viszont! E gyilkosságért éltetekkel lakoltok!
- Ne kérkedj! - Hogy lehetsz oly balga, hogy minket fenyegetni akarj! Siba-bigk husz emberrel eljött, hogy neked az utat Bloody-Foxhoz megmutassa. Te még harminc Naünit adtál melléje, hogy a “Száz fá”-nál karót vágjanak, hogy ezek által az utat megmutassa. Én ezt tudtam és előbb voltam a Llanon, mint ő, körülfogtam a mi háromszáz apacsunkkal és elfogtam.
- Uff! - Tanusitott-e ellenállást?
- Épp oly kevéssé, mint amilyent te fogsz tanusitani.
- Hallgass! - Mi harcolni fogunk.
- De hallgass végig! Midőn letartóztattuk, ismét a “Száz fá”-hoz lovagoltunk. Eltávolitottuk a karókat, amelyeket ő szurt le és Winnetou ebben az irányban szurkálta le, hogy titeket erre a nagy kaktuszmezőre vezessen. Tehát ő van előttetek és nem Siba-bigk.
- Uff!
- Én a “Száz fa” közelében maradtam, hogy rád várjak. Te este jöttél és reggel tovább vonultál.
- De nem tudod, hogy milyen pompás fogást csináltunk ott!
- Pshaw, - az öreg Wabblet. Midőn őt lovával hozzád hozták, Old Surehanddal csak négy lépés távolságra a bokrok közt rejtőztem és ismét minden szót hallottam. Most tehát hallottad, honnét tudok mindent, t. i. tőled, magadtól. Korán reggel ti tovább lovagoltatok a ti vesztetekbe, mert biztatok a karókban, melyek a Winnetou műve voltak. Mi azonban ott maradtunk, hogy a fehér lovasokat bevárjuk. Ők el is jöttek és mi figyelmeztettük őket. Mikor ők hallották, hogy ők, ahelyett, hogy titeket üldöznének, ők maguk az üldözöttek, azonnal készek voltak, hogy velünk egyesüljenek Nale-Masiuv ellen. Elrejtőztünk és midőn ő a “Száz fá”-hoz érkezett, körülfogtuk.
- De védelmezte magát?
- Nem.
- Uff! - Neki kellett harcolnia, mert nem gyáva!
- De álnok. - Egy tanácskozásra hivtam, melyre fegyvertelenül kellett megjelenni. Ő eljött, de egy kést elrejtett. Mig vele beszéltem, megragadta, hogy engem leszurjon, ekkor én levertem és foglyul ejtettem. Be kellett látnia, hogy elveszett. Ezenkivül elvettem varázsszerét és azzal fenyegettem, hogy azt elégetem és őt felakasztom és skalpfürtjét elrablom. Ekkor kegyelemért esdekelt és én azt neki megadtam. Harcosaival együtt foglyul esett és megkötöztük.
- Hol van most?
- A fehér lovasok vele a Rio Pecoson átmentek, hol szabadonbocsátják, mert én megajándékoztam őt és harcosait életükkel, de lovaikat és fegyvereiket át kellett adniok.
- Uff!
- Te éppen ugy megadod magadat, mint ő!
- Nem!
- De tőled is elveszem varázsszeredet!
Ekkor kis örömöt kifejező nevetésbe torzult arca és igy válaszolt:
- Nem veheted el.
- Miért?
- Mert nincs velem. - Vupa Umuginak nemcsak egy, de több varázsszere van, de oly okos, hogy a harcban sohasem veszi magához, hol könnyen elvesztheti. Ezt nem kapod meg.
- Mondottam, hogy elveszem tőled és amit Old Shatterhand mond, az mindig igaz, meg fogod látni. Menjünk tovább! Most nekünk már csak veled volt dolgunk, megtöltöttünk sok tömlőt vizzel és utánad lovagoltunk. Te magadat okosnak mondod, de azért oly ostoba voltál, hogy Winnetout idáig követted, anélkül, hogy észrevetted volna, hogy Siba-bigk nincs előtted. Most meg vagytok rekedve a kelepcében, három oldalról a kaktusztól körülvéve és a negyedik oldalon az apacsoktól. Akarsz még harcolni?
- Igen.
- Kisértsd meg! De tudom, hogy ezt nem teszed. Még ha győznétek is, elepednétek, mert nincs vizetek; de a győzelem rátok nézve lehetetlen. Nézz körül! Nincs helyetek, hol kiterjeszkedhettek és ugy be vagytok szoritva, hogy nekünk minden golyónk közületek egyszerre több harcost találna. Nekünk van vizünk, nektek nincs. Mi magunk és lovaink frissek és pihentek vagyunk, ti pedig szomjaztok és állataitok ugy el vannak bágyadva, hogy majd kidőlnek. Gondold ezt meg jól!
- Mi mégis harcolni fogunk!
- Nem. Te vigyázatlan vagy, de nem őrült.
Lehajtotta fejét és hallgatott. Hosszu ideig egy szót sem szólt; ezután tompa hangon kérdezé:
- Mit határoznátok felőlünk, ha megadnók magunkat?
- Megkimélnők élteteket.
- Egyebet nem?
- Nem.
- Lovak és fegyverek nélkül semmik vagyunk; azokat nem adhatjuk ki.
- De azért mégis kiadjátok, ha azt kivánjuk. Ha meghagyjuk élteteket, ez is több kegy, mint elég. Ha ti győznétek, nem volna kegyelem számunkra, hanem mindnyájunknak vértanu halált kellene halnunk.
Mérgesen ökölbe szoritotta kezeit és igy kiáltott föl:
- A gonosz szellem vitt téged a “Kék viz”-hez! Ha ez nem történt volna, tervünk sikerült volna!
- Ez igaz és azért azt gondolom, hogy nem egy gonosz szellem, hanem jó szellem volt, amely engemet a “Kék viz”-hez vezetett. Nincs semmi reményetek, hogy megmeneküljetek. Ha meg nem adjátok magatokat, el vagytok veszve. Ezt be kell látnod!
- Nem, nem látom be!
- Akkor lelked elszállt tőled.
- De még bennem van. Gondolj arra, hogy az indiángyilkos, kit ti Old Wabblenak neveztek, a mi foglyunk.
- Mit tartozik ez ránk?
- Talán semmit?
- Éppen semmit!
- Ő tusz a mi kezeinkben.
- Pshaw!
- És meg kell halnia, ha ti akármelyikünket bántjátok.
- Haljon meg! Ő kezetekbe került, mert engedetlen volt és aki nekem nem engedelmeskedik, az iránt nem érzek részvétet; ő elszakadt tőlem.
- Tehát beleegyezel abba, hogy meghaljon?
- Nem.
- Hiszen éppen most mondád.
- Akkor te engem félreértettél. Én csak ugy értettem, hogy semmi áldozatot nem hozok az ő megmentésére; de ha megölitek, véres bosszut állok érte; erről bizonyos lehetsz. Most már végeztem és semmi mondanivalóm.
Fölkeltem és Winnetou követte példámat. A két commancsa is fölkelt. Apanatschka szemét sajátságos módon irányozta ránk. Ez nem volt sem méreg, sem harag, sem gyülölet; jóindulatnak nevezhetném, jóindulatnak és hódolatnak, ha világosabban kifejezte volna, de ő igyekezett gondolatait és érzelmeit elrejteni. De annál világosabban láttuk, mint forrt Vupa-Umugiban a méreg és gyülölet. Tombolt és küzdött magában, mig végre hirtelen kijelentette:
- És mi is készen vagyunk!
- És nincs több mondanivalótok?
- Most nincs.
- De később?
- Fogok harcosaimmal beszélni.
- Tehát tedd gyorsan és ne mulaszd el a kellő időt. Türelmünk könnyen kifogyhat.
- Pshaw! Még van utja a menekvésnek.
- Nincs egy sem!
- Több utja is van.
- Ha száz is volna, egy sem használhat nektek. Ha másként nem megy a dolog, meggyujtjuk a kaktuszt!
- Uff! - kiáltott föl elrémülve.
- Igen, ezt tennők, ha más eszközünk nem volna, hogy titeket meghajlitsunk.
- Winnetou és Old Shatterhand tüzhalállal gyilkolnak?
- Hagyd az ilyen kérdéseket! Hozzátok mérve, aki tüzhalállal is öl, még jó ember. Tehát beszélj embereiddel és tudasd mielőbb, mit határoztatok!
- Meg fogod tudni.
E szavak után megfordult és Apanatschkával eltávozott, de távolról sem azzal a büszke magatartással, mellyel jött. Mi is visszamentünk embereinkhez, kik kiváncsiak voltak, hogy mit értünk el a két főnökkel folytatott tárgyalás utján.
Természetesen e pillanattól fogva a commancsákat állandóan szemmel tartottuk. Bármily esztelenség lett volna részükről a támadás, mégis számolnunk kellett e lehetőséggel és védekezésre kellett magunkat előkésziteni. Csak a legelsőket láthattuk közülök; ami ezek mögött történt, az rejtve maradt. Elhoztam lovamat és oly sokáig lovagoltam oldalvást, mig nemcsak a csatasor élét, hanem az oldalát is láthattam! Ekkor láttam, hogy legfeljebb harminc commancsa volt ott, ahol mi az összest gyanitottuk; a többiek tovább lovagoltak, mélyen be a kaktuszba. Visszatértem és jelentem Winnetounak.
- Késeikkel akarnak maguknak utat törni a kaktuszon át? - mondta ő.
- Én is e nézeten vagyok. De természetesen nem fog nekik sikerülni.
- Nem. A kiszáradt kaktusz kemény, mint a kavics, ugyhogy a késük beletompul.
- De azért nekünk nem szabad semmi óvintézkedést elmulasztani. Még egyszer előre lovagolok, hogy kikémleljem őket.
- Testvérem ezt teheti, de fölösleges.
- Mehetek én is, Mr. Shatterhand? - kérdezte Parker.
- Én tőlem.
- És én is? - tudakozódott Hawley.
- Igen, de más senki. - Hozzátok el lovaitokat!
Dél felé lovagoltunk egészen addig, hol a kaktuszmező kelet felé egy kanyarodást tesz, melyet követtünk. Egy jó órát ügettünk ebben az irányban és egy homokos öbölbe jutottunk, mely mélyen benyult a kaktuszerdőbe. Ezt követtük utmutatóul, mig a végére értünk. Elővettem távcsövemet és vele kerestem a commancsákat; mint kicsinyke pontokat fedeztem föl, fenn északon. Hogy mit műveltek, azt nem láthattam, de mindenesetre azzal voltak elfoglalva, hogy késeikkel maguknak utat vágjanak ezen a beláthatatlan töviserdőn keresztül, ami puszta lehetetlenség. Visszatértünk, természetesen ugyanazon uton, melyen jöttünk.

Mikor az emlitett homokos öblöt elhagytuk és ismét nyugat felé akartunk bekanyarodni, ugy tetszett nekem, mintha mélyen délen, a Llanon valami mozogna. Látcsövem arra irányoztam és láttam, hogy nem tévedtem, lovasok voltak. Most még nem birtam őket megszámlálni, de bizonyos idő mulva láttam, hogy nyolcan voltak, kik teherhordó lovakat és öszvéreket hoztak magukkal. Északkelet felé lovagoltak, igy tehát a kaktuszmező hátsó részén el kellett lovagolniok, melynek homlokterét a mi apacsaink tartották. Ha ők a commancsákat látták és nekik segitségükre voltak, hogy a kaktuszon át megmeneküljenek. Én ezt bár lehetetlenségnek tartottam, de nagyon sokszor tapasztaltam, hogy egy kis véletlenségből a lehetetlenség lehetséggé válik. Nem volt szabad engednem, hogy ők utjukat folytassák, hanem ugy kellett intézkednem, hogy ők velünk a kaktusz másik oldalán lovagoljanak, egyszersmind most észrevettem, hogy a nyolc lovas közül négy indián volt.
Minő törzshöz tartoztak? Meg kellett tudnom. Tehát addig lovagoltunk dél felé, mig teljesen az ő irányukat értük el és ott vártunk. Ők szintén láttak bennünket, rövid időre megállottak, hogy megbeszéljék a dolgot és azután felénk lovagoltak.
Közöttük csak kettő ötlött szemeinkbe, egy a fehérek és egy a vörösök közül. Ez indiánnak sastoll volt a feje bubján, mi a főnök ismertetőjele. A fehér egy hosszu, sovány ember volt, lehetett ötven-hatvan év közt. Ruházata nagyon fantasztikusan volt egybeállitva, félig polgári, félig katonai és csodálatosképpen hosszu kardot viselt az oldalán. Midőn oly közel jutottak hozzánk, hogy az arcokat is megismerhettem, láttam, hogy a fehér ember arca nem valami bizalomkeltő.
Bizonyos távolságban tartottuk magunkat, a fehér egy hanyag, majdnem leereszkedő modorban legyinté meg a kalapja karimáját és igy szólt:
- Good day, fickók! - Mit csináltok itt ez átkozott pusztaság közepén? He?
- Egy kis sétalovaglást teszünk, - feleltem én.
- Sétalovaglást! Különös élvezet! - Ha nem kellene a Llanon átmennem, élő ember fia ide nem hozott volna. Kik és mik vagytok voltaképpen?
- Fickók!
- Feleljetek a maga módja szerint és ne üzzetek tréfát!
- Ön nevezett minket fickóknak, tehát olyanfélék vagyunk.
- Esztelenség! - Semmi kedvem az ily duzzogásba belemenni. Ha valaki a vad Llanon találkozik valakivel, okvetlenül tudnia kell, hogy ki az!
- Ez helyes.
- Szép! Én önöket találtam, tehát - - -
- Mi önt találtuk, tehát - - -
- Hallja csak, ugy látszik, hogy ön különös szerzet! Én különben nem vagyok oly előzékeny, ma egyszer kivételt akarok tenni. - Ön jól láthatja, hogy tiszt vagyok?
- Lehet.
- Hallott ön valaha a hires Douglasról, akarom mondani Douglas tábornokról?
- Nem.
- Mit? Nem?
- Nem.
- Akkor ön az Egyesült Államok történetében egészen járatlan!
- Ez is lehetséges.
- Ugyanis, e Douglas tábornok én vagyok!
E szavaknál hatalmas pózba vágta magát, amit egy valóságos tábornok aligha tenne.
- Szép! - Örülök, Sir!
- Bull-Runnél harcoltam.
- Becsületére válik.
- Gettysburgnál, Harpers-Ferrynél, a Chattonooga-hegyeknél és hat más csatában. Mindig győztes voltam. Hiszi Ön?
Eközben kardjára ütött, hogy az csak ugy zörgött.
- Miért ne? - feleltem.
- Well! Tanácslom is önnek! - Most a Llanon keresztül lovaglok. E fehérek az én szolgáim és ez indiánok kalauzaim. Vezetőjük Mba, a chickasawok főnöke.
E főnöknek egy kisujja többet ért, mint az egész ugynevezett tábornok. Kérdém tőle:
- A chickasaw-harcosok a hadibárdot kiásták-e egy vörös törzs ellen?
- Nem, - felelte.
- Az apacsok ellen sem és a commancsák ellen sem?
- Nem.
- Akkor Mbára, e békés törzs főnökére nagy meglepetés vár. Ugyanis ott fenn, a kaktuszon tul van Winnetou, az apacsok főnöke sok harcossal, kik Vupa-Umugit, a commancsák főnökét embereivel együtt bekeritették és foglyul akarják ejteni. Akarod ezt magad látni?
- Oda lovagolok! - felelte ő és szemei fölragyogtak.
- Winnetou? - kérdezte a tábornok. - Azt látnom kell.
- Természetesen oda lovagolunk! - És ki ön, Sir?
- Én Winnetouhoz tartozom; Old Shatterhandnak hivnak.
Nagy szemeket meresztett, egészen más tekintettel nézett rám, mint eddig és igy szólt:
- Sokat hallottam önről, Sir. - Örülök, hogy megismertem. Itt a kezem, egy diadalmas tábornok keze!
Én odanyujtám a magamét, igen megelégedve azzal, hogy ők önként velünk lovagolnak. Mba egy szót sem szólt, de láttam rajta, hogy tisztességnek tartja, hogy velünk találkozott. Annál beszédesebb volt Douglas. Minden lehetőt tudni akart az apacsok és commancsák mostani összeütközéséről és én éppen csak annyi fölvilágositást adtam, amennyit adnom kikerülhetetlen volt; mert nem tetszett nekem. Kimondottan szédelgő arca volt. Midőn Old Surehand nevét hallotta, oly feltünően megütközött, hogy föltétlenül valami történhetett közte és a nevezett közt. Föltettem magamban, hogy megfigyelem.
Mikor apacsainkhoz érkeztünk, ezek nem kevéssé csodálkoztak azon, hogy én társaságot hozok, melyet a puszta közepén találtam, kik ily lovaglásra be voltak rendezve, mert a teherhordó lovaik tele viztömlőket szállitottak. Én mondtam a neveket. Winnetou Mbát komoly nyájassággal köszönté, de a tábornokot nagyon tartózkodólag. Old Surehand az utóbbira csodálkozással nézett, bámult e férfi külsőjén, de nyilván éppen nem ismerte. Ellenben az állitólagos tisztnek a szeme majdnem aggodalmas figyelemmel volt ráirányozva és aggodalma csak akkor látszott eloszolni, midőn látta, hogy Old Surehand merőben ismeretlennek tekinti. Ezzel még jobban megszilárdult az a meggyőződésem, hogy ettől az embertől óvakodni kell. A legközelebbi óvatlan pillanatot megragadtam, hogy Surehandtól ezt kérdezzem:
- Ismeri ön ezt az ugynevezett tábornokot, Sir?
- Nem, felelte ő.
- Ön még nem találkozott vele?
- Nem. Ma először látom.
- Gondoljon csak utána, hogy ez valóban igy van-e?
- Nem szükséges gondolkoznom; valóban igy van. De miért kérdezősködik ön tőlem ilyen módon, Sir?
- Mert ugy látszik, hogy önnel bizonyos vonatkozásban volt.
- Miképen?
- Megdöbbent, mikor az ön nevét megneveztem!
- Mindenesetre csalódás!
- Nem; világosan láttam. És előbb ő önt épen aggodalmasan vizsgálgatta.
- Valóban?
- Igen. Világosan lehetett látni, hogy ő feszült kiváncsisággal leste, hogy vajjon ön emlékszik-e reá.
- Hm! Ismerem az ön éles szemét, Mr. Shatterhand; de ebben az esetben csalódik. E Douglashoz nekem semmi közöm.
- De van neki, amint látszik. Tovább fogom őt figyelni.
- Tegye, Sir. Látni fogja, hogy nekem van igazam.
A nap, rettentő hőséget árasztott alá, a dél eljött és elmult anélkül, hogy a commancsáktól válasz érkezett volna. Azután azonban bizonyos mozgást vettünk észre köztük, mely elárulta, hogy ismét teljes számmal együtt voltak. Vupa-Umugi belátta, hogy lehetetlen a kaktuszon át utat törni és visszatért. Nem maradt más hátra, mint egy ujabb tárgyalást kezdeményezni. Valóban nemsokára láttunk jönni egy commancsát, ki messziről kiabálta, hogy a két főnök még egyszer beszélni kiván. Mi igenlő választ adtunk és arra a helyre mentünk, melyen az első tárgyalás lefolyt. De előbb elvittem a nyeregtáskából a varázsszereket, melyeket a “Nyulak völgyé”-ből hoztam magammal. Elrejtem a begombolt vadászkabátom alá, hogy nem lehetett látni.
Alig telepedtünk le, mikor Vupa-Umugi és Apanatschka is jöttek. Elfoglalták előbbi helyeiket velünk szemben és igyekeztek olyan elfogulatlanoknak látszani, amennyire csak lehetett, de nem volt eltitkolható, hogy gondban voltak. Mindazáltal Apanatschka barátságosan nézett ránk; mig az öreg főnök szemében a gyülölet tüze lobogott.
Ez alkalommal kerülte Vupa-Umugi, hogy minket hosszasan megvárasson. Nagyon rövid idő mulva, amint letelepedtek, igy kezdé:
- Old Shatterhand most is ugyanazon nézeten van, mint az előbb?
- Igen, - feleltem én.
- Beszéltem harcosaimmal és azért jöttem, hogy neki javaslatot tegyek.
- Meghallgatom.
- A hadibárdot elássuk és veletek a békepipát elszivjuk.
- Szép! Látom, hogy észbe kapsz. Ez ész arra is megtanithat téged, hogy javaslatodat csak bizonyos föltételek mellett fogadhatjuk el!
- Uff! - Ti föltételeket akartok kikötni?
- Természetesen!
- Ilyenek nincsenek.
- De vannak! - Vagy azt hiszed, hogy mindaz után, ami történt és ami szándékotokban volt, neked csak annyit kell mondanod, hogy nekünk békét ajánlasz, hogy mint győztes fél elvonulhass? Ez oly vakmerő fölfogás, hogy legszivesebben megparancsolnám harcosainknak, hogy a tieidet lőjjék le. Én magam teszem meg ezt, ha még egyszer ily ostobasággal jössz elém. Ügyelj magadra!
Ezt oly emelt és szigoru hangon mondottam, hogy ő szemeit zavartan lesütötte. Ezután sokkal kevésbé bizakodó hangon kérdezte:
- Mit kivántok, hogy elvonulni engedjetek?
- Amit már megmondottam. Mi megadjuk nektek az életet és a szabadságot, de elvesszük lovaitok és puskáitokat. A többi fegyvert megtarthatjátok.
- Ebbe nem tudok belemenni.
- Jó, akkor végeztünk, a harc kezdődhetik.
Olyan mozdulatot tettem, mintha fölkelnék; akkor hirtelen fölkért:
- Állj meg, maradj itt! - Valóban olyan bizonyos vagy és annyira meggyőződött, hogy mi legyőzetünk?
- Teljesen.
- Védekezni fogunk!
- Az nem segit semmit. Mi tudjuk, mi fog történni és te sem csalatkozhatol abban, hogy harc esetén köztetek egy se marad életben!
- De közületek is sokan elesnének!
- Aligha! - Az én csodapuskám elég arra, hogy titeket, mindnyájatokat távoltartsalak. Golyói oly messze hordanak, hogy a tiéitek minket el sem érhetnek.
- Gondolj Old Wabblera, kit magunknál tartunk!
- Gondolok rá!
- Ő lesz az első, ki meghal!
- De nem az utolsó; ti fogjátok követni. Ha vére foly, semmi kegyelemre nem számithattok.
- Uff! - Old Shatterhand azt hiszi, hogy Vupa-Umugival ugy bánhat el, mint Nale-Masiuvval?
- Igen, azt hiszem.
- Nálad volt az ő varázsszere, tehát őt megnyerhetted!
- Nem mondtam neked, hogy a tiédet is elhozom?
- Azt mondtad; de nem kapod meg.
- Pshaw! Semmi sem könnyebb, mint azt elhozni. Tudom, hogy hol hagytad.
- Hol?
- Kaam-kulanoban.
- Uff!
- Sátrad előtt van fölakasztva, melynek közelében áll az a sátor, melybe a fogoly szerecsen van megkötve.
- Uff! - Kitől tudta ezt meg Old Shatterhand?
- Nemcsak megtudtam, hanem saját szemeimmel láttam. Ügyelj, hogy most mit csinálok!
Fölállottam, kihuztam késemet, azzal összekapartam egy csomó napégette száraz kaktuszt; ezután ismét Vupa-Umugihoz fordultam:
- Altschese-tschiből Kaam-kulanoba lovagoltam.
- Uff!
- És onnét három dolgot hoztam magammal.
- Mit?
- A négert - - -
- Ez nem igaz!
- Kedvenc paripádat - - - 
- Nem hiszem.
- És varázsszeredet.
- Hazugság - egy nagy hazugság!
- Old Shatterhand nem hazudik. - Nézd!
Felgomboltam vadászkabátomat, kihuztam a varázsszert és a száraz levélhalomra tettem. Mikor a főnök ezt látta, szemei kimeredtek, izmai kidagadtak és láttam, hogy a következő percben fölugrott volna, hogy a varázsszert megragadja, de én gyorsan revolvert rántottam elő és ráirányitottam és igy fenyegettem meg:
- Állj meg, maradj ülve! - Neked biztonságot és szabad visszatérést igértem és szavamat megtartom, de e varázsszer már az enyém és mihelyt te elárulod szándékodat, hogy hozzányulj, lövök.
Erőtlenül hanyatlott alá és nyögve mondta:
- Az én-va-rázsszerem, valóban az én varázsszerem!
- Igen, az és most ismét belátod, hogy Old Shatterhand mindig tudja, mit mond. Én neked szavamat adtam, hogy éppen ugy bánok veled, mint Nale-Masiuvval. Mondd azonnal, megadjátok-e magatokat azon föltételek mellett, melyeket közöltem veled?
- Nem - - azt - - nem tesszük!
- Akkor én a varázsszeredet égetem el; később elveszem skalpfürtödet, azután függeni fogsz. Howgh!
Kivettem egy gyufát a zsebemből, meggyujtottam, a kaktuszhoz tartottam, mely azonnal égni kezdett.
- Megállj! Az én varázsszerem, az én varázsszerem! - orditott a főnök a legnagyobb aggodalomban. - Megadjuk magunkat, megadjuk magunkat!
Minthogy a revolvert még mindig ráirányitva tartottam, nagy izgatottsága mellett sem merte helyét elhagyni. Eloltottam a tüzet és a legkomolyabb hangon kijelentettem, mig egy második gyufát vettem elő:
- Halld, amit most mondok! - A tüzet eloltottam, mert azt igérted, hogy megadod magadat. Nehogy arra gondolj, hogy ez igéretedet ne tartsd meg! A legkisebb vonakodást látva, a tüzet ujra meggyujtom és addig el nem oltom, mig varázsszered el nem égett. E szavaknak olyan érvénye van, mintha az eskü szavával erősitettem volna meg őket!
- Megadjuk magunkat, megadjuk magunkat! - bizonygatá ujból az aggodalom miatt, majdnem reszketve.
- Visszakapom-e varázsszeremet?
- Igen.
- Mikor?
- Abban a pillanatban, mikor titeket szabadon bocsátunk, előbb nem. Addig gondosan megőrizzük, de azonnal elégetjük, mihelyt megkisérlitek kiszabadulni. Én tőled ezt kivánom: Te most mindjárt itt maradsz nálunk, kiszolgáltatod fegyvereidet és meg léssz kötözve. Beleegyezel ebbe?
- Kénytelen vagyok; kénytelen vagyok, mert varázsszerem a te birtokodban van.
- Apanatschka visszatér harcosaitokhoz és közli velük, mit határoztál. Ők ott, ahol most táboroznak, leteszik a fegyvert, otthagyják és egyenkint jönnek majd hozzánk, hogy mint téged, megkötözzünk.
- Ők megteszik; mert a főnökük varázsszere épp oly szent nekik, mint a maguké.
- Jól van! Bizonyosan szomjasok, vizet fognak kapni, azután rendre lovaikat is megitatjuk és ezt a helyet elhagyjuk, hogy oda menjünk, hol több viz van. Ha engedelmeskedtek és jól viselitek magatokat, nem lehetetlen, hogy szigorunk enyhül és nektek vagy legalább néhányatoknak meghagyjuk lovait és fegyvereit. Hallod, hogy irántad jobb vagyok, mint Nale-Masiuv iránt. Beleegyezel?
- Igen. Engednem kell, hogy varázsszeremet és ezzel a lelkemet megmentsem!
- Akkor Apanatschka elmehet. Adok neki egy negyed óra haladékot. Ha commancsa harcosok ezután egyenként, fegyvertelenül előttünk meg nem jelennek, varázsszered el fog égni!
Az ifju főnök felállt, egy lépéssel felém jött és igy szólott:
- Sokat hallottam Old Shatterhandról. Ő a legnagyobb az összes fehérarcuak közt és senki sem bir ellenállani hatalmának és okosságának; ezt ma is tapasztaltuk. Apanatschka ellensége volt, de nagyon örül, hogy megismerhette és mostantól kezdve, ha életben marad, mindig barátja és testvére fog lenni!
- Életben marad? Hiszen az életet neked ajándékoztuk!
Ekkor büszkén kiegyenesedett és igy szólt:
- Apanatschka sem gyermek, sem vénasszony, hanem harcos; ő nem türi el, hogy életének megkegyelmezzenek.
- Mit értesz e szavak alatt? Mi a szándékod? Mit akarsz tenni?
- Azt te nem most, hanem később fogod megtudni.
- Ellenállást fogsz tanusitani?
- Nem. - Én foglyod vagyok, mint a commancsák összes harcosai és sem nem szegülök ellen, sem szökést nem kisértek meg. De Old Shatterhand és Winnetou sohasem mondhatják el rólam, hogy életemet egy másik főnök aggodalmának köszönhetem, mit varázsszerének elvesztése miatt érzett. Apanatschka tudja, mivel tartozik magának és nevének!
Megfordult és büszkén eltávozott.
- Uff! - hangzik a kiáltás Winnetou ajkáról.
Ez az elismerésnek, sőt a bámulatnak volt fölkiáltása. Ha a hallgatag apacs ilyen fölkiáltásra engedé magát ragadtatni, erre nem közönséges alkalom adott okot. Az én szemeimet is elbűvölte, hogy a bátor ifjú harcost kövessék, ki bennem első pillantásra rokonszenvet keltett és mostani magatartásával bebizonyitá, hogy érzület tekintetében messzire kimagaslott társai közt, mert hogy mit szándékozott, azt sejtettem és azt sejtette Winnetou is.
Most felállott Vupa-Umugi is, lassan és fáradtan, mintha őt valami teher nyomná. És az a szemrehányás, melyet magának kellett tennie, hogy ő, a Naüni-commancsák fővezére, kényszeritve lett magát ellenségeinek, kiket meg akart rontani, minden ellenállás nélkül megadni, reá nézve teher és pedig sulyos teher volt, melytől talán egész életében nem fog megszabadulni. Csaknem tántorogva vonult el előttünk, midőn mi visszatértünk embereinkhez, miután a varázsszert magamhoz vettem. Ott engedte magát megkötöztetni és a földre fektetni.
Természetesen Old Surehand volt az első, kivel tárgyalásunk eredményét tudattuk. Akkor a “tábornok” mindjárt lefoglalt, mert hallotta, hogy mit mondtam Old Surahandnak és dicséretével akart elhalmozni, melyet hidegen utasitottam vissza. Ezalatt szemeit sóváran fegyvereimre függeszté, mit én most fájdalom, nem vettem számba, mire később egészen másként emlékeztem vissza, mintsem kellemesen. Ekkor tompitott hangon igy szólott:
- Nagyon érdeklődöm Ön iránt és mindenki iránt, akik Ön mellett vannak, igy Mr. Surehand iránt is. Ez az ő igazi neve?
- Nem hiszem, - feleltem.
- Hogy hivják voltaképpen?
- Nem tudom.
- De ismeri-e ön az ő viszonyait?
- Nem.
- Azt sem, honnét származik?
- Azt sem. Ha mindezt tudni akarja, adok egy jó tanácsot.
- Nos?
- Kérdezze meg őt magát. Ő nekem semmit sem mondott és én nem voltam oly kiváncsi, hogy megtudakoljam.
Ekkor megfordultam és otthagytam a faképnél.
Most vártuk, hogy a commancsák jelentkeznek-e. Az első, aki megjelent, nem vörös volt, hanem fehér, t. i. Old Wabble. Nem gyalog jött, hanem lovon; ezt ő el nem engedte magának. Nálam megállott, leugrott lováról, köszöntve nyujtá elém a kezét és vidáman és elfogulatlanul, mintha semmi szemrehányásra oka nem volna, igy kiáltott:
- Wellcome, Sir! - Kezet kell önnel szoritanom, hogy ön eljött. Nagy gondot okozott nekem, hogy ez ügy mint foly le. Most azonban minden rendben van. Th’is clear!
- Nem, nem éppen oly tiszta a dolog! - feleltem, anélkül, hogy kezét elfogadtam volna. - Önhöz nekem semmi közöm!
- Ugy-e? Ah, miért?
- Mert ön magas kora mellett is ostoba, haszontalan fickó, kitől minden értelmes és meggondolt embernek óvakodnia kell. Takarodjék el szemem elől!
Otthagytam állva, mint előbb a tábornokot, ő ezután Old Surehandhoz, majd Parkerhez és Hawleyhez ment; ezek épugy elfordultak tőle szó nélkül, mint én. Egyedül állott, mig a tábornok járult hozzá.
Most következtek a commancsák egyenként egymásután, mint ahogy kivántam. Ők vagy maguk is rájöttek arra a belátásra, hogy számukra más menedék nincs, vagy Apanatschkának volt rájuk olyan nagy befolyása, hogy az ő előterjesztésével vagy parancsával nem helyezkedtek szembe.
Minden egyest a fegyverek végett megmotoztunk és megkötöztünk. Egy sem volt közöttük, kinél találtunk volna; ők mindent, mi védelmül szolgálhatott, letettek és a lovaknál hagytak. Midőn sorban feküdt százötven merész és lelkiismeretlen indián, kik kivonultak, hogy raboljanak és öljenek és egy ellenfelet se kiméljenek, csak akkor tünt ki világosan, minő veszélyből és minő sorsból menekültünk meg.
Ha azt mondom, hogy a commancsák mind ott feküdtek, egyet mégis ki kell vennem, t. i. Apanatschkát, ki legutoljára jelentkezett és egy intésemre nem lett megkötözve. Mikor az apacsok az utolsó commancsát megkötözték, az ifju főnök hozzám lépett és igy szólott:
- Old Shatterhand engem is megkötöztet?
- Nem, - feleltem. - Veled szivesen teszek kivételt!
- Miért velem?
- Mert bizom benned, mert te nem vagy olyan, mint a többi commancsa, kiknek hinni nem lehet.
- Azt véled, hogy ismersz? - Hiszen ma először láttál!
- Ez igaz; de megismertelek. Arcod és szemeid nem hazudhatnak. Neked szabad lesz fegyvereidet viselni és bilincs nélkül szabadon velünk lovagolni, ha megigéred, hogy nem szököl meg.
Winnetou és Old Surehand mellettem álltak. Apanatschka komoly arcán az öröm napfényes mosolya futott át, de nem válaszolt.
- Meg akarod adni az igéretet? - kérdeztem.
- Nem, - felelte.
- Tehát az a szándékod, hogy elmenekülj?
- Nem.
- Tehát miért vonakodol az általam kivánt igéretet tenni?
- Mert nekem nincs szükségem szökésre, mert vagy halott leszek, vagy szabad, ha Old Shatterhand és Winnetou valóban olyan valódi büszke harcosok, minőknek én tartom őket.
- Eltaláltam, amit gondolsz, - de kérlek, beszélj világosabban.
- Megteszem. - Apanatschka nem gyáva ember, foglyul engedte át magát anélkül, hogy kezét a védelmére fölemelte volna. Vupa-Umugi az ő varázsszere miatt aggodalmában lemondhatott minden védekezésről; de rólam senki sem állithatja, hogy én félek. Én az ő és a mi harcosaink érdekében beleegyeztem, hogy ők megadják magukat, de én elhatároztam, hogy magamnak sem éltemet, sem szabadságomat ajándékul el nem fogadom; amije Apanatschkának van, azt nem kegyelemnek, hanem saját magának akarja köszönni. Én harcolni akarok!
Ezt mi, Winnetou és én eltaláltuk. Ő oly ifju volt, ki iránt csak tiszteletet érezhettünk. Kérdőleg nézett ránk és midőn neki azonnal nem válaszoltunk, hozzátette:
- Ha gyávák hallják az én szavaimat, elutasitanak, de nekem bátor és hires harcosokkal van dolgom, kik megértenek.
- Igen, mi megértünk téged, - feleltem én.
- Adjátok hát beleegyezésteket?
- Igen.
- De gondoljátok meg jól: ez a beleegyezés valószinüleg egyikteknek életébe kerül!
- Azt hiszed, hogy bennünk kevesebb bátorság van, mint benned?
- Nem, de én becsületes akarok lenni és erre akartalak titeket figyelmeztetni.
- Ez bizonyitéka annak, hogy mi Apanatschkában nem csalódtunk. Mondja meg ő, hogy e harcot a szabadságért és életért miként gondolja? Kivel akar megmérkőzni?
- Azzal, kit ő jelöl meg.
- Azt is reád bizzuk.
- Old Shatterhand nagylelkű!
- Nem. Amit én mondok és meghatározok, az teljesen önként értetődik. Mi vagyunk a győztesek és ismerjük egymást pontosan. Nekünk nem kell azt az előnyt igényelni, hogy ellenfeledet mi válasszuk ki, mert mi tudjuk, hogy az feletted fölényben lesz.
- Fölényben? - Apanatschkának eddig még nem volt oly ellensége, ki előtt meghátrált volna.
- Annál jobb. És a küzdelemnek a neme és módja? - Ezt is rád bizzuk. Válassz!
- Én a kést választom. A két ellenfelet balkezeikkel összekötik és a kést a jobb kézbe adják. A harc életre-halálra megy. Old Shatterhand beleegyezik?
- Igen. Kit választol ki magadnak?
- Beleegyeznél, ha téged választanálak?
- Igen.
- És Winnetou?
- Én is, - felelte az apacs.
A commancsa nagyon megelégedett arcot öltött és igy szólt:
- Apanatschka nagyon büszke arra, hogy a nyugat két leghiresebb harcosa kész vele megküzdeni. Gyávának tartanák-e, ha ő ennek dacára egyiküket sem választja?
- Nem, - feleltem. - Neked erre egészen más okod van.
- Köszönöm neked. - Winnetout és Old Shatterhandot legyőzhetetleneknek tartják és ha én nem őket választom, ugy tünhetik föl, mintha nálam hiányozna a bátorság. De ők ketten oly férfiak, kik előttem szentek és érinthetetlenek; ők barátjai az összes vörös és fehér harcosoknak és a vadnyugat minden lakói előtt példányképek, kiket meg nem sérthetek. Ha valamelyikük késem alatt elesnék, az oly veszteség lenne, melyet sem én, sem senki más nem pótolhat. Ez az oka annak, hogy én a Mascalero-apacsoknak sem vörös, sem fehér főnökét nem választom.
- Tehát keress magadnak egy mást!
Szemeit fürkészve irányzá az apacsok összegyült seregére, Old Wabblera, Parkerre és Hawleyre és azután Surehandra tekintett.
- Apanatschka főnök és nem szeretne közönséges harcossal megküzdeni, - mondta azután. - Ki az a fehérarcu, ki itt áll mellettetek?
- Neve Old Surehand, - feleltem.
- Old Surehand? - Róla sokszor hallottam. Ő erős, ügyes és bátor; tehát választhatom-e őt ellenfelemül, anélkül, hogy abba a gyanuba essem, hogy saját előnyömre gondoltam. Elfogadja-e ő e választásomat vagy visszautasitja?
- Elfogadom, - felelte Old Surehand pillanatnyi habozás nélkül.
- De Apanatschka ismétli előbbi szavait, hogy életre-halálra megy a tusa!
- E szavakra semmi szükség sincs. Tudom, hogy ilyesmit nem lehet játéknak tekinteni. Mondja meg Apanatschka, mikor lesz a bajvivás?
- Azt kivánom, hogy azonnal. Old Surehand beleegyezik?
- Igen, - feleltem.
- Egy kérésem van.
- És mi az?
- Eddig minden az én választásom szerint ment, ezért ellenfelemnek előnyt akarok nyujtani.
- Minő előnyt?
- Ő tegye az első szurást. Addig ne érezze az én késemet, mig én az övét nem fogadtam.
Ekkor Old Surehand vágott közbe.
- Azt nem fogadom el! Nem vagyok gyerek, kit valaki kiméljen. Senkié se legyen az első támadás, az első szurás joga. Old Shatterhand megadja a jelt, mikor kezdődjék a párbaj és azután bármelyik kezdje a támadást, amelyik akarja.
- Helyes! - fejeztem én ki beleegyezésemet. - Egyiknek se legyen a másik fölött előnye. Apanatschka menjen és hozza el kését!
Ő természetesen ott tette le fegyverét, hol a többi commancsa fegyvere feküdt, elindult.
- Derék legény! - mondta Old Surehand. - Valóban tiszteletreméltó és megvallom, hogy megszerettem, kár, hogy fájdalmat kér érette!
- Hogyan?
- Ha arra kényszeritene, hogy leszurjam.
- Hm! Oly biztos a dolga felől?
- Gondolom, habár tudom, hogy a véletlen másként üt ki, mint ahogy az ember gondolja.
- Helyes és kérem, hogy ezt ne hagyja figyelmen kivül. Mindenesetre jelentékeny testi ereje van.
- Ami ezt illeti, gondolom, hogy vele megmérkőzöm. Vagy nem?
- Igen; ön izomerejéről hires. De nézzen csak oda. Minden tagja rugékony, ha mozog; mindenesetre rendkivül ügyes.
- Lehet. De mégis gondolom, hogy megmérkőzöm vele. Az ember nem hiába részesült jó torna- és vivógyakorlatokban, magát nem hiába gyakorolta ifjú korától fogva és azután forgott a bloody-grounds (a vérmező) ezer veszélye közt. Őszintén megvallva, azt hiszem, hogy fölényben vagyok felette, ugyhogy föltettem magamban életét kimélni.
- Ami ezt illeti, ön legjobban tudja, mint tartsa magát. Én megvallom őszintén, hogy nagyon fájna, ha elesnék.
- De hát érettem nem érezne fájdalmat? - kérdé mosolyogva.
- E kérdés természetesen fölösleges. Vagy önnek külön kell szerelmi vallomást tenni és önnek egy hosszu és lelkes beszédben kifejteni, hogy ön nélkül élni nem tudok?
- Nem, ez természetesen fölösleges, sir. Én önt szivből szeretem és tudom, hogy ön is szeret. Ha ebben a párbajban valami emberi dolog érne, kérem, hogy ne feledjenek el igen hamar, Mr. Shatterhand. Akarja ön ezt? Adjon rá kezet!
- Itt van, bár nem szorul ily megerősitésre, Mr. Surehand.
- És még van egy kérésem.
- Szóljon! Ha csak tehetem, teljesitem.
- Ha elesném, menjen Jefferson-Citybe a Missouri mellé. Ismeri ön e várost?
- Igen.
- Ott megtalálja a Five-Streeten a Wallace et Comp. bank üzletét. Mondja meg Mr. Wallacenak az ön nevét, mondja el, mint végeztem itt életemet és kérje meg, hogy világositsa föl afelől, hogy mi hajtott engem ujból meg ujból a vad nyugatra!
- Fogja ő ezt velem közölni?
- Igen, ha meghaltam és ön biztositja őt, hogy ön ebben az esetben az én örökösöm. Így mig élek, természetesen senkinek sem fog elárulni semmit.
- És ha ezt megtudtam, akkor mitévő legyek?
- Amit ön akar.
- Jobb szeretném, ha valami határozottabb utmutatást kapnék.
- Ezt nem adhatom, Sir. Az ügy ugyanis olyan szokatlan és ha önnek az lenne a szándéka, hogy nyomomba lépjen, akkor ön előtt nagy fáradalmak és veszélyek állanának.
- Hiszi ön, hogy én ezektől visszariadnék?
- Nem; - ismerem önt. De nem akarom, hogy ön az életét egy oly ügyre föltegye, mely Önre nézve merőben idegen és önnek abban az esetben, ha sikerül végrehajtani, semmi haszna nem lesz.
- Ki kérdezi a hasznot, hogyha egy barátjának szolgálatot tehet!
- Ön nem; ezt jól tudom; de mégis semmit sem kivánok öntől. Beszéltesse el Mr. Wallaceval, hogy miről van szó és tegye azt, amit önnek a szive és az én emlékem parancsol! Többre nem kérem és ezzel ez az ügy el van intézve.
Mig Old Surehand ezeket mondá, Apanatschka visszatért a késsel kezében. Tehát a párbaj megkezdődhetett. Könnyü elképzelni, mily izgalmat idézett ez elő a jelenvoltak közt, mikor hallották, hogy késpárbajt fog vivni életre-halálra Old Surehand és Apanatschka. Az apacsok azonnal kört alkottak körülöttünk és pedig olyképpen, hogy a földön fekvő, megkötözött commancsák is láthatták ezt a látványt.
Old Surehand letette fegyvereit és csak a kését tartá meg, ezután kezét adta Apanatschkának és barátságos hangon igy szólt hozzá:
- Én vagyok a commancsák ifju főnökének ellenfele; ő ezt igy akarta. Életre-halálra megy a tusa, de mielőtt késemet reá emelném, ki akarom neki jelenteni, hogy nagyon örültem, hogy barátja és testvére lehetek. Üssön ki a döntés bármiképen, oly férfiak közt folyik e harc, kik, ha a halál őket el nem választaná, becsülnék és szeretnék egymást.
- Old Surehand, hires a fehérek közt, - felelte Apanatschka; - lelkem vonzódik hozzá és ha ő esnék el, neve mindig élni fog szivemben.
- Remélem. De egyet meg kell állapitani: Ha valamelyikünk a harc folyamán elvesztené a kését, megkaphatja-e ujra?
- Nem. Az az ő hibája, hogy nem tudta szilárdan megtartani; azután csak kezével védheti magát. Howgh! 
Kezeik még egymáséban nyugodtak. Midőn most szemközt állva, egymás tekintetébe mélyedtek, hirtelen eszembe jutott, hogy a commancsa arcvonalai a tárgyalás alatt miért tüntek föl nekem oly ismerősöknek; ezek az Old Surehandéival, ha nem is szembeötlő, de azért mégis oly hasonlóságot árultak el, hogy csodálkoztam, hogy ezt azonnal föl nem ismertem... egy egészen sajátságos véletlen, mert ez természetesen csak véletlenség lehetett. Most Winnetou egy szijat huzott elő a zsebéből és igy szólt:
- Testvéreim, adják ide balkezüket, hogy megkötözzem!
A szijat négyszeresen köté a kézcsuklóra, de ugy, hogy bár szilárdan egyesité őket, azért mégis marad egy kis mozgási szabadság. Ezután visszavonultunk, hogy mozdulataiknak tért engedjünk. Kilencszáz szem a legnagyobb feszültséggel volt reájuk irányozva, azonban ők ketten reámtekintettek, kinek a jelt kellett megadnom.
- Most... go on! - mondám.
Tekintetük rólam azonnal egymásra irányult. Ha én Apanatschkával szemben állottam volna, bizonyosan nyugodt és hidegvérü lettem volna; de igy oly gyorsan vert a szivem, hogy azt hittem, hogy dobogását hallom. Old Surehandot nagyon szerettem és a commancsa sorsa rámnézve majdnem közömbös volt. Ki fog közöttük győzni és ki fog elesni!
Egynéhány percig csöndben és mozdulatlanul állottak, jobbkezeiket aláeresztve. Ki emeli föl először a karját az első villámgyors szurásra? Ez a rövid idő nekem egy órának, sőt még hosszabb időnek tetszett. Ekkor... Old Surehand fölemelte karját és a legközelebbi percben a commancsáé oly gyorsasággal mozdult, hogy nem birtuk szemmel kisérni... a két penge összecsörrenve, a két ököl tompa puffanása, mindkét kés a levegőbe repült és a két kar lehanyatlott. Egyik sem sérült meg.
Ez Old Surehandnak mesterfogása volt. Kimélni akarta Apanatschkát, hogy meg ne ölje; karjának fölemelése cselfogás volt, mellyel az ellenfélt szurásra csábitotta.
- Uff, uff, uff, uff! - hangzik a kiáltás az apacsok és commancsák körében.
- Ez semmi. Adjátok vissza a késeket! - kiáltott Old Wabble. - Vérnek kell folyni, vérnek!
A két küzdőfél nem vette le szemét egymásról. Ekkor Apanatschka igy szólott:
- Kivánja Old Surehand, hogy a kést ujra megkapjuk?
- Nem, - felelte ez. - Ez a megbeszélés ellen volna.
- Én arról beszéltem, hogyha egyiknek hull le a kése, de mind a ketten elvesztettük.
- Ez ugyanaz. - Folytassuk ököllel!
- Igen, - folytassuk!
Ismét csendben álltak egy darabig, ekkor a commancsa egy csapást mért ellenfelének a fejére, ugyhogy ropogni látszott és majdnem ugyanazon pillanatban éppen oly ütést kapott; egyik sem ingott meg.
- Uff! - mondá Winnetou tompitott hangon. - Közületek egyik sem Old Shatterhand!
Mindketten belátták, hogy ilyen ökölcsapással nem lehet semmit elérni és gyorsan a toroknak estek. Én voltam már néhány párbajnak tanuja; de olyan birkózást, milyen most következett, sohasem láttam. Azon helyről, hol állottak, egy hüvelyknyire sem mozdultak el, erős, izmos alakjaik, mint oszlopok, mint ércszobrok meredtek a magasba; a két hatalmas lábszár mintha a földbe vert volna gyökeret; a két lebilincselt kéz leereszkedett, a két jobbkezet fölemelték és egymást tarták, mint egy csavarral körülszoritották. Igy álltak mozdulatlanul. Ha egy fényképész a gépét rájuk szegezte volna, a kép a legcsekélyebb ingadozást sem mutatta volna.
Mindkettő arra törekedett, hogy ellenfelének lélegzetét elfojtsa; ez borzasztó, mert merev és teljesen mozdulatlan fojtogatás volt, melynél az volt a döntő, hogy melyik nyak, melyik gége volt erőteljesebben kifejlődve. Old Surehand arca mind vörösebb, vörösebb lett; kezdett megkékülni. A commancsáé sötétebb szinü volt; de lehetett látni, hogy mind sötétebb szint ölt. Ekkor egy szisszenés volt hallható, nem lehetett tudni, hogy melyiktől, egy nyögés, egy kettőzött hörgés; elkezdtek ingadozni, egyszerre mind a ketten; lábaik fölemelkedtek és toporzékoltak a homokban; a lábszárak szétterpeszkedtek, hogy szilárd állást nyerjenek, a merev testek idestova, előre- és hátrahajoltak; fuldoklás következett és azután vége volt; mindketten lebuktak és mint élettelen alakok mereven zuhantak le a homokba. Ott fekve maradtak, anélkül, hogy egymás kezét eleresztették volna.
A sok néző néma csöndben ült; senki nem ejtett ki egyetlen szót, egyetlen felkiáltást, ugy hatott e hangtalan fojtogatás még e vad emberekre is. Én Winnetouval letérdeltem a két bajvivó mellett, hogy megtudjam, mi történt velük. Minden erőnket arra kellett forditanunk, hogy a két görcsösen összefogodzó kezet a vértől aláömlött nyakról elháritsuk; azután mindketten a vadászing alá nyultunk, hogy a szivdobogást kiérezzük.
- Uff! - mondta Winnetou. - Apanatschka még él; még nincs megfojtva!
- Én is érzek egy gyenge szivverést, - feleltem. - Eszméletlen állapotban vannak. Várjuk meg mig magukhoz térnek!
Föloldoztuk kezeiket a szijak alól. Ekkor Old Wabble hozzánk jött és igy szólott:
- Halottak, mindkettő halott?
Nem feleltünk.
- Ha nem haltak meg, csak elájultak, akkor a harc természetesen nem ért véget, hanem a késsel ujra kell kezdeni; th’is clear!
Ekkor Winnetou fölállott, kinyujtá karját és csak ennyit mondott:
- El innen!
Ilyen pillanatokban egészen főnök volt, egészen az az ember, kinek akaratával szemben nem volt ellenállás. Szemeivel, tekintetével, magatartásával szemben nem lehetett megállani. Igy járt az öreg cowboy is, nem mert szólni, megfordult és dörmögve távozott.
Egy idő mulva a két eszméletlen bajvivó kezdett mozdulni és pedig mindketten kezeikkel a nyakukhoz kaptak. Előbb Old Surehand nyitá föl szemeit; mereven nézett ránk mintegy magánkivül; azután eszmélni kezdett és támolyogva fölállt.
- Ez... ez... ez volt... - dadogta.
Karon fogtam, hogy el ne essék és igy szóltam:
- Borzasztó egy fojtogatás! - Nemde?
- I... i... igen, - hörögte. - Torkom még... zárva!
- Hát ne beszéljen még! Tud-e biztosan megállani?
Mély, mély lélegzetet vett, erős erőfeszitést tett, hogy gyengeségét legyőzze és igy felelt:
- Igen; tudok. Mi van... Apanatschkával? Él-e... él-e még?
- Igen; mindjárt magához tér. Látja, hogy már fölnyitá a szemeit!
A commancsának is segédkezni kellett; éppugy szédelgett, mint fehér ellenfele; jókora idő telt bele, mig mind a ketten urai lettek érzékeiknek és tagjaiknak. Mikor ez beállott, Apanatschka kérdezé tőlem:
- Ki győzött?
- Egyik sem, - feleltem.
- Ki bukott el előbb?
- Egyik sem; egyszerre zuhantatok alá.
- Akkor ujra kell kezdenünk. Adjátok vissza késeinket és kötözzetek össze!
Elindult, hogy kését elhozza onnét, ahová dobta; én azonban karjánál fogva visszatartottam és határozott hangon kinyilatkoztatám:
- Megállj! A párbaj véget ért és ujra nem kezdődhetik, egymással végeztetek!
- Nem!
- Igen!
- Egyik sem halott közülünk.
- Ki volt-e kötve, hogy egyikőtöknek okvetlenül meg kell halnia?
- Nem; de egyiknek győznie kell!
- Vedd ugy a dolgot, amint akarod! Vagy mindketten legyőzöttek vagy győztesek vagytok. Mindenesetre te életed kockáztattad és igy bebizonyitottad, hogy te nem engeded, hogy szabadságodat neked ajándékozzák.
- Uff! - Valóban ez a te nézeted?
- Igen.
- És mit gondol Winnetou?
- Éppen azt, mit testvérem Old Shatterhand, - felelte az apacs. - Apanatschka, Naünik ifju vezére nem küzdelem nélkül esett kezünkbe.
- Ezt fogják a többiek is mondani mindannyian?
- Ha Winnetou ezt mondja, ez elég. Egy apacs harcosnak sem lesz más véleménye, mint nekem!
- Igy tehát most magamnak kell elhatároznom. Én most a ti foglyotok vagyok, anélkül, hogy magamnak szemrehányást tehetnék. Itt van két kezem; kössetek meg éppen ugy, mint a többi commancsa harcost.
Winnetoura néztem. Egy tekintete elég volt arra, hogy tudjam, mit gondol; tehát Apanatschka felém kinyujtott kezeit visszautasitottam és igy szóltam:
- Már előbb megmondtam neked, hogy téged nem kötözünk meg, hanem még fegyvereidet is visszaadjuk, ha megigéred, hogy nem menekülsz el. Megadod ez igéreted nekünk?
- Megadom!
- Akkor hozd el fegyveredet és lovadat!
Már éppen meg akart fordulni és elindulni, de nem tette, hanem igy szólt:
- Még fegyvereimet is visszakapom? Ha most titeket rászednélek és szavamat nem tartanám, hanem megkisérteném harcosainkat kiszabaditani?
- Azt te nem teszed, te nem vagy csaló.
- Uff! - Old Shatterhand és Winnetou látni fogják, hogy Apanatschka megérdemli azt a bizalmat, melyet beléje helyeztek.
- Nekünk ezt nem kell meglátni. Bizalmunk irántad még sokkal nagyobb, mint gondolod. Halld, mit mondok neked!
- Mit?
- Vedd fegyveredet és mindenedet, ülj lóra és lovagolj el!
- Ellovagoljak? - kérdezte elcsodálkozva.
- Igen.
- Hova?
- Ahova akarsz.
- Ahová akarok? - Azt nem tehetem, azt nem szabad tennem.
- Miért nem?
- Mert foglyotok vagyok.
- Tévedsz. Te szabad vagy.
- Szabad...?! - ismételte e szót.
- Igen. Nekünk nincs semmi mondani és parancsolni valónk; te önmagad ura vagy és azt tehetsz, amit akarsz.
- De..., de..., de miért? - kérdezte, mialatt egy pár lépést meghátrált és tágra nyilt szemekkel nézett ránk.
- Mert tudjuk, hogy te álnokság és csalárdság nélkül vagy és mert mi minden becsületes és jó embernek barátai és testvérei vagyunk.
- De ha én más vagyok, mint ti gondoljátok?
- Te nem vagy más.
- Ha ellovagolok és harcosokat hozok, hogy foglyaitokat kiszabaditsam?
- Azt senki meg nem teheti. Foglyaink biztonságban vannak. Honnét kapnál ilyen harcosokat? Honnét vizet? És ha ez neked mind lehetséges volna, te sem kezedet, sem lábadat nem mozditanád Vupa-Umugi megszabaditására, mert te részt vettél abban a tárgyalásban, mely őt kezünkbe szolgáltatta. Te beleegyezésedet adtad és azt vissza nem veszed azért, mert szabadságodat visszanyerted.
Akkor az arca az örömtől és elragadtatástól mélyen elpirult és megindult szivvel tette e határozott nyilatkozatot:
- Old Shatterhand és Winnetou, hallják meg, amit Apanatschka, a commancsák főnöke mond most nektek! Büszke vagyok arra, hogy oly hires emberek biznak bennem és hisznek nekem és soha életemben el nem feledem, hogy ti engem minden álnokság és hamisság nélkül való embernek tartotok. Szabad vagyok és mehetek, ahová akarok; de nálatok maradok és ahelyett, hogy hátatok mögött a ti foglyaitokkal titokban közlekedjem, sokkal inkább éberen fogok rájuk ügyelni és arról gondoskodni, hogy közülök egy se szökjék meg. Ezt fogom tenni, habár az én törzsömhöz tartoznak.
- Erről meg vagyunk győződve és most veled leülünk, hogy veled a barátság és testvériség pipáját elszivjuk.
- Ezt... ezt... akarjátok tenni?
- Igen. Vagy talán te erre nem vagy hajlandó?
- Uff, uff! Nem hajlandó! Világszerte, ahol csak vörös emberek vannak, egy derék harcos sem található, ki ne tartaná élete legnagyobb kitüntetésének veletek a kalumet-et elszivhatni.
- De mit fog hozzá mondani Vupa-Umugi és mit fognak a többi foglyok mondani?
- Vupa-Umugi? Nem vagyok én éppugy főnök, mint ő? Meg kell-e kérdenem a közönséges harcosoktól, hogy mit szabad tennem vagy mit nem szabad? Kinek van köztük joga nekem parancsot adni vagy tőlem valamit számonkérni? Még Kolakekhot sem kérdezem meg.
Kolakekho annyit jelent: “atyám”.
- Atyádat? - Ő itt van?
- Igen.
- Hol?
- Ott hever Vupa-Umugi mellett.
- Ah! Öltözete és haja bubja elárulják, hogy a commancsák varázslója.
- Ő az.
- Van felesége?
- Igen, az én anyám!
- Te barátom és testvérem fogsz lenni és ne csodálkozz, ha anyád után kérdezősködöm. Nálunk, keresztyéneknél az a szokás, hogy ha egy fiuval beszélnek, arra is gondolnak, ki őt szive alatt hordozta. Jól van-e az anyád?
- Teste egészséges, de lelke már nincs nála, a nagy Manitouhoz ment el.
Ezzel az akarta mondani, hogy anyja őrült. Ez volt az az asszony, akivel Kaam-kulanoban beszéltem. Szerettem volna felőle többet hallani, de feltünés nélkül e tárgyról többet nem beszélhettem. De nem is lett volna erre időm, mert észak felől egy csapat lovast láttunk jönni, kik teherhordó lovakat hoztak magukkal; ezek voltak az első apacsok, kik vizet hoztak. Igy hát az összeköttetés az oázissal szerencsésen helyre volt állitva és mostantól kezdve szakadatlan vizküldésre számithattunk.
Bár mi is szomjasok voltunk, de a foglyok természetesen nálunk szomjasabbak voltak és ezért először őket kellett kielégiteni. A tömlők tartalma nem volt ugyan valami sok; de mivel a mi váltó-állomásaink szünet nélkül működtek, lassan-lassan további küldemények érkeztek, melyekkel végre a lovakat is legalább annyira ki lehetett elégiteni, hogy abba az állapotba jutottak, hogy e visszatérő utat kibirhatták.
A vizosztás után ment véghez a kalumet-szertartás, mellyel Apanatschka velünk örök barátsággal lett egybekötve és nekem az a szilárd meggyőződésem volt, hogy ő nem fog ugy tenni, mint Siba-bigk, ki egyszer hűtlen lett.
Visszatérő utunknak természetesen az oázisba kellett vezetnie, már csak a viz végett is, melyre a sok embernek és lónak szüksége volt. Jóllakásig való itatásról nem lehetett szó, kivált az állatoknál és ez arra kényszeritett bennünket, hogy a visszatérést mielőbb megkezdjük; ezért elhatároztuk, hogy este és éjjel lovagolunk, mi annál előnyösebb volt, mert igy a nappal lomhasztó hevét kikerültük.
A commancsák fegyvereit szétosztottuk az apacsok közt, ezután a foglyokat lovaikra ültettük; de fájdalom, a fáradság miatt a lovaglás igen nehezen ment. De időnként váltó-állomásokon annyi vizet kaptunk e szegény állatok számára, hogy egészen az oázisig kibirták.
Természetesen minden egyes őrség, mihelyt elértük, hozzánk csatlakozott és minden karót, amelyhez eljutottunk, kihuztuk a földből és magunkkal vittük; mert ha ott hagytuk volna beszúrva, valószinüen mások számára lettek volna utmutatók Bloody-Foxhoz, miket kerülnünk kellett.
A “tábornok” az ő fehér és vörös kiséretével hozzánk csatlakozott, mit nem gátolhattunk meg, habár jelenléte éppen nem volt kedves dolog. Ami a foglyok őrzését utközben illeti, ez nem volt nehéz, mert azt a rendszabályt alkalmaztuk, hogy egy commancsa két apacs között lovagolt; a két rész számaránya ezt lehetővé tette.
Éjjeli lovaglásunk jól ment végbe, mely csak akkor szakadt meg rövid időre, midőn a szembejövő állomásokhoz értünk, melyek vizet hoztak; akkor megállottunk, hogy a vizet azonnal szétosszuk.
Már akkor mindjárt, mikor az őrült asszonnyal találkoztam Kaam-kulanoban, föltettem magamban, hogy, ha férje kezünkbe kerül, fel nem tünő módon kisérletet teszek, hogy felőle megtudjak valamit. Most, mivel ő kezünkben volt, e szándékomat végrehajthattam. Lovamat utközben melléje irányoztam és ezt kérdeztem tőle:
- Vörös testvérem a Naünik varázslója?
- Igen, - felelte bosszusan.
- Minden vörös ember, mielőtt hadivállalatba kezd, meg szokta kérdezni a varázslatot. - Önök megkérdezték?
- Meg.
- Mit mondott a varázslat?
- Azt, hogy győzni fogunk.
- Akkor hazudott.
- A varázslat sohasem hazudik, mert általa a nagy Manitou szól hozzánk. De a varázslat a legnagyobb szerencsét is jósolhatja, de ha a harcosok, mint ez most történt, hibát hibára követnek el, a szerencse szerencsétlenséggé változik.
- Testvérem született Naüni?
- Igen.
- Hallom, hogy atyja az ifjú főnöknek Apanatschkának.
- Apanatschka az én fiam.
- Van még más fiad is?
- Nincs.
- Vagy leányod?
- Nincs.
- A te wigwamod osztályosa él-e még?
- Él.
- Szabad tudnom, mi a neve?
Ezen megütközött és vonakodott egy darabig és azután igy felelt:
- Old Shatterhand hires főnök. A főnökök szoktak-e más emberek feleségével törődni?
- Miért ne?
- A fehérarcuak másként gondolkodhatnak, de egy vörös harcoshoz vagy éppen főnökhöz nem illik idegen nőkkel foglalkozni.
E visszautasitó válasz természetesen el nem riasztott és tovább folytattam a puhatolódzást:
- Én nem vagyok vörös, hanem fehér harcos és Apanatschkával a testvérség pipáját szivtam. Tudod ezt?
- Láttam, - dörmögte. - Apanatschka jobb dolgot művelhetett volna, mint ezt.
- Ez nem tetszett neked?
- Nem.
- Ő egészen másként gondolkodik erről, mint te és mivel ő testvérem lett, természetesen részvétet érzek mindenki iránt, kik hozzá közelállanak, tehát irántad, az ő atyja iránt és azon nő iránt, kit ő anyjának nevez. Tehát nem tarthatod különös dolognak, ha én szivesen szeretném tudni a nevét!
- Tőlem ezt nem tudod meg.
- Miért nem?
- Ezt nem mondom meg. Howgh!
E szó azt jelenti, hogy valóban semmi választ nem kapok. Valóban csak indián szokás volt egy idegen asszony nevét nem venni ajkára vagy más oka volt, amiért tébolyodott nejéről hallgatott? Nekem is hát hallgatnom kell? - Nem! Oly élesen megfigyeltem arcát, amennyire a holdfényt megengedte és lassu hangnyomatékkal mondám:
- Te tibo-taka vagy?
A nyeregben felugrott, mintha darázs csipte volna meg, de nem mondott semmit.
- És ő tibo-wete?
Nem szólott semmit, csak arcát felém forditá, melyen feszült figyelem kifejezése volt.
- Ismerted az én Wawa Derrickemet? - folytattam. Ez volt az a kérdés, amelyet az asszony akkor hozzám intézett.
- Uff! - kiáltott föl.
- Ez az én “myrthe wreath”-em, - folytatám az ő akkori szavaival.
- Uff, uff! - ismételte ő, mialatt szemei lángoltak. - Miféle kérdések ezek?
- Te épp oly jól ismered, mint én.
- Hol hallottad azokat?
- Pschaw!
- Kitől?
- Pschaw!
- Miért nem válaszolsz?
- Mert nem akarok.
- Fél Old Shatterhand nekem fölvilágositást adni?
- Ne beszélj oly ostobaságot!
- Nem ostobaság. - Fölvilágositást kell követelnem!
- Mennyiben?
- Feleltél-e nekem, mikor előbb a te Squanod (feleséged) után tudakozódtam?
- Ez a squan hozzám tartozik és nem hozzád; én róla beszélhetek vagy hallgathatok, tetszésem szerint!
- Tehát ne is kivánd, hogy mások beszéljenek! Ha félelemről vagy aggodalomról beszélsz, akkor éppen te vagy az, kinek oka van a tartózkodásra, hogy fölvilágositást adj!
- De tudni akarom, hogy ki mondta e csodálatos szavakat!
- Nem tudod meg.
- Talán Apanatschkától hallottad?
- Nem.
- Hát kitől?
- Pschaw!
Ekkor felindulva igy szólt:
- Ha nem lennék fogoly és megkötözve, akkor kényszeritenélek, hogy velem szóba állj!
- Pschaw! Te és engem kényszeriteni! Egy öreg kuruzsló, ki törzsével asszonyait és gyermekeit a maga hókuszpókuszával és komédiájával csaknem háromszáz harcost romlásba vezet, Old Shatterhandot kényszeriteni akarja! Ha te nem éppen az én foglyom volnál, aki iránt részvétet kell tanusitanom, egészen másként beszélnék veled.
- Gunyolsz? - Az én varázslatomat komédiának nevezed? Óvakodj tőlem!
- Pschaw!
- És óvakodj attól, hogy e szavakat, melyeket most hallottál, tovább add!
- Bizonyára azért, mert ez rád nézve veszélyes lehet?
- Gunyolj hát! - Eljön az idő, amikor a te gunyod panaszra és siralomra válik.
E szavakat valósággal sziszegte a fogai között. E felindulással elárulta, hogy az, amit nejéről hallottam, nagy jelentőséggel bir vagy talán igen fontos volt.
- Nyomorult féreg, hogy mersz fenyegetni! - feleltem. - Csak akarnom kell és kezeimmel szétmorzsollak! De csak lovagolj tovább! - Később majd megmondom, mióta vagy te tibo-taka!
Lovamat megállitottam és hagytam, hogy a menet elvonuljon előttem. Eközben ketten utólértek, kik valami alkalmi beszédbe mélyedten lovagoltak egymás mellett, t. i. Old Wabble és a “tábornok”. Mikor az öreg cowboy meglátott, lovát az enyém mellé irányozva, igy szólott:
- Most is ugy haragszik rám, mint délután vagy meggondolta magát, Sir?
- Éppen ugy érzek.
- Mit?
- Hogy ön egy öreg, könnyelmü fickó, kit nem akarok többé megtürni magam mellett.
- Megtürni? All devils! - Ezt még nem mondta nekem senki! Tudja ön, mit jelent e szó türni?
- Igen.
- Ön tehát maga mellett tartott, habár nem voltam rá érdemes!
- Ilyenformán.
- Ez sok, Sir, nagyon sok! - Nem szabad elfelejtenie, hogy kicsoda és micsoda voltam!
- A cowboyok királya, pschaw!
- Hát ez talán semmi?
- Legalább nem sok, kivált, még ha valaki erre olyan sokat ad. Mióta ön velem van, ön semmi, de semmi egyebet nem csinált, mint ostobaságot. Ismételten figyelmeztettem önt, nem használt semmit. Már a “Száz fá”-nál megmondtam önnek, hogy egy ujabb ostobaság elválaszt egymástól; mindamellett ön már a legközelebbi negyedórában egy minden előzőnél nagyobb ostobaságot követett el. Tehát megtartom szavamat. Jövőre lőjje bakjait, ahol és akikkel akarja, de nálam és velem többé nem. Elválunk egymástól!
- Zoundr! - Ezt komolyan mondja?
- Eszemágában sincs önnel tréfálni!
- De mikor Vupa-Umugit ki akartam kémlelni, egészen jó szándékkal tettem.
- Milyen volt az ön szándéka, nekem mindegy. Ön nem engedelmeskedett nekem.
- Nem engedelmeskedtem? Abban a viszonyban álltunk-e egymással, hogy az egyiknek parancsolni, a másiknak engedelmeskedni kellett?
- Igen.
- Erről szót sem akarok hallani! Ön maga mondá ismételten, hogy nekünk mindnyájunknak egyenlő jogaink vannak.
- Ez igaz. De ha a dolog ugy áll, hogy egy tervet közösen kell végrehajtanunk, senkinek sem szabad a terv ellen cselekedni.
- Ez lehet; de ön nem volt a mi parancsnokunk és nem volt joga a közös cselekvésből kizárni.
- Ez oly nézet, melyre nem kellene válaszolnom; de mégis megteszem, mert különben ön minden ostobasága mellett azon csodálkoznék, hogy milyen okosan cselekedett. Nem adta-e át Winnetou énnekem az apacsok fölött való parancsolást?
- Igen.
- Tehát én voltam a vezér?
- Igen.
- Tehát jogom volt parancsolni?
- Az apacsoknak igen, de nekem nem!
- Milyen esztelenség! Ön velünk volt és éppen ugy kellett engedelmeskednie, mint nekik!
- Nem!
- De mondja csak, nincs-e önnek semmi meggondolása? Mi lenne, ha mindenki kénye-kedve szerint cselekednék és pedig oly körülmények közt, amikor az életről van szó. Egyébiránt én önt nem akartam magamhoz venni, de ön szép szóval kért engemet.
- Hm!
- És én csak akkor egyeztem bele, midőn ön megigérte, hogy mindent akaratom szerint tesz. Ezzel ön elismerte, hogy én vagyok az, kinek akarata kellett, hogy érvényesüljön.
- Ezt most mondja ön. Ön elferditi a dolgot!
- Well! - Belátom, hogy minden szó fölösleges. Ha valaki hibáját beismeri, azzal még lehet beszélni, de aki azt szépiti és pedig olymódon, mint ön mostan, azon nem lehet segiteni.
- Kivántam én az Ön segitségét?
- Nem volt-e arra szüksége?
- Többé nincs.
- Jó. Végeztünk.
- Igen. Végeztünk. Örökre?
- Igen.
- Ez azt jelenti, hogy önnek hozzám semmi köze?
- Igen.
- Well! Isten önnel!
Ő ellovagolt, de még egyszer visszafordult, meghajtá magát a lován és igy szólt:
- Tudja ön, miért vett bucsut?
- Természetesen!
- Én is tudom. Nem azért, amit ön az én ostobaságomnak nevez, hanem egészen másért.
- Mi?
- Még ön kérdi? - Én beláttam az ön lelkébe. Én azért nem vagyok az ön kedvére való ember, mert nem akartam imádkozó testvérei közé tartozni, ön akart az én pásztorom és nekem kellett az ön juhocskájának lenni. Ezt én nem tettem és azért rontott nekem. Ismeri nézetemet a vallás és a kegyesség felől. A legkegyesebbek a legrosszabbak. Old Wabble nem juhocska, ki az ön legelőjén legel. Ha ön bárányt keres, keressen máshol, tőlem akár egy egész nyájat. Az ilyen juhok számára ön a legalkalmasabb pásztor; a cowboyok királya nem hagyja magát sem öntől legeltetni, sem öntől megnyiratni. Ez utolsó szavam önhöz!
Most ellovagolt. Ha már előbb végeztem vele, most ő is végzett velem. És mégis sajnáltam.
Winnetouhoz és Old Surehandhoz csatlakoztam, kik a menet legvégén lovagoltak. Apanatschka egészen külön tartá magát, majd itt, majd ott volt és ugy látszott, hogy magát inkább a commancsák felügyelőjének, mintsem főnökének tekinti. Reggel felé hozzánk jött, magához intett és midőn egy kissé hátramaradtunk, hogy senki sem hallgathatott ránk, igy szólott:
- A varázslóhoz lovagoltam, aki az én atyám. Old Shatterhand beszélt vele.
- Elmesélte?
- Elmondta. Neje után kérdezősködtél?
- Igen.
- Emiatt nagyon dühös volt.
- Erről nem tehetek.
- Te tudtad, hogy őt neje tibo-taka-nak és magát pedig tibo-wete-nek hivja?
- Magát teljesebben tibo-wete-elen-nek hivja.
- Te Wawa-Derrickről és a myrha-wheath-ről is tudtál. A varázsló ezért egészen magánkivül volt.
- Miért? - Erről senkinek sem szabad tudni?
- Nem.
- De te is tudod.
- Én nem vagyok fehér, hanem indián.
- Ah, hát csak a fehéreknek nem szabad tudniok?
- Igen.
- Miért?
- Mert a szavak varázslatosak. Ezek a varázslás titkaihoz tartoznak.
- Valóban?
- Igen.
- Tudod jelentésüket?
- Nem.
- És mégis a varázsló fia vagy?
- Ő velem sem közli titkait. Kérdezte, honnét tudhatod e szavakat; nem tudtam neki fölvilágositást adni, de azt mondottam, hogy te Kaam-Kulanoban voltál és onnét hoztad el a főnök varázsszerét. Talán láttad ott anyámat?
- Mindenesetre!
- És beszéltél vele?
- Igen.
- Ő mondta neked e szavakat?
- Igen.
- Uff! Ezt a varázslónak nem szabad tudnia!
- Miért nem?
- Mert különben elveri anyámat.
- Ah!
- Igen, ő rosszul bánik vele. Egy derék harcos büszkébb annál, mintsem nejét bántalmazza, de ő veri nejét, valahányszor e szókat hallja tőle. Tehát neki nem szabad megmondanod, hogy azokat tőle hallottad.
- De kitől mástól kellett nekem azokat hallani?
- Valamelyik harcosunktól, ki neked elárulta. Minden harcos ismeri e szavakat, melyeket oly sokszor hallott!
- Hm! Különös - mondtam és gondolkodva. - Te a testvérség pipáját elszivtad velem. Hiszed-e, hogy irántad jóindulattal vagyok?
- Igen.
- Akarsz-e velem szemben őszinte, igen őszinte lenni?
- Akarok.
- Szereted-e atyádat, a varázslót?
- Nem.
- De anyádat, az ő nejét szereted?
- Igen!
- Szereti ő anyádat?
- Nem tudom. Ő menekül előle, mert lelke eltávozott.
- Még láttad a lelkét magánál?
- Nem. Mikor még kis gyerek voltam, már elveszte lelkét.
- A varázsló Naüni-é?
- Nem.
- Ah, akkor ő engem megcsalt.
- Azt mondta, hogy Naüni?
- Azt.
- Nem igaz, mert ő a Naünikhez más törzstől jött át.
- Melyiktől?
- Nem tudom; ő ezt nem mondja meg senkinek.
- Érintkezik ő fehér emberekkel?
- Csak ha a véletlen ugy hozza magával.
- Vannak-e köztük barátai?
- Nincsenek.
- Figyelj arra, amit most kérdezek! - Talán kerüli a fehér arcuakat?
- Igen.
- Ugy értem, hogy ő jobban kerüli a velük való találkozást, mint más vörösek?
- Hogy jobban-e, nem tudom.
- Gondolj csak utána!
- Különös gondot nem okoznak neki.
- Ugy! Az ellenkezőt hittem volna.
- Miért?
- Mert valami gyanum van vele szemben.
- Minő gyanud?
- Te fia vagy és kérlek, hogy még hallgathassak erről. Talán eljön az idő, midőn megmondom neked.
- Legyen ugy, amint Old Shatterhand akarja! De szabad-e nekem egyet kérni?
- Tedd azt!
- Nem mondta-e anyám, hogy az ő szavairól hallgass?
- Mindenesetre mondta.
- S te mégis atyámnak erről beszéltél!
- Mert föltettem, hogy ő e szavakat ismeri. Másnak el nem árultam volna.
- Hát hallgass mostantól kezdve mások előtt. Ezek a varázslás titkaihoz tartoznak.
- Hm! Én bár beszélem a ti nyelveteket, de neked jobban kell azt ismerned, mint nekem. Hogy mit jelent taka és webe, azt tudom, de mit értenek tibo szó alatt?
- Azt nem mondhatom meg.
- Ez a szó valóban ismeretlen előtted?
- Sokszor hallottam anyámtól, de nem tudom, mit jelent.
- És elen?
- Azt sem tudom.
- Különös! A vöröseknek egy nyelve sincs, melyben e szavak előfordulnak, de azt okvetlenül meg szeretném tudni, hogy mit jelentenek.
- Be akarsz hatolni a varázslás titkaiba?
- Igen, ha ugyan az varázslás, amit nem hiszek.
Fejét rázta és igy szólott:
- Nem tudom, hogy Old Shatterhand lelke miért foglalkozik ennyire atyámmal és anyámmal, de figyelmeztetem, hogy a varázslótól óvakodjék, mert ez nem szereti, ha vele foglalkoznak. Ő minden művészetben és varázslatban jártas és minden ellenségét meg birja távolból is rontani, anélkül, hogy őket látnia vagy hallania kellene.
- Pschaw!
- Nem hiszed?
- Nem.
- Ha én mondom, elhiheted. Óvakodj tőle és szivleld meg az én kérésemet, hogy e szókat senkinek se mondd el.
- Én e kivánságodat teljesitem. Most csak azt mondd meg, a chikasaw harcosokkal békében éltek-e?
- Igen.
- Tudod-e, hogy hol vannak legelőik?
- Fenn a Red-Rivernél.
- Ez igen hosszu. Nem tudnál közelebbről megjelölni?
- Ott, ahol a Peace-folyó beleszalad a Red-Riverbe.
- Azt hiszem, hogy kicsiny törzs.
- Csak néhányszáz harcosuk van és egyetlen főnökük.
- Ez Mba, ki most nálunk van?
- Igen.
- Miféle ember ez?
- Olyan férfi, mint a többi harcos, sem nagyobb, sem kisebb.
- Azt érted ez alatt, hogy bár bátor, de nem nagyon hires?
- Igen.
- Én másként értettem kérdésemet; én a jellemére gondoltam.
- Békés ember, min nem csodálkozhatol, mivel oly kevés harcosa van. Soha semmi rablást vagy gyilkosságot, vagy árulást róla nem hallottam.
- Ezt a benyomást tette rám is. Ismered őt személyesen? Láttad már valaha?
- Nem.
- Beszélj most egyszer vele! Szeretném tudni, hogy ki a tábornok, mit művel, mit akar és mint találkozott Mbával?
- Megteszem.
- De tudd meg ugy, hogy ne tünjék föl, neki nem szabad arra gondolni, hogy mi tudni akarjuk.
- Ugy fogok vele beszélni, hogy nekem ezt el fogja beszélni anélkül, hogy kérdeznem kellene.
Ellovagolt és már egy félóra mulva ismét visszatért hozzám.
- Nos, megtudott-e valamit? - kérdeztem.
- Igen. Hogy ki a tábornok és mi a foglalkozása, azt Mba nem tudja. Őt és három fehérarcut lenn a Wild Cherrynél találta és megigérte nekik, hogy a Llano estacadon keresztül Peace-River felé elvezeti, hol ők a chickasawoknál kipihennék a pusztai lovaglást és azután tovább mennének.
- Hova?
- Azt nem tudom, mert maga sem tudta megmondani. Ő nekem ezt elbeszélte anélkül, hogy utána tudakozódtam volna.
- Természetesen a tábornok neki jutalmat igért?
- Három puskát, golyót és puskaport.
- Többet nem tudtál meg?
- Nem. Nem akartam kérdezni, mert ez neki talán feltünt volna.
- Ezt nagyon helyesen tetted.
- Old Shatterhand testvérnek van valami oka arra, hogy a tábornok után tudakozódjék?
- Tulajdonképpen nincs; de nem tetszik nekem. És ha oly emberek vannak mellettem, kikben nem bizom, mindig szoktam magamat tájékoztatni viszonyaik és szándékaik felől. Ebből már gyakran volt hasznom. Neked is csak tanácsolhatom, hogy te is mindig ugyanazt tedd.
Ez mindenesetre ugy volt, hogy ez elvemnek némi előnyt köszönhettem. Ez az ugynevezett tábornok semmit sem tartozott rám; egészen közömbös lehetett, hogy honnét jött és hova ment; de gazemberarca lehetetlenné tette, hogy közönyös legyek iránta és ezért szereztem meg e látszólag fölösleges és céltalan tájékoztatást felőle. Hogy mily helyesen tettem, az nemsokára kiviláglott.
Reggeli szürkület jött és néhány perc alatt egészen világos lett. Én Winnetouval lovagoltam. Előttünk lovagolt Old Surehand Apanatschkával. Éppen fölkelt a nap és fényét e két lovasra vetette.
- Uff! - mondta Winnetou félhalkan; egy kézmozdulattal figyelmemet e két lovasra irányzá.
Nem kellett kérdeznem, mit akar; azonnal beláttam: e hasonlóság közöttük! Az egyformaság alakjukban, ülésükben, tartásukban, mozgásukban. Az ember azt mondhatná, hogy testvérek.
Kevés idő mulva ismét apacsok jöttek velünk szembe vizzel; ők bejárták az utolsó előtti váltóállomást. Itt hosszabban időztünk, hogy a vizet szétosszuk és a lovaknak pihenőt adjunk. Ezután továbbjutottunk az utolsó váltóhoz, honnét csak egy órányira kellett lovagolni. Most az volt a kérdés, kinek szabad az oázisra menni, melynek fekvését titokban kellett tartani. A tábornokhoz lovagoltam, ki ismét az öreg Wabble oldalán volt és igy szólottam:
- Közelebb jutottunk célunkhoz, Mr. Douglas...!
- Tábornok, tábornok! Én tábornok vagyok, Sir! - szakitott félbe.
- Well! De mit tartozik az rám?
- Önre természetesen kevésbé, mint rám; meg szokták adni mindenkinek azt a cimet, mely megilleti. Mert önnek tudnia kell, hogy Bull-Run mellett a harcot végigharcoltam és azután győzelmesen küzdöttem...
- Jól van, jól van, - vágtam közbe. - Ezt már elmondta egyszer és amit egyszer hallottam, meg szoktam jegyezni anélkül, hogy ismételni kellene. A tábornok cimet megadom, csak kiméljen meg engem vele. Tehát célunkhoz közeledünk, Mr. Douglas és most már el kell öntől válnunk.
- Elválni? Miért?
- Mert valószinüen elválnak utaink.
- Legkevésbé. Nekem a “Száz fá”-hoz kell mennem és Mr. Cuttertől hallottam, hogy önök is valószinüen oda lovagolnak. Vagy nem?
- Igen.
Ő a Peace-River felé akart menni a chickasawokhoz és most a “Száz fát” jelöli meg legközelebbi céljának, ez feltünt nekem, de semmi gonosz szándékot nem tettem föl. Miért nem változtathatta volna meg eredeti tervét.
- Ön láthatja, hogy egyazon uton megyünk, - folytatá, - de ha ez az eset volna is, önökkel kell lovagolnom az oázishoz.
- Miért?
- Mert nincs több vizem.
- Tegnap még tele tömlői voltak.
- Ma már üresek. Azt hiszi ön, hogy bennünk nincs emberi érzés? - A vizet a commancsák közt szétosztottuk.
Később beláttam, hogy ez hadicsel volt, hogy velünk együtt kelljen az oázisba menni; most még köszönetemet kellett nyilvánitanom emberséges eljárásáért. De legalább ezt a megjegyzést tettem:
- Az oázis, melyről ön beszél, nem találkozóhely mindenki számára, birtokosai csak azon embereket szokták maguk mellett megtartani, kiket meghivtak.
- Én is meg vagyok hiva.
- Meghiva?
- Yes.
- Kitől?
- Mr. Cuttertől, ki BIoody-Fox vendége, mint ön elismerheti.
- Hogy ő magát még most is annak tekintheti, az kérdés; ő nagyon jól tudja, hogy nem mindenkinek van joga bemenni.
- Ah, azért a keskeny ösvényért, mely oda vezet? Oh, azért önnek nem kell engem kizárni onnét; ez ut előttem nem titok. Mr. Cutter őt és az oázist igen pontosan leirta. A fehéreknek, kiket itt látok, mindnyájának szabad odamenniök és nem tudok valóban semmi okot, mely önt arra birná, hogy engem onnét kizárjon!
Ez természetesen igaz volt és ha Old Wabble ismét elkövette azt az ostobaságot, hogy neki az oázisnak és az odavezető utnak pontos leirását adta, annyi mintha ő maga már lett volna ott és az én vonakodásom csak azt idézte volna elő, amit el akartam kerülni. Ezért hát kelletlen kénytelen ezt mondtam:
- Jó, hát nincs ellenvetésem az ellen, hogy ön ott tömlőit ujra megtölti, de kiséretét távol kell tartania.

Attól a kelepcétől, melyben a commancsákat elfogtuk, az oázishoz, mint már emlitettem, egy jó napi lovaglásnyi ut volt, de a lovak elgyengülése miatt csak nehezen haladhattunk előre és igy a zöld gyepszigetet csak délután két órakor értük el.
Megérkezésünk után első gondunk volt a foglyokat biztonságba helyezni. Nekik ott kellett táborozniok, hol a Siba-bigk emberei már ott voltak és az apacsok egy tömött, áthatolhatatlan gyűrűt vontak körülöttük. Azután legalább a lovakról gondoskodtunk, mit Entscharkorra biztunk, ki harcosainak egy részét odavezényelte, hogy az állatokat rendre a keskeny csapáson a vizhez vezessék és a lovakat megitassák. Ezzel természetesen több óra telt el.
Ami az étkezést illeti, a commancsák nagyon gyarlón voltak élelemmel ellátva és igy az apacsok kényszeritve voltak őket a maguk készletével megsegiteni. Minthogy az uton nem lehetett oly sokáig kitartani, mint kiszámitották, az oázison való tartózkodást meg kellett röviditeni és igy elhatározták a “Száz fá”-hoz való visszatérést már másnap megkezdeni.
Ez természetesen nem ment oly simán, mint azt elbeszélem, összegyült háromszáz apacs és kétszáz commancsa, akikről gondoskodni kellett. Mindenkinek volt valami megjegyzése, valami kérdeznivalója, valami kivánsága és senki máshoz nem fordultak, mint hozzám és Winnetouhoz. Alig jutottunk lélegzethez. Mikor aztán végre erőnkhöz képest mindenkit kielégitettünk, már magunkra is gondolhattunk, este lett és ekkor jutott eszembe, hogy tegnap egy korty vizet sem ittam. Másokról gondoskodtam és magamra nem gondoltam. Mikor ezt Winnetounak megmondottam, ő mosolyogva igy válaszolt:
- Akkor hát testvér igyál gyorsan és hagyj nekem is egy kortyot, mert én is szomjas vagyok.
- Te is? Mikor ittál utoljára?
- Tegnap, midőn te ittál. Lovainknak jobb dolguk volt, mert Bloody-Fox gondoskodott róluk.
Midőn az oázis belsejébe léptünk, két tüz égett, melyek a házikót, az előtte elterülő tért és a kis tavat világitották meg. A padokon ültek Parker, Hawley, Fox, Old Surehand, Apanatschka, Siba-bigk, Old Wabble és mellette a tábornok. E kettő ugy látszik elválaszthatatlan volt egymástól. Már ettek és most jött Bob és Sanna, hogy rólam és Winnetouról gondoskodjék. Beszélgettek és ugy látszik, hogy a tábornok szólt legutoljára, mert midőn mi leültünk, igy folytatta:
- Igen mulatságos egy társaság volt, melyet ott találtunk. Két nap előtt telepedtek ott le, hogy a vadászattól kipihenjék magukat és amint hallottam, egy darabig még az oázison akartak maradni. Tizenöten voltak és köztük érdekes, nagyon érdekes legények. Legérdekesebb volt az egyik, ki ugy látszik, hogy pokoli sok kalandon ment keresztül és azokat egy végtében mesélte el és ha az egyik kalandnak a végére jutott, már egy második és egy harmadik jött a nyelvére. Ha nem tévedek, Saddlernek hivták, de egyik bizalmas barátja nekem azt mondta, hogy tulajdonképpen Etters a neve, Dan Etters és már több nevet is viselt. Ez nekem közömbös volt, mert már több emberfiának volt oka nevét egy mással elcserélni és ha e westmann magát Saddlernek hivta, de voltaképp Dan Etters volt, igy...
Félbeszakitották. Old Surehand, mikor az Etters nevet először hallotta, üléséből fölemelkedett és az asztalon keresztül kérdezé:
- Etters, valóban Etters?
- Yes, Sir.
- Ön helyesen hallotta?
- Nem tudnám, hogy rossz hallásom volna!
- És helyesen jegyezte meg?
- Kivált a nevekre nézve kitünő emlékezőtehetségem van.
- És Dan, tehát Dániel volt a keresztneve?
- Dan Ettersnek és nem másnak hivták.
Tévedtem-e a lebegő világitás mellett vagy valóban ugy volt? Ugy tetszik nekem, mintha a tábornok szokatlan figyelemmel irányozta volna a szemét, Old Surehandra, ki láthatólag oly izgalomban volt, melyet szeretett volna elleplezni, de nem birta elrejteni.
- Tehát valóban Daniel Etters! - mondá ő, mélyen fölsóhajtva. - Jól megfigyelte ezt az embert?
- Azt hiszem, - felelte Douglas.
- Irja le őt nekem!
- Hm! Leirni? Talán ön ismeri ez Etterst? - Valami összeköttetésben áll vele, Mr. Surehand?
- Igen. Szeretném tudni, hogy az az ember, kiről ön beszél, ugyanaz-e, akit én gondolok. Ezért szeretném az ő leirását hallani.
- Szeretném önnek őt leirni, de valóban nem tudom, hogy miként kezdjem!
- Miként?
- Mert nehéz egy embert leirni, kin nincs semmi különös és éppen ugy néz ki, mint száz más ember.
- Hosszu, kurta, vastag, vékony...?
- Ha meg kell mondanom, körülbelül olyan magamforma, kora is ugyanaz lehetett. Egyébként ő, amint mondtam, ugy nézett ki, mint akárki más, ugyhogy valóban nem tudom, mit irhatnék le róla.
- Nem volt semmi, egyáltalán semmi feltünő benne?
- Semmi.
- Semmi ismertetőjel?
- Semmi.
- Nem emlékszik-e a fogaira?
- Fogai... oh igen, fogai! - Ezt le lehetne irni.
- Nos, nos? Ne várakoztasson ugy meg!
- Thunder! - ugylátszik, hogy ön nagyon siet, Mr. Surehand! Volt két fog hija.
- Hol?
- Jobbról egy és balról egy.
- Fenn vagy lenn?
- Természetesen fenn, hiszen ön tudja, hogy az alsó állkapcsában a fog hija nem könnyen látható. Hiányzott egy innét és tulnan, mi, amint most visszagondolok, neki, mikor beszélt, sajátságos kinézést adott és meg hangjára is befolyással volt, mert egy kissé selypitett, mikor az s-et kiejté.
- Ő az, ő az; az, akit keresek! - kiáltott fel Surehand majdnem ujjongva.
- Mit? Kereste ön ez embert?
- És mennyire! Hosszu évek óta! Minden államban a Savannákban, az őserdőben, a Felföld canon-jaiban és a sziklás hegyek szakadékaiban! Őt üldöztem könnyü, törékeny kanoeban és a Missouri-sikság mély hómezőin.
- Üldözte őt? Tehát önnek ellensége?
- Ellenség, kinél nagyobb nem lehet!
- Engedje meg, hogy csodálkozzam! Ez a Dan Etters oly ártatlannak látszott, mint akár egy kis gyermek!
- Egy démon, egy ördög, egy sátán, kinél nagyobb a pokolban sincs. Ő, ki nekem hosszu évek előtt az én...
- Csitt, Mr. Surehand! - vágtam én gyorsan szavába; - ön fel van izgatva. Nem volna-e lehetséges, hogy ön a személyre nézve téved?
- Nem, nem és ismét csak nem! ő az...
Szavaimat nem értette meg és tovább beszélt; ekkor egy tiltó tekintetet vetettem reá, mely magához téritette. Elhallgatott, megkisérté magán uralkodni és nyugodtabb hangon folytatá:
- De ez nem tartozik ide; ezek régi dolgok, miket nem akarok bolygatni.
- Csak bolygassa föl, Mr. Surehand! - mondta a tábornok. - Talán ez oly történet, melyet érdekes hallgatni. Nem beszélné el?
- Unalmas lenne. De hát hol találkozott ön ez Etters-szel? Ott lenn Fort Terrelben?
- Yes, Fort Terrelben, mint elébb mondám.
- És ő ott akar maradni?
- Gondolom. Legalább azt mondotta.
- Meddig?
- Egy hétig, ha jól hallottam.
- És mennyi ideje beszélt ön vele?
- Ma négy napja.
- Négy napja! Tehát még három van hátra!
- Ezt ön olyan különös hangon mondja. - Talán oda akar menni?
- Igen, oda akarok, oda kell mennem!
- Talán ő már el is ment.
- Akkor utánamegyek! Követem a nyomát, bárhová vezetne!
Ekkor ujra figyelmeztető tekintetet veték rá, végre lecsillapodott, arcát kezével végigsimitotta és e szavakkal végzé:
- Pschaw! Vagy hát futni hagyom! Engem erősen megbántott; de mit tegyek vele, ha meg is találnám? Az ügy már elévült és nem volna biró, ki azt elvállalná. Ne beszéljünk többet róla!
Kevés idő mulva a házba mentem; utánam jött, hol magunk voltunk és kérdezte:
- Ön akarta, hogy önt kövessem, Sir?
- Mindenesetre.
- Miért intett nekem?
- Mert nem kellett volna magát igy vezettetni. Én ebben a quasi-tábornokban nem bizom.
- Magam sem. 
- Ő oly feszült figyelemmel nézett Önre és az Etters nevet oly nyomatékkal és sajátságos módon ejté ki, mintha csak az ön kedvéért nevezte volna meg.
- Hogy őt nevezte, ez tiszta véletlen volt, erről meg vagyok győződve!
- Én nem. A szándékosságot ki lehetett érezni.
- Minő szándékosság vezethette ez embert, kit nem is ismerek!?
- Ő ismeri önt, bizonyára ismeri!
Ekkor Apanatschka is bejött. Óvatosan körülnézett és mikor látta, hogy magunk vagyunk, kérdezte:
- Testvéreim, arról az emberről beszéltek, kinek nevét a tábornok emlité?
- Igen! - feleltem.
- Én láttam ez embert, kinek két agatam-ja van!
- Ah, hol?
- Kaam-kulanoban!
- Mikor?
- Sok évvel ezelőtt, mikor még kis fiu voltam.
- Ez rég, nagyon rég volt, - mondtam csalódottan.
- Őt Ettersnek hivták.
- Valóban? Ezt még tudod?
- Megjegyeztem magamnak, mert gyűlöltem!
- Miért?
- Kinevette anyámat, akit én szerettem!
- Mit keresett nálatok?
- Nem tudom. A varázsló házában lakott és valahányszor ott volt, anyámat gonosz szellem lepte meg, ki tagjait szanaszét hányta-vetette.
Azt akarta mondani e szavakkal, hogy görcsei voltak.
- Tudsz-e még arra emlékezni, hogy anyád akkor, mint nézett ki?
- Szép és fiatal volt.
- Világosabb volt-e az arcszine, mint most?
- Vörös volt, mint minden vörös asszonyé!
- Akkor az a sejtelem, mely bennem támadt, hamis; de a másik sejtelmem igaz lesz. Ez az Etters önt a civilizáció köréből nyugatra kergette Mr. Surehand? Összeköttetésben áll ő azon szerencsétlen eseményekkel, melyek összetörték önnek hitét az Istenben és az iránta való bizalmát!?
- Igen, - felelte. - Eltalálta!
- És azt hiszi valóban, hogy ő most Fort-Terrelben van?
- Meg vagyok róla győződve!
- Természetesen oda akar menni?
- Oda kell, oda kell mennem!
- Mikor?
- Még ma este! Nem szabad egy napot, egy órát, egy percet sem elvesztenem. E gazembert százszor üldöztem, néha heteken át, anélkül, hogy valaha szemem elé került volna. Én csak nevét és tetteit ismertem, soha nem láttam. Most tudom meg hirtelen és váratlan, hogy hol van és elgondolhatja, hogy itt egy percnyi nyugtom nincs. El kell mennem!
- Akarja hinni, hogy a tábornok nem csalta meg, én nem bizom benne.
- Gondolja meg a dolgot még egyszer, Sir! Mi szándéka lehet ily hazugsággal?
- Önt megtéveszteni.
- Nem; én hiszek szavainak és Fort-Terrelbe lovagolok.
- Egyedül?
- Egyedül; nincs kisérőm.
- De lesz egy!
- Ki?
- Én!
- Mit? Ön? - kérdezte örvendő csodálkozással, ön velem akar jönni?
- Igen, tudniillik, ha ön elfogad.
- Ha elfogadom-e? Minő kérdés! Én állandóan csak ön mellett és önnel óhajtok lenni, még közönséges helyzetben is, mert nem képzeli, hogy mennyire megszerettem önt. És most, mikor oly fontos dologról van szó, egy ragadozó vadállat üldözéséről, melyet én sehol, de sehol nem tudtam elfogni, az ön kisérete engem, biztosit arról, hogy Etters ez alkalommal el nem menekszik. Ha Old Shatterhand egy vadászatra vállalkozik, akkor a vad elveszett. Tehát ön valóban velem akar jönni?
- Bizonyára!
- Ez nekem valóságos gyönyör, egy - - egy - - egy - - amit alig tudok elhinni. De ön itt nem nélkülözhető!
- De igen. Winnetou vezetni fog mindent.
- És tőle akar érettem elválni?
- A válás rövid ideig fog tartani. Őt mi ismét fölkeressük. Tehát, szabad-e önnel mennem?
- Szabad-e? Itt szabadságról szó sem lehet! Szeretném önt térdre esve kérni, hogy velem jöjjön, hogy engem a fejével, a karjával támogasson!
Ekkor Apanatschka kezét karjára tette és igy szólott:
- És még valaki önnel együtt lovagol.
- Ki?
- Apanatschka, a Naüni-commancsok főnöke. Ne utasitsa vissza! Szeretlek és veled megyek. Én beszélem a fehérarcuak nyelvét, megtanultam az emberek titkos utjait fölfedezni és nem félek semmi ellenségtől. Nem használhatok-e neked? Én veled, Winnetouval és Old Shatterhanddal elszivtam a kalumet és testvéred vagyok. Te halálos ellenséget keresel, kit el akarsz fogni és ezért nagy veszélynek teszed ki magadat. Nem kell-e testvérednek melletted lenni? Lennék-e barátod, testvéred, ha engednélek egyedül lovagolni?
Rendkivül megható ragaszkodás áradott ki szavaiból, hangjából, arckifejezéséből. Old Surehand nem felelt és kérdőleg nézett rám. Ezért a döntést kezembe vettem.
- Vörös testvérünk, Apanatschka, olyat akar tenni, amit egész törzse nem helyeselne.
- Mit kérdezem én az én törzsemet, ha az én testvérem Old Surehandról van szó! A commancsák csak gyülölni és pusztitani tudnak, de én itt szeretetet, szelidséget találok. A vörös emberek győznek a tomahawkkal; de ti erősek és legyőzhetetlenek vagytok és legyőzitek minden ellenségeiteket a megbocsátás és kiengesztelés fegyvereivel. Hol jobb lenni, a gyülöletnél vagy a szeretetnél? Testvéretek vagyok és veletek lovagolok!
- Jó, elkisérhetsz. De mi nem ma, hanem holnap korán reggel indulunk. S néhány óra ránk nézve elvész, lovainknak pihenniük kell, akkor holnap gyorsabbak lesznek.
- De ha Etters már tovább ment? - vetette föl Old Surehand, aggodalmasan e kérdést.
- Akkor nyomát hagyta hátra, melyen követhetjük. Ne féljetek! Csak legyen jó lovunk. Az én paripámban megbizom, ha reggelig pihenhet és Apanatschka lova is gyors és kitartó; azt megjegyeztem. Hogy áll a dolog az önével, Mr. Surehand?
- Egészen jeles állat, ha nem is hasonlitható össze az önök paripájával; csakhogy az utolsó időkben ugy megerőltettem, hogy le kell mondanom igényemről, melyet a közelebbi napokban gyorsasága iránt kell támasztanom.
- Well, akkor lovagolja ön a Vupa-Umugi lovát, melyet mi Kaam-kulanoból hoztunk magunkkal!
- Hogyan? Azt kölcsönözné nekem?
- Kölcsönözni nem, de odaajándékozni!
- Ajándékozni egy ily értékes állatot!
- Vegye csak el! Mit tegyek én vele? Vupa-Umugi nem kapja meg többé és nekem nincs szükségem reá.
Ekkor kezet szoritott velem és igy szólott:
- Elfogadom, igen elfogadom! Öntől még egy oly nagy ajándékot sem utasitok el, mert gondolom, hogy megengedi, hogy valamikor viszonozzam. Tehát csak holnap reggel lovagolunk. Most jöjjenek ki; azonnal uj lovamhoz kell mennem!
- De ne áruljon el semmit! Legjobb lesz, ha egyáltalán nem beszél ismét a tábornoknak!
Mikor kimentünk, láttam, hogy Winnetou nincs ott; elment, hogy utána nézzen, hogy a foglyokat jól őrzik-e. Ezüst puskáját, valamint az én két fegyveremet az asztalon hagyta. Most a tábornok mind a hármat kezébe vette és próbálgatta éppen az én vadászpuskámat, hogy szerkezetét kitanulja. Sóvár, majdnem kapzsi kifejezés ült arcán.
- Nemde, Sir, ez az ön hires medveölője? - kérdezte tőlem, mikor jönni látott.
- Igen, - feleltem röviden.
- Ez az a hires Henry puska, melyről annyit meséltek?
- Igen, de mit akar vele?
- A závárt akartam fölnyitni, de nem birtam. Megmondhatná nekem, miként - - - -
- Igen, azt akartam önnek mondani, - vágtam beszédébe, - igen, azt akarom mondani, hogy vegye le róla a kezét. Ezek nem játékszerek egy tábornoknak, aki Ball-Runt soha életében nem látta!
- Mit? Nem láttam? Mondom önnek, hogy - - - -
- Elég volt! Ön nem nyer semmi fölvilágositást. - Adja ide!
Elvettem mindkét fegyveremet, mikor épen visszatért Winnetou, kinek puskáját még kezében tartá. Az azonnal megérté az összefüggést, az ezüst puskát elvette tőle és különben nyugodt természete ellenére, indulatosan válaszolt:
- Hogy mer egy hazug fehérarcu az apacsok főnökének fegyveréhez nyulni! E fegyvert még soha sem érintette egy fehér gazember piszkos ujja!
- Gazember? - fortyant föl a tábornok. Visszavonja-e Winnetou ezt a szót vagy - - - -!
- Vagy? Mi? - dörögte az apacs.
Ekkor Douglas meghökkent és siralmas hangon mondá:
- Csak szabad egy fegyvert megszemlélni?
- De nem érinteni! Winnetou nem érinti azt a helyet, melyhez a te kezed ért!
A santillo takaró végével, mely neki övül szolgált, elragadta a puskát, mintha beszennyezték volna, aztán felém nyujtá és igy szólt:
- Testvérem, Old Shatterhand, vigye fegyvereinket a szobába és ott akassza fel a falra, hogy ily kezek ismét be ne szennyezzék!
Ezután elfordult és lovához ment. Láttam, hogy a tábornok Old Wabbleval egy előttem azonnal meg nem érthető tekintetet váltott, azután a fegyvereket a házikóba vittem, ahol azok biztonságban függhettek, mert hivatlan embernek oda belépni nem volt szabad. Én legalább azt hittem és Winnetou is azt hitte.
Azután hozzá mentem, hogy közöljem vele, mit beszéltem meg Old Surehanddal. Ő teljesen egyetértett velem és igy szólott:
- Testvérem igen helyesen járt el. Ha a tábornok az igazat mondta vagy nem, jó lesz, ha te Surehanddal lovagolsz és örvendek, hogy Apanatschka is elkisér. Ő nem lesz terhetekre, csak segitségetekre. Engem a Mascalero táborban találtok, ahová elviszem a lovat is, melyet eddig Old Surehand lovagolt, ő onnét elviheti!
Ekkor láttuk, hogy a tábornok tömlőit tölté, miben Old Wabble segédkezett. A tömlőket elszállitották a chickasawokhoz. Mi semmire sem gondoltunk, hanem ezt annak jeléül vettük, hogy Douglas holnap korán reggel eltávozik, ami nekünk csak kedvünkre volt.
Miután Bob a tábort belovagolta, a szobába ment, hol Sannával aludt. Lefeküdtünk. Bloody Fox is a házikóban szokott aludni, de ma a nagy hőség miatt előnyösebbnek tartá mellénk feküdni. Mivel a tüzet többé nem élesztettük, kialudt és mi is elaludtunk.
Kora reggel én ébredtem föl legelébb és társaimat fölkeltettem. Nem tünt föl nekünk, hogy a tábornok Old Wabble-val hiányzott és én Winnetouval elmentem, hogy a foglyoknak utána nézzünk. Mindent rendben találtunk, ami a commancsákat és apacsokat illeti, de a chickasawok már nem voltak ott. Midőn Entscharkot, ki itt a parancsnok volt, megkérdeztük felőlük, igy válaszolt:
- Nem tudják testvéreim, hogy ők eltávoztak?
- Nem.
- A fehér ember, ki magát tábornoknak nevezi, azt mondta, hogy nem akar tovább itt maradni, mert Winnetou és Old Surehand megsértették; tehát ellovagolt a chickasawokkal és három fehérarcu társukkal.
- És Old Wabble?
- Ő velük lovagolt!
- Igy hát a barátság közöttük igen gyorsan nagy lett. Menjenek Isten hirével és Old Wabble is velük! Nem kár értük. De még sötétben indulhattak, mert csak egy félórája virradt!
- Sötétben? - kérdezte Entscharko elbámulva. - A hold még fénylett!
- Mit? A hold? Ma kora reggel?
- Ma kora reggel? Ez még tegnap este történt!
- Ah, már tegnap eltávoztak? Akkor nagyon siettek!
- Mert én a tábornokot megsértettem! - jegyzé meg Winnetou. - A harag őket csakhamar elkergette.
A vizhez tértünk vissza, reggeliztünk és megitattuk lovainkat. Eközben Bob élelmet pakolt nekem, Old Surehandnak és Apanatschkának és megtöltött néhány tömlőt, mikor ezzel készen volt, meghagytam neki, hogy hozza el fegyvereimet.
- Fegyvereit? - kérdezte. - Hol vannak a fegyverek?
- A szobában. A falon függnek az ajtó mellett. 
Bement, de nemsokára üres kezekkel tért vissza és jelenté:
- Egy fegyver sincs benn; Masser Bob egyet sem látott.
- Tévedsz; hát te tegnap este, mikor aludni mentél, nem láttad őket függeni?
- Masser Bob nem nézett oda. Most egy sincs ott, valóban egy sincs.
Ez mégis különös volt! Bementem és Winnetou utánam jött. A fegyverek nem voltak ott; mind a három hiányzott. Mi legelébb megütköztünk rajta, de e megütközés nemsokára rémületbe ment át, midőn társainkat megkérdeztük és tőlük hallottunk, hogy közülök senki sem volt a házban; még azt gondoltuk, hogy valaki a fegyvereket számunkra kihozta és valahol letette.
- Talán? - kérdezte Winnetou.
Belső felindulása miatt nem fejezte ki gyanuját. De én bronzszinü arca dacára láttam, hogy elsápadt.
- Te a tábornokot gondolod? - kérdeztem.
Bólintott fejével.
- Ez a gazember! Senki más nem lehetett! Mily sóvár szemmel nézte a fegyvereket! Mindjárt föl fogjuk deriteni! Bob, senki sem volt a házikóban, amidőn te lefeküdtél?
- Massa tábornok volt ott!
- Ah! Az ajtót nem reteszelted be?
- Masser Bob sohasem zárja el az ajtót; itt nincsenek gazemberek!
- Mit keresett ott a tábornok?
- Bejött és hivta Masser Bobot, hogy neki egy dollár borravalót adjon a vacsoráért és a kiszolgálásért!
- Még égett a lámpa?
- Ki volt oltva, mert Masser Bob és Sanna aludni akartak.
- Meddig volt a tábornok a szobában?
- Massa tábornok bejön, hivja a Masser Bobot és neki dollárt ad; azután nem jött ki mindjárt, mert az ajtót nem találta meg hamar.
- Oh, ő jól tudta, hol van az ajtó! Csak ugy tett, mintha keresné, de az alatt a fegyverek után tapogatódzott. Mit mond Winnetou testvér? Ugyanabban a véleményben van, melyben én?
Én sohasem láttam, hogy az apacsot bármi dolog kihozta volna a sodrából. Voltunk oly helyzetekben és oly veszélyek között, melyek bárki mást a legnagyobb izgalomba hozták volna; ő mindig nyugodt maradt belsőleg ugy mint külsőleg. Legfeljebb az elkomolyodás vagy meglepetés futólagos mozzanatait birtam nála észlelni, ki őt alaposan ismertem. Most először láttam őt oly belső felindulásban, hogy nagy fáradságába került, hogy külsőleg megőrizze nyugalmát. E felindulás abban nyilvánult, hogy kérdésemre a választ halkan, a szókat félig elnyelve adta meg:
- Testvérem - - - igaza van. A tábornok - - - fegyvereinket - - - ellopta - - -!
- A te felséges ezüst puskád, édes atyádtól a drága örökséget!
- Ő - - ő - - azokat vissza fogja - - - -!
Nem birta tovább, láttam, hogy összes erejével fékezett dühe ökölbe szoritá kezeit.
- Vissza kell adnia! - egészitette ki félbemaradt mondatját.
- A tolvajok után kell indulnunk és pedig azonnal!
- Igen - - - azonnal, azonnal!
El lehet gondolni, hogy fegyvereink elvesztése nem minket kettőnket, a közvetlen károsultakat érintett, hanem barátaink, kik mellettünk állottak még sokkal jobban fel voltak izgatva, mint magunk. Old Surehand haragtól reszkető hangon mondta:
- E tolvajlás engem is sulyosan talál; Mr. Shatterhand. Önöknek természetesen a gazemberek után kell menniük és nem lovagolniok velem Fort-Terrelbe!
- Nem, azt természetesen nem tehetem.
- És én önöket sem el nem kisérhetem, sem itt nem várhatom meg, mert nekem oda, oda kell mennem és nem szabad egy órát sem elvesztenem!
- Csak attól félek, hogy ön ez utat hiába fogja megtenni!
- Lehet, de mégis el kell mennem, hogy később magamnak ne tegyek szemrehányást. Ezt önök bizonyára beláthatják!
- Én természetesen belátom és önt nem akarom arra rábeszélni, hogy e lovaglásról lemondjon. Azért nem lesz egyedül, mert Apanatschka elkiséri.
- Igen, - nyilatkoztatta ki a commancsák ifjú főnöke. - Én együtt lovagolok Surehand testvéremmel, mert megigértem és megtartom szavamat. Most még inkább meg kell tartanom, mivel Old Shatterhand nem jöhet velünk.
- Tehát azt kivánom önöknek, hogy kitüzött céljukat elérjék, Mr. Surehand!
- És én kivánom önöknek, hogy a tábornok el ne meneküljön önök elől, - felelte ő. - Ezer ördög, ha magamban meggondolom: ezt a három drága, sőt pótolhatatlan fegyvert elveszteni!
- Én épen nem tartom elveszetteknek.
- Nem? Hiszi ön, hogy a tolvajt megtalálják?
- Nemcsak hiszem, hanem meg vagyok róla győződve.
- Igen, élve vagy halva megtaláljuk és ha még oly messze is eltünt volna, vagy a föld mélyébe rejtőznék. El nem menekszik előlünk! - mondá fogait csikorgatva Winnetou.
- Az bizony! - tettem én hozzá. - Mi visszakapjuk fegyvereinket, csak kérdés, hogy milyen állapotban!
- Igen. Ez a fehér kutya nem tud bánni vele és könnyen elronthatja vagy hasznavehetetlenné teheti, kivált a vadászpuskát!
- Ezért sulyosan, nagyon sulyosan fog lakolni. Tehát üldözzük. Kit akar Winnetou testvér társul venni?
- Senkit!
- Csak magunk lovagolunk?
- Igen. Bárki más csak akadály volna.
- Én is? - kérdé Parker.
- Igen.
- Én is? - tudakolta Kawley.
- Te is.
- Pedig szeretnénk mi is menni!
- Ez nem megy. A ti lovaitok nem oly gyorsak, mint a miénkek, az utat nem birnák ki.
Mindketten kérték, hogy őket vegyük magunkhoz; Ő azonban visszautasitá e kérést és nekem igazat kellett neki adnom. Most Apanatschka és Old Surehandnak akartak ajánlkozni, de ezek sem használhatták; nem maradt nekik egyéb, mint a foglyokat szállitó csapathoz csatlakozni. Ezt Winnetou akarta vezetni, de most már ez lehetetlen volt Ott nem maradhattak és igy magunk közt röviden megbeszéltük a dolgot és abban egyeztünk meg, hogy őket az apacsok a Bloody-Fox és Entschar-ko vezetése alatt elszállitsák. Én azt tanácsoltam volna, hogy fegyvereiket adjuk vissza, de azután erről lemondottam, mert Winnetou azt állitotta, hogy ez veszélyes volna. Ők, mihelyt szabadok lettek volna, arra a gondolatra jöttek volna, hogy az apacsokat ismét megtámadják, vagy legalább titokba követték volna őket és egy megrohanást merészeljenek. E gondolat már csak azért is megjárhatta eszüket, mert Winnetou, Old Surehand és én hiányoztunk, akiktől legjobban féltek.
Elláthattuk volna magunkat puskákkal, mert Bloody-Foxnak volt több is, melyeket nekünk fölajánlott és a zsákmányul ejtett puskák közül is kettőt kiválaszthattunk volna; de lemondottunk róla, mert meg voltunk győződve, hogy ismét fegyvereinkhez jutunk; miért hurcoltunk volna másokét magunkkal. Volt késünk, revolverünk, lassónk és tomahawkunk, ez egyelőre elég volt nekünk.
Most kilovagoltunk a kaktuszföld előtt, mert arról volt szó, hogy a tábornok nyomára jöjjünk. Amint most hallottuk, egy apacsnak, ki őrállomáson volt, azt mondotta, hogy a “Száz fa” felé fog lovagolni.
- Ez nem igaz: ez csak ravasz ámitás, hogy önöket tévutra vezesse - vélte Parker. - A tábornok az odavezető utat nem is ismeri!
- De Old Wabble vele van, ki ismeri, - feleltem én.
- Tehát azt hiszi ön, hogy ő valóban oda ment?
- Nem. Épen azért, mert ezt mondta, bizonyosan más irányt vett.
- De hová?
- A Peace-Riverhez, mint gyanitom. Megtudtam, hogy ő oda törekszik és ő nem sejti, hogy én ezt tudom. A chickasawokhoz akar menni, hogy náluk kipihenje magát!
- Akkor ön jól teszi, ha mindjárt oda lovagol.
- Igen, de óvatosnak kell lennem; mert jöhetett ő más gondolatra, tehát az ő csapásán kell maradnom.
- Nagyon nehéz eset!
- Miért?
- Mert az itteni vidék a “Száz fá”-hoz most a csapásokkal teles-tele van. Aki a magáét meg akarja különböztetni, annak éles szemének kell lennie, annak mindent kell tudnia.
- Ön figyelmen kivül hagyja, hogy a szél a nyomokat teljesen elfujta. Mi tehát az öt fehér és négy chickasaw csapásait világosan fogjuk látni.
- Ah, ez helyes. Tehát ön azonnal el akar indulni?
- Igen.
- Ez gyorsan megy és egészen váratlanul jön, remélem, hogy önöket nemsokára ismét látjuk, Mr. Shatterhand. Engedje meg, hogy kezét megszoritsam!
Jos Hawley is kezet adott. Ragaszkodástól meghatva szomoruan mondta:
- Emlékszik-e még arra a történetre, melyet ön ott fenn a Mistake Cannonban elbeszélt. Sir?
- Igen.
- Ön megkönnyitette szivemet. Arra a nézetre jöttem, hogy az indián halála miatt nincs mit szememre hányjak. E megnyugtatást ön adta nekem. Köszönöm, Mr. Shatterhand és végtelenül örülnék, ha utjaink ismét találkoznának!
Bucsuzni ment. Old Surehand karon fogott, a többiektől félre vont, hogy szavait ne hallják és igy szólott:
- Tegnap este egészen boldog voltam, hogy ön Fort-Terrelbe akart jönni velem; ma megváltozott a helyzet és ön gondolhatja, mily szomoru vagyok emiatt. Ön tudja, hogy én oly örömest maradnék mindig önnel. Most hirtelen el kell válnunk és pedig ilyen okból! Ön hát meg van győződve, hogy fegyvereit ismét megkapja?
- Meg.
- Teljes szivemből kivánom ezt és épp ugy szivből kivánom, hogy minél előbb viszontlássuk egymást!
- Az én kivánságom is ez, Mr. Surehand.
- Megtudná, a helyet mondani?
- Nem.
- Miért nem?
- Mert egyikünk sem tudja, mi történik, minő eseményekkel állunk szemben. Ön előre lovagol, hogy ezt a Dan Etterset keresse. Ki tudja, meddig kell őt üldöznie és az ő nyoma hová fogja önt vezetni. Én északra lovagolok és magam sem tudom megmondani, mikor és hol érjük utol a tábornokot.
- Tehát ön egyáltalán nem tér vissza?
- Szeretném, de nem lehet megmondani, hogy lehetséges lesz-e. Tehát találkozást nem tüzhetek ki és valószinüen ön sem.
- Nem.
- Tehát az időt és helyet, amikor és ahol találkozunk, a véletlenre kell biznunk.
- Hm, igen! De hogy a dolgot egyenesen a véletlenre bizzuk, az mégsem szükséges. Szabad egy kis utmutatást adnom?
- Kérem.
- Én önnek, mielőtt Apanatschkával a párbajom megkezdődött, egy cimet adtam. Azt tudja-e még?
- Természetesen!
- Ezt vegye kiindulási pontnak egy későbbi találkozásra. Ha ön egyszer véletlenül Jefferson-City, Missouriba jön, ott elmegy a Wallace et Co. banküzletébe, ahol megtudja, hogy én az illető időpontban hol vagyok!
- Well, megteszem.
- Köszönöm! De akkor kérnem kell valamire.
- Mire?
- Ne kutasson az én viszonyaim után!
- Nem. Vagy talán ön engemet egy indiszkrét, tapintatlan és tolakodó embernek tart?
- Éppenséggel nem; de azért ön tartsa magát ahhoz az utmutatáshoz, melyet önnek a párbaj előtt adtam.
- De azt ön nekem csak az ön halála esetére adta. Ön meg él. A legcsekélyebb kisérletet sem teszek, hogy az ön titkaiba betolakodjam.
- Köszönöm önnek, még egyszer köszönöm, Sir! - És most Isten önnel. Kivánom, hogy a tábornokot utólérjék!
- És én rendkivül örülnék, ha később hallanám, hogy ön Dan Etterset szerencsésen elcsipte, Mr. Surehand!
Szivélyesen ráztuk meg egymás kezét Mindkettőnk őszintén fájlaltuk, hogy oly hirtelen és egészen bizonytalan időre kellett egymástól elválnunk.
Bloody-Foxtól is elbucsuztam. Winnetou megadta neki és Entschar-konak a szükséges utasitásokat, mindenkitől röviden búcsut vett és akkor elhagytuk az oázist, mely oly fenyegető események szinhelye volt és melyek ránk nézve oly megnyugtató befejezést nyertek.
Lovainknak ma a szokottnál nagyobb terhet kellett vinniök, mert két napra való viztömlővel raktuk meg őket; mert ha helyesen számitottuk, a tábornok nem a “Száz fa” felé lovagolt, hanem a chickasawokhoz, kik a Llano estacadotól északra laktak és két napon át a pusztán keresztül kellett lovagolnunk.
Az utat pontosan ismertük. Helmers-lakon át vezetett. Ez egy telep volt, a Llano estacado északi szélén feküdt és ezt a nevet azért viselte, mivel a birtokost Helmersnek hivták.
Igen jó ismerősünk volt, sőt barátunk. Előre volt látható, hogy azok, kiket üldözőbe vettünk, ott betérnek.
A legnagyobb mértékben kellett sietnünk, mert ők már tegnap este ellovagoltak az oázisból, tehát egy félnapi előnyben voltak.
És nekünk azért őket, ha csak lehetett, a pusztán kellett utólérnünk, mert az üldözés később nehezebb lett volna, mivel ott akadt fű, bozót, később erdő, patak és folyó, melyek mindenütt buvóhelyeket nyujtottak és a tábornoknak száz alkalma is volt, hogy tőlünk elmeneküljön.
A csapás könnyen felismerhető volt; mindenesetre nyugatra vezetett, tehát a “Száz fa” irányában; de már egy óra mulva egy teljes derékszögű hajlattal északra kanyarodott. A mi előbb emlitett nézetünk tehát helyesnek látszott.
Mindig vágtatva haladtunk és csak néha engedtük meg lovainknak, hogy lépést tartsanak és kifujják magukat. Mivel délben rekkenő hőség volt, megálltunk, itattunk és pihenőt adtunk. Azután hasonló sebességgel vágtattunk, mig besötétedett és meg kellett állanunk. Ez hátrányos volt ránk nézve az üldözöttekkel szemben, kik éjjel is lovagoltak, mig mi kényszeritve voltunk várni, mert többé az ő nyomukat nem láthattuk.
Mindenesetre ennek dacára tovább lovagoltunk volna, mert az ő valószinü céljukat ismertük; de azért még mindig merész vállalkozás lesz csak, mert hirtelen oly okok merülhettek föl, melyek miatt irányt változtathattak. Ezért megálltunk, mikor a szürkület elmult. De mihelyt a hold feltünt, ismét fölkerekedtünk. A hold sarlója gyéren világitott és más westmannoknak nehezen lett volna lehetséges, hogy ily elégtelen világitás mellett egy csapást kövessenek, még hozzá vágtatva; de szemeink elég élesek voltak és ha én megtévedhettem, ez Winnetounál teljesen ki volt zárva.
Csak éjfél után tartánk ismét pihenőt, mert a derék állatoknak nyugodniok kellett; ismét kaptak bizony nem éppen elegendő vizet, azután a lovakat kikötöttük és mi betakarództunk, hogy elaludjunk. De alig pitymallott, ismét lóra ültünk és két órával később arra a helyre értünk, hol ők tábort ütöttek. Megelégedetten néztünk egymásra, mert a félnapi előnyt két órányira szállitottuk alá, ha ugyan ők is csak reggel indultak el.
Mint mondám: Egymásra néztünk; de egyetlen szót sem szóltunk. Winnetou általában nagyon hallgatag ember volt és ha ő oly célt üzött, minő a miénk volt, akkor még kevesebb szót szaporitott.
A kilenc lovas táborozási helyét alig egy félórája hagytuk hátra, akkor kénytelenek voltunk ismét szünetet tartani; mert ők lovaglásukat itt megszakitották és a patkónyomok elárulták, hogy valami tanácskozás lehetett közöttük. Ez nagyon heves lehetett, mert az egyes lovasok nem tartották csöndesen magukat, hanem lovaik idestova ugráltak. Ez gyanitható, hogy közöttük vita és civódás támadt. De mi felett? kérdeztük magunktól. Valószinüen a további ut és azon irány felett, melyet ma kell megtartaniok.
Erre a gyanura azzal jutottunk, hogy itt a nyomok megoszlottak, ami nekünk nagyon kellemetlen volt. Egyik csapás sem ment egyenes irányban; az egyik jobb felé és a másik balra tért el, ugyhogy hegyes szöget képezett.
- Uff! - mondta csalódottan. - Ez rossz!
- Mindenesetre rossz, - helyeseltem én is. - Valószinü, hogy itt a vörösek és a fehérek szétváltak. De melyik a vörösek és melyik a fehérek csapása?
- Meglátjuk!
Leszállt a lováról, hogy a nyomokat megvizsgálja.
- Nagyon kétkedem, hogy azt megláthatnók, - mondtam én s a nyeregbe vágva magamat megjegyeztem, hogy a fehérek lovai nem voltak megpatkolva, hanem puszta lábbal voltak. A megkülönböztetés tehát köztük és a más lovak közt alig lehetséges.
Fájdalom, e szavaim megerősitést nyertek; a patkónyomok semmi megbizható mozzanatot nem nyujtottak a biztos meghatározásra; bizonytalan gyanusitásokra voltunk utalva, melyek nekünk inkább ártottak, mint használhattak.
- Kövessük a két csapást egy darabig, - véleményezte Winnetou. - Mégis csak látunk valamit. Testvérem mehet jobbra, én balra.
Ezt megtettük. Én csak azt az eredményt értem el, hogy a lovak számát fölfedeztem és Winnetou e hasonló elégtelen eredményhez jutott. De e számból a lovasokéra nem lehetett következtetni, mert teherhordó lovak is voltak. Ott megállottunk és egymásra néztünk.
- Uff! - mondta Winnetou, mialatt a csalódás után, melyet elértünk, mintha mosoly lebegett volna arcán. - Testvérem Shatterhand látott-e már engemet ily helyzetben?
- Nem.
- Én se téged! - Uff!
- Ennyire nem tudni, hogy mint vagyunk, ez még soha, de sohasem történt velünk.
- Nem, még soha! - De gondoljunk csak utána! Lehetséges volna, hogy sem Old Shatterhand, sem Winnetou ne találják meg a helyes gondolatot?
- Szinte szégyenlem magamat! Tehát utána gondolni! A puszta legközelebbi vége innét északra van, a Helmers-lak felé és ezt Mba, a chickasawok főnöke bizonyára tudja. Ha balra vagy ha jobbra lovagol, mindkét esetben egy félnappal több időre van szüksége, hogy a Llanoból kijöjjön, azt ő is tudja. Nem hiszem, hogy egy ily kerülő utat tegyen. Vagy hiszed te?
- Nem.
- Ha ő a fehérektől elválik, akkor összeveszett velük. Ő egyedül lovagol, de mindenesetre tudja, hogy hová. Emellett őket a maga irányára nézve csalódásba hozza, amennyiben a helyes iránytól eltért, melyre csakhamar visszatér, mihelyt ők nem láthatták többé. Ha tehát mi egyik csapást sem követjük, hanem nyilegyenesen lovagolunk, föltétlenül ismét az övére jutunk.
- Uff, ez helyes!
- Akkor a másik csapás az, amelyet követnünk kell. Azt fölkeressük és akkor bizonyosak lehetünk afelől, hogy a tábornok van előttünk. Azt hiszem, hogy Winnetou testvér ebben nekem igazat ad.
- Ugy van, amint te mondod. Mi tehát most egyik irányt sem fogjuk követni.
Felszálltunk lovainkra és tovább lovagoltunk egyenes irányban, ugyhogy a két jobbra és balra eltérő csapást nemsokára nem láthattuk. Azt hittem, hogy biztos vagyok a magam dolgában, de azért nagyon figyeltem arra, hogy föltevésem beigazolást nyerne. És csakugyan, pontosan egy félórai lovaglás után láttuk a csapást, mely jobbra vezetett, ismét közeledik hozzánk és északra fordul.
- Uff! - szólt Winnetou utánam. - Tehát ez a chickasawok csapása, mely pontosan Helmersholmba vezet.
- Nekünk tehát - folytattam - a másikat kell fölkeresnünk, mely mindenesetre a fehéreké!
- Igen, lovagoljunk most balra a második nyomra! - Ha ezt tesszük, akkor nem tévedhetünk el többé és azután megfogjuk...
Hirtelen félbeszakitá mondatát. Szemeit, amig beszélt, a láthatár vonalára irányzá és ugylátszik, hogy látott valamit, most megragadta a nyeregtáskát, elővonta távcsövét és északra irányzá. Gyorsan én is kezembe vettem az enyémet és a lencsén keresztül megpillantottam néhány lovat és férfit, kik a homokban tanyáztak.
- Mi lehet az? - kérdeztem.
- A chickasawok, - felelte ő.
- Miért nem lovagoltak tovább? - Mi okuk lehetett, hogy letelepedtek?
- Uff! Ránk várnak!
- Nagyon lehet! - mondám helyeslőleg. - Mba ugylátszik, becsületes ember. Csak utközben vette észre, hogy a tábornok meglopott és elég éles esze van arra, hogy belátta, hogy mi a tolvajokat üldözzük. Ekkor vált ő el tőle. Még ha becsületérzése sem parancsolta volna ezt neki, az önmaga iránti aggodalomból is meg kellett tennie. Neki arra kell gondolnia, hogy ne tartsuk olyan embernek, ki tolvajokkal egyetért, sőt nekik még oltalmat is nyujt. Igy lesz ez.
- Igen, ugy van, lovagoljunk oda!
Vágtatni kezdtünk és e férfiakhoz csakhamar oly közel jutottunk, hogy fölismerhettük őket. Igen, Mba volt, de csak két indiánjával. Két vezetékló volt velük. Hol volt a negyedik chickasaw? Mikor a három vörös minket fölismert, fölállt, fegyvereiket a homokon letették és szembe jöttek. Ez békés magatartás volt, de azért revolveremet kezembe vettem. Mikor elértük őket és lovainkat melléjük hajtottuk, Mba igy szólt:
- Old Shatterhand forgópisztolyát ismét övébe dughatja, mert mi barátjai vagyunk. Tudtuk, hogy el fog jönni és vártunk reá.
- Ah, ti tudtátok?
- Igen. - Vagy Winnetou és Old Shatterhand oly harcosok, kik hagyják, hogy fegyvereiket ellopják, anélkül, hogy vissza ne szerezzék?
- Ez helyes. - Mba, a chickasawok főnöke, mikor tudta meg, hogy megloptak minket?
- Csak ma, kora reggel, midőn pitymallott.
- Valóban nem előbb?
- Nem. - A valót mondom. Vártam volna-e rátok, ha meg akartalak volna csalni vagy a tolvajlásban én is részt vettem volna?
- Nem. - Én téged azonnal, hogy megláttalak, becsületes embernek tartottalak. Beszéld el a dolgot!
- Mi délen, a Llano előtt bukkantunk a négy fehér arcura és nekik megigértem, hogy a pusztán átvezetem őket. Ott találkoztunk veletek. Örültem, hogy Old Shatterhandot, Winnetout és Old Surehandot láthatom és nem sejtettem, hogy a tábornoknak gonosz szándéka van. Veletek lovagoltunk a “véres róka” tanyájáig és az egész éjszaka ott akartunk maradni, hogy kipihenjük magunkat; ekkor jött a tábornok és azt mondta, hogy sietve el kell távoznia, mert veletek ellenségeskedésbe jött. Megtettük kivánságát és egész éjjel és egész nap lovagoltunk...
- Anélkül, hogy kétséged támadt volna? - vágtam szavába e kérdéssel. - Nem tápláltál semmi gyanusat?
- Volt némi gyanum, mely mindjárt lovaglásunk kezdetén ébredt föl bennem, mert a tábornok utját nyugatra irányzá, hová mi nem akartunk menni. Azután nappal egy podgyászt vettem észre, mely azelőtt nem volt nála és azt nagyon gondosan őrizte. Az is feltünt nekem, hogy olyan erősen siet. Mikor tegnap este letelepedtünk, ugy intéztem a dolgot, hogy a podgyász a kezembe került; de azonnal elragadta tőlem. Mégis észrevettem, hogy az nehéz és hogy fegyvereket tartalmaz.
- Milyen forma volt a podgyász?
- Egy takaró volt, melybe a fegyvereket bedugta és szijakkal összekötötte. Akartam tudni, miféle fegyverek; de a fehérarcuak csak reggel felé aludtak oly mélyen, hogy észrevételenül vehettem el és oldozhattam föl. Megdöbbentem, mikor láttam, mit tartalmazott, mert tudtam, hogy üldözni fogtok.
- Miért nem tartottad te meg a podgyászt, hogy nekünk visszaadd?
- Mert mi négy vörös harcos voltunk öt fehér ellen és mert akkor a tolvajt el nem fogjátok és ő elmenekült volna.
- Hm, igen, ha ugyan te engedted volna menekülni!
- Jobb tervem volt.
- És mi volt az?
- Mikor már egy darabig lovagoltunk, megállottam és azt mondtam a fehérarcuaknak, hogy a fegyvereket láttam és tovább velük nem lovagolhatok, mert ti mindenesetre jönni fogtok. Ők haragra gyultak és veszekedtek velünk. De mikor föltett szándékomhoz ragaszkodtam, kértek engem, hogy nekik legalább egy harcost hagyjak kalauznak, mert ők az utat a Llanon keresztül nem ismerik. Megtettem kivánságukat, de e harcosnak előre megmondottam, hogy mint viselkedjék. Ő a tolvajokat kezetekre keriti.
- Mi módon?
- Én csak egy kis darabot lovagoltam tovább és azután megállottam, hogy rátok várjak, mert titeket oda akartam vezetni, ahol őket elfoghatjátok.
- Hol?
- Ott északon fekszik a Llano estacado szélén egy fehér ember lakása...
- Melynek Helmers-house a neve, - vágtam közbe.
- Uff! - Old Shatterhand ismeri e helyet?
- Mi ismerjük. Helmers barátunk.
- Ez jó; nagyon jó, mert oda vezeti a fehéreket.
- Miért nem lovagol ő oda egyenes uton, hanem kerülőt tesz?
- Hogy mi előbb érkezzünk meg, mint ők és őket küzdelem nélkül elfoghassuk.
- Szép! Látom, hogy Mba, a chickasawok főnöke okos harcos. De nem gondoltad-e meg, hogy nekünk is okunk lehet benned kételkedni?
- Okotok?
- Igen. A te harcosod a tolvajokat tőlünk ugy elvezetheti, hogy nem is látjuk meg őket!
- Ha azt gondolod, akkor átszolgáltatjuk fegyvereinket és mi magunkat zálogul!
- Ez nem szükséges. Bizunk bennetek. De vajjon a fehérek nem gondolják-e meg magukat és más utra térnek?
- Nem. Az én harcosom a többi ut iránt oly aggodalmat fog bennük kelteni, hogy bizonyára őt követik.
- Helyes! - Lovaitok el vannak-e fáradva?
- Helmers-house-ig kibirják, ha nem is lovagolunk lassan.
- Akkor ne veszitsünk időt. Ha rosszul nem számitok, már délután ott lehetünk. Mikor érkeznek a fehérek oda?
- A vezetőnek megparancsoltam, hogy ugy intézze a dolgot, hogy ő Helmers-house-ot este éri el.
- Ezt nagyon helyesen tetted. De van még egy kérdésem: - Mit tettél volna, ha mi nem jöttünk volna?
- Ti bizonyosan jöttetek volna, ha nem most, hát később. Nélkületek lovagoltam volna Helmers-house-hoz, neki mindent elbeszéltem és őt kértem volna, hogy támogasson bennünket, hogy a tolvajoktól a fegyvereket elvegyük. Ha aztán ti jöttetek volna, nektek a fegyvereket átadtuk volna. Elhiszi-e Old Shatterhand, amit mondok?
- Elhiszem és dicsérlek is. Becsületességed nem marad jutalmazás nélkül. Most menjünk. Ami mondanivalónk lesz, utközben is megbeszélhetjük.
A chickasawok lovaikra ültek és velünk tovább lovagoltak. Minthogy velünk nem birtak lépést tartani, lassabban ment a dolog, mint előbb, de azért a dél még nem rég telt el, mikor már egyes jeleket fölismertünk, hogy a Llano végéhez közeledünk. Mig a puszta belseje felett csak ragadozó madarak röpködtek, most már magot evő madarakat is láttunk röpülni és itt-ott zsálya is mutatkozott, melynek csak az éjjeli harmatra volt szüksége, hogy neki táplálékul szolgáljon. Egy-egy fű is kiütközött a homokból, mely mind sürübb lett és rendre zöld foltokká egyesült, melyekből összefüggő gyep képződött. Azután bokrok, sőt fák is jöttek és mikor mi az első földet láttuk magunk előtt, a Llanot tökéletesen elhagytuk.
Helmers-house-ot sürübben látogatták, mint a vad nyugat magányában más telepeket. Aki Llano estacadoba akart menni vagy onnét jött, itt szokott betérni és magát kipihenni. Ezért Helmers mindig egész készleteket tartott oly cikkekből, melyekre egy westmannak vagy utasnak szüksége van. Nemcsak telepitvényes volt, hanem kereskedő és vendéglős is. Nála én már nem egy pohár texasi sört ittam, melyet német módra főztek.
A házhoz kis patak vezetett, mely közelében folyt el. A ház kőből volt épitve, mert itt valóban kő is akadt, a sivatag közelségének dacára és csak földszintes ház vala. Az ajtó előtt árnyas fák alatt asztalok és padok álltak. A ház mögött volt a baromfi-udvar, az istálló és a gazdasági épületek. Mikor a szögleten bekanyarodtunk, egy szerecsen állt az ajtó előtt. Midőn minket megpillantott, egy percre meghökkent, azután ujjongva ugrott egyet és harsány hangon bekiáltott a házba.
- Massa Helmers jöjjön ki, tüstént, azonnal! - Massa Winnetou és Massa Shatterhand itt vannak!
Ekkor hosszában, széltében szökve ugrott hozzánk. Karomon, lábamon fogott, majdnem lerántott a lóról.
- Csak lassan, lassan, jó Herkules! - mondtam. - Hallom, hogy Mr. Helmers otthon van?
- Massa és Missus is otthon, - felelte. - Ni, ott jönnek mind a ketten szaladva.
Igen, az ajtóban feltünt Helmers magas, izmos alakja és mögötte sugárzó szemekkel jelent meg neje. A két öreg nagyon szerette egymást, a nő neve Barbara volt és ő mindig igy szokta hivni: “az én kedves Borbácskám”.
Volt ám öröm a mi megérkezésünk felett! A kézszoritásoknak vége-hossza nem volt és a hangok messzire kicsengtek a szabadba, mert a House többi férfi és női lakói is előjöttek, hogy üdvözöljenek. Ezért én óva intem őket:
- Ne oly hangosan, gents! Jelenlétünknek még titokban kell maradni.
- Titokban? Miért? - kérdezte Helmers.
- Mert itt egy néhány gazembert akarunk elfogni, kiknek nem szabad tudni, hogy itt vagyunk. Remélem, hogy ön segitségünkre lesz, Mr. Helmers!
- Az magától értetődik. - Nekem itt a vad Llanonál mindenekelőtt az a kötelességem, hogy házamat az ily csőcseléktől tisztán tartsam. Kik azok, Mr. Shatterhand?
- Meg fogom mondani. - Nekünk a szobába kell mennünk, hogy ne lássanak meg. Herkules lovainkat az istállóba vigye és nekik mindenekelőtt vizet és bőséges abrakot adjon. De azután az istállót csukja be, mert a lovakat sem szabad meglátni.
- Kiváncsivá tesz, nagyon kiváncsivá, Sir! - De mi az? Ön nem hozta magával fegyvereit?
- Éppen ez az! - Ellopták és a tolvajok ide jönnek.
- Thunder-storm! Ez egy...
- Kérem, nem itt! Benn könnyebben beszélhetünk róla.
- Igen, jöjjenek be, jöjjenek be! - És te, kedves Borbácskám, siess a konyhába és hordd föl mindazt, amid csak van. Hallod, mindent, ha az asztal recsegne is alatta!
Én megmondtam az embereimnek, hogy miként viseljék magukat és azután a szobába mentünk. Borbála mindent megtett, amit csak tehetett, hogy az asztalt “megrecsegtesse” és amig ettünk és ittunk, elmeséltem Helmersnek, mi történt. Alig végeztem, felugrott és kiment. Mikor visszatért, elmondta az okát.
- Az én jobbkezemet elküldöttem, hogy nézzen utána a gazembereknek. Meg kell őket figyelnie, mert elosonhatnának.
Ismerte Bloody-Foxot, mint atya a fiát és nagyon örült, hogy a commancsák gonosz szándékai oly szerencsés módon hiusultak meg. Hogy gyors legyek, tudósitásomat lehető rövidre fogtam és csak most vettem magamnak időt arra, hogy részletesebben beszéljem el a dolgot.
Természetesen a három chickasaw is ott ült. Ugy helyezkedtünk el, hogy kivülről nem láthattak, még ha valaki a kicsiny, félig nyitott tolóablakhoz is közel jött volna.
Még nem voltam kész az elbeszéléssel, midőn lovak patkójának dobogását hallottuk. Hat lovas künn leszállt lováról; azok voltak, akiket vártunk. Helmers kiment.
- Good day, Sir! - köszönt a tábornok. - Már vendégei vannak, Sir?
- Vendégeim? - felelte Helmers. - Honnan jöhetnének ily magányba?
- Well! - Adjanak lovainknak vizet és abrakot és nekünk valami tartalmas ennivalót megfelelő mennyiségű tüzes itallal.
- Mindent kaphatnak, Sir. - Ma itt maradnak?
- Miért kérdi?
- Ne vegye rossz néven e kérdést! - Tudnom kell, mint házigazdának, hogy ugy intézkedjem.
- Ugy! - Mi enni és inni akarunk és azután tovább menni.
- Ebben az időben? Nemsokára éj lesz.
- Nekünk az mindegy!
- Estacadóból jönnek, Sir?
- Ne kérdezzen sokat, hanem tegye azt, amit parancsoltam!
- Hallja, ugy látszik, hogy ön nagy úr. Ezt szabad kérdenem az én saját földemen! És parancsolni? Azt nem ismerem.
- De most megismeri. Én ugyan tábornok vagyok, Sir, tábornok! Bull-Runnál harcoltam, Fort Hatterasnál, Harpers-Ferrynél, Gettysburgnál és több más csatában, melyekben mindig győztes voltam!
- Good lack! - Akkor sietnem kell az ön parancsait teljesiteni! Bocsásson meg, csak egy pillanatig. Azonnal kiszolgálják önt, mint olyan urakhoz illik, amilyen Ön.
E szavak kétértelműségét nem vették észre. Egyik asztalhoz leültek, anélkül, hogy sejtenék, hogy mily “engedelmesség” vár rájuk. Helmers ujra bejött és halkan mondá:
- Most jöjjenek, Mesch’schurs! - Önöket a hátsó ajtón át vezetem. Fegyvereik begöngyölve az asztalon feküsznek; az övékét azonnal elvesszük tőlük. Ez az első dolog, hogy ne védekezhessenek.
- Az nem szükséges, Mr. Helmers, - feleltem; nem fognak merni utánuk nyulni.
Követtük a konyhán keresztül a ház mögé az egyik homlokzat szögletéig, mely mögött emberei álltak, fölfegyverezve és rohamra készen. Akkor ő a házon keresztül visszatért és hozzájuk ment. Világosan hallottuk, mit beszéltek, mert az asztal, melynél ültek, nem nagyon távol állt a mi szögletünktől.
- Nem hoz ön semmit? - kérdezte a tábornok. - Hol marad a Brandy-e? Ki gondoskodik a lovakról?
- Türelem, Mesch-schurs! - Mindenről gondoskodtunk.
- De ön semmit sem tesz, amint látszik.
- Nem is szükséges, vannak erre nekem embereim.
- De mi nem tudunk várni! - kiáltott közbe Old Wabble. - Mi hozzá vagyunk szokva a gyors kiszolgáláshoz!
- Ne aggódjanak, Sir! Önök, gyorsan kapnak kiszolgálást, gyorsabban, mintsem gondolják. Szabad tudnom, hogy innét hová akarnak lovagolni?
- Tartozik az önre?
- Tulajdonképpen nem.
- Akkor ne kérdezzen! - Ami nem tartozik valakire, annak nem is kell rátartozni; th’is clear!
- Nem kiváncsiságból kérdem, hanem hogy önöket szükség esetén óvjam.
- Kitől? - kérdezte a tábornok.
- Néhány fehér gazembertől, kik itt a közelben táboroznak.
- Gazemberek? Miféle fickók azok?
- Gazemberek, akik különösen más emberek fegyvereire lesnek.
- Mit... Hogyan?
- Igen, fegyvertolvajok!
- Ez... ez... nagyon különös volna!
- De ugy van! Csak két napja, hogy egy ily tolvajlást követtek el.
- Két napja! Hol?
- A Llanoban. Ott a három leghiresebb fegyvert ellopták.
Felhuztam mindkét revolveremet, mert a megrohanás pillanata elérkezett. Winnetou szintén felhuzta a magáét. A gazembereket nem láthattuk, de most valószinüen nem érezték jól magukat, mert a tábornok hangja nagyon nyomott volt, midőn ezt kérdezte:
- Miféle fegyverek voltak?
- A Winnetou ezüst puskája és Old Shatterhand vadászfegyvere és medveölője.
- Ezer ördög! Igaz volna?
- Nagyon igaz!
- Kitől tudják?
- Magától attól, kit megloptak.
- Tehát... Winnetoutól...?
- Yes.
- És... Old... Old Shatterhandtól?
- Yes.
- Akkor önnek..., akkor önnek... a két férfival kellett beszélnie!
Egy gyors lépés a szöglet felől, három ugrás előre és előttük állottunk. A következő pillanatban Helmers emberei is mellénk állottak.
- Természetesen, Mr. Helmers velünk beszélt! - mondtam én. - Ne mozduljanak, látják, hogy minden fegyver önökre van irányozva, azonnal elsülnek, ha önök a legcsekélyebb mozdulatot teszik!
Ez emberek rémülete leirhatatlan. Mint kisértetek meredtek ránk és nem mertek megmozdulni.
- Herkules, mondtam neked, hozz köteleket és szijakat. Megtetted? - kérdeztem a szerecsentől.
- Szij van itt egy egész tömeg, - felelte, - itt van kezemben.
- Kösd meg a gazembereket!
- Mit? Megkötözni? - kiáltott Douglas. - Egy tábornokot megkötözni, egy tábornokot, aki számos csatában...!
- Hallgasson! - vágtam szavába, - ön lesz az első, kit megkötözünk és ha ellenszegül, azonnal lelövöm! Nyujtsa ide kezét!
Nem merészelt ellenszegülni, megkötöztük és a többieket utána. Old Wabblehez fordulva, szólottam.
- Ön szép társaságot választott magának! Tulajdonképpen egy szót sem kellene önnel váltanom, de mégegyszer legyőzöm magamat és ezt kérdezem öntől: - Részt vett-e a fegyvertolvajlásban?
- Nem, - felelte, mialatt oly szemekkel nézett rám, melyekben a harag és gyülölet lobogtak.
- Ön nem volt-e a házikóban, midőn a fegyvereket elhurcolták?
- Nem.
- Igaz-e? - kérdeztem a tábornokot.
- Én önnek egy szóval sem felelek! - nyilatkoztatta ki. - Ki merhet itt egy tábornokot kihallgatásra vonni?
- Well; akkor önnel egyelőre végeztünk, de csak egyelőre. Önt nem fogjuk kihallgatni, mert vétkessége be van bizonyitva. Csak az van hátra, hogy büntetését megállapitsuk!
- Büntetésemet? Mernek-e hozzám nyulni! Véresen megbosszulnám, oly véresen, hogy - - - -
Többé nem hallgattam szavait, mert Winnetounak, Halmersnek és a chickasawok főnökének intettem, hogy jöjjenek velem. A ház mögé mentünk, hogy a tolvajlás büntetéséről tanácskozzunk. Hamar egyetértésre jutottunk és foglyokhoz tértünk vissza, kiket eközben Helmers emberei és a chickasawok őriztek. Sem Winnetou, sem én nem akartunk az itélet végrehajtásában részt venni, ezt a ház tulajdonosára biztuk. Ő kihirdette itéletünket a következő szavakkal:
- Önöket az én tulajdon földemen fogták el és ezért én mondom meg önöknek, hogy önökről mit határoztunk. Önök holnap reggelig itt maradnak és azután az én birtokom határáról el lesznek távolitva. Aki itten ismét mutatkozik, az főbelövetik. Az nem gentleman, ki tábornoknak adja ki magát, tolvaj. A vadnyugat törvényei szerint az ily tolvajlás büntetése halál; de mi oly kegyelmesek voltunk, hogy e büntetést ötven botbüntetésre változtattuk, mert ugy teszik, hogy - - -!
- Boot! - orditá Douglas! Én, akkor - - -!
- Te semmit se fogsz, gazember! - dörögte Helmers oly erővel, hogy elhallgatott. - Épen azért, mert tiszt akarsz lenni, verést kell kapnod! És mivel rajtad kivül csupa gentleman van itt, kik közül egyik sem vállalná el e munkát; Old Wabble fogja neked kiszolgáltatni ez ötven botot.
- Ezt - - ezt - - én nem fogom megtenni. - kiáltá az öreg, egykori King of the cowboys!
- Meg fogod tenni, mert ugy határoztunk. Ha vonakodol parancsszóra a verést végezni, vagy ha nem teljes erőddel ütsz, akkor magad fogsz ötven botot kapni és azután egy golyót a fejedbe. Nem tréfálok; vedd tudomásul!
- Ez, ez verjen meg engem? - kiáltá Douglas. - Ő is ott volt. Én a házikót nem ismertem; ő vezetett bele!
Bármennyire fájt ez nekem Old Wabble miatt, nem kételkedtem afelől, hogy a tábornok igazat mondott. Tehát ez volt a köszönet a részvétért, a jóindulatért és ismételt elnézésért, melyet az öreg iránt tanusitottam; bosszuságból és aljas bosszuvágyból lett ő az én tolvajom. De azért Helmers igy határozott:
- Az nem tartozik miránk. Mondtad volna el ezt előbb; de te nem akartad, hogy kihallgassunk; most már késő! Csak azt kell még hozzátennem, hogy a többiekhez semmi közünk; velök semmi egyéb nem fog történni, minthogy holnap kora reggelig őrizet alatt maradnak; akkor világos nappal meggyőződhetünk, hogy valóban eltávoztak. Azon szolgálatokat, melyeket a chickasawok önnek teljesitettek, abból fogjuk kifizetni, amit önnél találunk. Most kössétek a tisztelt tábornokot ide a postoak-hoz, oldjátok föl az Old Wabble kezeit és vágjatok ott átellenben a bokrokról néhány jó hazel-switches-t, melyek jó erősek és hajlósak. A tábornok kapja meg a rendjelét, de nem a mellére!
Eltávoztam Winnetouval, hogy ne legyek tanuja ez itélet végrehajtásának. Visszatérésünkkor hallottuk, hogy Old Wabble kezdetben huzódozott, de azután a fenyegető revolver láttára elvégezte a verést. A gazfickók pedig be lettek zárva, hogy el ne menekülhessenek.
Mikor másnap reggel kieresztették fogságukból őket, a tábornok és az Old Wabble arca véres volt. Bilincseik dacára is egymás mellé kerültek. Douglast leirhatatlan düh fogta el amiatt, hogy az öreg hagyta magát arra kényszeriteni, hogy neki az ötven ütést kiadja. Mikor feloldoztuk ismét nekirontott és mikor őt visszatartottuk, kiabálni kezdett:
- Ügyelj rám, te kutya! Mihelyt talállak, e verésért életeddel lakolsz. Minden esküvel esküszöm meg erre, amire az ember csak esküdhetik!
Ezt komolyan értette; Old Wabble ezt tudta és kérte Helmerset, hogy őt előbb bocsássa el. Nem mert a kéréssel hozzám vagy Winnetouhoz fordulni, mi távol tartottuk tőle magunkat. E kérését teljesitették is. Herkules, a néger elhurcolta és csak azután egy óra mulva eresztették el Douglast három fehér kisérőjével át a határon. Csak ugy ömlött belőle a fenyegetődzés és átkozódás. Haragja a legnagyobb fokra emelkedett, midőn mindnyájuktól elvettük a fegyvereket és lőszereket és a chickasawoknak adtuk jutalmul. Ami Winnetout és engem illetett, lovaglásunk eredményével nagyon meg voltunk elégedve. Megkaptuk ujra fegyvereinket hibátlan állapotban.
Midőn mi délelőtt beszélgettünk a ház előtt az asztal mellett, Helmers hirtelen fölállt, a fához ment, melyhez tegnap a tábornok volt kötözve, fölvett a földről valamit és igy szólt:
- Itt láttam valamit csillogni. Ugy látszik aranygyürü, mátkagyürü. Nézzék csak meg!
A gyürü kézről-kézre járt. Igen, mátkagyürü volt és a belső felén két betűt és egy dátumot láttunk bevésve.
- Hogy került e gyűrű oda? - kérdezte Borbála asszony. - Ki vesztette el?
- A tábornok - felelte Helmers. - A keze meg volt kötve erősen és mikor az ütések fájtak, az ujjáról a vergődés közben a gyűrű lesiklott. Másként nem lehetett.
Igazat adtunk neki és ugy gondoltuk, hogy ő ezt a gyűrűt a tegnapi büntetés végrehajtásának emlékéül őrizze meg, de ő az én kezembe tette a gyürüt és igy szólott:
- Mit tegyek én vele? Nem az enyém; én innen nem távozom és a tábornokot aligha láthatom viszont. De ön, Mr. Shatterhand, lehetséges, hogy találkozik vele. Tegye el.
Semmi okom nem volt, hogy habozzam és a gyürüt ujjamra huztam, hol biztosabban maradt, mint zsebemben. Elébb pontosan megvizsgáltam és azt olvastam le: E. B. 5. VIII. 1842. Hogy mily fontos lesz később nekem és Old Surehandnak e gyürü, azt most nem is sejtettem - - -.

(Folytatjuk!)