STENDHAL

A PÁRMAI KOLOSTOR

FORDÍTOTTA ILLÉS ENDRE

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindlevarázs készítette (szerkesztette: Fehér Péter),

további PRC könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

2011

Tartalomjegyzék

- Tájékoztatás[1]

- ELSŐ RÉSZ

- ELSŐ FEJEZET Milánó 1796-ban

- MÁSODIK FEJEZET

- HARMADIK FEJEZET

- NEGYEDIK FEJEZET

- ÖTÖDIK FEJEZET

- HATODIK FEJEZET

- HETEDIK FEJEZET

- NYOLCADIK FEJEZET

- KILENCEDIK FEJEZET

- TIZEDIK FEJEZET

- TIZENEGYEDIK FEJEZET

- TIZENKETTEDIK FEJEZET

- TIZENHARMADIK FEJEZET

- MÁSODIK RÉSZ

- TIZENNEGYEDIK FEJEZET

- TIZENÖTÖDIK FEJEZET

- TIZENHATODIK FEJEZET

- TIZENHETEDIK FEJEZET

- TIZENNYOLCADIK FEJEZET

- TIZENKILENCEDIK FEJEZET

- HUSZADIK FEJEZET

- HUSZONEGYEDIK FEJEZET

- HUSZONKETTEDIK FEJEZET

- HUSZONHARMADIK FEJEZET

- HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

- HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

- HUSZONHATODIK FEJEZET

- HUSZONHETEDIK FEJEZET

- HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Tájékoztatás[1]

1830 telén s Párizstól háromszáz mérföldnyire írtam ezt a történetet,[2] így semmiképpen nem gondolhattam 1839 eseményeire.[3]

Sok-sok évvel 1830 előtt, abban az időben, amikor seregeink beszáguldották egész Európát,[4] a véletlen, s beszállásolási jegyem egy kanonok házába vetett: Páduában történt, ebben az elragadó olasz városban. Vendégeskedésem hosszúra nyúlt, s a kanonok meg én barátok lettünk.

1830 végén ismét Páduába kerültem, és rögtön kedves kanonokomhoz siettem: tudtam, hogy már nem él, de még egyszer látni szerettem volna a szalont, ahol annyi szép estét töltöttünk, s ezek az esték annyiszor hiányoztak azóta. A házban a kanonok unokaöccsét találtam, s az unokaöcs feleségét – régi jó barátként fogadtak. Később mások is jöttek, és csak jó sokára váltunk el; az unokaöcs remek zabaionét[5] hozatott a Pedroti-kávéházból.[6] Legfőként Sanseverina hercegné története tartott együtt mindannyiunkat késő éjszakáig; valaki éppen csak kimondta a nevét, s a kanonok unokaöccse a kedvemért felelevenített minden részletet.

–  Abban az országban, ahová most indulok – fordultam barátaimhoz – aligha lesznek ilyen éjszakáim; s hogy a hosszú esti órák múljanak, regényt írok majd ebből a történetből.

–  Akkor hát odaadom nagybátyám feljegyzéseit is. A Párma fejezetben sort kerít az udvar néhány szerelmi szövevényére, még abból az időből, amikor minden a hercegnő körül forgott. Hanem vigyázzon! Ez aztán igazán erkölcstelen történet. Maguk Franciaországban az evangélium tisztaságával kérkednek mostanában; könnyen megértheti, hogy rosszabb híre támad, mint egy gyilkosnak.

Úgy jelentetem meg a regényt, hogy az 1830-as kéziraton semmit nem változtatok – amiből két kellemetlenség is származhatik.

Az elsőt az olvasó szenvedi el. Az olasz hősök talán nem eléggé érdeklik majd; ebben az országban az emberi szív nem egészen olyan, mint a francia: az olaszok őszinték, jók, nem ismerik a félelmet, kimondják, amit gondolnak; csak fellobbanásaikban hiúk, s hiúságuk ilyenkor szenvedéllyé válik – ők puntigliónak nevezik. Végül: a szegénységet nem tartják nevetségesnek.

A második kellemetlenség az írót sújtja.

Bevallom, olyan vakmerő voltam, hogy változatlanul meghagytam hőseim szélsőséges jellemét; viszont bátran kijelentem: sok tettüket mély erkölcsösséggel elítélem. Miért is kölcsönözném nekik a francia jellem emelkedettségét és kellemét, a franciáét, aki mindennél jobban szereti a pénzt, és nemigen vétkezik gyűlöletből vagy szerelemért. Ennek a regénynek olasz hőseiről éppen az ellenkezőjét mondhatom el. Különben is azt hiszem, ha délről észak felé haladunk, kétszáz mérföldenként új tájat írhatunk le, s újabb regénybe kezdhetünk. A kanonok kedves unokahúga ismerte, sőt nagyon szerette Sanseverina hercegnét, s arra kért, semmit se hallgassak el kalandjaiból, melyek megrovandók.

1839. jan. 23.

ELSŐ RÉSZ

Già mi fur dolci inviti a empir le carte
I luoghi ameni.

ARIOSTO: SAT. IV.

ELSŐ FEJEZET
Milánó 1796-ban

Ezerhétszázkilencvenhat május tizenötödikén Bonaparte tábornok bevonult Milánóba, mögötte az az ifjú hadsereg, mely most vonult át a lodi hídon, s most tanította meg a világot arra: sok-sok évszázad után jelentkezett Caesar és Nagy Sándor utóda. Egy alvó népet ébresztettek fel a bátorság és a lángész csodái, melyeknek Itália néhány hónap alatt tanúja volt; még egy héttel azelőtt, hogy a franciák megérkeztek, a milánóiak úgy gondoltak rájuk: közönséges rablóbanda, mely megszokta, hogy mindig megfut a felséges császár és király csapatai elől – legalábbis ezt ismételte nekik hetenként háromszor egy piszkos papiroson nyomott, tenyérnyi újságocska.

A középkorban a republikánus Lombardia éppen olyan bátor volt, mint a francia nép, s megérdemelte, hogy a német császárok földig rombolják a várost. Amióta hű alattvalók[7] lettek, minden gondjuk csak az volt már, hogy amikor valamelyik nemes vagy gazdag fiatal lány eladósorba került, kicsi, rózsaszín tafota zsebkendőkre szonetteket nyomattak. A fiatal lány mellett – két-három évvel életének nagy fordulata után – egy lovag jelent meg, gyakran a férj családja választotta, s ennek a házibarátnak neve még a házassági szerződésbe is bekerült, s ott tiszteletre méltó helyet kapott. Milyen széles szakadék választotta el ezt az elpuhult világot attól a mély megrendüléstől, amit a francia katonák váratlan megérkezése keltett! Csakhamar egy új, szenvedélyes erkölcs lobbant fel. 1796. május 15-én az egész nép arra ébredt, hogy mindaz, amit idáig tisztelt, határtalanul nevetséges s olykor visszataszító. S az utolsó osztrák ezred kivonulásával eltűnt a régi világ is: divattá vált, hogy kockáztassák az életüket; a milánóiak megértették, hogy századok émelyítő élményei után most már csak úgy lehetnek boldogok, ha igazán szeretik hazájukat, és hősi tettekre vágynak. V. Károly és II. Fülöp megszakítatlan, irigy zsarnoksága alatt sötét éjszakába merültek; most lerángatták szobraikat, s egyszerre fény áradt mindenhová. Ötven év óta, minél erősebben ragyogott az Enciklopédia és Voltaire Franciaországban, annál harsányabban magyarázták a szerzetesek a derék milánói népnek, hogy a leghaszontalanabb fáradság a világon olvasni megtanulni, vagy bármit is tanulni; s ha plébánosuknak pontosan megfizetik az egyházi adót, ha legkisebb vétküket is híven meggyónják, körülbelül bizonyosra vehetik: jó helyet kapnak a Paradicsomban. És a régen oly félelmetes és okoskodó népet Ausztria úgy puhította meg végképp, hogy olcsón eladta neki a kiváltságot: nem kell újoncot állítania hadseregébe.

1796-ban a milánói hadsereg huszonnégy vörös ruhás piperkőcből állt, akik négy remek magyar gránátosezreddel együtt őrizték a várost. Az erkölcs nem ismert semmilyen korlátot, de a szenvedély egészen ritka volt. Egyébként a jámbor milánói nép nemcsak attól a kényelmetlenségtől szenvedett, hogy mindent el kell mondania papjának, különben még itt a földön elkárhozik: apró, monarchikus nyűgöket is tűrnie kellett, melyek szünet nélkül ingerelték. Például a főhercegnek, aki Milánóban székelt, és unokafivére, a császár nevében kormányzott, az a jövedelmező ötlete támadt: gabonával fog kereskedni. Következésképp a parasztnak tilos eladnia gabonáját, míg őfensége meg nem tölti magtárait.

1796 májusában, három nappal a franciák bevonulása után, egy fiatal miniatűrfestő, aki együtt érkezett a sereggel – kissé bolondos fiú, Gros[8] nevű, azóta különben már ismert festő lett – a Servi-kávéházban[9] (akkoriban ez volt a divatos kávéház) hallott a főherceg kitűnő ötleteiről, s azt is hallotta, milyen kövér a főherceg – erre Gros felkapta a fagylaltok árlapját, melyet valamilyen csúnya, sárga papírra nyomtattak. A hátlapra azon nyomban lerajzolta a kövér főherceget, amint egy francia katona a hasába döfi szuronyát, s vér helyett valószínűtlen tömegű búza ömlik belőle. Itt, a gyanakvó zsarnokság hazájában nem ismerték a tréfát, a torzképet. Égből alászállt csodának látszott a rajz, melyet Gros a Servi-kávéház asztalán hagyott; éjszaka metszetet készítettek róla, és másnap húszezer példány fogyott belőle.

Ugyanezen a napon falragaszok közölték, hogy a francia hadsereg szükségleteire hatmillió hadisarcot vetettek ki; ez a sereg most nyert meg hat csatát, meghódított húsz provinciát, s éppen csak cipője, nadrágja, ruhája s kalapja nem volt.

Ezekkel az ágrólszakadt franciákkal olyan boldogság és jókedv tört be Lombardiába, hogy csak a papság és néhány nemes eszmélt rá, milyen súlyos teher a hatmilliós sarc, melyet hamarosan még sok más követett. Ezek a francia katonák egész nap nevettek és énekeltek; még huszonöt évesek sem voltak, s huszonhét éves tábornokuk a sereg legidősebb katonája volt. A jókedv, fiatalság és gondtalanság mint jó tréfa pukkasztotta ki a szerzetesek dühöngő szónoklatait, hat hónap óta hirdették a szent szószék magasságából, hogy a franciák szörnyetegek, mindent felégetnek, s mindenkinek levágják a fejét, különben rögtön kivégzik őket; éppen ezért egy-egy ezred előtt a guillotine-t cipelik.

Vidéken, a kunyhók ajtajában, francia katonákat láttak, akik az anyák kisgyerekeit ringatták, s egy-egy dobos, aki hegedülni is tudott, majd minden este bált rögtönzött. A francia négyes művésziesebb és bonyolultabb volt, semhogy a katonák, akik maguk sem ismerték, megtaníthatták volna rá a falusi asszonyokat; inkább azok mutatták be a monferinát és az ugrálóst s más olasz táncokat.

Amennyire csak lehetett, a tiszteket a gazdagokhoz szállásolták be; rájuk fért, hogy összeszedjék magukat. Egy Robert nevű főhadnagy del Dongo márkiné palotájába került. A fiatal, elég ügyes tartalékos tisztnek, amikor a palotába lépett, minden vagyona egy hatfrankos tallér volt; ezt a hat frankot most kapta Piacenzában. Amikor átjöttek a lodi hídon, egy jóvágású osztrák tisztről, akit golyó talált, lehúzta ragyogó, vadonatúj nankingnadrágját – nadrág még nem jelentkezett jobb pillanatban. Robert tiszti vállpántját gyapjúszálak jelezték, kabátjának szövetét a ruhaujj béléséhez öltötte, hogy egyes darabjai valahogy egyben maradjanak; de volt még szomorúbb részlet is: cipőjének talpát kalapdarabkák helyettesítették, ezt a kalapot is a csatamezőn szedte fel, túl a lodi hídon. A rögtönzött talpat a cipő felett díszelgő madzag erősítette meg; így azután, amikor a palota udvarmestere jelentkezett a főhadnagy szobájában, és meghívta, vacsorázzék a márkinéval, Robert mélységes zavarba jött. A végzetes vacsoráig még volt két órája – a legénye meg ő azzal töltötte ezt az időt, hogy megkísérelték valamiképpen összevarrni egyenruháját, s tintával feketére festették cipője nyomorult madzagait. Végre elérkezett a szörnyű pillanat.

–  Soha életemben nem éreztem magam kínosabban! – mondta el nekem később Robert főhadnagy. – A ház úrnői félve vártak, s én jobban reszkettem, mint ők. Egyre csak a cipőmet néztem, s nem tudtam, mint léphetnék finoman.

Majd így folytatta:

–  Del Dongo márkiné abban az időben volt a legragyogóbb. Maga ismerte őt, gyönyörű, angyalian lágy pillantású szemét, megejtő sötétszőke haját, melyből oly szépen vált ki az oválisan formált, kedves arc. Szobámban Leonardo da Vinci egyik Heródiás-rajza[10] függött: mintha csak az ő portréja lett volna. Valószínűtlen szépsége annyira elragadott – ezt Isten akarhatta így – hogy teljesen elfeledkeztem megjelenésemről. Már két éve csupa ocsmányságot és nyomorúságot láttam Genova hegyei közt, most nekibátorodtam, s néhány szóval kifejeztem csodálatomat.

–  De józanabb vagyok, semhogy sokáig megmaradtam volna a bókoknál. Míg mondataimat formáltam, láttam és érzékeltem a tiszta márvány ebédlőt, s benne a tizenkét lakájt és a sok inast, mind úgy öltöztek, hogy ennél nagyobb fényűzést akkoriban elképzelni sem tudtam. Képzelje el, azoknak a gazoknak nemcsak jó cipőjük volt, de ezüstcsat is fénylett rajta. Szemem sarkából észrevettem a ruhámra és talán a cipőmre is meredő, ostoba tekinteteket, szúrást éreztem a szívemben. Egyetlen szóval megrémíthettem volna valamennyiüket; de hogy utasíthattam volna rendre őket anélkül, hogy a ház úrnőit meg ne riasszam. Mert a márkiné, hogy biztosabban érezze magát – ezt később százszor elmondta nekem – kihozatta a zárdából férje bennlakó kishúgát, Gina del Dongót, a későbbi elragadó Pietranera grófnét; szép és boldog napokban senki nem volt nála vidámabb és kedvesebb, mint ahogyan senki nem lehetett bátrabb és derűsebb, ha bajba jutott.

Gina tizenhárom éves lehetett akkor, de tizennyolcnak látszott, s mint tudja, eleven volt és nagyon őszinte; azon az estén annyira félt, hogy enni sem mert, nehogy elnevesse magát, ha ruhámra pillant. A márkiné viszont csupa kényszeredett udvariasság volt; felismerte tekintetemben a türelmetlenség villanásait. Minek részletezzem tovább, buta szerepet játszottam, és lenyeltem a megvetésüket; pedig azt mondják: a franciák a megvetést nem tudják elviselni. Végre mennyei ötlet gyúlt ki bennem; belevágtam, és elmondtam a két nőnek nyomorúságomat, mindazt, amit két év alatt Genova hegyei közt szenvedtünk, ahol öreg, hülye tábornokok tartottak vissza bennünket. Elmondtam, hogy assignatákat kaptunk fizetésként, s ezeket nem fogadták el azon a vidéken; s az assignatákhoz naponta három uncia kenyeret. Még két percig sem beszéltem, a jószívű márkiné már könnyezett, Gina meg elkomolyodott.

–  Főhadnagy úr – fordult hozzám – három uncia kenyeret?

–  Annyit, kisasszony. Viszont hetenként háromszor ezt sem osztották ki, s mert a parasztok, akiknél laktunk, még nálunk is nagyobb nyomorúságban éltek, mi törtünk nekik a kenyerünkből.

Amikor az asztaltól felálltunk, a szalon ajtajáig kísértem a márkinét, majd gyorsan visszafordultam, és annak az inasnak, aki az asztalnál kiszolgált, odaadtam egyetlen hatfrankos talléromat, melytől annyi mindent reméltem.

–  Egy hét múlva – folytatta Robert – amikor már bebizonyosodott, hogy a franciák senkit sem nyakaznak le, del Dongo márki visszatért a Como-tó mellől, griantai kastélyából, mert ide húzódott be nagy hősiesen a francia sereg közeledtére, kiszolgáltatva szép, fiatal feleségét és húgát a háború véletlenjeinek és veszélyeinek. A márki éppen annyira gyűlölt minket, amennyire félt tőlünk; szóval mérhetetlenül gyűlölt és félt. Mulatságos volt elnézni kövérkés, sápadt, ájtatos arcát, amikor udvariaskodott velem. Következő napon, hogy ő visszatért Milánóba, három rőf szövetet és kétszáz frankot kaptam a hatmillió hadisarcból; kiruházkodtam, és lovagul szegődtem a ház úrnői mellé, mert megkezdődtek a bálok.

Minden francia története körülbelül ugyanaz volt, mint Robert főhadnagyé: a milánóiak nemhogy nevettek volna a szegény katonák nyomorúságán – sajnálták és megszerették őket.

Ennek a váratlan boldogságnak és megrészegülésnek korszaka csak két rövid esztendeig tartott; olyan szertelen és mindenkire rátörő őrültség volt, hogy nem is tudnám másként érzékeltetni, mint egy történelmi és mélyenszántó gondolattal: ez a nép száz éve unatkozott.

Valaha, a Viscontiaknak és a Sforzáknak, Milánó híres hercegeinek udvarában a gyönyör volt a legfőbb hatalom, ugyanúgy, mint a többi déli népeknél. De 1624 óta, mióta a spanyolok uralkodtak a milánóiakon, ezek a hallgatag, gyanakvó, gőgös és lázadástól rettegő uralkodók, Milánóból elmenekült az öröm. A nép átvette urainak erkölcsét, s ahelyett, hogy a pillanatot élvezte volna, inkább arra gondolt: a legkisebb sértést is tőrrel kell megbosszulnia.

1796. május 15-étől, amikor a franciák bevonultak Milánóba, 1799 áprilisáig, amikor a cassanói csata után kiűzték őket: az esztelen jókedv, a vidámság, a gyönyör annyira átjárt mindenkit, s annyira megfeledkeztek minden szomorú vagy akár józanabb érzésről, hogy név szerint emlegettek vén, milliomos kereskedőket, vén uzsorásokat, vén közjegyzőket, akik ezekben az években megfeledkeztek arról, hogy rosszkedvűek legyenek, és pénzt keressenek.

Csupán néhány előkelő család akadt, mely visszavonult vidéki kastélyába, hogy ott duzzogjon az általános ujjongásban, a boldogságra kinyílt szívek között. Igaz, hogy ezeket a gazdag családokat bosszantóan kitüntették akkor, amikor a francia sereg ellátását szolgáló hadisarcot kirótták.

Del Dongo márki – a nagy jókedvtől ingerülten – az elsők között vonult el gyönyörű griantai kastélyába, a Como-tó mellé, ahová az asszonyok Robert főhadnagyot is magukkal vitték. A kastély régen erődítés volt; olyan szép helyen épült, hogy párját talán sehol másutt nem találjuk; százötven lábnyi magasban, a fennsíkon emelkedett, az isteni tóra hajolva, s uralkodott a tó nagy része felett. A del Dongo család a XV. században építette, erről címeres márványlapok tanúskodtak mindenfelé; felvonóhídjai és mély árkai még megmaradtak, ha az árkokban már nem is csillogott víz; de nyolcvan láb magas és hat láb vastag falaival ez a kastély még mindig védett minden váratlan támadástól; éppen ezért szerette annyira az aggodalmas márki. A kastély urát huszonöt-harminc szolga vette körül; ő azt hitte róluk, bármikor feláldoznák magukat érte, nyilván azért, mert soha másként nem szólt rájuk, mindig csak gorombán és sértőn – így aztán kevésbé gyötörte itt a félelem, mint Milánóban.

És félelme nem volt egészen alaptalan; sűrűn érintkezett egy kémmel, akit Ausztria küldött a svájci határra; a kém ott tartózkodott hárommérföldnyire Griantától, s azzal foglalkozott, hogy megszöktette a hadifoglyokat – és erről a francia tábornokok esetleg igen kedvezőtlenül vélekedhettek volna.

A márki Milánóban hagyta fiatal feleségét; az asszony intézte a család ügyeit, az ő dolga volt, hogy előteremtse a hadisarcot, melyet a Casa del Dongó-ra – ahogyan Milánóban nevezték – kiróttak; a márkiné igyekezett valamit lefaragni belőle, s ezért tárgyalnia kellett azokkal a nemesekkel, akik állást s megbízásokat vállaltak, sőt érintkeznie kellett néhány igen befolyásos nem nemes emberrel is. Ebben az időben nagy esemény kavarta fel a családot. A márki kitervelte és megbeszélte fiatal húgának, Ginának házasságát egy dúsgazdag s nagyon előkelő férfival; de ez a férfi púderezte a haját, s ez elegendő volt, hogy Gina harsány nevetéssel fogadja; majd hamarosan elkövette azt az őrültséget, hogy Pietranera gróf felesége lett. A gróf előkelő nemes úr volt, megjelenése kitűnő – de családja teljesen elszegényedett, s ami a legnagyobb szépséghiba: szenvedélyes híve lett az új eszméknek. Pietranera hadnagya volt az olasz légiónak, ez azután végképp elkeserítette a márkit.

A gondtalanság és a boldogság két éve után a párizsi Direktórium egyszerre úgy viselkedett, mint egy régi, tekintélyes uralkodó, s halálosan meggyűlölt mindent, ami nem középszerű. Az ügyetlen tábornokok, akiket az olasz hadsereghez küldött, sorra elvesztették a csatákat ugyanazokon a veronai síkságokon, melyek két évvel azelőtt az arcelói és lonatói csodákat látták. Az osztrákok közeledtek Milánóhoz. Robert főhadnagy zászlóaljparancsnok lett, s megsebesült a cassanói csatában – utoljára lakott most barátnőjénél, del Dongo márkinénál. A búcsú szomorú volt; Robert Pietranera gróffal együtt távozott, aki követte a franciákat visszavonulóban Noviba. A fiatal grófné, akitől a bátyja megtagadta törvényes örökségét, szekéren indult a francia sereg után.

Ekkor kezdődött a reakció korszaka, visszatérés a régi eszmékhez – a milánóiak ezt az időt i tredici mesinek (a tizenhárom hónapnak) nevezik, mert jó szerencséjük úgy akarta, hogy ez a visszatérés az ostobasághoz valóban csak tizenhárom hónapig tartott, Marengóig. Az öregek, a szenteskedők, az ádáz kedvűek ismét az első sorba kerültek, és újra átvették embertársaik irányítását: a régi, tisztes elvek hívei hamarosan kihirdették a falvakban, hogy Napóleont a mamelukok Egyiptomban felakasztották, s ezt ő sokszorosan meg is érdemelte.

Az urak közül, akik birtokaikra vonultak, s eddig ott duzzogtak, most pedig bosszúra szomjasan visszatértek, del Dongo márki kivált szenvedélyességével; túlzó viselkedése természetszerűen a reakció vezetőjévé tette. Ezek az urak, akik nagyon tisztességes emberek voltak, ha nem féltek, de akik örökké reszkettek, valamiképpen behálózták az osztrák tábornokot; a tábornok elég derék ember lehetett, de végül is meggyőzték, hogy a leghelyesebb politika a legnagyobb szigorúság; mire elfogatott százötven hazafit, azokat, akik Itáliában akkor a legkülönbek voltak.

Csakhamar Bocche di Cattaróba[11] szállították őket, a foglyokat itt föld alatti barlangokba hajították – a nedvesség és főként az éhezés pontos és gyors igazságszolgáltatással intézte el a latrok ügyét.

Del Dongo márki magas állásba került, s mivel számtalan erényéhez még mocskos fösvénység is társult, nyíltan dicsekedett, hogy húgának, Pietranera grófnénak egyetlen tallért sem küld; a grófné még mindig halálosan szerelmes volt, nem akarta elhagyni férjét: együtt éhezett vele Franciaországban. A gyengéd márkiné szenvedett; végre sikerült néhány kisebb gyémántot kilopnia ékszeres dobozából, melyet férje minden este visszavett tőle, hogy vasládikába zárva ágya alá tegye; a márkiné nyolcszázezer frank hozománnyal lett a márki felesége, s most havonta nyolcvan frankot kapott tőle saját kiadásaira. A tizenhárom hónap alatt, míg a franciák távol voltak Milánótól, a félénk asszony újabb s újabb ürüggyel állandóan gyászruhát viselt.

Bevalljuk, hogy számos komoly író példáját követve, hősünk történetét születése előtt egy évvel kezdtük. Ez a fontos személy nem más, mint Fabrizio Valserra, azaz marchesino[12] del Dongo, ahogyan Milánóban mondják. Pontosan akkor méltóztatott megszületnie, amikor a franciákat kiűzték; és a születések titkos rendje úgy akarta, hogy második fia lett del Dongo márkinak, a nagyúrnak, akinek olvasóim ismerik már kövér, sápadt arcát, álnok mosolyát s minden új eszme ellen forduló acsarkodó gyűlöletét. Az egész családi vagyont az idősebb fiú, Ascanio del Dongo kezére játszotta, aki méltó utóda lett apjának. Nyolcéves volt, Fabrizio meg kettő, amikor Bonaparte tábornok váratlanul leereszkedett a San Bernardino-hágón, az a Bonaparte tábornok, akiről minden előkelő ember azt hitte: felakasztották. Bevonult Milánóba: ez megint páratlan pillanat a történelemben; képzeljenek el egy őrjöngő s rajongó népet. Néhány nap múlva Napóleon megnyeri a marengói csatát. A többit felesleges elmondani. A milánóiak végképp megrészegedtek, de mámorukba ezúttal belekeveredett a bosszú gondolata is: ezt a jó érzésű népet megtanították gyűlölni! Nemsokára viszontlátták a hazafiakat, akik a cattarói erőd foglyai közül életben maradtak: visszatérésük nemzeti ünnep lett. Sápadt arcuk, lesoványodott tagjaik, nagy, bámuló szemük élesen kivált a mindenfelé harsogó örömből. Megérkezésük volt a jel: távozzanak a hírhedt családok! Del Dongo márki az elsők között menekült, megint griantai kastélyába. Minden előkelő család fejét gyűlölet és félelem töltötte el; de asszonyaik és lányaik visszaemlékeztek arra, milyen boldog élet pezsgett itt az első francia bevonulás idején, és sajnálták elhagyni Milánót meg a vidám bálokat, melyek Marengo után rögtön elkezdődtek a Casa Tanzi-ban.[13] A francia tábornok, akinek Lombardia nyugalmára kellett ügyelnie, már a győzelmet követő napokban észrevette, hogy a nemes urak bérlői és a vidéki öregasszonyok nem a csodálatos marengói győzelemre gondolnak, mely megváltoztatta Itália sorsát, s egyetlen nap alatt tizenhárom erődített várost hódított vissza; – ezeket a bérlőket és öregasszonyokat csak Brescia védőszentjének, Szent Giovitának jóslata foglalkoztatta. A szent kinyilatkoztatás szerint a franciák és Napóleon szerencsecsillaga pontosan tizenhárom héttel Marengo után lehanyatlik. Del Dongo márkit és a sértődött vidéki nemeseket kissé menti, hogy őszintén hittek ebben a jóslatban, s nem komédiáztak. Ezek az urak négy könyvet sem olvastak életükben; nyíltan készültek rá, hogy a tizenhárom hét leteltével hazaköltöznek Milánóba. De a múló idő a franciák új sikereit hozta. Napóleon Párizsba visszatérve, okos rendeletekkel megmentette a forradalmat Franciaországban, ahogyan megmentette Marengónál is – az idegenekkel szemben. Ekkor a kastélyaikba menekült lombardiai nemesek rájöttek: eddig rosszul értelmezték Brescia védszentjének jóslatát; nem tizenhárom hétről: tizenhárom hónapról van szó. Elmúlt a tizenhárom hónap is, és Franciaország sikerei egyre forróbbak lettek.

Most átsiklunk a gyarapodás és a boldogság tíz esztendején, 1800-tól 1810-ig. Fabrizio első éveit a griantai kastélyban töltötte; sokszor megverte a falusi parasztgyerekeket, és őt is sokszor megverték, s közben nem tanult semmit, még olvasni sem. Később a milánói jezsuita kollégiumba küldték. Apja, del Dongo márki, megkövetelte, hogy latinra tanítsák, de ne a régi klasszikusok műveiből, akik mindig köztársaságról irkáltak, hanem egy pompás, több mint száz metszettel díszített könyvből, a XVII. század művészeinek remekéből; a Valserra del Dongók latinul írt családtörténete volt ez a munka – Fabrizio del Dongo pármai érsek jelentette meg, 1650-ben. A Valserrák sikerei főként katonai sikerek voltak, a metszetek is legtöbbször csatákat mutattak be, s a csatákban mindig ott volt a del Dongo család valamelyik hőse, hatalmas kardcsapásokat osztva. Ez a könyv nagyon tetszett a fiatal Fabriziónak. Anyja imádta őt, s időnként megengedték neki, hogy meglátogathassa Milánóban; de ezekre az utakra férjétől sohasem kapott pénzt, csak sógornője, a kedves Pietranera grófné segítette őt. Amikor a franciák visszatértek, a grófné rögtön a legragyogóbb asszonyok között csillogott Eugène herceg, itáliai alkirály udvarában.

Fabrizio első áldozása után del Dongo márki, aki még mindig az önként vállalt száműzetésben élt, megengedte húgának, Pietranera grófnénak, hogy egyszer-egyszer kihozhassa a fiút a kollégiumból. A grófné azt tapasztalta: Fabrizio furcsa, szellemes, nagyon komoly, de csinos gyerek, s a legkevésbé sem csúfítja el egy divatos társaságbeli dáma szalonját; egyébként teljesen tudatlan, még a betűvetés is nehezére esik. A grófné, aki mindenbe belevitte szívét, lelkesedését, megígérte a nevelőintézet rendfőnökének, hogy pártfogolná őket, ha unokaöccsével rendkívüli eredményeket érnének el, s a gyerek az év végén díjakat is nyerne. S hogy megkönnyítse a díjak elnyerését, szombat esténként a fiúért küldött, s Fabriziót gyakran csak szerdán vagy csütörtökön küldte vissza tanáraihoz. A jezsuitákat a királyság törvényei kitiltották Itáliából, bár az alkirály határozottan kedvelte őket; a kollégium rendfőnöke – értelmes férfi – pontosan tudta, milyen hasznos lehet nekik, ha jó viszonyba kerülnek egy asszonnyal, aki mindenható az udvarnál. A rendfőnöknek eszébe sem jutott, hogy felrója Fabrizio kimaradozásait; a fiú különben kevesebbet tudott, mint valaha, de az év végén öt első díjjal tüntették ki. Így azután a ragyogó Pietranera grófné férjével, az egyik testőrhadosztály parancsnokló tábornokával s az alkirály udvarának öt-hat legfontosabb előkelőségével megjelent a jezsuita intézet díjkiosztásán. A rendfőnököt felettesei megdicsérték.

A grófné magával vitte unokaöccsét azokra a káprázatos ünnepélyekre, melyek oly emlékezetessé tették a kedves Eugène rövid uralmát. Tekintélyével huszártisztté neveztette ki a gyereket, s Fabrizio tizenkét éves korában fel is öltötte az egyenruhát. A fiú csinos megjelenése elbűvölte a grófnét, s egy napon arra kérte a herceget: sorozza be Fabriziót apródjai közé; ez a kitüntetés nem jelentett volna kevesebbet, mint a del Dongo család csatlakozását. Másnap azután kivételes helyzetében is csak nehezen érhette el, hogy az alkirály elfelejtse kérését, melynek teljesítéséhez semmi más sem hiányzott, csupán a kinevezendő apród apjának beleegyezése – és ezt a beleegyezést tüntetően megtagadták. Ez után az őrültség után – a sértődött márki szinte remegett az indulattól – a fiatal Fabriziót valamilyen ürüggyel visszahívták Griantába. A grófné határtalanul megvetette bátyját; elszomorítóan ostoba alak, gondolta róla; ha megvolna a hatalma, gonosszá válnék. De Fabrizióért bolondult, s bár tíz éve nem leveleztek már, mégis ő írt a márkinak: visszakérte unokaöccsét; levelére választ sem kapott.

Amikor Fabrizio hazatért a félelmetes kastélyba, melyet legharciasabb ősei építettek, a világon semmi mást nem tudott, csak tornászni és lovagolni. Pietranera gróf ugyanúgy bolondult a gyerekért, mint a felesége: gyakran lovagoltatta, és magával vitte a díszszemlékre is. Fabrizio szeme még a búcsú könnyeitől volt vörös, mert ott kellett hagynia nagynénje szép szalonjait – így érkezett a griantai kastélyba, ahol csak anyja és nővérei szenvedélyes csókjai várták. A márki szobájába zárkózott idősebbik fiával, Ascanio markezinóval. Titkosírással írt leveleket szerkesztettek, melyek abban a megtiszteltetésben részesültek, hogy Bécsbe küldték őket; apa és fia csak a közös étkezéseken jelentek meg. A márki színészkedve többször is elmondta: éppen most tanítja elsőszülött utódát, hogyan vezesse kettős könyvvitellel birtokának gazdasági ügyeit. Igazában a márki sokkal féltékenyebben őrizte hatalmát, semhogy ezekből a dolgokból bármit is elárult volna fiának, akit pedig örökösévé tett meg. Arra használta őt, hogy tizenöt-húsz oldalas sürgönyöket rejtjelezzen neki; sürgönyeit hetenként kétszer-háromszor Svájcba juttatta, s innen továbbították őket Bécsbe. A márki elhitette magával, hogy törvényes uralkodóit az itáliai királyság belügyeiről tájékoztatja, melyeket ő maga sem ismert, jelentéseinek mégis nagy sikere volt; elmondjuk – miért. A márki megbízható ügynökeivel megszámláltatta az országutakon egy-egy garnizonját váltó francia vagy olasz ezred katonáit, s a bécsi udvart mindenről tájékoztatva, legalább egy negyeddel csökkentette az ide vezényelt katonák létszámát. Egyébként szánalmas sürgönyeinek még egy értelmük volt: meghazudtoltak más, megbízhatóbb jelentéseket, s azoknál jobban tetszettek. Kevéssel azelőtt, hogy Fabrizio a kastélyba érkezett, a márkit kitüntették valamelyik tekintélyes rend nagykeresztjével: ez volt az ötödik, mely kamarási öltözékét díszítette. Dolgozószobáján kívül sehol másutt nem mert ebben a ruhában tündökölni, s ez nagyon elkeserítette; de ha sürgönyeit diktálta, mindig felöltötte hímzett díszruháját a ráaggatott kitüntetésekkel – ezt semmiképpen nem mulasztotta volna el. Úgy érezte, az alattvalói tisztelet ellen vét, ha másképpen cselekszik.

A márkiné elámult, milyen vonzó jelenség lett a fia. Megszokta, hogy évenként kétszer-háromszor ír gróf A. tábornoknak (ez volt most Robert főhadnagy neve), s mert mindig irtózott attól, hogy olyanoknak hazudjék, akiket szeret: levele előtt kérdezgetni kezdte a fiút tanulmányairól, s megdöbbent, milyen tudatlan.

„Ha én tanulatlannak érzem – gondolta – én, aki semmit sem tudok, Robert, aki olyan művelt, teljesen hibásnak tartaná nevelését; pedig ma kiválónak kell lenni!”

Majdnem ugyanennyire csodálkozott Fabrizio egy másik tulajdonságán: a fiú halálos komolyan követte mindazokat a vallási előírásokat, amikre a jezsuiták tanították. Ő maga is hivő volt, de a gyerek lángoló hite megrémítette. „Ha a márki elég eszes, és észreveszi, hogy így befolyásolhatja Fabriziót: megfoszthat fiam szeretetétől.” – Sokat sírt, és még szenvedélyesebben szerette Fabriziót.

Harminc-negyven szolga vette őket körül a kastélyban, melynek élete nagyon szomorú volt. Fabrizio nem is maradt otthon, naphosszat vadászott, vagy a tavat járta egy bárkán. Hamarosan szoros barátságot kötött a kocsisokkal és az istállószolgákkal; mindegyik lángoló franciabarát volt, és nyíltan gúnyolták az ájtatos inasokat, akik a márki és idősebb fia körül teljesítettek szolgálatokat. Ezeket a méltóságteljes személyeket főként azért nevették ki, mert púderezték a hajukat, ugyanúgy, mint gazdáik.

MÁSODIK FEJEZET

Aztán mikor az est szemünkbe csendesen
Barna árnyat lop, én az eget kémlelem,
Melyre az úr ezer kis szikrázó jelével
Írja a földiek sorsát és végzetét fel,
Mert tintát, papirost, tollat ő sem szeret,
S lenézi ezeket, akár az emberek;
Az ő betűi fenn csillagai az égnek,
Velük jósolja a jót s rosszat, ami érhet;
De az ember, a föld s halál terheivel,
Írását megveti s nem is olvassa el.

RONSARD[14]

A márki nem titkolta, hogy lángolva gyűlöli a tudást; egyre azt hajtogatta: a gondolatok okozták Itália vesztét. Nemigen tudta, hogyan egyeztesse össze irtózását a műveltségtől, s a vágyat, hogy fia, Fabrizio, folytassa a jezsuitáknál oly ragyogóan indult tanulmányait. A lehető legkevesebbet akarta kockáztatni, s ezért a derék Blanès abbét, Grianta plébánosát bízta meg: tanítsa tovább latinul Fabriziót. Persze, jó lett volna, ha az abbé ismeri ezt a nyelvet, ő azonban megvetette a latint; tudománya egyszerűen abból állt, hogy elmondta misekönyve imáit, és értelmüket körülbelül meg tudta magyarázni híveinek. De azért a plébánost tisztelték, sőt hívei féltek is tőle; ő mindjárt megmondta, hogy nem tizenhárom hét, sőt nem is tizenhárom hónap múlva teljesedik a Bresciát védő Szent Giovita jóslata. Ha megbízható barátaival beszélt, még hozzátette: a tizenhármas számot olyanképpen kell megfejteni, amin az egész világ elámulna, ha szabad volna mindent kimondani (1813).

Mondjuk el a valóságot: a kezdetleges, de becsületes és erkölcsös, sőt eszes Blanès abbé éjszakáit fenn töltötte a templomtoronyban; bolondult az asztrológiáért. Napjait azzal töltötte, hogy a csillagok egymáshoz való viszonyát és helyzetét számítgatta, éjszakái nagy részét pedig azzal, hogy az égbolton követte őket. Nagyon szegény volt, s nem volt más műszere, mint egy papírtokba foglalt hosszú távcső. Elképzelhetjük, mennyire megvetheti a nyelvek tanulmányozását egy olyan férfi, aki úgy érzi: életének egyetlen célja, hogy pontosan megállapítsa császárságok bukásának és a világ arcát megváltoztató forradalmaknak pontos idejét.

–  Ugyan mivel tudok többet a lóról – mondogatta Fabriziónak – mióta megtanítottak rá, hogy latinul equus a neve?

A parasztok rettegtek Blanès abbétól, mert nagy varázslónak tartották. Félelmet keltett bennük, hogy mindig a toronyban van, s az abbé kihasználta félelmüket: nem mertek lopni. A környék plébánosai irigykedtek tekintélyére, s gyűlölték is; del Dongo márki egyszerűen lenézte – ilyen alsóbb ember ne bölcselkedjék annyit! Fabrizio imádta őt; s hogy megnyerje tetszését, néha hosszú estéket töltött azzal, hogy óriási összeadásokat és szorzásokat végzett neki. Máskor meg felment a toronyba – ez nagy kegy volt, Blanès abbé soha senkit nem engedett fel; de ezt a gyereket szerette egyszerűségéért, természetességéért.

–  Ha nem leszel képmutató, talán ember lesz belőled!

Fabrizio vakmerő és szenvedélyes volt örömeiben; évenként kétszer-háromszor is megesett vele, hogy majdnem belefulladt a tóba. Grianta és Cadenabia kis parasztgyerekeit ő vezette nagy vállalkozásaikra. A gyerekek szereztek néhány kis kulcsot, és sötét éjszakákon azzal kísérleteztek, hogy a nagy kövekhez és kiálló parti fákhoz erősített bárkák láncain felnyissák a lakatokat. Tudnunk kell, hogy a comói tavon a halászok – jó távol a bárkáktól – hosszú horgászzsineget feszítettek ki a víz alatt. A zsineg felső végét parafával borított kicsi deszkalaphoz kötözték, a deszkába hajlékony mogyoróágat szúrtak, melyen apró csengő lógott; és a csengő rögtön megszólalt, ha a horogra került hal megrántotta a zsineget.

Ezeken az éjszakai kirándulásokon, melyeket Fabrizio vezetett, az volt a nagy kérdés: meg tudják-e vizsgálni a horgokat, mielőtt a halászok meghallanák a kis csengők jeladását. Legszívesebben viharos időt választottak; veszélyes kalandjaikra mindig kora reggel indultak a bárkákon, egy órával hajnal előtt. A gyerekek – mikor bárkára szálltak – úgy érezték, a legnagyobb veszedelmekbe rohannak. Éppen ez szépítette meg vállalkozásaikat; és apjuk példáját követve, ájtatosan elmondtak egy Ave Mariá-t. De sokszor megtörtént, hogy az indulás percében, az Ave Maria utáni pillanatban Fabrizio hirtelen valamilyen titokzatos figyelmeztetést kapott. Ez fogant meg benne barátja, Blanès abbé asztrológiai jóslataiból; pedig az abbé jóslataiban tulajdonképpen nem hitt. Ifjúi képzeletének figyelmeztetései pontosan tudatták vele a kedvező vagy kedvezőtlen eredményt; és mert határozottabb volt többi barátjánál, lassanként az egész csapat annyira ügyelt a különböző jelekre, hogy ha az indulás pillanatában a parton papot láttak, vagy balról egy holló repült el felettük, sietve rákattintották a lakatot a bárka láncára, s hazamentek aludni. Blanès abbé ugyan nem adta át vesződséges tudományát Fabriziónak, de határtalan bizalmat oltott bele, s megtanította hinni a jelekben, melyekből kiolvasható a jövő.

A márki tudta, ha valamiképpen felfedezik titkosírású leveleit, teljesen kiszolgáltatja magát húgának; ezért Fabriziónak minden évben megengedte, hogy Szent Angéla ünnepe táján, Pietranera grófné névnapja idején, egy hetet Milánóban töltsön. A fiú egész évben erre a hétre várakozott, vagy azon búsult, hogy már elmúlt. A nagy napon a taktikai út költségére a márki négy tallért adott át a fiúnak; feleségének, aki Fabriziót elkísérte, szokása szerint semmit sem adott. De az utazás előtti napon Comóban jelentkezett egy szakács, hat inas és egy kocsis két lóval – s Milánóban a márkinénak mindennap rendelkezésére állt egy fogat s egy tizenkét terítékes vacsora.

Az a sértődött élet, ahogyan del Dongo márki élt, nem volt éppen szórakoztató; de azzal az eredménnyel járt, hogy aki alkalmas volt rá, s vállalta, egész életére meggazdagodott. A márki jövedelme meghaladta évenként a kétszázezer livre-t, és nem költötte el a negyedét sem. A reménység éltette. 1800-tól 1813-ig, tizenhárom évig állhatatosan és szilárdan hitte, hogy Napóleon fél éven belül megbukik. Elképzelhetik ujjongását, amikor 1813 elején megtudta a berezinai szerencsétlenséget.[15] Párizs elfoglalása és Napóleon bukása egészen megzavarta; a legsértőbb szavakat vágta feleségéhez és húgához. Végre-végre, tizennégy évi várakozás után megérte azt a végtelen boldogságot, hogy osztrák csapatokat látott bevonulni Milánóba. Bécsi rendelkezésre az osztrák tábornok megbecsüléssel, már-már tisztelettel fogadta del Dongo márkit; sietve felajánlották neki a kormányzóság egyik igen fontos állását, s ő úgy fogadta azt, mint akinek adósságot fizetnek vissza. Idősebb fiát a monarchia legparádésabb ezredébe nevezték ki főhadnagynak; a kisebbik azonban semmiképpen nem fogadta el a felajánlott kadétságot. De a márki diadala, melyet ritka arcátlansággal élvezett, csak néhány hónapig tartott; azután megalázó fordulat következett. Soha nem volt tehetsége a közügyekhez; tizennégy évet töltött vidéken, inasai, jegyzője és orvosa társaságában, s ehhez adjuk hozzá az öregedéssel járó mogorvaságot: teljesen használhatatlan emberré vált. Pedig osztrák földön senki nem tarthat meg fontos állást, ha hiányzik belőle a tehetség, mely nélkülözhetetlen az öreg monarchia lassú és bonyolult, de nagyon józan adminisztrációjához. Del Dongo márki baklövései felháborították a hivatalnokokat, sőt az ügyek intézését is megzavarták. Ultramonarchikus nyilatkozatai állandóan izgalomban tartották a népet, melyet álomba és közönybe akartak meríteni. Egy szép napon értesítették, hogy őfelsége méltóztatott kegyesen elfogadni lemondását a kormányzatban viselt állásáról, s ugyanakkor a Lombard-Velencei Királyság második főudvarmesterévé nevezte ki. A márkit felháborította a kegyetlenség és az igazságtalanság, melynek áldozata lett; kinyomatta egyik barátjához írt levelét, ő, aki annyira irtózott a sajtószabadságtól. S végül megírta a császárnak, hogy miniszterei elárulják, mind jakobinusok. Mindezt elintézve, szomorúan visszatért griantai kastélyába. Valami mégis megvigasztalta. Napóleon bukása után bizonyos hatalmasságok agyonverették az utcán Prina grófot, az itáliai királyság volt miniszterét, a legkiválóbb férfit. Pietranera gróf életét kockáztatta, hogy megmentse a minisztert, akit esernyővel vertek agyon; öt óra hosszat verték. Egy pap, del Dongo márki gyóntatója, megmenthette volna Prinát,[16] ha kinyitja előtte a San Giovanni-templom rácsos kapuját; mert ott vonszolták el a szerencsétlent, s egy percre magára is hagyták, az utca közepén, a szennycsatornában; de a pap gúnyolódva tagadta meg kérését, s nem nyitotta meg a rácsot. Hat hónap múlva a márki jóleső elégedettséggel vette tudomásul, hogy gyóntatóját pártfogására kitüntető módon előléptették.

Utálta Pietranera grófot, a sógorát, akinek jövedelme évenként az ötven aranyat sem haladta meg, s mégis elégedett mert lenni; megengedte magának, hogy hű maradjon ahhoz, amit egész életében szeretett; és arcátlanul magasztalta a senkit előnyben nem részesítő igazságszolgáltatást, amit a márki aljas jakobinizmusnak nevezett. A gróf visszautasította, hogy szolgálatot vállaljon Ausztriában; a visszautasítást felhasználták ellene, s néhány hónappal Prina halála után ugyanazok, akik gyilkosait megfizették, elérték, hogy Pietranera tábornokot börtönbe vetették. Erre felesége, a grófné, útlevelet kért, és postalovakat bérelt: fel akart menni Bécsbe, hogy elmondjon mindent a császárnak. Prina gyilkosai megijedtek, s az egyik gyilkos, a grófné unokatestvére, éjfélkor, Bécsbe indulása előtt egy órával, megjelent nála: a parancsot hozta, mely visszaadta férje szabadságát. Másnap az osztrák tábornok magához hívatta Pietranera grófot, igen udvariasan fogadta, s megígérte neki: nyugdíját késedelem nélkül s a legméltányosabban állapítják meg. A derék Bubna tábornok[17] okos és bátor ember volt; viselkedése elárulta, hogy szégyenkezik Prina meggyilkolása és a gróf elfogatása miatt.

Viharba kerültek, és a grófné határozottsága megmentette mindkettejüket; a grófék ezután jól-rosszul a nyugdíjból éltek, mely Bubna tábornok utasítására nem késett sokáig.

Szerencsére öt-hat év óta a grófné nagyon megkedvelt egy dúsgazdag, fiatal férfit, aki a grófnak is bizalmas barátja volt; ez a férfi rendelkezésükre bocsátotta angol paripáit s Milánó legszebb fogatát, meg páholyát a Scala-színházban, és vidéki kastélyát. Sajnos, a gróf bátorsága mindig magasan lobogott, előkelő lélek volt, könnyen elragadta az indulat, és ilyenkor kihívó megjegyzéseket tett. Egy napon fiatalemberekkel vadászatra indult; az egyik más zászlót szolgált, mint ő, s gúnyos megjegyzéseket tett az Alpokon Inneni Köztársaság katonáinak bátorságára; a gróf arcul ütötte, azonnal megverekedtek, s Pietranera, akivel a fiatalok mind szemben álltak, meghalt. Akkoriban sokat beszéltek erről a különös párbajról, s akik jelen voltak, jónak látták, hogy egy ideig Svájcban utazgassanak.

A grófnéra semmiképpen nem volt jellemző az a szánalmas erő, amit beletörődésnek neveznek; az ostobák bátorsága, akik szó nélkül tűrik, hogy felakasszák őket. Lángolt és lobogott férje halála miatt, s azt kívánta: meghitt barátja, Limercati, az a gazdag, fiatal férfi vállalkozzék rögtön egy svájci útra, s lője agyon karabéllyal Pietranera gyilkosát, vagy legalább üsse pofon.

Limercati céltalannak és nevetségesnek tartotta a tervet, a grófné pedig arra ébredt: megvetése megölte szerelmét. Még kedvesebb lett Limercatival, ismét fel akarta kelteni szerelmét, azután otthagyni és kétségbe ejteni. Hogy Franciaországban megérthessék ezt a bosszútervet, el kell mondanom: a milánóiak teljesen mások, mint a mieink; Milánóban még ismerik a szerelmi kétségbeesést. A gyászruhát viselő grófné, aki elhomályosított minden más szép nőt, most kacérkodni kezdett a divatos fiatal férfiakkal, s az egyik, N. gróf, aki eddig is gyakran mondta, hogy a kitűnő Limercati nehézkes és merev jelenség az ilyen szellemes asszony mellett, most bolondul beleszeretett a grófnéba.

A grófné a következő levelet írta Limercatinak:

Nem viselkednék egyszer úgy, mint egy értelmes ember?
Képzelje azt, hogy soha nem ismert engem.
Valamelyes megvetéssel, alázatos szolgálója

Gina Pietranera

Limercati elolvasta a levelet, majd elutazott egyik vidéki kastélyába; szerelme föllángolt, őrjöngött, arról beszélt, hogy főbe lövi magát, ami délvidéki országokban elég szokatlan.

Amint birtokára érkezett, rögtön másnap írt a grófnénak: felajánlotta a nevét és kétszázezer livre jövedelmét. Gina fel sem bontotta a levelet, s N. gróf groomjával küldte vissza. Limercati három évet töltött birtokán; minden második hónapban visszatért Milánóba, de sohasem merészelt ott maradni; barátait halálra untatta szenvedélyes szerelmével, s azzal, hogy részletesen elmondta, milyen kegyes volt hozzá régebben a grófné. Eleinte hozzátette még, hogy N. gróf mellett a vesztébe rohan, s ez a viszony nem méltó hozzá.

A valóság az volt, hogy Gina nem szerette N. grófot, s ezt meg is mondta neki, mihelyt meggyőződött, hogy Limercatit teljesen feldúlta. A gróf tudta, hogyan kell ilyenkor viselkedni; csak arra kérte Ginát, ne mondja el a társaságnak a szomorú igazságot, amit vele közölt.

–  Ha olyan végtelenül kegyes volna – tette hozzá – s látszólag továbbra is úgy fogadna, olyan kitüntető módon, ahogyan az elismert hódolót szokás, később talán más, megfelelő viszonyt köthetnék.

Hősies nyilatkozata után Gina nem fogadta el többé N. gróf lovait, sem a páholyát. De tizenöt év alatt megszokta a legelegánsabb életet, s most meg kellett oldania a nehéz, szinte lehetetlen problémát: ezerötszáz frankból élni Milánóban. Kiköltözött palotájából, két szobát bérelt valahol az ötödik emeleten, személyzetét elbocsátotta, még szobalánya helyett is egy szegény, öreg házvezetőnőt fogadott. Ez az áldozat mégsem volt oly hősies, és nem is olyan kínos, mint gondoljuk; Milánóban a szegénység nem nevetséges, tehát az ijedős emberek sem tartják a legnagyobb bajnak. Néhány hónap telt ebben a nemes nyomorúságban, mialatt Limercati szüntelenül ostromolta leveleivel, sőt N. gróf is, aki ugyancsak megkérte a kezét; ekkor történt, hogy az undorítóan fösvény del Dongo márkinak eszébe jutott: ellenségei talán diadalmaskodva nézik húga nyomorát. Hogyan! A del Dongo család egyik tagjának abból a nyugdíjból kell megélnie, amit a bécsi udvar (az őt megsértő bécsi udvar!) utalványoz az özvegy tábornoknéknak?

Megírta hát Ginának, hogy olyan lakás és ellátás várja a Grianta-kastélyban, mely méltó húgához. A grófné változékony lelke örömmel kapott az újszerű élet gondolatán; húsz éve nem lakott már a tiszteletet keltő kastélyban, mely méltóságosan állt a Sforzák idejében ültetett vén gesztenyefák között. „Ott talán nyugalmat találok! – gondolta. – Az én koromban mi más a boldogság? (Harmincegy éves volt, s azt hitte: elérkezett a visszavonulás ideje.) Végre békés és boldog élet vár rám ott, ahol születtem, a fenséges tó mellett!”

Csalódott-e Gina? Nem tudom. De ez a szenvedélyes lélek, aki csak most utasított el könnyedén két óriási vagyont, kétségtelenül a boldogságot hozta a Grianta-kastélyba. Két kis unokahúga sikongott az örömtől.

–  Visszahoztad fiatalságom szép napjait! – ölelte át a márkiné. – Tegnap még százéves voltam!

A grófné sorra járta Fabrizióval Grianta környékének varázslatos helyeit, melyeket az utazók is lelkesedve emlegetnek. Elmentek a Melzi-villához: ott emelkedett a tó túlsó partján, szemben a kastéllyal, s Griantából oly szépen idelátszott; meglátogatták a villa fölött a Sfondraták szent erdejét és a merész hegyfokot, mely elválasztja egymástól a tó két ágát, az érzékien szép comóit s a szigorú leccóit. Felséges és elragadó panoráma: csak a világ leghíresebb látványa, a nápolyi öböl ilyen szép, de nem szebb. A grófné ujjongva látta viszont fiatalsága emlékeit, s összehasonlította őket mai élményeivel. „A comói tavat – gondolta – nem veszik körül bekerített földek, mint a genfi tavat, a legújabb módon művelt földek, melyek csak a pénzt és a pénz hajszolását juttatják az ember eszébe. Itt mindenfelé dombokat látok, az egyik magasabb, a másik alacsonyabb, szeszélyesen elszórt facsoportok; emberi kéz nem rontotta még meg őket, s nem kényszerítette arra, hogy jövedelmezzenek. Ezek között a csodálatos alakú dombok között, a tó felé siető, furcsa ösvényeken megőrizhetem ábrándjaimat, melyekkel Tasso és Ariosto ajándékoztak meg. Itt minden nemes és gyengéd, minden a szerelmet idézi; nem, semmi nem emlékeztet a civilizáció csúfságaira! A domboldalakon megbújó falvakat elrejtik a nagy fák, s a facsúcsok közül kiemelkednek a szép vonalú, kedves templomtornyok. Ha a gesztenyefák és a vadcseresznyék sűrűjét néha megszakítja egy-egy ötvenlépésnyi kicsi mező, a szem elégedetten nézi az erőteljes és boldogan sarjazó növényzetet, mely sehol másutt nem ilyen gazdag. Túl a dombokon és túl a csúcsokon – ezek a dombok szinte hívják a remetéket, s magunk is szívesen itt laknánk! – az ámuló szem megpillantja az Alpok örök hóval fedett ormait: zord szigorúságuk eszünkbe juttatja az élet bajait, s talán éppen ez kell ahhoz, hogy a jelen gyönyörűsége még nagyobb legyen. Képzeletünket megérinti a fák alá búvó kis falvak távoli harangjának szava, a víz fölött sikló hang meglágyult, édes melankólia és belenyugvás színezi, mintha csak ezt mondaná: az élet rohan, ne légy hát olyan nehézkes, és ha jelentkezik a boldogság, siess, és örülj!” Elbűvölő táj, szebb a világ minden más látványánál – a grófné megint tizenhat évesnek érezte magát. Nem értette, hogyan múlhatott el annyi év, s ő nem látta a tavat! Hát a boldogságot az öregedés hozná meg? Egy bárkát vásárolt, melyet Fabrizio, a márkiné s ő maga díszített fel, mert pénzük semmire sem volt ebben a ragyogó házban; mióta del Dongo márki kegyvesztett lett, még jobban kívánta a főúri pompát. Azért, hogy a híres platánsornál, Cadenabia mellett, tízlépésnyi szárazföldet nyerjen, a tó mellett töltést emeltetett, mely nyolcvanezer frankjába került. A töltés végén kápolna épült, a jó nevű Cagnola márki tervei szerint, hatalmas gránittömbökből, a kápolnába pedig Marchesi, a divatos milánói szobrász családi sírboltot illesztett be, melyen majd domborművek ábrázolják a márki őseinek nagyszerű tetteit.

Fabrizio bátyja, Ascanio markezino, a nőkkel szeretett volna tartani sétáikon; de nagynénje vizet freccsentett púderes hajára, s naponta új tréfákat eszelt ki, hogy megcibálja méltóságát. A markezino végre is megszabadította kövér, sápadt arcától a vidám társaságot, mely jelenlétében nevetni sem mert. Gyanakodtak, hogy apjának kémje; s a szigorú zsarnokot nem volt tanácsos felbosszantani – kényszerű visszavonulása óta állandóan ingerült volt.

Ascanio megfogadta, hogy bosszút áll Fabrizión.

Egyszer vihar kapta el őket, s veszélyben forogtak; bár nagyon kevés pénzük volt, mégis jól megfizették a két hajóst, hogy hallgassanak a márki előtt, aki már úgyis rosszkedvű volt, s fintorgott, hogy lányait is magukkal vitték. Egy más alkalommal megint viharba kerültek; a viharok ijesztőek és váratlanok ezen a szép tavon – két egymásra meredő hegyszorosból hirtelen szélrohamok törnek ki, és a víz fölött küzdenek meg egymással. A grófné az orkánban és a mennydörgésben ki akart szállni; azt hajtogatta, hogy a tó közepén, a magányos sziklán, mely akkora volt, mint egy kicsi szoba, izgalmas élményben lehetne része: látná, hogyan rohannak feléje minden oldalról a dühödt hullámok. De amint a bárkából kiugrott, a vízbe esett. Fabrizio utánavetette magát, hogy megmentse – mind a ketten jó messzire sodródtak. Vízbe fúlni csúnya kaland; de az unalom elképedten vette észre, hogy kiűzték az ősi kastélyból. A grófnét izgatta és érdekelte Blanès abbé eredeti egyénisége és csillagászati tudománya. A bárka megvásárlása után maradt még valamelyes pénze, ezen kis csillagászati távcsövet vettek, alkalmi vétel volt; unokahúga s Fabrizio társaságában majd minden este letelepedtek a kastély valamelyik gót tornyának teraszán. Fabrizio volt a társaság tudósa, órákat töltöttek így – ugyancsak vidáman, távol a kémektől.

De olyan napok is akadtak, amikor a grófné egyetlen szót sem váltott senkivel; látták, hogy a hatalmas gesztenyefák alatt sétál, elkomolyodva, álmaiba merülve; eszesebb volt, semhogy időnként ne érezte volna, milyen unalmas, ha gondolatainkat nem beszélhetjük meg senkivel. De másnap megint úgy nevetett, mint azelőtt; az eleven asszony sötét hangulatait legtöbbnyire a márkiné sopánkodása váltotta ki.

–  Hát ebben a gyászos kastélyban múlik el a maradék kis fiatalságunk is – mondogatta a márkiné.

Míg a grófné nem volt itt, ahhoz sem volt bátorsága, hogy szomorú legyen.

Így éltek 1814 telétől 1815-ig. A grófné ugyan nagyon szegény volt, de ezalatt kétszer is elment Milánóba néhány napra; Viganò felséges táncát[18] akarta látni a Scala-színházban – és a márki nem tiltotta meg feleségének, hogy elkísérje sógornőjét. Éppen esedékes volt a negyedévi kicsi nyugdíj, s az Alpokon Inneni Köztársaság tábornokának szegény özvegye adott kölcsön néhány zecchinót a dúsgazdag del Dongo márkinénak. Kedvesek voltak ezek a kirándulások, vacsorára meghívtak néhány régi barátot, s nevetve vigasztalódtak, akár a gyerekek. A meglepetéseket tartogató, tüzes olasz vidámság elfeledtette a nyomott szomorúságot, amit a márki idősebb fia terjesztett maga körül Griantában. Fabrizio még alig volt tizenhat éves, de már nagyon jól helyettesítette a család fejét itt, Milánóban.

1815. március hetedikén egy kedves milánói kirándulásról éppen két napja érkeztek meg az asszonyok; ott sétáltak a szép platánsorban, melyet nemrég hosszabbítottak meg a tó távoli partjáig. A comói part felől egy bárka tűnt fel, különös jeleket adott. A márki egyik ügynöke ugrott ki a töltésre: Napóleon partra szállt a Juan-öbölben! Az ostoba Európát meglepte a partraszállás, del Dongo márkit azonban egyáltalában nem lepte meg; ömlengő levelet írt uralkodójának, felajánlotta tehetségét és millióit, s megismételte, hogy miniszterei jakobinusok, akik egyetértenek Párizs bujtogatóival.

Március nyolcadikán, reggel hat órakor, miután a márki feltűzte minden kitüntetését, idősebbik fiával tollba mondatta magának harmadik politikai sürgönye fogalmazványát; gyönyörű betűkkel, elmélyülve, komolyan másolta, olyan papírra, melynek vízjegye az uralkodó arcképe volt. Ugyanekkor Fabrizio bejelentette magát Pietranera grófnénál.

–  Megyek! – kiáltotta. – Csatlakozom a Császárhoz, aki Itália királya is! Aki annyira szerette férjedet! Svájcon át megyek. Vasi barátom, a barométerkereskedő, ma éjszaka Menaggióban nekem adta útlevelét; tőled néhány aranyat kérek, mert nekem csak kettő van, de ha kell, akár gyalog is megyek!

A grófné sírt; örömében és félelmében sírt.

–  Istenem! – kiáltotta, és megragadta Fabrizio kezét. – Miért is jutott eszedbe ez a gondolat?

Majd felállt, és fehérneműs szekrényéből elővette gyöngyökkel díszített, gondosan eldugott erszényét – benne volt minden kincse.

–  Vidd! – mondta a fiúnak. – De az Istenre kérlek, ne hagyd, hogy megöljenek! Ki marad nekünk, szerencsétlen anyádnak és nekem, ha te elpusztulsz? És hogy Napóleon győzne? Lehetetlen!... Szegény kicsikém! Uraink nagyon jól tudják majd, hogyan végezzenek vele. Nem hallottál-e egy héttel azelőtt Milánóban arról a huszonhárom régi gyilkossági tervről? Valamennyit olyan tökéletesen eszeltek ki, hogy csak a csoda menthette meg! Pedig akkor mindenható volt. És láthattad: ellenségeinkből nem hiányzik a szándék, hogy elpusztítsák. Amióta távol van, Franciaország nem hatalom többé!

A grófné a legnagyobb felindulással beszélt Fabriziónak Napóleon jövő sorsáról.

–  Amikor megengedem, hogy csatlakozz hozzá, azt áldozom neki, ami legdrágább kincsem!

Fabrizio szeme fátyolos lett; könnyezett, amikor megölelte a grófnét; de elhatározása – hogy indul – egyetlen pillanatra sem ingott meg. Lelkendezve magyarázta kedves barátnőjének, mi győzte meg, hogy el kell mennie; olvasóim, mi megengedjük magunknak, hogy mosolyogjunk érvein.

–  Tegnap este hét perccel hat előtt, te is tudod, ott sétáltunk a tó partján, a platánsorban, éppen elhagytuk a Casa Sommarivát,[19] s délnek fordultunk. Ott pillantottam meg először a távolban a Comóból érkező hajót, mely a nagy hírt hozta. Míg a hajót néztem, eszembe se jutott a Császár, csak azokat irigyeltem, akik utazhatnak; és egyszerre mély felindulás fogott el! A hajó kikötött, az ügynök halkan beszélt apámmal, aki elsápadt, majd félrevont bennünket, s közölte a szörnyűséget. Én a tó felé fordultam, nehogy meglássák szememben az öröm könnyeit. Egyszerre a végtelen magasban, s jobbra tőlem, egy sast pillantottam meg, Napóleon madarát; méltóságteljesen repült Svájc irányában, tehát Párizs felé! Abban a pillanatban elhatároztam: én is átkelek Svájcon, olyan gyorsan, akár a sas; megyek, s felajánlom a nagy embernek azt a semmiséget, ami mégis mindenem, amit felajánlhatok: gyenge karom segítségét. Hazát akart nekünk adni és szerette a nagybátyámat! S abban a pillanatban, amikor még a sast is láttam, különös módon elapadtak a könnyeim; hogy a gondolat felülről jött, még az is bizonyítja; abban a másodpercben ingadozás nélkül határoztam s már tudtam is, hogyan valósítom meg utamat. Mintha az Isten lehelt volna rám, egyszerre eloszlott minden szomorúságom, ami megmérgezte életemet (hiszen tudod), s megmérgezte különösen vasárnapjaimat. Szinte láttam a nagyszerű jelenetet, amint Itália felemelkedik a sárból, melyben a németek lenyomva tartják;[20] elkínzott, bilincsekből még alig szabadult karját kitárja királya és felszabadítója felé! Azt gondoltam ekkor: én, én, még ismeretlen fia ennek a szerencsétlen anyának, én is elmegyek, meghalni, vagy győzni a férfival, akit a sors adott nekünk, és aki le akarta mosni rólunk a gyalázatot, melybe Európa legaljasabb rabszolganépei alámerítenek minket!

Majd közelebb hajolva a grófnéhoz, halkan folytatta, közben merően nézte őt, s a szeme lángolt:

–  Ismered, ugye, a fiatal gesztenyefát, melyet anyám maga ültetett azon a télen, amikor születtem; a fát a nagy erdei forrás mellett, kétmérföldnyire tőlünk; mielőtt bármit tennék, látni akartam. Arra gondoltam: még alig tavaszodik, s ha az én fám már rügyezik, ezt jelnek tekintem. Jelnek, hogy nekem is ki kell szabadulnom, a tompultságból, mely elsorvaszt ebben a szomorú és hideg kastélyban. Nem érzed-e te is, hogy ezek az öreg, megfeketedett falak (ma jelképek csak, de évszázadokkal előbb a zsarnokságot segítették), ezek a falak valóban a szomorú telet fejezik ki? Nekem ugyanazt jelentik, mint a gesztenyefámnak a tél.

Folytatta:

–  És elhiszed-e, Gina, amit most mondok? Tegnap este fél nyolckor ott vagyok a gesztenyefánál; és rügyezett! Szép kis levelei voltak már! Gyöngéden sorra csókoltam őket. Kegyelettel körülástam a földet a drága fa tövében. És friss lendülettel azonnal átvágtam a hegyen, Menaggióba; útlevél kellett, hogy Svájcba juthassak! Az idő rohant, már hajnali egy volt, amikor megálltam Vasi ajtaja előtt. Azt hittem, sokáig kell kopognom, hogy felébresszem; de nem aludt, három barátjával beszélgetett. Első szavamra félbeszakított, megrázott: „Napóleonhoz akarsz csatlakozni?” Kiáltva mondta. A többi is forrón átölelt. „Miért is vagyok házas?” – sóhajtotta az egyik.

Pietranera grófné elkomolyodott; valamiképpen tiltakoznia kellene – gondolta. Ha Fabrizio valamivel tapasztaltabb, meglátja rajta: a grófné maga sem hiszi józan érveit, amiket most sietve előrángatott. De tapasztalat helyett elszánt volt; végig sem hallgatta érveit. A grófné hamarosan azzal is beérte, hogy megígértette vele: anyjának is elmondja, mit tervez.

–  Anyám megsúgja nővéreimnek, s ezek a nők akaratlanul elárulnak! – kiáltott fel Fabrizio hősies gőggel.

A grófné könnyezett, s elmosolyodott.

–  Beszélj több tisztelettel a nőkről, mert nők hozzák meg a szerencsédet; a férfiak sohasem fognak szeretni. Több tűz van benned, mint amennyit a prózai lelkek elviselnek.

Amikor a márkiné megtudta fia rendkívüli elhatározását, rögtön sírni kezdett: nem érezte meg hősiességét, s mindent megtett, hogy eltérítse tőle. De mihelyt meggyőződött: fiát csak a börtönfalak tarthatnák vissza, más semmi, odaadta neki minden kis pénzét. Majd eszébe jutott: tegnap óta nyolc vagy tíz apró gyémánt van nála, talán tízezer frankot érnek. A gyémántokat a márki bízta rá, foglaltassa be őket egy milánói ékszerésznél. Mialatt a grófné Fabrizio útiruhájába bevarrta a gyémántokat, beléptek a fiú nővérei; Fabrizio visszaadta a nőknek az összekuporgatott néhány aranyat. Húgait annyira lelkesítette terve, oly zajos örömmel ölelték, csókolták, hogy felkapta azt a pár gyémántot, amit még be kellett volna varrni, s rögtön indulni akart.

–  Akaratlanul el fogtok árulni! – kiáltotta nővéreinek. – Elég pénzem van, felesleges, hogy még ruhát is vigyek magammal; ruhát mindenütt szerezhetek!

Megölelte a nőket, akiket annyira szeretett, s máris indult; a szobájába sem akart többé belépni. Oly gyorsan lépdelt, hogy még azon az estén Luganóba ért; közben állandóan attól rettegett: apja lovasokkal fogja üldöztetni. Hála istennek, végre svájci városban volt! Nem félt többé, hogy az elhagyott úton csendőrök támadnak rá, akiket apja bérelt fel. Innét szép levelet írt a márkinak, de gyerekes gyengesége csak megkeményítette az apai haragot. Fabrizio postakocsiba ült, átkelt a Szent Gotthárdon; nagyon gyorsan utazott: Pontarlier-nál francia földre ért. A császár Párizsban tartózkodott. Itt kezdődött Fabrizio szerencsétlensége; azzal a kemény elhatározással indult hazulról, hogy beszél a császárral: soha eszébe sem jutott, hogy ez nehéz lehet. Milánóban napjában tízszer is látta Eugène herceget, s meg is szólíthatta volna. Párizsban minden délelőtt elment a Tuileriák kastélyának udvarára, hogy ott legyen Napóleon szemléjén; de soha nem juthatott a császár elé. Hősünk azt hitte, minden francia éppen olyan mélyen megindult, mint ő, ha arra gondol, milyen veszedelem fenyegeti a hazát. Szállodájában, az étteremben nem titkolta terveit és önfeláldozó lelkesedését; az asztalnál kedves, rokonszenves fiatalemberekkel ismerkedett meg, akik még nála is jobban lelkesedtek, s nem feledkeztek meg arról, hogy minden pénzét ellopják. Szerencsére – pusztán szerénységből – nem beszélt nekik a gyémántokról, melyeket anyjától kapott. Azon a reggelen, amikor egy nagy mulatozás után ott állt kifosztva, két szép lovat vásárolt, és szolgájául felfogadta a lókupec emberét, egy obsitost; mélyen megvetve a mézes beszédű párizsi fiatalokat, egyenesen elindult a hadsereghez. Semmi mást nem tudott, csak annyit: a sereget Maubeuge környékén vonták össze. Alig ért a határra, máris nevetségesnek érezte, hogy szobában lakik, és fűtött kályhánál melegszik, míg a katonák szabadban táboroznak. Bármit mondott neki a szolgája, akiből nem hiányzott a józanság, ő csak rohant, s meggondolatlanul belekeveredett a határszélen táborozók közé, a Belgiumba vezető országúton. Alig érte el az első zászlóaljat az országút mentén, a katonák rögtön méregetni kezdték a fiatal polgárt, akinek öltözéke a legkevésbé sem emlékeztetett egyenruhára. Besötétedett, hideg szél fújt. Fabrizio az egyik tábortűzhöz lépett, s arra kérte a jelenlevőket, adjanak neki szállást – megfizeti. A katonák csodálkozva egymásra néztek; különösen azt furcsállották, hogy pénzt ajánlott; de azért jóindulatúan helyet szorítottak neki a tűznél. Szolgája fekhelyet készített. Amikor azonban – egy óra múlva – az ezred segédtisztje a tábortűz közelébe ért, néhány katona odament hozzá s elmondta, hogy közéjük keveredett egy idegen, aki rosszul beszél franciául. A segédtiszt kihallgatta Fabriziót; a fiú nagyon gyanús kiejtéssel magyarázta, mennyire lelkesedik a császárért; erre a segédtiszt felszólította, kövesse őt a szomszéd tanyára az ezredeshez; Fabrizio szolgája odavezette a két lovat. A lovak láthatóan meglepték a segédtisztet, aki rögtön mást gondolt, és a szolgát is vallatni kezdte. Ez meg – nemhiába volt katona – megértette vallatója tervét, s rögtön urának pártfogóiról kezdett beszélni, majd hozzátette: tőle ugyan nem fogják a szép lovakat elkötni. A segédtiszt erre tüstént odaszólított egy katonát, aki galléron fogta az obsitost; egy másik gondjaiba vette a lovakat; a segédtiszt meg szigorúan ráparancsolt Fabrizióra: szó nélkül kövesse őt.

Legalább egy mérföldet gyalogoltatta a sötétben: az éjszaka még mélyebbnek látszott a látóhatárt körös-körül megvilágító tábortüzek fényénél; majd átadta Fabriziót egy csendőrtisztnek, aki szigorú volt, s igazoló írásait kérte. Fabrizio elővette útlevelét, mely barométerkereskedőnek nevezte őt, aki magával hordja áruját.

–  Barmok! – kiáltott fel a csendőrtiszt. – Ez már mégis erős!

Faggatni kezdte hősünket, mire Fabrizio forró lelkesedéssel a császárról és a szabadságról áradozott; a csendőrtiszt felröhögött.

–  Na, fiam! Te sem vagy éppen lángész! Ezt a tésztát! Ilyen kis hülyéket mernek hozzánk küldeni!

És hiába magyarázta Fabrizio szívszakadva: persze hogy nem barométerkereskedő, a tiszt a B.-i börtönbe irányította, a szomszéd kisvárosba, ahová hősünk hajnali háromkor meg is érkezett, felháborodva és halálos fáradtan.

Fabrizio eleinte csak bámult, később dühöngött, és az egészből semmit nem értve, harminchárom hosszú napot töltött nyomorúságos börtönében; egyik levelet a másik után írta a helyőrség parancsnokának, s a börtönőr felesége – szép, harminchat éves flamand asszony – vállalta, hogy leveleit továbbítja. De mert semmi kedve nem volt agyonlövetni ezt a csinos fiút, aki különben is jól fizetett, habozás nélkül tűzbe dobta minden levelét. Késő este mindig bement hozzá és jóságosan meghallgatta a rab panaszait. Férjének azt mondta: a kölyöknek pénze van, mire a bölcs börtönőr ráhagyta: tegyen, amit akar. Az asszony élt is az engedéllyel; elfogadott a fiútól néhány Napóleon-aranyat, mert a segédtiszt csak a lovait vette el, a csendőrtiszt pedig semmijéhez nem nyúlt. Egy júniusi délutánon Fabrizio elég távolról erős ágyúdörgést hallott. Végre harcolnak! Szíve türelmetlenül megdobbant; a városból is mindenféle zaj szűrődött be hozzá; valóban nagy hadmozdulatokat hajtottak végre: B.-n három hadosztály vonult át. Amikor este tizenegy óra tájt a börtönőr felesége megjelent, hogy enyhítse bánatát, Fabrizio még kedvesebb volt, mint máskor; később megszorította az asszony kezét:

–  Szabadíts ki innét! Becsületemre mondom: visszajövök a börtönbe, mihelyt véget ér a csata.

–  Butaság! Van dohányod?

Fabrizio nyugtalannak látszott, nem értette – dohány? Mi az a dohány? A börtönőr felesége észrevette nyugtalanságát, s azt gondolta: ennek bizony lapos az erszénye; s ahelyett, hogy Napóleon-aranyakat emlegetett volna, ahogyan elhatározta, csak frankról beszélt.

–  Hallgass ide! Ha van száz frankod, egy-egy dupla arannyal leragasztanám annak a káplárnak mind a két szemét, aki éjszaka felváltja az őrséget. Ha az ezrede holnap továbbvonul, feltétlenül elfogadja; és nem látja meg, mikor kisétálsz a börtönből.

Hamarosan megegyeztek. A börtönőr felesége még azt is megígérte, hogy Fabriziót a szobájában bújtatja el, ahonnan reggel könnyen továbbállhat.

Másnap – még alig hajnalodott – a meghatott nő így búcsúzott Fabriziótól:

–  Drága kisfiam! Nagyon fiatal vagy még ehhez a ronda mesterséghez! Hallgass rám, hagyd abba!

–  Hogy mondod? – kérdezte kétszer is Fabrizio. – Hát bűn az, ha a hazát akarom védeni?

–  Ugyan, hagyd el! Ne felejtsd el soha, hogy az életedet mentettem meg; tiszta eset volt, főbe lőttek volna. De ne fecsegd el senkinek! Az állásunkba kerülne, mind a kettőnket kiröpítenék, a férjemet is, engem is. És kérlek, hallgass már el azzal a mafla mesével, hogy milánói nemes vagy, és barométerkereskedőnek öltöztél; nagy darab butaság! Jól figyelj rám! Tegnapelőtt egy huszár meghalt itt a börtönben, odaadom neked a ruháit; és csak akkor nyisd ki a szádat, ha muszáj! Ha valamilyen altiszt vagy tiszt mégis úgy kérdezget, hogy felelned kell, mondd azt: betegen feküdtél egy parasztnál, aki megkönyörült rajtad és felszedett az út menti árokból, ahol lázasan vacogtál. És ha nem elég nekik ez a válasz, mondd még azt, hogy az ezredhez akarsz visszamenni. Beléd köthetnek a kiejtésed miatt is; akkor meg feleld azt, hogy piemonti vagy, újonc, s tavaly Franciaországban maradtál. Szóval mindig csak ilyeneket mondj!

Harminchárom napig dühöngött Fabrizio, s végre megértette, mi történt vele. Azt hitték, hogy kém! Most aztán megindult a szava a börtönőr felesége előtt, aki ezen a reggelen különösen kedves volt, s míg az asszony – tűjével öltögetve – a huszár ruháját szűkítette, ő pontosan elmondta történetét a bámuló nőnek. Ebben a pillanatban az asszony hitt is neki; olyan ártatlannak látszott a kisfiú, és olyan csinos volt a huszárruhában!

–  Ha már annyira szeretnél verekedni, hát miért nem álltál be az egyik ezredbe, amikor Párizsba érkeztél? – kérdezte végül már-már meggyőzve. – Fizettél volna egy pohárral valamelyik altisztnek, s minden rendben van!

A börtönőr felesége még sok jó tanácsot adott neki, s végül, amint derengett, kituszkolta Fabriziót, de előbb még százszor és százszor megeskette, hogy bármi történjék, az ő nevét soha nem mondja ki.

Mihelyt Fabrizio elhagyta a kisvárost, s hóna alatt huszárkardjával vidáman lépkedett, egyszerre aggodalom fogta el. „Hát most itt vagyok. Rajtam ez a huszárruha, a gazdája börtönben halt meg; zsebemben a menetlevele. Azt mondják, tehenet lopott, s ezüst evőeszközt! A helyére álltam, úgy is mondhatnám... A helyére álltam, anélkül hogy akartam volna... anélkül, hogy előre láttam volna... Óvakodj a börtöntől!... A jel félreérthetetlen. Sokat fogok még szenvedni börtönben!”

Alig egy órája vált el Fabrizio jó angyalától, amikor zuhogni kezdett az eső, úgy szakadt, hogy a súlyos, idegen csizmában csak botladozni tudott. Nyomorult gebén egy paraszt jött vele szemben; megvásárolta tőle a lovat, jelekkel fejezve ki, mit akar; a börtönőr felesége ajánlotta, hogy minél kevesebbet beszéljen, nehogy elárulja a kiejtése.

Ezen a napon a hadsereg, mely most nyerte meg a lignyi csatát, gyorsított menetben vonult Bruxelles felé; a waterlooi csatát megelőző nap volt. Délben az eső még mindig ömlött, Fabrizio ekkor ágyúdörgést hallott; ettől olyan boldog lett, hogy rögtön elfeledte az igazságtalan fogság szörnyű keserűségeit. Már régen beesteledett, s ő még mindig csak ment, ment, s mert valamivel józanabb is lett, az országúttól jó távol egy parasztházban keresett szállást. A paraszt siránkozott, azt mondta, elvitték mindenét; Fabrizio elővett egy tallért, a gazda erre talált zabot. „A lovam nem szép – gondolta Fabrizio – de azért mindig akadhat egy segédtiszt, aki megkívánja” – és az istállóban a lova mellé feküdt. Másnap – egy órával napkelte előtt – már megint úton volt, kedveskedve ráveregetett lovára, s elérte, hogy a ló ügetni kezdett. Öt óra tájt meghallotta az ágyúkat: Waterloo nyitányát.

HARMADIK FEJEZET

Fabrizio nemsokára markotányosnőkkel találkozott; szíve még mindig tele volt hálával, ha a B.-i börtönőr feleségére gondolt, s ezért megszólította őket: az egyiktől megkérdezte, merre van a 4. huszárezred, mert odatartozik.

–  Okosabban tennéd, ha nem sietnél annyira, kis katona! – nézte meg őt a markotányosnő, akit megfogott Fabrizio sápadtsága és szép szeme. – Nem elég kemény még a te kezed! Nagyon erős kardcsapások fognak ma zuhogni! Ha még puskád volna... nem mondom... te is megereszthetnél egy golyót, akár a többi!

Fabriziónak nem tetszett a tanács, de hiába noszogatta lovát, sehogy sem tudta elhagyni a markotányosnő kétkerekűjét. Időnként mintha közelebbről szólt volna az ágyú, ilyenkor nem értették meg egymást, mert persze Fabrizio újra meg újra odaszólt a nőnek, annyira feszítette az ujjongás és a boldogság. És a markotányosnő minden szavától csak még jobban ujjongott, mert a boldogságáról beszélhetett vele. Csak igazi nevét hallgatta el, meg szökését a börtönből, különben apránként mindent elmondott az asszonynak, aki olyan jószívűnek látszott. A markotányosnő csak bámult és egyetlen szót sem értett mindabból, amit a szép fiatal katona beszélt.

–  No, most már értem! – kiáltotta végre diadalmasan. – Szerelmes fiatal úrfi maga, aki belebolondult a négyes huszárok valamelyik kapitányának feleségébe! A szívszerelme megajándékozta ezzel a huszárruhával, maga gyorsan belebújt, és utánaszaladt! Úgy igaz, ahogy Isten van az égben, hogy sohasem volt katona! De bátor gyerek, és ha az ezred tűzbe kerül, ott akar lenni! Ne mondhassák, hogy félti a bőrét!

Fabrizio mindent vállalt: csak így várhatta, hogy jó tanácsokat kapjon.

„Nem ismerem ezeket a franciákat! – gondolta. – Ha nem segít valaki, megint sikerül becsukatnom magam, s a lovamat megint csak ellopják.”

–  Először is valld be, fiacskám, még huszonegy éves sem vagy! – folytatta a markotányosnő egyre melegebben. – Jó, ha megvagy tizenhét!

Ez volt az igazság; Fabrizio kedvesen bevallotta.

–  Szóval még nem is soroztak, egyenest a hölgy kedvéért sietsz darabokra tépetni magad! A fene egye, nincs is rossz gusztusa! Ha akad még nálad azokból az aranyakból, amiket tőle kaptál, elsőbben is új lovat kell venned! Nézd csak, hogy hegyezi a fülét a gebéd, ha kicsit közelebbről buffog az ágyú. Parasztló ez, halálba visz, mihelyt tűzbe kerülsz. Az a fehér füst, amit ott látsz, ott lent, a sövényen túl, az a rajvonal tüze már, kedveském! Majd megtudod, mi a félsz, ha golyók füttyögnek körülötted. És jól tennéd, ha ennél valamit, míg van rá időd.

Ezt a tanácsot megfogadta Fabrizio; egy aranyat adott a markotányosnőnek, s kérte, vegye el, ami jár neki.

–  Megfájdul az ember szíve! – kiáltott az asszony. – Ez a szegény gyerek még azt sem tudja, hogyan kell a pénzzel bánni! Megérdemelnéd, hogy rávágjak Cocotte-ra, s markomban az aranyaddal elrobogjak. Vigyen el az ördög, ha a gebéd utolér! Mit csinálnál, te málé, ha meglógnék? Tanuld meg, ha az öregágyúk morognak, ne mutogasd az aranyaidat. Nesze tizennyolc frank és ötven centime, ez visszajár; harminc sout, az ebéd árát, lefogtam. Nagyon hamar bőviben lesz eladó ló. Ha kicsi, tíz frankot adsz érte. De húsznál többet semmiképpen! Még akkor sem, ha a négy Aymon fiú lova[21] volna.

Fabrizio megette az ebédet, a markotányosnő még egyre duruzsolt, amikor egy nő félbeszakította, egyenesen feléjük tartva megjelent az úton.

–  Hé! Hé! – kiáltozott a nő. – Hé, Margot! A 6. gyalogezred itt áll jobbra!

–  Itt kell hagyjalak, kisfiam! – fordult a markotányosnő hősünkhöz. – De igazán mondom, sajnállak. Megszerettelek, a szentségedet! Nem értesz te a világon semmihez, lekapnak a tíz körmödről, úgy igaz, ahogy Isten van az égben. Gyere velem a hatosokhoz!

–  Elhiszem, hogy semmihez nem értek, de verekedni akarok, és odamegyek, ahhoz a fehér füsthöz! – felelte Fabrizio.

–  Nézd, hogy hegyezi a fülét a lovad! Ha ott vagytok, akármilyen vacak gebe is, nem bírsz vele, vágtatni kezd, és isten tudja, hová ragad. Hallgass rám, amint a katonákhoz érsz, szerezz magadnak puskát és tölténytáskát, állj közéjük, és csináld pontosan azt, amit ők. Istenem! Bármibe fogadok, hogy te még tölteni sem tudsz!

Fabrizio mélyen megsértődött, de azért bevallotta új barátnőjének, hogy ráhibázott az igazságra.

–  Szegény, szerencsétlen gyerek, rögtön megölik! Isten a tanúm, hogy nem él sokáig! Velem kell jönnöd, érted? Velem! – ismételgette parancsolón.

–  De én verekedni akarok!

–  Légy nyugodt, verekedhetsz! A hatos ezred híres ezred, és ma mindenkinek kijut!

–  De hamar elérjük a maga ezredét?

–  Negyedóra sem kell hozzá.

„Ha ez a derék nő pártfogol – gondolta Fabrizio – megmenekülök attól, hogy kémnek tartsanak a tudatlanságomért, és végre harcolhatok!”

Ebben a pillanatban az ágyúk szava még erősebb lett, egyik dörgés a másikat követte.

–  Mint a rózsafüzér! – mondta Fabrizio.

–  Már tisztán látni a rajvonal tüzet! – szólalt meg a markotányosnő, és ostorral csapott kis lovára; látszott, hogy a ló egészen izgatott a lövöldözéstől.

A markotányosnő jobbra fordult, és toronyiránt nekivágott a rétnek; bokáig érő sárba jutottak; a kis kétkerekű majdnem ottragadt: Fabrizio a kerekeknek feszült. Lova kétszer elesett; azután az út ösvénnyé szűkült, szárazabb lett. Fabrizio száz lépést sem tehetett, amikor lova hirtelen megállt. Egy holttest feküdt keresztben az ösvényen, ló és lovasa megborzadt.

Fabrizio mindig sápadt arca egészen zölddé vált; a markotányosnő ránézett a halottra, s mintha csak magának mondta volna:

–  Nem a mi divíziónkból való!

Majd hősünkre pillantott, és nagyot nevetett.

–  No, kicsikém! – kiáltotta. – Ízlik?

Fabrizio dermedt volt. Legmélyebben az döbbentette meg: milyen piszkos a halott lába! Már lehúzták róla a bakancsot, s a testen csak az ócska, vérrel átitatott nadrág maradt.

–  Gyere közelebb! – szólt rá a markotányosnő. – Szállj le a lóról! Ezt meg kell szoknod. Ejha! – kiáltotta. – Átütötte a fejét.

A golyó a halott orra mellett fúródott be, s a túlsó halántékán jött ki – borzalmasan eltorzította az arcot; az egyik szem nyitva maradt.

–  Szállj már le a lóról, kisfiam! – szólt rá ismét a markotányosnő. – Szállj le, és szorítsd meg a kezét! Lássuk, visszaszorítja-e?

Fabrizio egyetlen pillanatig sem tétovázott: leugrott lováról; azt hitte, az iszonyodástól rögtön meghal, de keményen megszorította a halott kezét. Azután mintha megsemmisült volna – érezte, nincs ereje újra lóra szállni. A halott nyitott szemétől félt legjobban.

„A markotányosnőm még gyávának tart!” – gondolta keserűen. De tudta, hogy nem mozdulhat: rögtön összeesnék. Rettenetes pillanat volt; Fabrizio már-már eszméletét vesztette. Az asszony ránézett, fürgén leugrott kis kocsijáról – szó nélkül egy pohár pálinkát nyújtott a fiúnak. Fabrizio egyszerre felhajtotta; ismét lóra tudott ülni, egyetlen szó nélkül ment tovább. A markotányosnő szeme sarkából időnként rápillantott.

–  Majd holnap verekszel, kisfiam! – szólalt meg végre. – Ma velem maradsz! Láthatod, hogy meg kell tanulnod a katonáskodást.

–  Nem, nem! Azonnal verekedni akarok! – kiáltotta hősünk sötéten; a markotányosnő ezt jó jelnek tartotta.

Az ágyúdörgés erősödött, s mintha közeledett volna. A lövések most már megszakítatlan basszuskíséretként hangzottak, pillanatnyi szünet nem ékelődött közéjük, s ebből az állandó basszuskíséretből, mely távoli vízesés zajára emlékeztetett, tisztán kivált a rajvonaltűz.

Az út most fák között tűnt el: a markotányosnő ebben a pillanatban francia katonákat pillantott meg, hárman vagy négyen lélekszakadva rohantak feléjük. Az asszony gyorsan leugrott kocsijáról, odábbfutott, s tizenöt-húsz lépésnyire az úttól elbújt. Abba a lyukba kuporodott, mely egy kitépett nagy fa helyén tátongott. „Most hát megtudom – gondolta Fabrizio – gyáva vagyok-e?” Megállt az elhagyott kis markotányoskocsi mellett, s kihúzta kardját. A katonák rá sem pillantottak, végigfutottak a kicsi erdő mellett, az út bal oldalán.

–  A mieink! – mondta nyugodtan a markotányosnő, míg kifulladva visszatért kétkerekűjéhez. – Ha a lovad vágtatni tudna, azt mondanám, menj előre, egészen az erdő túlsó széléig, s nézd meg, vannak-e a síkságon?

Fabriziónak nem kellett kétszer mondani; letört egy nyárfaágat, letépte leveleit, s teljes erejével ütni kezdte a lovát. A gebe egy percig vágtatott, majd ismét a megszokott kocogásba csapott át. A markotányosnő vágtára fogta saját lovát.

–  Állj meg! Állj meg már! – kiáltotta Fabrizio után.

Hamarosan mind a ketten kijutottak az erdőből; a síkon éktelen zaj fogadta őket. Ágyú- és puskatűz minden oldalról, jobbról, balról, hátulról. Az erdő, melyet maguk mögött hagytak, a síkság fölé emelkedő, nyolc-tíz láb magas dombot borított – így elég jól láthatták a csatatér egyik sarkát; de a fákon túl a rét üres volt. Ezt a sík rétet talán ezer lépésnyi távolban sűrű fűzfasor zárta le; a fűzfák fölött fehér füst terjengett, mely időnként az ég felé gomolyodott.

–  Csak tudnám, hol az ezred! – szólalt meg zavarodottan az asszony. – Nem lesz jó egyenesen átvágni a réten... Igaz is, hallod-e? – fordult Fabrizióhoz. – Ha ellenség kerül eléd, rögtön bökd meg a kardod hegyével, s ne azzal töltsd az időt, hogy összevissza vagdosod.

A markotányosnő most meglátta az előbbi négy katonát, az erdőből bukkantak ki a síkra, az úttól balra. Az egyik lovon ült.

–  No, itt van, amit kívántál! – fordult Fabrizióhoz. – Holá! Hó! – kiáltott a lovasnak. – Gyere ide, igyál egy pohárral!

A katonák közeledtek.

–  Hol vannak a hatos gyalogosok? – kérdezte kiáltva az asszony.

–  Arra lent, ötpercnyire innen! A csatorna előtt, a fűzfák mellett! Ott esett el éppen most Macon ezredes!

–  Akarsz öt frankot a lovadért?

–  Öt frankot? Ne bomolj, mama! Tiszti ló ez! Negyedóra sem telik el, és öt aranyat kapok érte!

–  Adj egy aranyat! – fordult a markotányosnő Fabrizióhoz.

Majd közelebb ment a lovas katonához:

–  Ugorj le gyorsan! Itt az aranyad!

A katona leugrott, Fabrizio jókedvűen nyeregbe szállt; a markotányosnő leoldotta a gebéről a kis nyeregtáskát.

–  Segítsetek hát! – kiáltott a katonákra. – Hagyjátok, hogy a hölgy dolgozzon?

De amint a zsákmányolt ló megérezte a nyeregtáskát, ágaskodni kezdett, s Fabrizio, aki jó lovas volt, erejét megfeszítve tudta csak féken tartani.

–  Jót jelent! – mondta a markotányosnő. – Az uraság nem szokta meg a nyeregtáska csiklandozását.

–  Tábornok lova! – kiáltotta a katona, aki eladta. – Ez a ló úgy megéri a tíz aranyat, mint semmit!

–  Nesze, húsz frank! – mondta Fabrizio, aki majd megbolondult boldogságában, hogy erőteljesen ficánkoló lovat érzett két combja között.

Ebben a pillanatban ágyúgolyó törte át ferdén a fűzfasort – és Fabrizio megfigyelhette a különös látványt: sok-sok apró ág röpült fel mindenfelől, mintha csak lekaszálták volna őket.

–  Aha! Közeledik az öregágyú! – fordult hozzá a katona, míg eltette a húsz frankját.

Ekkor délután két óra lehetett.

Fabrizio még nem szabadult a különös látvány varázsától, amikor néhány tábornok – s nyomukban vagy húsz huszár – vágtában átcsapott a hatalmas rét egyik sarkán, arrafelé, amerre ő állt. Fabrizio lova felnyerített, kettőt-hármat ágaskodott, majd hevesen megrántotta a kantárszárat, mely visszatartotta. „Hát jó, gyerünk!” – gondolta Fabrizio.

A ló, amint szabadjára engedték, száguldva iramodott a tábornokok kísérete után. Fabrizio négy díszes kalapot számolt meg. Negyedórával később a mellette nyargaló huszár elejtett szavaiból megértette, hogy a tábornokok közül az egyik a híres Ney marsall. Elmondhatatlanul boldog lett; de sehogy sem tudta kitalálni: a négy tábornok közül ugyan melyik is Ney marsall? Mindenét odaadta volna, ha megtudhatja; de eszébe jutott: nem szabad megszólalnia. A kíséret megállt, mert át kellett kelniök egy széles árkon, mely előző nap teljesen megtelt esővízzel. Hatalmas fák sorakoztak itt, s az árok bal felől azt a rétet határolta, ahol Fabrizio a lovát vásárolta, amikor ide kiért. A legtöbb huszár leszállt a lóról; meredek és nagyon csúszós árok volt, s a víz tükre jó három-négy lábnyival a rétnél melyebben feküdt. Fabriziót teljesen elfoglalta boldogsága; többet gondolt Ney marsallra s a dicsőségre, mint lovára – és a felhevült, izgatott ló beugrott a csatornába; a víz magasra freccsent. Az egyik tábornok csuromvizes lett a zuhatagtól, s káromkodva felkiáltott:

–  Az ördög vinné ezt a büdös dögöt!

Fabriziót, mélységesen megsebezte a sértés. „Kérhetek ezért magyarázatot?” – tűnődött. És hogy addig is bebizonyítsa, nem is olyan ügyetlen: megkísérelte, hogy lovával megmássza az árok túlsó oldalát. De az is meredek volt, s öt-hat láb magas. Ezt a tervét el kellett ejtenie; ekkor felfelé indult a víz ellenében, lova nyakig belemerült, végre egy itatószerű helyre ért; itt, az enyhe lejtőn, könnyedén felugratott a csatorna túlsó oldalán elterülő rétre. A kíséretből ő volt az első katona, aki átért; most büszkén lépdelt fel-alá a parton. A huszárok eléggé tanácstalanul evickéltek az árok mélyén, mert a víz több helyütt öt láb mély is volt. Két-három ló megijedt és úszni próbált, ebből szörnyű locsogás támadt. Az egyik törzsőrmester észrevette, milyen ügyesen jutott át a rétre az a taknyos kölyök, aki pedig annyira nem látszott katonának.

–  Felfelé! Felfelé! A víz ellenében! Balra itató van! – kiáltotta; és lassan-lassan mind átevickéltek.

Amikor Fabrizio a túlsó partra ért, egyedül találta a tábornokokat; úgy hallotta, most még erősebben ágyúznak. Alig értette meg a tábornokot, akit olyan szépen eláztatott, pedig a fülébe ordította:

–  Hol szerezted ezt a lovat?

Fabrizio izgalmában olaszul felelt:

–  L’ho comprato poco fa! (Éppen most vettem!)

–  Mit mondasz? – kiáltotta a tábornok.

De most oly hatalmas zenebona támadt, hogy Fabrizio nem tudott felelni. Bevalljuk – hősünk igazán nem volt hős ebben a pillanatban. Hanem azért a félelem csak másodsorban zavarta; inkább a fülsértő zaj háborította fel. A kíséret már továbbszáguldott; túljutva az árkon, nagy, megművelt földön vágtak át, a rétet itt mindenütt holttestek fedték.

–  A vöröskabátosok! A vöröskabátosok! – kiáltották örömmel a huszárok; Fabrizio először nem értette őket. Végül észrevette, hogy a legtöbb holttesten – csakugyan – vörös kabát van. Észrevett valamit, és a rémülettől megborzongott; a szerencsétlen vöröskabátosok közül sokan éltek még; bizonyára segítségért esdekeltek, és senki nem állt meg, hogy segítsen rajtuk. Hősünk érzékenyen és emberiesen gondolkodó lélek volt, s mindent megtett, hogy lova rá ne taposson valamelyik vöröskabátosra. A kíséret megállt; Fabrizio, aki nem ügyelt eléggé katonai kötelességére, továbbvágtatott, az egyik szerencsétlen sebesültre meredve.

–  Megállsz végre, te taknyos! – kiáltott utána a törzsőrmester.

Fabrizio most vette észre, hogy jobbról húsz lépéssel megelőzte a tábornokokat, éppen azon az oldalon, amerre távcsöveiket fordították. Amikor visszafordult, hogy beálljon a huszárok közé, akik néhány lépéssel hátramaradtak, meghallotta: a legtestesebb tábornok parancsolóan, majdnem rendreutasítón beszél szomszédjával, egy másik tábornokkal; káromkodott. Fabrizio nem tudta legyűrni kíváncsiságát – és hiába tanácsolta barátnője, a börtönőr felesége, hogy hallgasson, összeállított egy franciás, kifogástalan mondatocskát, és szomszédjához fordult:

–  Vajon ki ezen tábornok, ki megpirongatja szomszédját?

–  A fenébe! Hát a marsall!

–  Melyik marsall?

–  Hát Ney marsall, te buta! No, ez már igazán sok! Hol szolgáltál eddig?

Bár Fabrizio igen érzékeny volt, eszébe sem jutott, hogy a sértésért megharagudjék; gyerekes lelkesedéssel bámult Moszkva híres hercegére, aki a bátrak bátra volt.

Hirtelen sebes vágtába csaptak át. Néhány perc múlva Fabrizio ismét megművelt földet pillantott meg – egészen szokatlanul szántották fel. A barázdák mélyén víz állt, s a tarajos, nedves földből kis, fekete göröngyök repültek három-négy láb magasra. Fabrizio szórakozottan vette tudomásul a furcsa jelenséget; majd gondolatait újra a marsall dicsősége foglalta el. Száraz kiáltást hallott maga mellett: két huszár lezuhant, mindkettőt ágyúgolyó érte. Amikor rájuk pillantott, a kíséret már húsz lépéssel elhagyta őket. Ami iszonyúan megrázta: egy vérző ló volt, ott vergődött a felszántott földön, lábaival saját kilógó beleibe akadt; még így is követni akarta a többit – vére a sárba folyt.

„Végre tűzbe kerültem! Láttam a csatát! – ismételgette Fabrizio elégedetten. – Most hát igazán katona vagyok!”

A kíséret ekkor már száguldva iramodott előre, és hősünk végre megértette, hogy a rögöket ágyúgolyók repítik mindenfelől a magasba. Hiába nézett arrafelé, amerről a golyók süvítettek, az üteg fehér füstjét végtelen messzeségben látta, és az ágyúlövések egyenletes, szüntelen moraja közben úgy tűnt, sokkal közelebbről hall sortüzeket; az egészet nem értette.

Most a tábornokok csoportja és a kíséret vizes, kicsi útra ereszkedett le, öt lábbal a síkság szintje alá.

A marsall megállt, ismét belenézett távcsövébe. Fabrizio ezúttal kedvére megnézhette; úgy látta: nagyon szőke, és kövér arca vörös. „Nálunk, Itáliában, nincsenek ilyen arcok – gondolta. – Milyen sápadt vagyok én, és a hajam gesztenyeszínű; soha nem leszek ilyen!” – állapította meg szomorúan. Fabriziónak ezek a szavak azt jelentették: soha nem lesz belőlem hős! Megnézte a huszárokat is; egy kivételével a többinek szőke bajusza volt. Ha Fabrizio megbámulta a huszárokat, azok is mind őt bámulták. Tekintetüktől elpirult, és hogy zavarát lerázza, az ellenség felé fordította fejét. Hosszan elnyúló vonalakban vörös kabátos férfiak; erősen meglepte, hogy a katonák egészen kicsinek látszottak. Hosszú soraik ezredek vagy hadosztályok lehettek, s ő nem látta őket magasabbnak, mint egy sövényt. A vörös lovasok egyik sora ügetve próbált a mélyen fekvő úthoz közeledni, melyen a marsall és kísérete lassan, cuppogva lépdelt a sárban. A füsttől nem látták tisztán azt a területet, amerre mentek; néha vágtató katonák váltak ki a fehér gomolygásból.

Fabrizio egyszerre észrevette, hogy az ellenség felől négy lovas száguldva közeledik feléjük. „Á, megtámadnak!” – gondolta. Majd látta, hogy ketten közülük a marsallal beszélnek. A marsall tábornokai közül az egyik vágtatva elindult az ellenség felé, utána a kíséretből két huszár és velük az a négy lovas, aki az imént érkezett. Közben valamennyien átugrattak egy kis csatornán; Fabrizio most egy törzsőrmester mellé került, aki nagyon jóindulatúnak látszott. „Ezt meg kell szólítanom! – gondolta. – Talán majd nem bámulnak úgy rám.”

Sokáig tűnődött.

–  Uram! Most először vagyok csatában – fordult végre az őrmesterhez. – De mondja, igazi csata ez?

–  Hasonlít hozzá. Te meg ki vagy?

–  Egy kapitány feleségének a bátyja vagyok.

–  Mi a neve a kapitányodnak?

Hősünk teljesen megzavarodott; erre a kérdésre nem készült fel. Szerencsére a marsall és kísérete ismét erős iramban megindult. „Milyen francia nevet mondhatnék?” – gondolkozott. Végre eszébe jutott a fogadós neve, akinél Párizsban megszállt; lovával a törzsőrmester lovához közelített, és teljes erejéből odakiáltotta:

–  Meunier kapitány!

Az őrmester az ágyúdörgésben nem értette jól, s ezt válaszolta:

–  Ó, Teulier kapitány? Hát az elesett!

„Bravó! – gondolta Fabrizio. – Teulier kapitány! Úgy kell tennem, mintha lesújtott volna a bánat.”

–  Istenem! – kiáltotta siralmas arccal.

Kijutottak a mélyútból, átvágtak egy kis réten, száguldottak, megint fütyültek a golyók, a marsall egy lovashadosztályhoz tartott. A kiséret körül halottak és sebesültek; de a látvány nem rendítette meg hősünket; másra gondolt.

Mialatt a kíséret megállt, ő egy markotányosnő kis kocsiját nézte – hirtelen olyan gyöngédséget érzett a tiszteletre méltó fegyvernem iránt, hogy mindenről megfeledkezve nekiiramodott: a kocsihoz akart jutni.

–  Maradsz a helyeden, te taknyos! – kiáltott utána az őrmester.

„Mit tehet itt velem?” – gondolta Fabrizio, s továbbvágtatott a markotányosnő felé. Míg lovát sarkantyúzta, bizonytalanul abban reménykedett: talán reggeli kedves jóakarója. A ló és a kétkerekű megtévesztően emlékeztette barátnője kocsijára, de gazdája idegen volt, és hősünk úgy látta: arca rosszindulatú. Amikor odaért, még hallotta, hogy az asszony éppen ezt mondja:

–  Pedig milyen szép szál ember!

Ijesztő látvány fogadta az újonc harcost: egy vértesnek a lábát vágtak le a combja magasságában; öt láb és tíz hüvelyk magas, szép, fiatal férfi volt. Fabrizio behunyta szemét, és egymás után négy pohár pálinkát hajtott fel.

–  De jól kezded, te nyápic! – kiáltotta a markotányosnő.

A pálinka juttatta eszébe: „Meg kellene nyernem ezeket a huszárokat – bajtársaim!”

–  Adja ide, ami az üvegben maradt! – fordult a markotányosnőhöz.

–  De ez a maradék tíz frank ám, ilyen napon, mint a mai!

Vágtatva ért vissza a kísérethez.

–  Nocsak! Tütüvel jössz? Hát ezért szöktél? – fogadta harsogva az őrmester. – Ide vele!

A palack körbe járt; aki utolsónak kapta, feldobta a levegőbe, de előbb utolsó cseppig kiitta.

–  Köszönöm, pajtás! – szólt oda Fabriziónak.

Minden szem jóindulatúan nézte. Ez a sok tekintet mázsás súlytól szabadította meg Fabrizio szívét; azok közé a különösen érzékeny emberek közé tartozott, akiknek szükségük van rá, hogy társai szeressék. Végre nem nézik sötét szemmel – kapcsolat támadt közöttük! Fabrizio mélyet lélegzett, majd felszabadultan fordult a törzsőrmesterhez:

–  Ha Teulier kapitány elesett, hol találhatnám meg nővéremet?

Kis Machiavellinek érezte magát, hogy ügyesen Teulier-t mondott, s nem Meunier-t.

–  Ezt majd este tudod meg! – felelte az őrmester.

A kíséret újra megindult, s a gyalogoshadosztályoknak vette útját. Fabrizio úgy érezte, részeg; nagyon sok pálinkát ivott, kissé ringott vele a nyereg; a legjobbkor jutott eszébe anyja kocsisának szavajárása: „Sokat ittál? Csak a lovad két fülét nézd, és tedd azt, amit a többi.” A marsall hosszabb időre meg-megállt egy-egy lovascsapat előtt, rohamra indította őket; de hősünk még egy-két óráig nem tudta, mi történik körülötte. Nagyon fáradt volt, és ha lova vágtatni kezdett, úgy hullt vissza nyergébe, mintha ólomdarab volna.

Egyszerre csak az őrmester odakiáltott az embereinek:

–  Tetűfészkek, hát nem látjátok a Császárt?

A huszárok rögtön teli torokkal kiáltották:

–  Éljen a Császár!

Elgondolhatjuk, hogyan meresztette szemét hősünk, de csak vágtató tábornokokat látott s azok mögött is kíséret dobogott. A dragonyoskíséret sisakjain lengő, hosszú lószőrdísz kissé eltakarta az arcokat. „Az az átkozott pálinka! Miatta nem láttam a Császárt a csatatéren!” A gondolat felrázta kábultságából.

Leereszkedtek egy mélyútra, mely víz alatt állt – a lovak inni akartak.

–  Hát a Császár ment erre? – kérdezte szomszédját.

–  Persze! A többin hímzett ruha volt, csak rajta nem. Hogy lehet, hogy nem láttad? – felelte jóindulatúan bajtársa.

Fabriziónak nagy kedve lett volna a Császár kísérete után vágtatni és közéjük keveredni. Milyen boldogság lenne a hős kíséretében harcolni, igazán harcolni! Ezért jött Franciaországba! „Csak rajtam áll – gondolta – hiszen semmi más nem köt ide, csak a lovam akarata, a lovam vágtatott ezek után a tábornokok után.”

És Fabrizio mégis azt határozta, hogy marad, csupán azért, mert új bajtársai, a huszárok, megkedvelték; már-már úgy érezte, bizalmas barátja mindenkinek, akivel néhány órája együtt lovagol. Azt hitte: Tasso és Ariosto hőseinek nemes barátsága köti őket össze. Ha a császár kíséretéhez csatlakoznék, új ismeretségeket kellene szereznie: talán nem is látnák szívesen, mert azok a lovasok ott dragonyosok, ő meg huszárruhát visel, mint a marsall kíséretében mindenki. Ahogyan most bántak vele, az egészen boldoggá tette hősünket; a világon mindent megtett volna bajtársaiért, lelke és minden gondolata a felhőkben járt. Mindent másképp látott, amióta barátok közé került – és egyre kérdezősködni szeretett volna! „De még kissé részeg vagyok – gondolta. – Nem szabad megfeledkeznem a börtönőr feleségének intelmeiről.” Amikor a mélyútról kiértek, észrevette: a kíséret már nem Ney marsallt követi. Az a tábornok, aki mögött lovagoltak, magas volt, vékony, vonásai szárazak, tekintete félelmes.

Ez a tábornok A. gróf volt, 1796. május 15-ének Robert főhadnagya. Mennyire megörült volna, ha megismeri Fabrizio del Dongót!

Fabrizio már jó ideje nem látta az ágyúzástól felfreccsenő fekete földet. Az egyik vértesezred mögé értek: tisztán hallotta, hogyan kopog a kartácstűz a mellvérteken, s látta, amint sokan felbuktak.

A nap már nagyon alacsonyan járt, lenyugodni készült, amikor a huszárkíséret a mélyútról kiérve felugratott a három-négy láb magas lejtőre, s egy felszántott földre ért. Fabrizio furcsa, halk zajt hallott egészen közelről: oldalt fordult – mellette négy huszár bukott fel, lovával együtt; és maga a tábornok is lezuhant, de ő rögtön felállt, csupa vér volt. Fabrizio a négy huszárt nézte a földön: három még görcsösen rángatózott, a negyedik ezt kiáltotta: „Húzzatok ki alóla!” A törzsőrmester és két-három katonája leugrott lováról, hogy a tábornokot felsegítse. A tábornok szárnysegédére támaszkodva megpróbált néhány lépést tenni – távolabb akart kerülni a lovától, mely a földre terülve vergődött, és őrjöngve rugdalózott.

Az őrmester Fabrizióhoz közeledett. Ebben a pillanatban hősünk hallotta, hogy a háta mögött, közvetlen közelről valaki ezt mondja:

–  Már csak ez az egy tud vágtatni.

Érezte, hogy megragadják a lábát, ugyanakkor a hóna alá nyúlnak, feltolják a magasba, átemelik a ló fara fölött, majd lecsúsztatják a földre; a fenekére esett.

A szárnysegéd megfogta Fabrizio lovának kantárját, a tábornok az őrmester segítségével nyeregbe szállt, és elszáguldott; az élve maradt hat huszár villámgyorsan követte őt. Fabrizio dühöngve tápászkodott fel, s kiáltozva futott utánuk.

–  Ladri!... Ladri!... (Tolvajok! Tolvajok!)

Kedves volt, amint a csatatér kellős közepén tolvajok után szalad.

A kíséret és A. gróf, a tábornok, nemsokára eltűnt egy sor fűzfa mögött. Fabrizio is elért a fűzfákhoz, szinte részegen a haragtól; előtte jó mély csatorna, azon is átevickélt. A túlsó parton megint átkozódni kezdett, mert újra megpillantotta, de már igen messze, a tábornokot és kíséretét, éppen eltűntek a fák között.

–  Tolvajok! Tolvajok! – kiáltotta most franciául.

Kétségbeesetten rogyott le a csatorna mellett; lovát elvették, de ez kevésbé fájt, mint az árulás. Fáradt volt és nagyon éhes. Ha remek lovát az ellenség ragadja el, nem is gondol rá; de az az őrmester árulta el és lopta meg, akit annyira megszeretett; és azok a huszárok, akiket testvéreinek érzett! Ez sújtotta földre. Ilyen becstelenséget nem lehet elfelejteni! – Hátát egy fűzfának támasztotta, és forró könnyekkel zokogott. Sorra megtagadta szép álmait a lovagias és fennkölt barátságról, amilyen a Megszabadított Jeruzsálem hőseinek barátsága is. Szembenézni a halállal semmiség, ha hősies és gyengéd lelkek vesznek körül, nemes barátok, akik a kezedet szorítják, amikor utolsót sóhajtasz. De lehet-e lelkesedni hitvány latrok között? Fabrizio túlzott, mint mindenki, aki indulatos. Még negyedóráig érzékenykedhetett ilyenképpen, amikor észrevette, hogy az ágyúgolyók már-már azokat a fákat verik, melyeknek árnyékában eddig elmélkedett. Felállt, tájékozódni igyekezett. Nézte az elébe táruló rétet, melyet széles csatorna és sűrű fűzfák határoltak: úgy hitte, tudja, hol van. Észrevett egy gyalogoshadtestet, mely átkelve az árkon, a rétre tért, talán negyed mérföldnyire őelőtte. „Majdnem elaludtam! – eszmélt fel. – Vigyáznom kell, nehogy elfogjanak!” És igen gyorsan elindult. Ahogyan előbbre jutott, megnyugodott; felismerte az egyenruhát: francia ezredek voltak; tőlük ijedt meg, hogy elzárhatják az útját! Ferdén jobbra vágott, hogy elérje őket.

A lélek fájdalma után, hogy oly méltatlanul elárulták és meglopták, percről percre hevesebben egy másik fájdalom jelentkezett: iszonyúan éhes volt. Kimondhatatlanul megörült, amikor tízpercnyi gyaloglás, sőt inkább futás után észrevette, hogy a hadtest, mely szintén igen gyorsan menetelt, megáll, mintha itt akarna lepihenni. Néhány perc múlva már elérte az első katonákat.

–  Bajtársak, eladnátok nekem egy karéj kenyeret?

–  Nézzétek csak ezt az alakot, azt hiszi, pékek közé került.

A durva hang, majd utána a hangos röhögés mellbe vágta Fabriziót. Hát a háború már nem a dicsőségért lobogó lelkek nemes, közös rohama, amilyennek Napóleon kiáltványai után képzelte? Leült, inkább lerogyott a gyepre; egészen elsápadt. Az a katona, akivel beszélt, s aki most tízlépésnyire tőle puskáját tisztogatta a zsebkendőjével, hozzálépett, és eléje dobott egy darab kenyeret; majd amikor látta, hogy Fabrizio nem veszi fel, egy falatot a szájába dugott. Fabrizio felnyitotta szemét, megette a kenyeret, de oly gyenge volt, hogy megszólalni sem tudott. Mikor végül tekintete a katonát kereste, hogy fizethessen, észrevette, hogy egyedül van; százlépésnyire meneteltek már azok is, akik hozzá legközelebb voltak. Gépiesen felállt, és utánuk indult. Egy erdőbe ért; már-már összeesett a fáradtságtól: körülnézett, merre találhatna valamilyen kényelmesebb helyet. De milyen boldogan dobbant a szíve, amikor felismerte először a lovat, azután a kocsit, s végül a markotányosnőt, reggeli barátnőjét. Az asszony hozzáfutott, elrémült, amikor ránézett.

–  Tartsd még magad, kisfiam! – szólt rá. – Hát megsebesültél? És a szép lovaddal mi lett?

Míg így beszélt, kocsijához vezette, karját fogta és felsegítette. Alig került a kocsiba: hősünk a fáradtságtól kimerülten mélyen elaludt.

NEGYEDIK FEJEZET

Semmi nem ébreszthette fel: sem a kis kocsi mellett elsütött puskák ropogása, sem a ló ügetése; pedig a markotányosnő erősen ostorozta lovát. Az ezredre váratlanul porosz lovasság tömege támadt rá – egész nap azt hitték, győztek, s most hátráltak, vagyis inkább menekültek Franciaország felé.

A szép, fiatal, kinyalt ezredest, Macon utódját agyonvagdalták; a zászlóaljparancsnok állt a helyére, egy ősz hajú, idős férfi, s Megállj!-t kiáltott az ezrednek.

–  Gyáva disznók! – harsogta. – A köztársaság éveiben csak akkor futottak, ha az ellenség ellen már nem lehetett másképp védekezni! Védjetek meg minden darab földet, és haljatok meg! – ordította tovább káromkodva. – Ezek a poroszok most már hazánk földjére akarnak rátörni!

A kis kocsi megállt, Fabrizio hirtelen felriadt. A nap régen lenyugodott; Fabriziót meglepte, hogy majdnem teljesen besötétedett. A katonák összevissza szaladgáltak, olyan kavarodásban, amit hősünk sehogyan sem értett; arcukon mintha szégyent látott volna.

–  Mi történt? – kérdezte a markotányosnőtől.

–  Semmi a világon. Csak tönkrevertek, kisfiam! A porosz lovasok vagdalnak minket, más nem történt. Az a hülye tábornokunk először azt hitte, hogy a mieink! Na gyerünk, segíts, gyorsan, kössük meg Cocotte istrángját... elszakadt!

Tíz lépéssel odább néhány golyó fütyült el; hősünk friss volt, rugalmas. „Valójában egész nap nem verekedtem még – gondolta – csupán egy tábornokot kísértem.”

–  Most már harcolnom kell! – fordult a markotányosnőhöz.

–  Nyughass már! Harcolni fogsz; többet, mint szeretnéd! Vesztettünk, legyőztek!

Egy káplár ment arra, rákiáltott:

–  Aubry fiam! Tartsd szemmel a kis kocsit!

–  Maga most harcolni megy? – kérdezte Fabrizio Aubrytól.

–  Hogy gondolod? A báli cipőmet húzom fel, és táncolni megyek!

–  Magával megyek.

–  Ne félj ettől a kis huszártól! – kiáltott a markotányosnő. – Bátor gyerek!

Aubry káplár szó nélkül ment tovább. Nyolc-tíz katona futva hozzászegődött, a káplár hatalmas tüskebozóttal körülvett tölgyfa mögé vitte őket. Amikor odaértek, felállította a katonákat az erdő szélén, még mindig szótlanul, erősen széthúzott vonalba állította őket – mindegyik legalább tízlépésnyire állt a szomszédjától.

–  Na igen, fiúk! – szólalt meg a káplár, s most először nyitotta ki a száját. – Nehogy lőjetek, amíg nem mondom! Gondoljátok azt, hogy már csak három töltényetek van.

„De hát mi van itt tulajdonképpen?” – tűnődött Fabrizio. Végül, amikor egyedül maradt a káplárral, megszólította:

–  Nekem nincs puskám.

–  Először is hallgass! Azután menj vagy ötven lépést... Abból az ezredből, melyet most kaszaboltak le, biztosan találsz az erdő szélén egy szerencsétlent; vedd el a tölténytáskáját és a puskáját. De nehogy egy sebesült holmijához nyúlj! Olyantól vedd el a puskát és a tölténytáskát, aki már alaposan meghalt! És siess, mert még rád lőnek a mieink!

Fabrizio rohanva indult, s néhány pillanat múlva már jött is a puskával és a tölténytáskával.

–  Töltsd meg a puskádat, állj ide a fa mögé, és addig ne lőj, míg parancsot nem kapsz tőlem!... Atyaúristen! – kiáltott fel a káplár. – Ez még megtölteni sem tudja a fegyvert!... – Segített Fabriziónak, és tovább beszélt: – Ha egy porosz feléd vágtat, és le akar szúrni, ugorj a fa másik oldalára, és csak egészen közelről lőj, akkor, amikor a lovas már csak háromlépésnyire van tőled! Amikor a szuronyoddal eléred a zubbonyát!

A káplár rákiabált:

–  És dobd már el azt a fene nagy kardot! Azt akarod, hogy megbotolj vele, az apád istenit!... Micsoda katonákat küldenek hozzánk!

Közben már fogta is Fabrizio kardját és messze hajította.

–  Törüld meg zsebkendővel a puskád kováját!... Mondd, elsütöttél már valaha is egy puskát?

–  Vadász vagyok.

–  No, hál’ istennek! – A káplár nagyot sóhajtott. – De nehogy a parancsom előtt lőj!

És elment.

Fabrizio jókedvű volt. „Végre igazán verekedhetem! – gondolta. – Verekedhetem, és gyilkolhatom az ellenséget. Ma reggel ágyúval lőtt minket, és én semmi mást nem tettem, csak éppen tűrtem, hogy esetleg megöljenek. Igazán buta elfoglaltság!” – Mohó kíváncsisággal körülnézett. Egy perc sem telt el: máris hét-nyolc puskalövést hallott, egészen közel. De neki még nem mondták, hogy lőjön, hát csak állt, s várt a fa mögött nyugodtan. Majdnem vaksötét lett; mintha lesen állt volna, medvelesen, Grianta fölött, a Tramezzina-hegyen. Vadászhoz illő gondolata támadt; tölténytáskájából előhúzott egy töltényt, kivette a golyót. „Ha meglátom őt, nem szabad elhibáznom!” – és a második golyót is becsúsztatta puskája csövébe. Két lövést hallott, közvetlenül a fa mellett; ugyanekkor kék ruhás lovast pillantott meg, előtte vágtatott, jobbról bal felé. „Nincs ugyan háromlépésnyire, de ilyen távolságra biztos a lövésem!” Puskája csövével pontosan követte a lovast, s végül megnyomta a ravaszt. A lovas felbukott, lovával együtt. Mintha csak vadászaton lett volna, hősünk jókedvűen szaladt az elejtett vadhoz. Már megérintette a katonát, aki, úgy látszik, haldokolt, de ekkor valószínűtlen gyorsasággal két porosz lovas rohant feléje kivont karddal. Fabrizio – minden erejét összeszedve – az erdő felé futott: eldobta puskáját, hogy könnyebben futhasson. A porosz lovasok már háromlépésnyire megközelítették, amikor elérte azt a fiatal tölgyest, a karvastagságú, egyenes kis fákat, melyek a nagy erdő előtt sorakoztak. Ezek a fiatal tölgyek egy pillanatra megakasztották a lovasokat, de azután mégis átvágtak közöttük, s egy tisztáson tovább üldözték Fabriziót. Már megint csaknem utolérték, de itt Fabrizio megbújt hét-nyolc vastag fa között. Ebben a pillanatban szinte az arcát perzselte öt-hat puskagolyó – előtte süvítettek el. Lehajtotta fejét. Amikor felnézett, a káplárt látta maga előtt.

–  Megölted a magadét? – kérdezte Aubry káplár.

–  Meg. De elhagytam a puskámat.

–  Nem puskák hiányoznak most nekünk! Derék kölyök vagy, pedig egy kicsit buta a képed. Megszolgáltad a mai zsoldot. Ezek meg itt elszalasztották azt a kettőt, akik téged üldöztek; kár; éppen feléjük rohantak; én nem láttam őket! De most aztán gyorsan tisztuljunk! Az ezred háromnegyed mérföldnyire lehet, ráadásul egy kisebb rét is van még közben, itt bekeríthetnek!

Amíg beszélt, a káplár gyorsan lépdelt tíz embere előtt. Kétszáz lépéssel távolabb, amikor arra a kis rétre értek, egy sebesült tábornokkal találkoztak – szárnysegéde és tisztiszolgája vitte.

–  Adja ide négy emberét... – mondta a káplárnak gyenge hangon a tábornok. – Vigyenek a kötözőhelyre, elroncsolták a lábamat.

–  Dögölj meg! – morogta a káplár. – Te is, meg az összes tábornokok! Ti mind elárultátok ma a Császárt!

–  Micsoda? – csattant fel a tábornok. – Nem engedelmeskedsz a parancsomnak? Gróf B. tábornok vagyok, a hadosztály parancsnoka!

Pufogtak a mondatai. A szárnysegéd a katonákra rontott. A káplár szuronyával a tiszt karjába döfött, majd embereivel futásnak eredt.

–  Bár mind így végeznék, mint te! – káromkodott tovább a káplár. – Törjön el a kezük-lábuk! Kikent-kifent banda! Mind eladta magát a Bourbonoknak, és elárulta a Császárt!

Fabrizio megrendülten hallgatta a szörnyű vádat.

Este tíz óra tájt a kis csapat utolérte az ezredet; egy nagyobb falu szélső házai között húzódtak meg; a falu sok, keskenynél keskenyebb utcából állt, Fabrizio észrevette, hogy Aubry káplár elkerüli a tiszteket.

–  Itt aztán nem juthatunk tovább! – kiáltotta a káplár.

Az utcákon összezsúfolódott a gyalogság, a lovasság, s főként a lőszerkocsik meg az élelem fogatai. A káplár három utcával is megpróbálkozott, hogy előbbre törjön; de húsz lépést sem tehettek, és meg kellett állniok: mindenki káromkodott, és mindenki dühöngött.

–  Itt megint valamelyik áruló dirigál! – szitkozódott a káplár. – Ha az ellenségnek esze van, bekeríti a falut, és mindnyájunkat elfognak, mint a kutyát! Gyertek utánam!

Fabrizio körülnézett: már csak hat katona maradt a káplárral. Nagy, nyitott ajtón tágas gazdasági udvarba léptek, a gazdasági udvarból az istállóba, ennek kis ajtaján át egy kertbe. Itt egy percig tévelyegtek, ide-oda bolyongtak. De végül is egy sövényen átmászva hatalmas kölestáblára jutottak. A sokféle kiáltozás, a zűrzavaros lárma jól tájékoztatta őket, félóra sem telt el, s már ismét az országúton voltak, túl a falun. Az országúttól jobbra-balra az árok tele volt eldobált puskákkal; Fabrizio kiválasztott magának egyet; bár az út jó széles volt, a menekülők és a kocsik annyira elárasztották, hogy a káplár és Fabrizio félóra alatt ötszáz lépést sem tett. Valaki azt mondta: „Ez az út Charleroi-ba vezet.” A falu toronyórája tizenegyet ütött, Aubry káplár felkiáltott: – Térjünk le megint a földekre!

A kis csapat már csak három katonából, a káplárból és Fabrizióból állt. Talán negyed mérföldnyire hagyhatták el az országutat, amikor az egyik katona megszólalt:

–  Én nem bírom tovább!

–  Én se! – mondta a másik.

–  Jobbat nem tudsz? – mordult fel a káplár. – Azt hiszed, nem döglöttünk ki mindnyájan? De hallgassatok rám, nem bánjátok meg!

Hatalmas gabonaföld közepén egy kis árok mellett most öt-hat fát pillantott meg.

–  Oda a fákhoz! – szólt rá az embereire. – Feküdjetek le! – tette még hozzá, amikor már odaértek. – És egy hangot se! De mielőtt elaludnánk, kinek van kenyere?

–  Nekem! – jelentkezett az egyik katona.

–  Add ide! – rendelkezett szigorúan a káplár.

Öt részre vágta a kenyeret, s a legkisebbik darabot megtartotta magának.

–  Negyedórával napkelte előtt nyakunkon az ellenség! – magyarázta, mialatt evett. – Arról van szó, hogy életben maradjunk. Ezeken a szabad földeken egymagában elvész az ember, ha sarkában a lovasság... De öten már megmenekülhetünk! Maradjatok mindig velem, ne lőjetek, csak egészen közelről, és ígérem, hogy holnap este Charleroi-ban vagytok.

Napkelte előtt egy órával a káplár felébresztette őket, s újra töltette fegyverüket. Az országúton nem szűnt a zaj, egész éjszaka így ment; a távoli vízesés hangja ilyen.

–  Mint a menekülő birkák! – fordult Fabrizio ártatlanul a káplárhoz.

–  Fogd be a szád, taknyos! – mordult rá bosszúsan a káplár.

És a három katona – Aubry káplár egész serege – ugyancsak haragosan nézte, mintha a szentséget káromolta volna. A nemzetet sértette meg.

„Milyen furcsa!... – elmélkedett hősünk. – Ezt már Milánóban is észrevettem, az alkirály udvarában, ők soha nem menekülnek, dehogyis menekülnének! Ha sérti a hiúságukat: ezeknek a franciáknak sohasem szabad megmondani az igazságot! De én fütyülök a haragjukra, s ezt értésükre is fogom adni!”

Állandóan ötszáz lépésnyire baktattak az országutat ellepő menekülők áradatától. Miután egy mérföldet megtettek, a káplár és csapata keresztezett egy mellékutat, mely a főútba torkollott – itt sok katona pihent. Fabrizio negyven frankért jó lovat vásárolt tőlük, s a szanaszét heverő kardok közül gondosan kiválasztott egy nagy, egyenes szablyát. „Ha azt mondják, hogy szúrni kell, ez a legjobb!” Így felszerelve vágtára fogta lovát, s hamarosan elérte a káplárt, aki már messze jutott. A két kengyelvasnak vetette lábát, bal kezébe kapta az egyenes kard hüvelyét, s a négy franciához fordult:

–  Akik az országúton menekülnek, olyanok, mint a birkanyáj!... Úgy tapossák egymást, mint az ijedt birkák!

De hiába hangsúlyozta Fabrizio a birkát, bajtársai már nem emlékeztek rá, hogy egy órával előbb megharagudtak a szóért. Az ilyen apróság a legjellemzőbb: hol válik el az olasz és a francia jellem. Bizonyos, hogy a francia szerencsésebb; átsiklik az eseményeken, nem ismeri a bosszút.

Nem titkolhatjuk, hogy Fabrizio nagyon elégedett volt magával: beszélt a birkákról! Tovább gyalogoltak, egy-egy jelentéktelen szót váltva. Két mérföldet mehettek így; Aubry káplár csodálkozott, és sehogyan sem értette: miért nem látja még mindig az ellenséges lovasságot? Fabrizióhoz fordult:

–  Te vagy most a lovasságunk! Rúgtass csak fel a kis dombra, ahhoz a tanyához! Kérdezd meg a gazdát: adna-e nekünk pénzért reggelit? Rögtön mondd meg neki, hogy csak öten vagyunk. Ha akadékoskodik, adj neki öt frankot a tiédből. Ne féltsd! Reggeli után visszavesszük tőle az ezüstöt.

Fabrizio odapillantott a káplárra, s látta, hogy az rendíthetetlenül komoly, valósággal erkölcsi fensőbbség sugárzik belőle; engedelmeskedett. Minden pontosan úgy történt, ahogy parancsnokuk előre látta; csak Fabrizio makacskodott: az öt frankot hagyják meg a parasztnak, ne erőszakoskodjanak.

–  A pénz az enyém! – vitatkozott a katonákkal. – Nem a ti reggeliteket fizetem. A lovamnak adott zabot!

Fabrizio olyan furcsa kiejtéssel beszélt franciául, hogy a katonák úgy érezték; szavaiban fölény bujkál. Megorroltak. S már arra készültek: este majd jól helybenhagyják páros viadalban. Nagyon különböztek tőle, s ez sértette őket. Fabrizio meg ugyanakkor egyre jobban megszerette bajtársait.

Már két órája szó nélkül meneteltek, amikor a káplár az országútra pillantva vad örömmel felkiáltott:

–  Ott az ezred!

Egykettőre kiértek az útra; de jaj, a császári sas körül kétszázan sem lehettek. Fabrizio hamarosan felfedezte a markotányosnőt: gyalogosan lépegetett, szeme vörös volt, fel-felsírt. Fabrizio tekintete hiába kereste a kis kocsit és Cocotte-ot.

–  Kiraboltak! Tönkretettek! Megloptak! – kiáltotta a markotányosnő, hősünk tekintetének felelve.

Fabrizio szó nélkül leszállt lováról, s tartotta a kantárszárat.

–  Szálljon fel! – mondta az asszonynak.

Nem kellett kétszer mondania.

–  Húzd rövidebbre a kengyelt! – szólt le a markotányosnő.

Amint jól elhelyezkedett a lovon, rögtön mesélni kezdte az éjszaka csapásait. Végtelen hosszú elbeszélés volt, hősünk mohón hallgatta; őszintén bevallhatjuk: semmit sem értett az egészből, de egészen eltöltötte a gyengéd barátság.

–  És a legbosszantóbb – fejezte be a markotányosnő – hogy franciák raboltak ki, franciák vertek meg, franciák tettek tönkre!...

–  Hát nem az ellenség? – kiáltotta Fabrizio; és szép, sápadt, komoly arcán kedves gyerekesség ömlött el.

–  De buta vagy, kisfiam! – A markotányosnő könnyein át elmosolyodott. – De azért nagyon kedves vagy!

–  Kicsit buta! De nem is hinné, milyen ügyesen lefektette a poroszt! – szólt közbe Aubry káplár, aki a nagy kavarodásban véletlenül a lovagoló markotányosnő másik oldalára került. – És gőgös! – folytatta Aubry. Fabrizio tiltakozó mozdulatot tett. – Mi is a neved? – kérdezte Aubry. – Ha rapport lesz, meg akarlak említeni.

–  Vasi – felelte Fabrizio különös arckifejezéssel. – Vasi a nevem. Azaz Boulot... – tette hozzá hirtelen feleszmélve.

Boulot huszáré volt az a menetlevél, melyet a B.-i börtönőr felesége adott neki. Két nappal azelőtt – menet közben – gondosan tanulmányozta, mert most már gondolkodott is néha, s nem érte minden váratlanul. Boulot huszár menetlevelén kívül aggályosan őrizte olasz útlevelét is, mely feljogosította, hogy a nemes Vasi nevet viselje, a barométerkereskedő nevét. Mikor a káplár szemére vetette, hogy gőgös, már-már megszólalt: „Én? Gőgös? Én, markezino Fabrizio Valserra del Dongo? Aki elfogadtam Vasi nevét, egy barométerkereskedőét?”

Mialatt így tűnődött, s egyre azt hajtogatta magában: „Nem, nem szabad elfelejtenem, hogy Boulot a nevem, vigyáznom kell, különben a börtön fenyeget” – a káplár és a markotányosnő róla beszélgetett.

–  Ne higgye, hogy kíváncsi vagyok – fordult végül hősünkhöz az asszony, s már nem tegezte. – Csak a maga javát akarom, ha megkérdem: ki maga tulajdonképpen?

Fabrizio nem felelt rögtön; úgy érezte, nem találhatna önfeláldozóbb barátokat, akiktől tanácsot kérhetne; s most komoly szüksége volt tanácsra.

„Beérünk valamelyik erődbe, s a parancsnok tudni akarja, ki vagyok, és semmi nem ment meg a börtöntől, ha feleleteimmel elárulom, hogy senkit sem ismerek a négyes huszárok közül, akiknek egyenruháját viseltem.”

Fabrizio osztrák alattvaló volt, s jól tudta, milyen fontos az útlevél. Családja a nemességhez tartozott, tisztelte a hatalmat, a győztesekhez csatlakozott, s mégis, hússzor is beléjük kötöttek az útlevelük miatt; nem ütődött meg a markotányosnő kérdésén sem. De mielőtt felelt volna, a pontos francia szavakat kereste, s a markotányosnő, akit furdalt a kíváncsiság, még hozzátette, hogy vallomásra bírja:

–  Aubry káplár meg én, jó tanácsokat adhatunk magának, hogy mit tegyen.

–  Abban biztos vagyok – felelte Fabrizio. – Vasi a nevem, genovai vagyok. Nővérem híres szépség s egy kapitány felesége. Mivel csak tizenhét éves múltam, meghívott magához, hogy ismerjem meg Franciaországot, és kissé csiszolódjam. De nem találtam őt Párizsban; azt mondták, ennél az ezrednél van; idejöttem, mindenütt kerestem, de nem találtam meg. A katonák furcsállották kiejtésemet, és lecsuktak. Volt pénzem, adtam a csendőrnek, aki viszont menetlevelet és egyenruhát adott nekem, és ezt mondta: „Fuss, és esküdj meg, hogy a nevemet soha nem árulod el!”

–  Hogy hívták azt a csendőrt? – faggatta tovább a markotányosnő.

–  Megesküdtem! – felelte Fabrizio.

–  Igaza van! – szólt közbe a káplár. – Az a csendőr gazember, de a bajtárs nem árulhatja el. De ki az a kapitány, a nővére férje? Ha tudjuk a nevét, megkereshetjük.

–  Teulier, a négyes huszárok kapitánya! – felelte Fabrizio.

A káplár megértette, mi történhetett.

–  Szóval idegen kiejtése miatt a katonák azt hitték, hogy kém.

–  Igen, igen! Ez volt a gyalázatos szó! – kiáltotta Fabrizio fellángoló tekintettel. – Engem mondtak kémnek, engem, aki úgy szeretem a Császárt és a franciákat! Ez a sértés bántott legjobban!

A káplár komolyan ránézett.

–  Nem sértették meg, ebben nincs igaza. A katonák tévedése érthető, egészen érthető.

És aprólékosan, alaposan elmagyarázta, hogy a hadseregben valamelyik hadtesthez kell tartozni, egyenruhát kell viselni, különben természetes, hogy kémnek tartják.

–  Az ellenség sok kémet csempész közénk; ebben a háborúban mindenki áruló! – fejezte be.

Fabrizio szeméről lehullott a hályog; most értette meg először, hogy ő volt a hibás mindabban, ami két hónap óta érte.

–  De hadd mondjon el szegényke mindent! – szólalt meg a markotányosnő, mert egyre kíváncsibb lett.

Fabrizio engedelmeskedett. Amikor a történetét befejezte, a markotányosnő elkomolyodva fordult a káplárhoz:

–  Szóval ez a fiatal gyerek nem is katona. Pedig a háború nagyon csúnyára fordult most, hogy megvertek és elárultak minket! Miért pusztulna el gratis pro Deo?[22]

–  És még a puskáját se tudja megtölteni! – folytatta a káplár. – Se tizenkét fogásra, se amúgy, saját gusztusa szerint. Én töltöttem neki akkor is, amikor leterítette azt a poroszt.

–  Ráadásul mindenkinek mutogatja a pénzét! – duplázott rá a markotányosnő. – Mindenki meg fogja lopni, ha már nem lesz velünk!

–  Az első huszáraltiszt megkaparintja magának, hogy fizesse a pálinkáját! – vette át a szót Aubry káplár. – És talán még besoroztatják az ellenséges seregbe, mert itt mindenki áruló! Az első jöttment rákiált: kövess! És ő követi. Jobban tenné, ha beállna a mi ezredünkbe.

–  Azt nem szeretném, káplár úr! – kiáltott fel élénken Fabrizio. – Sokkal kényelmesebb lovon járni, mint gyalog. A puskát amúgy sem tudom megtölteni, a lóhoz meg, hiszen látta, értek.

Fabrizio nagyon büszke volt erre a kis szónoklatra.

Most nem számolunk be részletesebben arról a hosszú tárgyalásról, melyben a káplár és a markotányosnő megvitatták hősünk jövőjét. Fabrizio megfigyelte, hogy beszélgetés közben háromszor-négyszer is elismételgették történetének részleteit: a gyanakvó katonákat – a csendőrt, aki menetlevelet és egyenruhát adott el neki – meg azt, hogyan került tegnap a marsall kíséretébe – és hogy látta a huszárt elvágtatni – hogyan kötötték el a lovát – és így tovább, minden részleget végig.

A markotányosnő asszonyi kíváncsisággal minduntalan visszatért rá, hogyan szedték el tőle a remek lovat melyet ő vétetett meg vele.

–  Érezted, hogy elkapják a lábadat, finoman átemelnek a lovad farka fölött, és a földre ültetnek?

„Mire való annyiszor elismételni, amit mind a hárman kívülről tudunk már” – töprengett Fabrizio. Nem tudta még, hogy Franciaországban a nép így gondolkodik.

–  Mennyi pénzed van? – kérdezte hirtelen a markotányosnő.

Fabrizio habozás nélkül felelt; bízott az asszony tisztességében: a lélek nemessége francia erény.

–  Mindent összevéve: harminc aranyam lehet, és nyolc-tíz ötfrankos tallérom.

–  Akkor tehetsz, amit akarsz! – kiáltotta a markotányosnő. – Hagyd itt ezt a megvert sereget, állj félre! Indulj el az első járható úton, arra jobb felé, verj jól rá a lovadra, és menj-menj, csak mindig távolabb a seregtől. És amint lehet, végy civil ruhát. Ha nyolc-tíz mérföldnyire jutsz, és nem látsz többé katonát, szállj postakocsira, pihenj egy hétig, és egyél bifszteket valamelyik jobb városban. Soha ne mondd el senkinek, hogy itt voltál velünk; a csendőrök elcsípnének mint szökevényt. És akármilyen helyes vagy is kisfiam, nem vagy elég ravasz, hogy a csendőröknek meg tudj felelni. Mihelyt civil ruhába bújtál, tépd ezer darabra a menetleveledet, és használd újra az igazi nevedet. Mondd, hogy Vasi vagy. A káplárhoz fordult. – És mit feleljen, honnét jön?

–  Cambrai-ból jön, az Escaut mellől. Az jó város, egészen kicsi. Figyelsz? Egy székesegyház van ott, és Fénelon is ott volt.

–  Nagyon jó! – mondta a markotányosnő. – Soha ne említsd, hogy voltál a csatában! Egy szót se B.-ről, se a csendőrről, akitől a menetlevelet vetted. Ha vissza akarsz menni Párizsba, először Versailles-ba menj, és Versailles-ból óvakodj be a városba, csak úgy gyalogosan, sétafikálva, akár egy járókelő. Az aranyaidat varrd be a nadrágba; és ha valamiért fizetned kell, csak éppen annyi lássanak nálad, amennyire szükséged van. Legjobban az fáj, befonnak, és elcsórják mindenedet! Mi lesz veled, ha már nincs pénzed? Hiszen sohasem tudsz okosan viselkedni...

A jóindulatú nő még sokáig beszélt; Aubry káplár csak bólogatott, így helyeselt, mert lélegzetnyi szünet sem támadt, hogy ő is megszólalhatott volna. Az országutat elárasztó tömeg váratlanul meglódult; majd a menekülők egyetlen szempillantás alatt átugrottak az országút mellett húzódó, bal oldali árkon, s eszükvesztetten futottak.

–  A kozákok! A kozákok! – ordítoztak mindenfelől.

–  Ülj vissza lovadra! – kiáltott fel a markotányosnő.

–  Soha! – mondta Fabrizio. – Vágtasson, meneküljön, magának adom! Van pénze, hogy új kis kocsit szerezzen? Fele pénzemet magának adom.

–  Ülj vissza a lóra, ha mondom! – csattant fel a markotányosnő dühösen. És olyan mozdulatot tett, hogy leszáll.

Fabrizio kirántotta kardját.

–  Fogózzék meg jól! – kiáltott rá.

És a kard lapjával kétszer-háromszor alaposan rávágott a lóra; az vágtatni kezdett a menekülők nyomában.

Hősünk végignézett az országúton; néhány perccel ezelőtt még három-négyezer ember tülekedett itt, sűrűn, mint parasztok a körmenetben. Ahogy elhangzott a kiáltás: „A kozákok!” – egyetlen lelket sem látott már. A menekülők eldobáltak csákót, puskát, kardot, mindent, amit csak tudtak. Fabrizio csodálkozva megindult egy húsz-harminc lábnyira emelkedő réten, az úttól jobbra; körülpillantott a síkon és jobb meg bal felé az országúton: kozáknak nyomát sem látta. „Furcsák ezek a franciák! – gondolta. – Ha nekem jobbra kell tartanom, legokosabb, ha rögtön indulok. Lehet, hogy mégis volt okuk menekülni, nem tudhatom!” Felemelt egy puskát, meggyőződött róla, hogy töltve van, megpiszkálta serpenyőjében a lőport, megtisztította a kovakövet, majd egy jól felszerelt lőszertáskát keresett, és megint jól körülnézett; teljesen egyedül volt a síkságon, ahol nemrég még oly sokan nyüzsögtek. Egészen messze látta a menekülőket, már-már eltűntek a fák mögött – még mindig futattak. „Érthetetlen!” – tűnődött. Eszébe jutott a káplár tegnapi „hadmozdulata”, s leült egy búzatábla közepébe. Nem ment messzire, mert szeretett volna még találkozni jó barátaival, a markotányösnővel és Aubry káplárral.

Ott a búzaföldön megállapította, hogy már csak tizennyolc aranya van – nem harminc, ahogyan gondolta. De megvoltak még az apró gyémántjai: huszárcsizmája bélésébe rejtette őket akkor reggel, B.-ben, a börtönőr feleségének szobájában. Amennyire csak tudta, aranyait eldugta; s még mindig azon töprengett: miért tűnt el oly hirtelen mindenki? „Rossz előjel?” – tűnődött. Legjobban az bántotta, hogy nem kérdezte meg Aubry káplárt: „Igazán benne voltam egy csatában?” Ő úgy érezte: igen! S nagyon boldog lett volna, ha megerősítik hitében.

„De az az egy biztos, hogy egy rab nevét viseltem, amikor benne voltam; egy rab menetlevele lapult a zsebemben, sőt az ő ruháját hordtam! Ez igazán végzetes a jövőmre! Vajon mit mondana most Blanès abbé? És ez a szerencsétlen Boulot meghalt a börtönben! Ez mind-mind gyászos előjel; utam börtönbe visz!” Milyen boldog lett volna, ha biztosan megtudja: bűnös volt-e Boulot huszár? Megpróbált visszaemlékezni, s úgy rémlett, a B.-i börtönőr felesége azt mondta: a huszár nemcsak ezüst evőeszközt lopott, de elhajtott egy tehenet is, és félholtra verte a parasztgazdát. Fabrizio biztosra vette, hogy egyszer még becsukják valamiért, ami összefügg Boulot huszár dolgaival. Barátjára, Blanès abbéra gondolt: mennyire szerette volna az ő véleményét hallani! Majd eszébe jutott, hogy amióta elhagyta Párizst, még nem írt a nagynénjének. „Szegény Gina!” – gondolta, s könnyes lett a szeme. Ekkor hirtelen halk neszt hallott egészen közelről; egy katona legeltetett a búzaföldön három lovat, kivette szájukból a zablát, úgy látszott, a lovak időtlen idők óta nem haraptak semmit; kantárszáron tartotta őket. Felemelkedett a búzából, mint egy fiatal fürj – a katona megijedt. Hősünk jól látta ijedségét, s nem tudott ellenállni a gyönyörűségnek: egy percre most eljátssza a huszár szerepét.

–  Az egyik ló az enyém, te büdös! – kiáltotta Fabrizio. – A fáradságért, hogy idehoztad, öt frankot kapsz!

–  Ne bomolj! – mondta a katona.

Fabrizio hat lépésről célba vette.

–  Add ide a lovat, vagy beléd lövök!

A katonának vállszíjon lógott a puskája – mozdult, hogy lekapja.

–  Ha még egyet mozdulsz, halott vagy! – kiáltotta Fabrizio, és hozzáugrott.

–  No jó... Adja azt az öt frankot, és vigye az egyik lovat! – mondta a katona zavartan, miután bosszankodva látta, hogy az országúton senki nem jár.

Fabrizio baljával magasan tartotta a puskát, míg jobb kezével odadobott három ötfrankost.

–  Szállj le, vagy meghalsz!... Kantározd fel a feketét, és tágulj innét a másik kettővel... Rögtön lövök, ha a puskád után kapkodsz!

A katona mogorván engedelmeskedett. Fabrizio odalépett a lóhoz, bal karjára csavarta a kantárszárat, és tekintetével követte a katonát, aki lassan távolodott; amikor Fabrizio látta, hogy a másik már legalább ötvenlépésnyire jutott, könnyedén felugrott a lóra. Alig ült fel, lábával éppen a jobb kengyelvasat kereste, amikor golyó fütyült el a füle mellett. A katona lőtt rá. Fabrizio haragtól lángolva utánavetette magát, a katona hanyatt-homlok menekült, s Fabrizio nemsokára látta: felugrik egyik lovára és elvágtat. „Hát jó, fusson! A golyóm már úgysem érheti el!” – Az újonnan szerzett ló pompás állat volt, de látszott, hogy az éhségtől már-már feldől. Fabrizio visszatért az országútra, itt még mindig nem mutatkozott teremtett lélek. Átvágott az útra, lovát ügetésre fogta, hogy elérje ott balra azt a kis dombhajlatot; azt remélte: onnan megpillantja valahol a markotányosnőt. De amikor felért az emelkedésre, mérföldnyi távolságban nem látott mást, csak egy-egy magányos katonát. „Derék, jó asszony! – sóhajtotta. – Úgy látszik, meg van írva, hogy nem látom többé!” Odalovagolt egy tanyához; már messziről látta az út jobb oldalán. Le sem szállt a lóról, előre fizetett, zabot adatott a szegény állatnak, mely olyan éhes volt, hogy már a jászolt harapdálta. Egy órával később Fabrizio az országúton ügetett, kissé még mindig reménykedve, hogy megtalálja a markotányosnőt vagy legalább Aubry káplárt. Ügetett, poroszkált, jobbra-balra kémlelt, míg végül egy iszapos folyóhoz ért, melyen elég keskeny fahíd vezetett át. A híd előtt, az út jobb oldalán, magányos ház állt, kocsmacégérrel: A fehér lóhoz. Felkötött karú lovastiszt állt a híd előtt; lovon ült, és nagyon komornak látszott. Tízlépésnyire tőle három gyalogos dragonyos a pipájával bajlódott.

„Na, ezek is olyanok, akiknek kedvük támadhat megvenni a lovamat, s még olcsóbban, mint én vettem! – gondolta Fabrizio. A sebesült tiszt és a három gyalogos nézte őt, s úgy látszott, várják. – Most nem volna szabad átmennem a hídon, a folyó jobb partján kellene maradnom, ezt az utat tanácsolná a markotányosnő, nehogy bajba kerüljek. Helyes! – gondolta hősünk. – De ha megfutamodom, holnap nagyon szégyellném magam! Különben pedig jó lábú lovam van, a tiszté pedig bizonyára fáradt; ha megpróbálnak leszállítani, elvágtatok!” Miután Fabrizio mindezt így elgondolta, rövidre fogta a szárat, és lehetőleg kis lépésekkel megindult előre.

–  Gyere már ide, huszár! – mordult rá a tiszt keményen. Fabrizio néhány lépést tett és megállt.

–  A lovamat akarja elvenni? – kiáltotta.

–  Dehogy akarom. Csak gyere!

Fabrizio megnézte a tisztet: fehér bajusza volt és nagyon becsületes arca; a kendőt, mellyel bal karját felkötötték, már egészen átitatta a vér, és jobb keze is valamilyen véres, fehér ruhába volt bugyolálva. „Majd a gyalogosok fognak a lovam kantárjához ugrani!” – gondolta Fabrizio; de amikor jobban megnézte őket, látta, hogy a gyalogosok is sebesültek.

–  A becsület nevében – fordult hozzá a tiszt, aki ezredesi vállrojtot viselt – a becsület nevében maradj itt lovas őrszemnek, és mondd meg minden dragonyosnak, vadásznak és huszárnak, aki erre jön, hogy Le Baron ezredes itt van ebben a fogadóban, és azt parancsolom nekik, jelentkezzenek nálam!

Az öreg ezredes arcát eltorzította a fájdalom; már első szavaival meghódította hősünket, aki nagyon okosan így felelt:

–  Fiatal vagyok én ahhoz, uram, hogy hallgassanak rám. Jó lenne, ha írott parancsot adna.

–  Igaza van! – mondta az ezredes, és figyelmesen megnézte őt. – Írd a parancsot, La Rose, neked még van jobb kezed.

La Rose némán kihúzott zsebéből egy pergamenbe kötött könyvecskét, néhány sort írt, kitépett egy oldalt, és Fabriziónak nyújtotta. Az ezredes elismételte a parancsot, s még hozzátette, hogy kétórai őrség után, ahogy szokás, a kíséretében levő három sebesült dragonyos közül majd felváltja valamelyik. Ezzel belépett embereivel a fogadóba. Fabrizio utánuk nézett, ahogy befelé lépdeltek, és meg sem mozdult a híd végében, annyira megdöbbentette a három férfi komor, szótlan szenvedése. „Akár elvarázsolt szellemek lehetnének!” – gondolta. Végül szétnyitotta az összehajtott papírlapot, és elolvasta a parancsot:

Le Baron, a 6. dragonyosok ezredese, a XIV. hadtest első lovashadosztálya második dandárának parancsnoka elrendeli minden lovasnak, dragonyosnak, vadásznak és huszárnak, hogy ne keljenek át a hídon, jelentkezzenek nála, A fehér ló fogadóban a híd mellett, hadiszállásán.

Kelt a Sainte-híd melletti hadiszálláson, 1815. június 19-én.

A jobb karján megsebesült Le Baron ezredes helyett az ő parancsából

La Rose
törzsőrmester

Alig félórája állt őrséget Fabrizio a hídon, amikor hat lovas és három gyalogos vadász érkezett; közölte velük az ezredes parancsát.

–  Visszajövünk! – mondják a lovasok közül négyen, és gyors ügetéssel átkelnek a hídon. Fabrizio ekkor a két másikkal tárgyal. A vita egyre izgatottabb, közben a három gyalogos átmegy a hídon. Az ott maradt két lovas közül egyik végül látni akarja a parancsot, s magával viszi ezekkel a szavakkal:

–  Majd megmutatom a bajtársaimnak, bizonyosan visszajönnek; csak várj!

És elvágtat, társa meg utána. Mindez egyetlen szempillantás alatt.

Fabrizio dühöngve hívta az egyik sebesült katonát, aki feltűnt A fehér ló ablakában. A katona, aki törzsőrmesteri rangjelzést viselt, lejött, s míg jött, odakiáltott neki:

–  Kardot ki! Őrségen vagy!

Fabrizio engedelmeskedett, majd ezt mondta:

–  Elragadták a parancsot.

–  Rosszkedvűek a tegnapi dolog miatt! – felelte a másik komoran. – Odaadom neked az egyik pisztolyomat; ha megint parancsot követelnének, lőj a levegőbe, s én kijövök; vagy kijön maga az ezredes.

Fabrizio nagyon jól látta, milyen meglepett mozdulatot tett a törzsőrmester, amikor ő jelentette: a parancsot elragadták. Megértette, hogy őt, Fabriziót sértették meg, s megfogadta, többé nem engedi, hogy semmibe vegyék.

A törzsőrmester nyeregpisztolyával másodszor is büszkén elfoglalta őrhelyét; hamarosan észrevette: hét huszár lovagol feléje; úgy helyezkedett el, hogy elállta a hidat. Közli velük az ezredes parancsát, bosszúsnak látszanak, és a legmerészebbik megkísérli hogy áttörjön. Fabrizio markotányosnő barátnőjére gondol, aki tegnap reggel azt mondta neki: a karddal szúrni kell, s nem vágni! – lefordítja hát egyenes kardja hegyét, és úgy tesz, mint aki rögtön megdöfi azt, aki ellenszegül a parancsnak.

–  Nézd csak a taknyost, le akar szúrni minket! – kiáltozták a huszárok. – Mintha bizony tegnap nem szurkáltak volna minket eleget!

Egyszerre valamennyien kirántották kardjukat, és Fabrizióra rohantak; hősünk úgy érezte: rögtön vége van. De eszébe jutott a törzsőrmester csodálkozó arca, s nem akarta, hogy még egyszer olyan megvetően nézzen rá. Mialatt egyre hátrált a hídon, megpróbálta, hogy feléjük szúrjon. Olyan nevetséges volt, ahogyan emelgette a nagy, egyenes, nehéz, roppant súlyos lovassági kardot, mely sehogyan sem illett kezébe, hogy a huszárok máris tudták, kivel van dolguk. Ekkor már nem arra törekedtek, hogy megsebesítsék, csak a ruháját akarták felhasogatni. Így kapott Fabrizio három-négy kisebb vágást a karjára. Ő híven követte a markotányosnő utasítását: minden erejéből szúrt és szúrt. Szerencsétlenségére kardja hegye beleszaladt az egyik huszár kezébe: a huszár megdühödött, hogy ilyen katonácska hozzáérhetett, s rögtön hatalmas vágással felelt; mely Fabrizio felső combját érte. A vágás azért szaladt olyan mélyre, mert hősünk lova nemhogy kerülte volna a verekedést, inkább ő vetette magát nagy kedvvel a támadókra. Amikor a huszárok látták, hogy Fabrizio karjáról csurog a vér, megijedtek: máris túlfeszítették a játékot, és a híd bal karfájához taszítva őt – elvágtattak. Fabrizio első szabad pillanatában pisztolyával a levegőbe lőtt: a megbeszélt jel volt az ezredesnek.

Ezalatt ugyanannak az ezrednek négy lovasa és két gyalogos huszárja közeledett a hídhoz – talán kétszáz lépésnyire lehettek, amikor a lövés eldördült; figyelmesen nézték, mi történik a hídon, azt hitték, Fabrizio a bajtársaikra lőtt. A négy lovas erre kivont karddal vágtatva rohant hősünkre. Ez már igazi támadás volt. Le Baron ezredes a figyelmeztető lövésre kinyitotta a fogadó ajtaját, és a hídra sietett: egyszerre ért oda a vágtató huszárokkal, ő maga kiáltott rájuk: álljanak meg!

–  Nem ismerünk semmiféle ezredest! – üvöltötte az egyik, s megsarkantyúzta lovát.

A felindult ezredes megszakította szemrehányó szavait, és sebesült jobb kezével balról elkapta a huszár lovának kantárszárát.

–  Állj meg, hűtlen katona! Megismerlek! Henriet kapitány századában szolgálsz.

–  No hát, akkor parancsoljon nekem a kapitány! – Felröhögött. – Henriet kapitány tegnap elesett, te meg eridj zabot hegyezni!

Miközben ezt ordította, mindenáron át akart jutni a hídon, s meglökte az öreg ezredest, aki leesett, s ülve maradt a hídon. Fabrizio két lépéssel távolabb állt, de szemben a fogadóval; most megsarkantyúzta paripáját, s amikor a támadó huszár lovának szügye a földre lökte az ezredest, aki balról még mindig fogta a kantárszárat, Fabrizio felháborodottan és vadul a huszár felé döfött. Szerencse a huszár lova, érezve, hogy a kantárszár, melyet az ezredes nem eresztett el, a földre húzza, oldalt farolt, úgyhogy Fabrizio nehéz lovassági kardjának hosszú pengéje végigcsúszott a huszár mellényén, és közvetlenül a szeme alatt villant el. A huszár feldühödve teljes erejével hősünkre sújt, felhasítja mentéjének ujját, kardja mélyen belevág karjába: Fabrizio lezuhan a földre.

Az egyik gyalogos huszár – látva, hogy a híd mindkét védője a földre került – megragadja az alkalmat, hogy megkaparinthatja magának Fabrizio lovát, hátára pattan, s átvágtat a hídon.

Közben a törzsőrmester is kirohant a fogadóból, s látta, hogy ezredese elesik; azt hitte, súlyosan megsebesült. Fabrizio lova után futott, és kardja hegyét a tolvaj ágyékába döfte; az lezuhant. Amikor a huszárok látták, hogy a hídon csak a gyalogos törzsőrmester maradt, elrobogtak mellette, és villámgyorsan elporzottak. A gyalogos meg a mezőkre menekült.

A törzsőrmester odalépett a sebesültekhez. Fabrizio már felállt; alig érzett fájdalmat, de sok vére elfolyt. Az ezredes lassabban emelkedett fel, egészen elkábult az eséstől, de nem sebesült meg.

–  Csak a régi seb fáj a kezemen – mondta a törzsőrmesternek.

Az a huszár, akibe a törzsőrmester beledöfött, meghalt.

–  A pokolba vele! – kiáltotta az ezredes. – De törődjetek ezzel a kis fiatalemberrel, akit olyan rossz posztra állítottam! – fordult a törzsőrmesterhez és a két dragonyoshoz, akik szintén odafutottak. – Magam maradok a hídon, talán sikerül megállítanom az őrülteket! Vigyétek a kis fiatalembert a fogadóba, és kötözzétek be a karját. Vegyétek el az egyik ingemet!

ÖTÖDIK FEJEZET

Az egész kaland egy percig sem tartott; Fabrizio sebei nem voltak súlyosak. Karját szorosan bekötözték az ezredes ingéből hasított csíkokkal. A fogadó első emeletén ágyat akartak vetni.

–  De amíg engem itt szeretettel ápolnak az első emeleten, lovam unatkoznék egyedül az istállóban, és majd még más gazdát keres magának.

–  Nem is olyan mafla ez az újonc! – nézte meg a törzsőrmester.

És Fabriziót friss szalmára fektették, ugyanabba a jászolba, melyhez lovát kötötték.

S mert Fabrizio nagyon elgyengült, az őrmester egy csésze forralt bort vitt neki, s kissé el is beszélgetett vele. Hősünk a harmadik mennyországban érezte magát: beszélgetés közben megdicsérték.

Csak másnap hajnalban ébredt; a lovak hosszan nyerítettek, és veszekedetten dobogtak; az istálló megtelt füsttel. Első pillanatban Fabrizio nem tudta, mi ez a dobogás, azt sem tudta, hol van; végül – már fulladozva a füsttől – eszébe jutott, talán a ház ég? Szempillantás alatt kiugrott az istállóból, és máris lován ült. Felnézett; az istálló felett a két ablakból dőlt a füst, és feketén gomolygott a tetőn. Éjszaka körülbelül száz menekült érkezett A fehér ló fogadóba; mind ordított és káromkodott. Fabrizio ötöt-hatot látott közelről, tökrészegek voltak; az egyik rákiáltott, s meg akarta állítani:

–  Hová viszed a lovamat?

Negyed mérföldnyire lehetett, amikor visszanézett; senki nem követte, a ház lángolt. Megismerte a hidat, eszébe jutott sebesülése, érezte, hogy a karja forró, és szorítja a kötés. – „Hát az öreg ezredessel vajon mi történt? Saját ingét adta ide, hogy bekötözzék a karomat!” Hősünk ezen a reggelen tökéletesen hidegvérű volt; a nagy vérveszteség után eltűnt belőle minden regényeskedés.

„Jobbra! – gondolta. – Jobbra és meneküljünk!” Nyugodtan követte a folyót, mely átbújt a híd alatt, és az országút jobb oldalán haladt tovább. A derék markotányosnő tanácsaira gondolt. „Milyen jó barát, milyen nyílt!” – ismételgette magában.

Egy óráig lovagolhatott, s egyszerre igen gyengének érezte magát. „Mi az? Elájulok? Ha elájulok, ellopják a lovamat, talán a ruháimat is, s a ruháimmal a pénzemet.” Arra már nem volt ereje, hogy lovának parancsoljon, csak arra törekedett, hogy egyensúlyban tartsa magát; ekkor egy paraszt, aki az országút mellett a földjén dolgozott, észrevette, hogy milyen sápadt, s egy pohár sört meg kenyeret vitt neki.

–  Láttam, milyen sápadt, azt gondoltam, bizonyára maga is a nagy csatában sebesült meg! – szólította meg a paraszt.

Soha segítség nem érkezett jobbkor. Amikor Fabrizio beleharapott a fekete kenyérbe, szeme előtt elsötétült minden. Azután összeszedte magát kissé, s köszönetet mondott a parasztnak.

–  És hol vagyok? – kérdezte.

A paraszt megmagyarázta, hogy háromnegyed mérföld után eléri Zonders kisvárost, ott majd jó ápolást kaphat. Fabrizio úgy ért a kisvárosba, hogy alig tudott magáról, minden lépésnél csak arra ügyelt, nehogy leessék a lóról. Egy nagy nyitott kaput látott, belovagolt: fogadó volt A lóvakaróhoz. Rögtön elébe sietett a ház derék tulajdonosnője, egy hatalmas asszony; szánakozva és izgatottan hívott segítséget. Két fiatal lány segítette le Fabriziót a lóról; alig szállt le, elvesztette eszméletét. Sebészt hívtak, eret vágtak rajta. Aznap és a következő napokon Fabrizio nemigen tudta, mit tesznek vele, majdnem mindig aludt.

Combsebe komoly gennyedéssel fenyegetett. Ha időnként magához tért, csak azt kérte, gondoskodjanak lováról, és gyakran emlegette: jól megfizeti a gondoskodást; ez kissé sértette is a jószívű fogadósnőt és lányait. Két hete ápolták már csodálatra méltóan; a feje lassan tisztult; s ekkor egy este észrevette, hogy vendéglátóinak arca nagyon zavart. Nemsokára egy német tiszt lépett be szobájába: olyan nyelven felelgettek neki, amit ő nem értett; de jól látta, hogy róla beszélnek; úgy tett, mintha aludnék. Kis idő múlva, amikor úgy gondolta, hogy a tiszt már kimehetett, magához szólította vendéglátóit:

–  Nem azért jött ez a tiszt, hogy listára vegyen, és fogolynak nyilvánítson?

A fogadósnő könnyezve bólintott.

–  Helyes! A dolmányomban van pénz! – kiáltotta és felült ágyán. – Vegyenek nekem polgári ruhát, s még ma éjszaka ellovagolok. Egyszer már megmentették az életemet; amikor befogadtak, majdnem meghaltam az utcán. Mentsenek meg még egyszer; segítsenek, hogy visszamehessek anyámhoz.

Szavaira a fogadósnő lányai zokogni kezdtek; remegtek a fiúért, s mert alig értették francia szavait, közelebb húzódtak ágyához, így kérdezgették. Anyjukkal flamandul beszéltek, de minden pillanatban gyöngéden hősünkre néztek. Fabrizio megértette, hogy menekülése komoly bajba sodorhatja őket, és ők nem törődnek a veszéllyel. Túláradó szívvel kezüket szorongatta és hálálkodott. Egy helybeli zsidó vállalta: ellátja minden szükséges ruhaneművel; de amikor este tíz óra tájt elhozta a holmit, a lányok rögtön látták – Fabrizio dolmányát összehasonlítva az újonnan vásárolt öltözettel – a ruhát nagyon meg kell szűkíteni. Azonnal munkához láttak; nem volt veszteni való idejük. Fabrizio megmondta, hová rejtett néhány aranyat ruháiban, arra kérte vendéglátóit, varrják be aranyait új öltözetébe is. A ruhával egy pár szép, új csizmát is hoztak. Fabrizio bizalommal megkérte a két kedves lányt: vágják fel a huszárcsizmát, ott, ahol ő megmutatja – apró gyémántjait az új csizmába dugták.

A vérveszteség és utána a nagy gyengeség azzal a furcsa következménnyel járt, hogy Fabrizio majdnem egészen elfelejtett franciául; olaszul beszélt vendéglátóihoz, azok meg flamand tájszólással felelgettek neki, s így jóformán csak mutogatással értették meg egymást. A fiatal lányok egészen önzetlenül dolgoztak, de amikor megpillantották a gyémántokat, lelkesedésük szinte rajongássá vált; azt hitték, hősünk álruhás herceg. Aniken, a fiatalabb és gyerekesebb, nyíltan megölelte. Fabrizio is nagyon kedvesnek látta őket; és éjféltájt, amikor a sebész megengedte, hogy néhány korty bort igyék, hiszen útra készül, már-már maradni lett volna kedve. „Hol lehetne jobb dolgom, mint itt?” – kérdezte önmagától. De hajnali kettőkor mégis felöltözött. Mikor kilépett szobájából, a jószívű fogadósnő bevallotta: lovát elvitte a tiszt, aki néhány órával előbb itt járt.

–  Söpredék! Söpredék! – káromkodott Fabrizio. – Egy sebesülttől!

Ifjú olasz hősünk nem volt eléggé filozófus, hogy eszébe jusson: milyen áron szerezte ő maga ezt a lovat.

Aniken sírva elmondta: egy másik lovat béreltek neki; ő azt szerette volna, ha a fiú marad. A búcsú gyengéd volt. Két magas fiatalember, a jószívű fogadósnő rokonai, emelték Fabriziót nyeregbe. Útközben szorosan mellette lovagolva támogatták őt, míg egy harmadik néhány száz lépéssel a kis menet előtt haladt, s azt kémlelte: nem kerül-e eléjük az úton gyanús őrjárat? Két óráig meneteltek így, akkor A lóvakaróhoz fogadósnőjének egyik unokanővérénél állapodtak meg. Mondhatott Fabrizio akármit, akik eddig elkísérték, továbbra sem akartak tőle elválni; egyre csak azt hajtogatták: mindenkinél jobban ismerik az erdei ösvényeket.

–  De holnap reggel, ha szökésemet észreveszik, és magukat nem találják otthon, bajba jutnak!

Megint nekiindultak. Szerencsére, mire a nap felkelt, a síkságot sűrű köd borította. Reggel nyolc óra tájt egy kisvároshoz értek. Az egyik fiatalember kivált közülük, hogy megnézze: elrejtették-e a postalovakat? Csakugyan, a postamesternek még volt ideje, hogy eltüntesse lovait, és szerezzen helyettük néhány gyalázatos gebét – ezeket kötötte be istállóiba. A mocsarak mélyére rejtett lovak közül előhoztak kettőt, s három órával később Fabrizio felszállt egy kicsi, rozoga bricskára, mely elé azonban remek postalovakat fogtak. Ereje szinte visszatért már. Érzelmes pillanat volt, amikor elvált a fiatalemberektől, a fogadósnő rokonaitól; bármilyen kedves ötlettel kínálta is Fabrizio: semmiképpen nem fogadtak el pénzt.

–  Uram, ebben a helyzetben magának sokkal nagyobb szüksége lesz pénzre, mint nekünk! – ismételgették a becsületes fiatalok.

Hősünk leveleivel végül mégis elindultak visszafelé: a levelekben Fabrizio az út izgalmaitól felélénkülve megkísérelte elmondani vendéglátóinak, mit érez irántuk. Könnyezve írt nekik; és a kis Aniken levelébe bizonyára valamelyes szerelem is csöppent.

További útján már semmi nem történt. Amikor Amiens-be ért, combsebe kegyetlenül fájt; a vidéki sebész nem gondolt arra, hogy feltárja a sebet, s hiába végzett érvágást, a seb mégis gennyedni kezdett. Két hetet töltött Fabrizio az amiens-i fogadóban, egy hajbókoló és pénzsóvár családnál, s ezalatt a szövetségesek elözönlötték Franciaországot. Fabrizio szinte új emberré vált, annyit s oly mélyen gondolkodott mindazon, amit megélt. Egyetlen kérdésben maradt gyerek: csata volt-e amit látott? S másodszor: ez a csata a Waterlooi csata volt-e? Életében most először élvezte az olvasást; egyre azt remélte, hogy a napilapokban vagy a harctéri tudósításokban valamilyen leírásra bukkan, melyben felismeri azokat a helyeket, amerre ő járt Ney marsall kíséretében, majd később a másik tábornokkal. Míg Amiens-ben tartózkodott, csaknem mindennap írt jó barátainak A lóvakaróhoz fogadóba. Amint meggyógyult, Párizsba utazott; régi szállodájában legalább húsz levél várta anyjától és nagynénjétől, mindegyikben könyörögtek: induljon azonnal haza. Pietranera grófné utolsó levele felzaklatta Fabriziót titokzatos hangjával; ez a levél szétfújta meghatott álmait. Fabriziónak elegendő volt egyetlen szó, s máris felkészült a legnagyobb csapásokra; és képzelete a legszörnyűbb részletekkel színezte ki a csapásokat.

„Vigyázz! Alá ne írd leveleidet, ha hírt adsz magadról! – figyelmeztette a grófné. – Ha hazajössz, ne gyere egyenesen a Como-tóhoz: állj meg Luganóban, svájci területen.” Ebbe a kisvárosba Cavi néven kellett megérkeznie; a városka legjobb fogadójában találja majd a grófné emberét, aki közli vele, mit tegyen. Nagynénje ezekkel a szavakkal végezte: „Minden lehetséges módon titkold el, milyen őrültséget tettél, s főleg ne tarts meg semmilyen írást vagy nyomtatványt; Svájcban már Santa Margherita[23] buzgó tisztviselői vesznek körül. Ha lesz elég pénzem – írta a grófné – valakit Genfbe is küldök, a Mérleg-szállodába, s ott majd olyan részleteket hallasz, amiket nem írhatok meg, megérkezésed előtt mégis tudnod kell róluk. De az istenért, egy napig se maradj tovább Párizsban, kémeink felismerhetnek!” Fabrizio képzelete rögtön a legkülönösebb helyzeteket rakta össze: s képtelen volt minden más élvezetre, egyre csak azon törte a fejét, milyen rendkívüli változásokat akarhat nagynénje vele közölni. Mialatt átutazott Franciaországon, kétszer tartóztatták fel, de kivágta magát; ezeket a kellemetlenkedéseket olasz útlevelének köszönhette és az útlevélbe írt szokatlan foglalkozásnak: barométerkereskedő; fiatalságához és felkötött karjához sehogyan sem illett ez a mesterség.

Genfben végre megtalálta a grófné emberét, aki elmondta, hogy őt, Fabriziót, feljelentették a milánói rendőrségen. Azzal gyanúsítják, hogy ő vitte Napóleonhoz a volt itáliai királyság híveinek, egy nagyarányú szervezett összeesküvő társaságnak kiáltványát. „Ha utazásának nem ez a célja, miért használt volna álnevet?” – kérdezte a feljelentés. A grófné embere azt is közölte még: anyja majd igyekszik bizonyítani, ami igaz, vagyis:

1. Azt, hogy ő soha nem hagyta el Svájcot;

2. Hogy a kastélyból váratlanul ment el, mert összeveszett fivérével.

Amikor Fabrizio mindezt meghallotta, szinte büszke lett. „Mintha valamilyen követféle lettem volna Napóleonnál! Így akár az a kitüntetés is érhetett volna, hogy beszélek ezzel az óriással; bár így lett volna!” – Eszébe jutott, hogy hetedik ükapja, a Sforza kíséretében Milánóba érkezett ősnek unokája abban a kitüntetésben részesült, hogy a herceg ellenségei levágták a fejét, mert rajtakapták, amikor átment Svájcba: kiáltványt vitt az érdemes kantonoknak, s katonákat toborzott. Szinte látta maga előtt a metszetet, mely megörökíti ezt a jelenetet, benne volt a család krónikájában. Tovább kérdezgette az inast s észrevette, hogy azt izgatja egy részlet, amit végül nem tudott elhallgatni, bár a grófné többször is ráparancsolt: erről hallgasson. Ascanio, a bátyja jelentette fel a milánói rendőrségen! Ez a rettenetes hír szinte megőrjítette hősünket. Genfből Lausanne-t érintve vezet az út Itáliába; Fabrizio gyalog akart nekivágni, s azonnal; gyalog akarta a tíz-tizenkét mérföldet megtenni, pedig a genf-lausanne-i gyorskocsi két óra múlva indult. Mielőtt elindult volna Genfből, valamelyik siralmas kávéházban összetűzött egy fiatalemberrel, aki szerinte furcsán nézett rá. Tökéletesen igaza is volt; a fiatal, nyugodt, józan genfi fiú, akit csak a pénz érdekelt, sült bolondnak hitte őt; mert amikor Fabrizio belépett a kávéházba, először dühödten jobbra-balra pillantgatott, majd a csésze kávét, amit rendelt, felborította, s a kávé a svájci nadrágjára ömlött. Az összetűzés pillanatában Fabrizio első mozdulata tökéletesen beleillett volna a XVI. századba: ahelyett, hogy párbajról tárgyalt volna a genfi fiatalemberrel, kirántotta tőrét, és rávetette magát, hogy beledöfje. A lobogó, nevetséges pillanatban Fabrizio megfeledkezett a becsület jól ismert törvényeiről – az ösztön ébredt fel benne, helyesebben a gyermekkor emlékei.

Az a bizalmi ember, akivel Luganóban találkozott, csak fokozta dühét, amikor újabb részletekről is beszámolt. Fabriziót annyira szerették Griantában, hogy a nevét sem ejtették volna ki, s ha bátyja nem viselkedik ilyen szeretetteljesen, mindenki úgy jár-kél, mintha Milánóban hinnék, és távolléte soha nem kelti fel a milánói rendőrség figyelmét.

–  A vámőrök bizonyára megkapták személyleírását! – mondta nagynénjének küldönce. – S ha az országúton megyünk, a Lombard-Velencei Királyság határán letartóztatják.

Fabrizio emberei a legrejtettebb ösvényeket is ismerték a Lugano és Como-tó közötti hegységben: orvvadásznak, illetve csempésznek öltöztek, s mert hárman voltak, és az arcuk elég elszánt volt, a vámőröknek eszükbe sem jutott, hogy megállítsák őket, sőt előre köszöntek nekik. Fabrizio úgy intézte, hogy a kastélyba éjféltájt érkezzenek; ilyenkor apja és valamennyi rizsporos inasa már régen ágyban volt. Könnyedén leereszkedett a mély árokba, s egy pince kis ablakán bemászott a kastélyba: itt várt rá anyja és nagynénje. Csakhamar futva érkeztek húgai is. Kitörő áradozások és könnyek váltották egymást hosszú ideig; és alig kezdtek józanul beszélni, a szerencsétleneket – mert szerencsétlennek hitték magukat – máris a hajnal sugarai figyelmeztették, hogy az idő elrepült.

–  Remélem, bátyád nem sejti, hogy megérkeztél! – mondta Pietranera grófné. – Gyönyörű kiruccanása óta nem beszélek vele, és ezért megtisztelt azzal, hogy megsértődött. Ma vacsora közben kegyes voltam megszólítani őt. Kellett valamit tennem, hogy elrejthessem bolond jókedvemet, nehogy gyanakodjék. Majd, amikor láttam, milyen büszke úgynevezett kibékülésemre, kihasználtam örömét, és a rendesnél több bort itattam vele. Most bizonyára nem jut eszébe, hogy lesbe álljon, és folytassa mesterségét, a spionkodást.

–  A te lakosztályodban kell elrejtenünk kis huszárunkat! – mondta a márkiné. – Most nem mehet el; ezekben az első pillanatokban még nem vagyunk elég nyugodtak, és meg kell találnunk a legjobb megoldást, hogyan szedhetjük rá a szörnyű milánói rendőrséget.

Így is tettek; de a márki és idősebbik fia másnap észrevették, hogy a márkiné örökké sógornője lakosztályában tartózkodik. Nem töltjük most az időt azzal, hogy leírjuk: milyen gyengéd áradozás és boldogság kavarta fel még ezen a napon is a boldog embereket. Az olasz szívet a gyanú és égő képzeletük őrült ötletei sokkal jobban feldúlják, mint a mienket, örömük viszont mélyebb és tovább tart. Ezen a napon a grófné és a márkiné egyetlen percig nem volt józan; Fabriziónak újra és újra mindent el kellett mondania; végül elhatározták, hogy Milánóban rejtik el boldogságukat, annyira nehéznek látszott továbbra is kijátszani a márki és Ascanio rendőri felügyeletét.

A kastély rendes bárkáját vették igénybe, mintha Comóba mennének; ha másként tesznek, rögtön ezer gyanút ébresztenek. De amint a comói kikötőbe értek, a márkinénak eszébe jutott, hogy igen fontos iratokat felejtett Griantában; sietve visszaküldte hát a csónakosokat, s ezek az emberek semmit, de semmit nem jelenthettek, mit csinál a két asszony Comóban. Alighogy kiszálltak, sietve kibérelték az első kocsit, azok közül, melyek ott várják az utasokat, annál a magas középkori toronynál, a milánói kaputól valamivel feljebb. Rögtön indultak is, a kocsisnak nem volt ideje senkivel beszélni. Negyed mérföldnyire a várostól a két nő egy ismerős fiatal vadásszal találkozott, s mert férfi nem volt velük, a vadász előzékenyen felajánlotta, hogy lovagjuk lesz, s elkíséri őket Milánó kapujáig, ő is arrafelé portyázik vadászat közben. Minden jól ment, az asszonyok nagyon vidáman beszélgettek a fiatal utassal, amikor az út egyik fordulójában, ott, ahol a szép San Giovanni-dombot és erdőt kerülik meg, három álruhás csendőr ugrott a lovak elé, s elkapták a kantárt.

–  Jaj, a férjem elárult! – kiáltotta a márkiné, és elájult.

Egy törzsőrmester, aki valamivel hátrább maradt, botladozva közeledett a kocsihoz, és olyan hangon szólalt meg, mintha kocsmából lépett volna ki.

–  Nagyon sajnálom, de le kell tartóztatnom magát, Fabio Conti tábornok!

Fabrizio azt hitte, otromba tréfa, hogy a törzsőrmester tábornoknak szólítja. „Ezért még megfizetsz!” – gondolta. Az álruhás csendőröket nézte, s közben egyre csak a kedvező pillanatot leste, mikor ugorhat le a kocsiról, s menekülhet a sűrűbe.

A grófné mindenesetre mosolyogni próbált, és a törzsőrmesterhez fordult:

–  Kedves őrmester, csak nem ezt a tizenhat éves gyereket hiszi Conti tábornoknak?

–  Hát maga nem a tábornok lánya? – bámult rá a törzsőrmester.

–  Íme, az apám! – mutatott a grófné Fabrizióra.

A csendőrökből kipukkant a nevetés.

–  Mutassa az útlevelüket, és ne okoskodjon! – vágott bele a törzsőrmester, akit bosszantott az általános jókedv.

–  Ezek a hölgyek sohasem hoznak magukkal útlevelet, ha Milánóba mennek! – jegyezte meg a kocsis gőgösen és nyugodtan. – Griantai kastélyukból jönnek. Ez itten Pietranera grófné, az meg del Dongo márkiné.

A megzavarodott törzsőrmester a lovak elé húzódott, és tanácskozásra bújt össze embereivel. Már legalább öt perce tartott a megbeszélés, amikor Pietranera grófné arra kérte az urakat: engedjék meg, hogy a kocsi néhány lépéssel előbbre menjen, és árnyékba álljon. Nyomasztó meleg volt, bár még tizenegy óra sem múlt el. Fabrizio figyelmesen nézett jobbra-balra, hogyan szökhetne meg, s most észrevette, hogy az egyik kicsi, mezei ösvényen felbukkan egy fiatal lány, s kilép a poros országútra; tizennégy-tizenöt éves lehetett, zsebkendőjét arca elé tartva félénken sírt. Két egyenruhás csendőr között jött, s háromlépésnyire mögötte – ugyancsak két csendőr között – magas, szikár férfi, olyan színészies, túlzott méltósággal, mint egy prefektus a körmenet nyomában.

–  Hát ezeket hol találtátok? – kérdezte a törzsőrmester, aki akkor már egészen részeg volt.

–  A földeken át menekültek, útlevelük persze sehol!

A törzsőrmester már egészen fejét vesztette: itt állt előtte öt fogoly, s neki kettő kellett. Néhány lépéssel odább ment, egy embert otthagyott, hogy őrizze az előkelősködő foglyot, egy másikra meg a lovakat bízta, nehogy elinduljanak.

–  Maradj csak! – figyelmeztette a grófné Fabriziót, aki már leugrott a kocsiról. – Minden rendbejön!

Hallották, hogy az egyik csendőr ezt harsogja:

–  Baj is az! Ha nincs útlevelük, az is jó fogás!

A törzsőrmester mintha nem lett volna ennyire elszánt; Pietranera grófné neve nyugtalanította. Ismerte a tábornokot, s nem tudta, hogy meghalt. Arra gondolt: „A tábornok olyan ember, aki biztosan megbosszulja, ha ok nélkül letartóztatom a feleségét!”

A tanácskozás hosszúra nyúlt, a grófné közben beszélgetni kezdett a fiatal lánnyal, aki ott állt az úton, a porban, a hintó mellett: szépsége szinte meghökkentette a grófnét.

–  Kicsikém, magának még megárt a nap! Ez a derék katona – fordult a lovak mellett álló csendőrhöz – bizonyára megengedi, hogy felszálljon a hintóba.

Fabrizio, aki a kocsi körül ólálkodott, odalépett, hogy felsegítse a fiatal lányt. Az már felszökkent a hágcsóra. Fabrizio közben a karját fogta, de ekkor a tekintélyes férfi hat lépéssel a kocsi mögül, megeresztette méltóságtól duzzadó hangját:

–  Maradjon az úton! Ne szálljon fel idegen kocsiba!

Fabrizio nem hallotta a rendelkezést; a fiatal lány pedig – ahelyett, hogy belépett volna a kocsiba – vissza akart lépni, s mert Fabrizio még mindig fogta, a fiú karjába esett, Fabrizio mosolygott, a lány mélyen elpirult; egy pillanatig nézték egymást, azután a fiatal lány kiszabadította magát karjából.

„Kedves fogolytárs lenne! – tűnődött Fabrizio. – Milyen mély gondolatokat őrizhet homloka! Milyen komolyan tudhat szeretni ez a lány!”

A törzsőrmester fölényeskedve közeledett:

–  A hölgyek közül melyik Clelia Conti?

–  Én! – felelte a fiatal lány.

–  Én meg Fabio tábornok vagyok! – kiáltott fel az idős férfi. – Fabio Conti tábornok, a pármai fejedelem őfelségének kamarása! Rendkívül tiszteletlennek tartom, hogy egy ilyen rangú embert úgy hajszoljanak, mint valamilyen tolvajt!

–  Tegnapelőtt, amikor a comói kikötőben bárkára szállt, nem a pokolba küldte a rendőrfelügyelőt, aki az útlevelét kérte? No hát! Ma ő járatja meg magát ebben a pokoli melegben!

–  Már elindultam a bárkámmal, sietnem kellett, vihar készülődött. Egy civil ruhás férfi utánam kiáltott a partról: forduljak vissza! Megmondtam a nevemet, és továbbmentem.

–  Ma reggel pedig megszökött Comóból?

–  A rangombeliek nem visznek magukkal útlevelet, ha Milánóból kirándulnak a tóra. Ma reggel Comóban megmondták, hogy a kapunál le fognak tartóztatni. Gyalog indultam el a lányommal; azt reméltem, útközben találok kocsit, mellyel Milánóba mehetek, s ott első utam a tartományi tábornokhoz vezet majd, hogy megtegyem panaszomat!

Látszott, hogy a törzsőrmester fellélegzett.

–  Rendben, tábornok úr! Ezennel letartóztatom, és Milánóba vezetem magát. – Fabrizióhoz fordult. – És maga? Hát maga kicsoda?

–  A fiam! – szólt közbe a grófné. – Ascanio; Pietranera hadosztálytábornok fia.

–  És nincs útlevele, grófné? – kérdezte igen megszelídülten a törzsőrmester.

–  Olyan fiatal! Még nem volt útlevele. Soha nem utazik egyedül, mindig csak velem.

Beszélgetésük alatt Conti tábornok egyre sértődöttebb méltósággal tárgyalt a csendőrökkel.

–  Ne beszéljen annyit! – szólt rá az egyik. – Le van tartóztatva, kész!

A törzsőrmester is beleszólt:

–  Legyen boldog, ha megengedjük, hogy egy parasztlovat béreljen; különben a porban és melegben itt gyalogolhat szépen a lovaink között, hiába pármai kamarás maga!

A tábornok káromkodni kezdett.

–  Elhallgatsz rögtön? – kiáltott rá a csendőr. – És hol a tábornoki ruhád? Akárki mondhatja, hogy ő tábornok!

A tábornok még indulatosabb lett. Ezalatt a hintóban sokkal szerencsésebben alakult minden.

A grófné úgy küldözgette a csendőröket, mintha inasai lettek volna. Az egyiknek egy tallért adott, hogy menjen és szerezzen bort, de mindenekelőtt hozzon friss vizet abból a kis házból, mely talán kétszáz lépésnyire állt tőlük. Arra is maradt ideje, hogy megnyugtassa Fabriziót, aki mindenáron a domboldalt borító erdőbe akart menekülni.

–  Jó pisztolyaim vannak! – erősködött hősünk.

A grófné az izgatott tábornokot is rávette: engedje lányát felszállni a kocsiba. A tábornok, aki szeretett magáról és családjáról beszélni, megragadta az alkalmat, s elmondta: lánya még csak tizenkét éves, 1803. október 27-én született, de annyira okos, hogy mindenki tizennégy-tizenöt évesnek hiszi.

A grófné a márkinéra pillantott. „Közönséges ember!” – ezt mondta a szeme. Egyórai eszmecsere után a grófné mindent elsimított. Az egyik csendőr, akinek éppen dolga volt a szomszéd faluban, bérbe adta lovát Conti tábornoknak – előzően a grófné megígérte neki, hogy tíz frankot kap. A törzsőrmester egymaga indult el a tábornokkal; a többi csendőr ott maradt egy fa alatt, s velük négy hatalmas palack bor, négy kis demizson – az a csendőr hozta őket egy paraszt segítségével, akit a kicsi házba küldtek. Clelia Contit a nemes kamarás felhatalmazta, hogy a hölgyek kocsijában elfogadhat egy helyet, így mehet Milánóba – és eszébe sem jutott senkinek, hogy letartóztassa Pietranera grófnak, a bátor tábornoknak a fiát. Az első percek udvariaskodással és a lezajlott kis kellemetlenségek megbeszélésével teltek; Clelia Conti csakhamar észrevette, hogy a szép grófné hangját már-már lelkesedés árnyalja, amikor Fabrizióval beszél; bizonyos, hogy nem az anyja! Képzeletét különösen az izgatta, hogy ismételten céloztak valamilyen hősi, merész, nagyon veszélyes tettre, amit Fabrizio nemrégiben hajtott végre; de a fiatal Clelia, bármilyen eszes volt is, sehogy sem tudta kitalálni, miről beszélnek.

Bámulva nézte a fiatal hőst, akinek tekintete még a szenvedélyes tettről beszélt. A fiút kissé meglepte és megrázta a tizenkét éves lány különös szépsége – pillantásától Clelia elpirult.

Egy mérföldnyire Milánó előtt Fabrizio azt mondta, hogy meglátogatja nagybátyját, és elbúcsúzott a hölgyektől.

–  Ha majd rendeződnek az ügyeim – fordult Cleliához – elmegyek, s megnézem Párma híres, szép festményeit. Remélhetem-e, hogy akkor emlékezni fog Fabrizio del Dongo nevére?

–  Hát ez remek! – szólt közbe a grófné. – Remekül tudod megőrizni inkognitódat. Kedvesem, legyen szíves, ne felejtse el, hogy ez a haszontalan fiú a fiam, s Pietranerának hívják, nem del Dongónak.

Fabrizio késő este a Renza-kapun lépett be Milánóba; innen kedvelt sétaút vezetett a városba. A márkinénak és sógornőjének pénztárcáját végzetesen kimerítette a két inas svájci útja; szerencsére Fabriziónak volt még néhány aranya, s maradt egy gyémántja is; elhatározták, hogy ezt eladják.

A két asszonyt mindenki szerette a városban, s ők mindenkit ismertek; az osztrák és a klerikális párt legtekintélyesebb tagjai keresték fel Binder bárót, a rendőrfőnököt, hogy közbenjárjanak Fabrizio érdekében. Ezek az urak – mint Binder bárónak elmondták – nem értették, hogyan lehet komolyan venni egy tizenhat éves gyerek bolondságát, aki összevesz bátyjával, és megszökik az apai házból.

–  Az a feladatom, hogy mindent komolyan vegyek – felelte csendesen Binder báró, egy bölcs és szomorú férfi.

A báró akkoriban szervezte meg a híres milánói rendőrséget, s vállalta, hogy még fellobbanásuk előtt elfojtja az olyan forradalmakat, amilyen az 1740-es volt,[24] mely kikergette Genovából az osztrákokat. Ez a milánói rendőrség, melyet Silvio Pellico és Andryane[25] sorsa olyan hírhedtté tett, nem volt éppen kegyetlen, csak józanul és kímélet nélkül hajtotta végre a szigorú parancsokat. II. Ferenc császár azt akarta, hogy állandó rémületben tartsák a merész olasz képzeletet.

–  Közöljék velem pontosan és napról napra, mindent bizonyítva, mivel töltötte idejét a fiatal del Dongo markezino – ismételgette Binder báró Fabrizio pártfogói előtt. – Kezdjük Griantából való távozása napján, március nyolcadikán, egészen a tegnapi estéig, amikor megérkezett ebbe a városba, ahol anyja lakosztályában tartózkodik, s hajlandó vagyok úgy bánni vele, mint a város legkedvesebb és legpajkosabb fiatalemberével. Ha nem tudják velem közölni útjának minden részletét, minden egyes napról, amióta Griantából elment, bármilyen előkelő a származása, s bármennyire tisztelem családja barátait, nem az-e a kötelességem, hogy letartóztassam? Nem kell-e fogva tartanom, míg csak be nem bizonyítja, hogy nem vitt üzenetet Napóleonnak néhány olyan elégedetlen nevében, amilyenek még mindig akadnak őfelsége, császárunk és királyunk alattvalói között. Azt se felejtsék el, uraim, ha a fiatal del Dongónak sikerül is ezt a gyanút teljesen eloszlatni; még mindig vétkes, mert külföldre utazott szabályosan kiállított útlevél nélkül, azonkívül hamis nevet használt, és tudatosan egy egyszerű munkás részére kiállított útlevelet vett igénybe, azaz olyan osztály tagjáét, mely mélyen alatta áll az ő társadalmi osztályának.

A kegyetlenül józan nyilatkozatot azzal a hódolattal és tisztelettel mondta el, amivel a rendőrfőnök tartozik del Dongo márkiné magas rangjának és a tekintélyes pártfogók állásának.

Amikor a márkiné meghallotta Binder báró válaszát, kétségbeesett.

–  Fabriziót lecsukják! – kiáltotta sírva. – És ha egyszer börtönbe került, isten tudja, mikor szabadul. Apja megtagadja!

Pietranera grófné és sógornője két-három bizalmas barátjuk tanácsát kérte, de bármit mondtak, a márkiné mindenáron azt akarta, hogy fia már éjszaka szökjön el.

–  De hiszen hallottad, Binder báró tudja, hogy a fiad itt van! – mondta a grófné. – Ez az ember nem gonosz.

–  Lehet, lehet... De kedvében akar járni Ferenc császárnak!

–  Ha azt gondolná, hogy előmeneteléhez fontos Fabrizio lecsukása, már a börtönben is volna! Sértő bizalmatlanságot fejezünk ki, ha Fabriziót most megszöktetjük.

–  De ha bevallotta előttünk, hogy tudja, hol van Fabrizio, ez olyan, mintha azt mondta volna: szöktessék meg! Nem! Meghalnék, ha mindig arra kellene gondolnom: talán már negyedóra múlva négy fal közé kerül a fiam! Bármilyen nagyravágyó is Binder báró – tette hozzá a márkiné – ebben az országban állása szempontjából fontosnak kell tartania, hogy kíméletesnek mutatkozzék olyan rangú emberekkel, mint a férjem; ezt bizonyítja szerintem szokatlan őszintesége, amikor bevallotta, hogy tudja, hol kaphatja el a fiamat. Ráadásul a báró előzékenyen részletezte is azt a két törvénysértést, amivel Fabriziót aljas bátyja feljelentése alapján vádolják. Megmagyarázta, hogy ez a két törvénysértés börtönbüntetéssel jár. Nem annyi ez, mintha azt mondta volna: ha jobbnak látjuk a szökést: rajtunk áll, választhatunk.

–  Ha a szökést választod – ismételte egyre a grófné – soha többé nem látjuk!

Maga Fabrizio is jelen volt a megbeszélésen, s a márkiné egyik régi barátjával együtt, aki most az Ausztria által felállított bíróságnak tagja volt, határozottan azt érezte: meg kell ugrania. És valóban még ezen az estén elhagyta a palotát; ott rejtőzött a kocsiban, mely anyját és nagynénjét a Scala-színházba vitte. A kocsis, akire gyanakodtak, szokása szerint megállt egy kocsma előtt, s míg a megbízható inas vigyázott a lovakra, Fabrizio parasztruhában gyorsan kilépett a kocsiból, és elhagyta a várost. Másnap reggel ugyanilyen szerencsésen átjutott a határon, s néhány óra múlva már anyjának piemonti birtokán volt, Novara mellett, éppen Romagnanóban; ahol valamikor megölték Bayard-t.

Ezek után az olvasó elképzelheti, milyen figyelemmel hallgatta a két asszony – páholyába érve – a Scala előadását. Csak azért jöttek ide, hogy nyugodtan beszélhessenek több barátjukkal, akik a liberális párt tagjai voltak, s akiknek megjelenését a del Dongo-palotában gyanúsnak találhatta volna a rendőrség. A páholyban elhatározták, hogy még egy kísérletet tesznek Binder báróval. Arról szó sem lehetett, hogy megvesztegessék a feddhetetlen, tisztességes, magas rangú hivatalnokot, különben is a két asszonynak semmi pénze nem volt; Fabriziót kényszerítették, hogy vigyen mindent magával, ami a gyémánt árából megmaradt.

Pedig nagyon fontos volt, hogy ismerjék a báró utolsó szavát. Barátai emlékeztették a grófnét Borda kanonokra, arra a rokonszenves fiatal férfira, aki valamikor udvarolni próbált neki, éspedig elég csúnyán. Amikor a kanonok látta, hogy semmiképpen nem jut célhoz, elárulta Pietranera tábornoknak a grófné és Limercati barátságát – erre az aljasságra rögtön kikergették a palotából. Most ez a kanonok minden este Binder báró feleségével tarokkozott, s természetesen meghitt barátja volt a bárónak. A grófné elszántan vállalta, hogy megteszi a rettenetesen kínos lépést, s felkeresi a kanonokot; másnap délelőtt, jó korán, amikor tudta, hogy a kanonok még otthon van, felkereste, és bejelentette magát nála.

Amint a kanonok egyetlen inasa kimondta Pietranera grófné nevét, a férfi úgy megrendült, hogy hangja teljesen elfulladt; meg se kísérelte, hogy rendetlenül lógó, nagyon egyszerű háziruháján valamit igazítson.

–  Engedd be és tűnj el! – mondta alig hallhatóan.

A grófné belépett; Borda térdre borult.

–  Térdelve várja parancsait egy szerencsétlen őrült! – nézett fel a grófnéra, aki ezen a délelőttön kissé hanyagabb ruhájában, melyet álruhának öltött magára, ellenállhatatlanul érdekes volt. A mély szomorúság Fabrizio távolléte miatt, a saját ízlésén elkövetett erőszak, hogy eljött ehhez a férfihoz, aki elárulta – mindez valószínűtlenül ragyogóvá varázsolta tekintetét.

–  Térdelve akarom meghallgatni parancsait! – kiáltotta a kanonok. – Mert hiszen bizonyos, hogy valamilyen szolgálatot vár tőlem, másként nem tisztelte volna meg egy szerencsétlen őrült nyomorúságos otthonát, aki egykor szerelemtől és féltékenységtől lángolva aljasul viselkedett magával; aljasul, amikor látta, hogy nem tud magának tetszeni!

Ezek a szavak őszinték voltak, s annál szebbek, mert a kanonok most nagy hatalmú úr volt. A grófné könnyezett a meghatottságtól; eddig megalázottság és félelem dermesztette meg, s most egyetlen pillanat alatt megindultság s valamelyes remény töltötte el. Végképp elkeseredett volt, és egyszerre csaknem boldog lett.

–  Csókold meg a kezemet, és állj fel! – mondta a kanonoknak, és feléje nyújtotta kezét. (Tudnunk kell, hogy Itáliában az őszinte, igaz barátságot éppen úgy tegezéssel fejezik ki, mint a gyengédebb érzelmeket.) – Azért jöttem, hogy unokaöcsém, Fabrizio számára kegyelmet kérjek tőled. Az igazat mondom el, a teljes igazságot, nem hallgatok el semmit; úgy beszélek, ahogyan egy régi baráttal kell beszélni. Tizenhat és fél éves, s nagy bolondságot követett el; a Grianta-kastélyban éltünk, a comói tó mellett. Valamelyik este, hét óra tájt, egy comói bárka hozta a hírt, hogy a császár partra szállt a Juan-öbölben. Másnap reggel Fabrizio elindult Franciaországba, polgári származású barátja adta oda az útlevelét, egy Vasi nevű barométerkereskedő. Fabrizio nem látszik éppen barométerkereskedőnek, így alig tett tíz mérföldet Franciaországban, jó megjelenése gyanút keltett, s letartóztatták; gyanúsnak látszott sok lelkes kitörése és hibás franciasága is. Egy idő múlva sikerült megszöknie, így ért Genfbe: eléje küldtünk valakit Luganóba...

–  Azaz Genfbe – szólt közbe a kanonok mosolyogva.

A grófné befejezte a történetet.

–  Mindent megteszek magáért, ami emberileg lehetséges! – mondta melegen a kanonok. – Mindenben a szolgálatára állok! Még oktalanságot is kész vagyok elkövetni! – tette hozzá. – Mondja meg, mit kell tennem rögtön az első pillanatban, amikor ezt a nyomorúságos szobát megfosztja az égi tüneménytől, aki életem történetében új korszakot nyitott.

–  Elmegy Binder báróhoz, és megmondja neki, hogy születése óta szereti Fabriziót; hogy a házunkhoz járt, amikor ez a gyerek született; s végül barátságukra hivatkozva kéri a bárót: állítsa munkába minden rendőrkémét, s derítsék ki, mielőtt Fabrizio Svájcba utazott, beszélt-e egyszer is azokkal a liberálisokkal, akár eggyel is, akiket Binder ellenőriztet. Ha egyáltalában ér valamit a báró rendőrsége, meggyőződhetik róla: itt valóban csak fiatalos meggondolatlanságról van szó! Maga is tudja, hogy szép lakásomban, a Dugnani-palotában, ott függtek a metszetek Napóleon győztes csatáiról; unokaöcsém ezeknek, a metszeteknek köriratain tanult meg olvasni. Fabrizio még ötéves sem volt, és szegény férjem sorra elmagyarázta neki a Császár csatáit; fejére tettük férjem tábornoki kalapját, és a gyerek maga után vonszolta a hosszú kardot. Hát látja! Egy nap Fabrizio meghallja, hogy férjem istene, a Császár visszatér Franciaországba, s elindul, mint egy szeles kölyök, hogy csatlakozzék hozzá; de nem sikerül. Kérdezze meg a bárót: milyen büntetéssel akarja sújtani ezt az esztelenséget?

–  Elfeledkeztem valamiről! – kiáltott fel a kanonok. – Rögtön meglátja, hogy nem vagyok egészen méltatlan a bocsánatára. Tessék... – mondta, asztalán keresgélve írásai között – tessék, itt van annak az aljas coltortó-nak (képmutatónak) a feljelentése! Látja... az aláírás: Ascanio Valserra del Dongo! Ő indította el az egész ügyet. Ezt az iratot tegnap este a rendőrségről hoztam el, s elvittem a Scalába, mert reméltem, hogy találok ott valakit, aki bejáratos a páholyukba, s akinek segítségével megmutathattam volna magának. Ennek az iratnak másolata régen Bécsben van. Ez hát az ellenség, aki ellen küzdenünk kell!

Végigolvasták a feljelentést, s megállapodtak: a kanonok még ezen a napon lemásoltatja, s eljuttatja a grófnéhoz egy megbízható emberével. A grófné megkönnyebbült, boldogan tért vissza a del Dongo-palotába.

–  Már nem is lehet valaki tisztességesebb, mint ez a volt gazember! – kiáltotta a márkinénak. – Ma este a Scalában, amikor a színház órája háromnegyed tizenegyet mutat, mindenkit kiküldünk a páholyból, eloltjuk a gyertyákat, bezárjuk az ajtót, és tizenegy órakor maga a kanonok kopog be, hogy elmondja, mit végzett. Úgy gondoltuk, így kerülhet legkevésbé kényes helyzetbe.

Ez a kanonok okos ember volt; eszébe sem jutott, hogy a találkozót elhalássza: annyi jóakarattal és oly fenntartás nélküli őszinteséggel viselkedett, ahogyan csak azokban az országokban élnek, ahol nem a hiúság uralkodik az emberek minden érzésén. A legnagyobb, legsúlyosabb lelkifurdalás kínozta, hogy annak idején a grófnét elárulta Pietranera tábornoknak; s most megszabadulhatott a lelkifurdalástól.

Amikor délelőtt a grófné elment tőle, keserű gondolatok támadtak rá:

„Most már az unokaöccsével szerelmeskedik! – Ezt gondolta, mert még nem gyógyult meg. – Milyen gőgös asszony, és eljött hozzám!... Amikor szegény Pietranera meghalt, borzadva utasította el felajánlott szolgálataimat, pedig régi szeretője, Scotti ezredes nagyon udvariasan és igen ügyesen beszélt vele a nevemben. És a szép Pietranera grófné most ezerötszáz frankból él! – elmélkedett tovább a kanonok, izgatottan járkálva szobájában. – És ott lakik azzal a szörnyeteg secatoréval, azzal a del Dongo márkival!... Már mindent értek! A fiatal Fabrizio csakugyan nagyon vonzó fiú, magas, jó alakú, mindig mosolyog... de ennél is többet ér, hogy a tekintetében valamilyen édes érzékiség bujkál... Correggiói arc!”[26] – gondolta még a kanonok keserűen.

„A korkülönbség... nem is olyan nagy!... Fabrizio a franciák bevonulása után született, úgy emlékszem, 98 táján... a grófné körülbelül huszonhét-huszonnyolc éves, nem is lehetne szebb, hódítóbb!... Ebben az országban annyi a szép nő, de ő mindenkit elhomályosít; különb asszony, mint a Marini, a Gherardi, a Ruga, az Aresi, a Pietragrua!...[27] Boldogan éltek, elbújva a gyönyörű comói tó mellett, amikor a fiú Napóleonhoz akart szökni... Vannak még lelkes emberek Itáliában, akárhogy üldözik is őket!... Drága hazám!... Nem, nem! – folytatta járkálását, féltékenységtől lángra gyúlt szívvel. – Másként nem is tudnám megmagyarázni, hogy ez az asszony mindenbe belenyugodva vidéken senyved, undorodva nézi mindennap, minden ebédnél és vacsoránál del Dongo márki förtelmes arcát, s ráadásul Ascanio markezino aljas, vértelen képét – ez a fiú még az apját is felül fogja múlni!... Rendben van, mégis becsületesen fogom szolgálni! Legalább annyi örömem lesz, hogy nemcsak színházi látcsövemmel gyönyörködhetem benne!...”

Borda kanonok világosan megmagyarázta az asszonyoknak a helyzetet. Binder tulajdonképpen a legjobbat akarja; őszintén megörült a hírnek, hogy Fabrizio elszökött, mielőtt Bécsből megérkeztek volna az utasítások; mert Bindert nem hatalmazták föl, hogy döntsön valamiben: rendelkezésre várt ebben az ügyben éppen úgy, mint minden másban; a befutó jelentéseknek pontos másolatát naponként felküldte Bécsbe – azután várt.

Borda kifejtette, hogy Fabrizio romagnanói száműzetésében:

1. Hallgasson mindennap misét, keressen magának okos gyóntatót, aki a Monarchia hű szolgája, s csak egészen kifogástalan érzéseiről valljon a gyóntatószékben.

2. Ne látogasson olyan embereket, akikről azt mondják, szellemesek; és ha alkalma nyílik rá, borzadva említse a lázadást, amire ő soha nem vetemedett.

3. Soha ne mutatkozzék kávéházakban, soha ne olvasson más napilapot, mint a turini és milánói hivatalos lapokat; általában fejezze ki, hogy utál olvasni, ne is olvasson soha, főleg 1720 után nyomtatott művet nem, legfeljebb Walter Scott regényeit.

4. S végül (ezt a kanonok némi kárörömmel mondta): nyíltan udvaroljon valamelyik ottani szépasszonynak, természetesen nemesi származású asszonynak; ezzel kifejezi, hogy nem hasonlít a sötét, elégedetlen lelkű, éretlen összeesküvőkhöz.

A grófné és a márkiné lefekvés előtt két véget nem érő levelet írt Fabriziónak, melyekben kedves aggályossággal magyarázták Borda tanácsait.

Fabrizio semmi vágyat nem érzett, hogy összeesküvő legyen: szerette Napóleont, s mert nemes ember volt, azt hitte, arra született, hogy boldogabb legyen, mint más, s minden polgárt nevetségesnek tartott. Amióta elhagyta a kollégiumot, egyetlenegy könyvet ki nem nyitott, s itt is csak olyasmit olvasott, amit a jezsuiták már átdolgoztak. Letelepedett hát egy pompás palotában, Romagnanótól valamivel távolabb – ez az épület a híres San Micheli építész remekműve volt; de több mint harminc éve lakatlanul állt, úgyhogy most minden szobájába becsurgott az eső, és egyetlen ablaka sem záródott. Elvette az intéző lovait, és semmivel nem törődve, egész nap lovagolt. Nem beszélt senkivel – gondolkodott. Azt a tanácsot, hogy egy ultra[28] családban keressen magának szeretőt, mulatságosnak tartotta, és pontosan megfogadta. Gyóntatójául egy fiatal, cselszövő papot választott, aki püspök szeretett volna lenni (mint a spielbergi gyóntató);[29] de három mérföldet gyalogolt – s azt hitte, áthatolhatatlan titokzatosságba burkolózik – hogy a Constitutionnel-t[30] elolvashassa. A lapot felségesnek tartotta: „Éppen olyan szép, mint Alfieri és Dante!” – kiáltott fel gyakran. Fabrizio a francia fiatalsághoz hasonlított abban, hogy sokkal komolyabban érdekelte lova és újságja, mint helyesen gondolkodó szeretője. De ebbe a tiszta és szilárd lélekbe még nem férkőzhetett be mások utánzása, és a városban, Romagnano társaságában nem akadtak barátai; egyszerűségét gőgnek hitték; s nem tudták, mit is mondjanak róla.

–  Elégedetlen másodszülött, aki elsőszülött szeretne lenni! – állapította meg a plébános.

HATODIK FEJEZET

Őszintén bevalljuk: Borda kanonok féltékenysége nem volt egészen alaptalan; amikor Fabrizio visszajött Franciaországból, Pietranera grófné úgy nézett rá, mint egy szép, idegen férfira, akit régebben nagyon jól ismert. Ha a fiú udvarolni kezd neki, tudta volna szeretni; nem csodálta-e máris szenvedélyesen – sőt azt mondhatnám: mértéktelenül – Fabrizio viselkedését és egyéniségét? De Fabrizio olyan túláradó, ártatlan hálával és barátsággal ölelte meg, hogy a grófné visszaborzad saját magától, ha más érzést keres ebben a majdnem gyermeki barátságban. „Néhány barátom – gondolkodott el Pietranera grófné – akik hat évvel ezelőtt Eugène herceg udvarában ismertek, még szépnek s akár fiatalnak is láthatnak; de neki valójában már tiszteletre méltó asszony vagyok... és ha hiúságomat nem kímélem, s mindent bevallok: idős asszonynak láthat.” Ha életkorára gondolt, a grófné is becsapta magát, de nem úgy, mint a tucatasszonyok. „Különben is – tette még hozzá – akik olyan fiatalok, mint Fabrizio, kissé túlozzák az idő pusztítását; más a férfi, aki már többet élt...”

A grófné szalonjában járkált, meg-megállt egy tükör előtt, majd elmosolyodott. Tudnunk kell, hogy néhány hónap óta Pietranera grófné szívét egy különös ember ostromolta nagyon komolyan. Nem sokkal azután, hogy Fabrizio Franciaországba utazott, a grófné anélkül, hogy egészen bevallotta volna magának, már sokat foglalkozott a fiúval, és egészen mélabús lett. Bármit tett, semmi nem vidította fel, és ha szabad ezt mondanunk: semminek nem érezte ízét, arra is gondolt, hogy Napóleon, aki meg akarja nyerni Itália népét, Fabriziót talán szárnysegédévé teszi meg: „És elvesztem őt! – kiáltotta sírva. – Soha többé nem látom! Leveleket ír majd nekem, de mit jelentek neki tíz év múlva?”

Ilyen hangulatban utazott egyszer Milánóba; azt remélte: itt majd megbízhatóbb híreket hall Napóleonról; és ki tudja, közvetve talán Fabrizióról is. Nem vallotta be magának, de élénk szellemét már fárasztotta az egyhangú, vidéki élet. „Itt éppen csak nem hal meg az ember – gondolta – de nem is él! Mindennap ezeket a púderes arcokat nézni: a bátyámat, Ascanio öcsémet, az inasaikat! Mit érnének a tavi kirándulások Fabrizio nélkül?” Csak a márkiné barátsága vigasztalta. De egy idő óta ez a bizalmas barátság is vesztett kedvességéből; Fabrizio anyja idősebb volt, mint ő, és már lemondott az életről.

Amióta Fabrizio elment, Pietranera grófné két érzés között hányódott: a jövőtől alig várt valamit, de szívének szüksége volt vigasztalásra és valami újra. Milánóban szenvedélyesen megszerette a divatossá vált operaelőadásokat; egymagában, hosszú órákra bezárkózott a Scalában, régi barátja, Scotti tábornok páholyába. Közönségesnek és durvának érezte azokat, akikkel találkozni igyekezett, hogy híreket halljon Napóleonról és hadseregéről. Amikor hazaért, hajnali háromig zongorázott csapongva és rögtönözve. Valamelyik este a Scalában, egyik barátnője páholyában, ahová franciaországi hírekért nézett be, bemutatták neki Mosca grófot, Párma[31] miniszterét; a férfi rokonszenves volt, s úgy beszélt Franciaországról és Napóleonról, hogy a grófné szíve új reményektől és félelmektől dobbant meg. Két nap múlva újra benyitott ebbe a páholyba: a szellemes férfi ismét ott ült, és ő örült, hogy egész este vele beszélgethetett. Fabrizio távozása óta egyetlen estéjét sem töltötte ilyen felpezsdülten. A férfi, aki így szórakoztatta: Mosca della Rovere Sorezana gróf volt, akkoriban háromszoros miniszter: hadügyminisztere, rendőrminisztere és pénzügyminisztere a nevezetes pármai fejedelemnek, IV. Ernestónak, akinek hírhedt szigorúságát a milánói liberálisok egyszerűen kegyetlenségnek mondták. Mosca negyven-negyvenöt éves lehetett ekkor, nagyvonalú államférfi, s a fontoskodás teljesen hiányzott belőle, közvetlen, vidám modora mindenkit rögtön megnyert; s még mindig igen jó megjelenésű férfi lett volna, ha fejedelmének szeszélye nem kötelezi, hogy megbízható politikai érzelmei kifejezéséül rizsporozza a haját. Itáliában, ahol nem túlságosan félnek attól, hogy megsértik a hiúságunkat, két ember gyorsan eljut a bizalmas beszélgetésig és a legközvetlenebb megjegyzésekig. Ez ellen úgy lehet védekezni, hogy aki megsértődik, kerüli a találkozást.

–  De miért használ rizsport, kedves gróf? – kérdezte Pietranera grófné, amikor harmadszor találkozott Moscával. – Rizsport! Maga, aki kedves, aki fiatal, s aki velünk harcolt Spanyolországban!

–  Mert Spanyolországban semmit nem loptam, és élni kell! A dicsőségért bolondultam, és egykori parancsnokomnak, Gouvion-Saint-Cyr francia tábornoknak egyetlen elismerő szava mindennél többet jelentett nekem. Amikor Napóleon megbukott, az történt, hogy míg az én vagyonom az ő szolgálatában elfogyott, apám, aki nagy álmodozó volt, s már tábornoknak látott, palotát építtetett nekem Pármában. 1813-ban ott álltam egy befejezetlen palotával s a nyugdíjammal.

–  Nyugdíjával? Háromezer-ötszáz frankja volt, mint a férjemnek?

–  Pietranera gróf hadosztálytábornok volt. Én meg csak szegény lovassági őrnagy, az én nyugdíjam mindössze nyolcszáz frank. És ezt is csak azóta kapom, amióta pénzügyminiszter vagyok.

Minthogy a páholyban csak az a rendkívül liberális gondolkodású hölgy tartózkodott, aki a páholyt bérelte, a beszélgetés továbbra is ilyen őszinte maradt. Mosca gróf most pármai életéről beszélt.

–  Spanyolországban Saint-Cyr tábornok alatt a puskatüzet kerestem, hogy kitüntetést és valamilyen kis dicsőséget szerezzek; ma úgy öltözöm, mint egy vígjátéki figura, hogy nagy házat vezethessek, és néhány ezer frankot is keressek. Amikor elkezdtem ezt a sakkjátszmát, feljebbvalóim szemtelensége felbosszantott, s a legmagasabbra akartam jutni; elértem. De legboldogabb napjaim mindig azok, ha időnként átjöhetek Milánóba. Úgy érzem: itt még dobog az itáliai hadsereg szíve.

A grófné kíváncsiságát felkeltette az őszinteség, a disinvoltura, ahogyan a rettegett fejedelem minisztere beszélt. Eddig úgy képzelte: ilyen állást csak egy fontoskodó, tudákos ember tölthet be, s egy férfival találkozott, aki szégyellte súlyos rangját. Mosca megígérte neki, hogy eljuttat hozzá minden francia hírt, amit csak össze tud gyűjteni. Nagy titoksértés volt ez Milánóban, a Waterloot megelőző hónapban; Itália létéről vagy nemlétéről volt akkor szó. Milánóban mindenki lázban élt, reménykedve vagy rettegve. S ebben a nagy megbolydulásban a grófné egy férfi után érdeklődött, aki semmibe vette irigyelt állását, s aki egyetlen reménye lett.

Pietranera grófné furcsa, érdekes, meglepő adatokhoz jutott. Mosca della Rovere Sorezana gróf – úgy mondták – igen hamar miniszterelnöke és hivatalos kegyence lesz IV. Ranuccio Ernestónak, Párma teljhatalmú fejedelmének, Európa egyik leggazdagabb uralkodójának. A gróf már eddig is elért volna mindent, ha hajlandó komolyabban viselkedni; azt beszélték: a fejedelem gyakran leckézteti emiatt.

–  Mit törődik felséged a viselkedésemmel, ha jól végzem a dolgomat! – feleli ilyenkor Mosca gróf.

–  De ennek a kegyencnek boldogsága igazán nem zavartalan! – tették hozzá. – Olyan uralkodónak kell tetszenie, aki kétségtelenül okos és szellemes ember, de amióta isten kegyelméből való uralkodó lett, úgy látszik, elvesztette a fejét, és például olyan gyanakvó, mint egy ostoba nőcske.

–  IV. Ernesto csak háborúban bátor. Hússzor is látták a csatatéren, ahol rohamra vezetett egy-egy hadoszlopot, mint a legvakmerőbb tábornok; de apja, III. Ernesto halála után hazatért, s itt – szerencsétlenségére – teljhatalom várta, mire esztelenül szónokolni kezdett a liberálisok és a szabadság ellen. Hamarosan elhitette magával, hogy gyűlölik; végül egyik rosszkedvű pillanatában felakasztatott két liberálist, akik talán nem is voltak bűnösök. Egy nyomorult alak, bizonyos Rassi tanácsára hallgatott; ez a Rassi amolyan igazságügyminiszter-féle.

–  A végzetes naptól a fejedelem élete megváltozott; a legkülönösebb gyanúk gyötörték. Még innen van az ötvenen, de a félelemtől úgy összezsugorodott, hogy mihelyt a jakobinusok vagy a párizsi igazoló választmány kerülnek szóba, nyolcvanéves aggastyánnak látszik; rögtön visszaesik a gyerekkor képzelődő félelmeibe. Kegyencét, Rassit, az államügyészt (illetve igazságügy-minisztert) csak uralkodójának félelme tartja hatalmon; amint Rassi veszélyben érzi tekintélyét, gyorsan leleplez valamilyen új összeesküvést, sötét és megrendezett összeesküvéseket. Elegendő, ha harminc könnyelmű ember összejön, hogy elolvassa a Constitutionnel új számát, Rassi máris összeesküvőnek bélyegzi őket és valamennyit bezáratja a hírhedt pármai fellegvárba, mely egész Lombardia réme. A fellegvár igen magas, azt mondják, legalább száznyolcvan láb, s így már igen messziről szembetűnik a hatalmas síkság közepén; rémtörténetek fűződnek ehhez a börtönhöz, s a fellegvár már kívülről is olyan, hogy félelmetesen uralkodik a Milánótól Bolognáig terjedő lapályon.

–  Elhinné-e – mondta a grófnénak másvalaki, aki Pármából jött – hogy éjszaka, palotája harmadik emeletén, miközben nyolcvan őrszem vigyáz rá, s az őrök negyedóránként egy teljes mondatot üvöltenek el: IV. Ernesto reszket a szobájában. Minden ajtaja tíz lakattal lezárva; a szomszéd szobában katonák, alatta és fölötte minden szobában katonák: és ő jakobinusoktól reszket! Ha a padlódeszka reccsen, pisztolyához kap, s azt hiszi: egy liberális bújt az ágya alá. Ilyenkor a palota minden csengője megszólal, és egy szárnysegéd Mosca grófért rohan. A rendőrminiszter soha nem kételkedik az összeesküvésben – ellenkezőleg! A fejedelemmel kettesben állig felfegyverkezve, a lakosztály minden zugát végigvizsgálja, bepillant az ágyak alá is, szóval csupa nevetséges, vénasszonyhoz illő ostobaságra vállalkozik. Mindezeket az óvatos védelmi rendszabályokat a fejedelem maga is megalázónak érezte volna azokban a szép időkben, amikor még a harctéren élt, és ha megölt valakit: a fegyverével ölt. Nagyon eszes ember, tehát szégyelli a védelmi rendszabályokat; nevetségesnek tartja őket még akkor is, amikor kiszolgáltatja magát nekik; s Mosca gróf óriási tekintélyét éppen az magyarázza, hogy végtelenül ügyesen intézi a dolgát: a fejedelemnek sohasem kell pirulnia az ő jelenlétében. Ő, Mosca gróf, a rendőrminiszter ragaszkodik hozzá, hogy benézzen a bútorok alá, sőt Pármában azt beszélik: még a nagybőgők tokjába is. És a fejedelem az, aki tiltakozik, és egyre gúnyolja miniszterét túlzásai és alapossága miatt.

–  Nagy tétről van szó! – feleli ilyenkor Mosca gróf. – Gondoljon csak arra felséged, hogyan záporoznának ránk a jakobinusok szatirikus szonettjei, ha engedjük, hogy fejedelmünket megöljék. Nemcsak felséged életét védjük, a saját becsületünket is.

De – úgy látszik – a fejedelmet mégsem lehet teljesen rászedni; mert ha Pármában azt újságolja valaki, hogy tegnap a palotában álmatlanul töltötték az éjszakát, az ízetlen tréfálkozót az államügyész, a nagy Rassi, azonnal a fellegvárba küldi; és ha valaki egyszer – mint Pármában mondják – ebbe a magaslati és jó levegőjű lakásba kerül, csodának kell történnie, hogy ott ne felejtsék örökre. Mosca katona volt, Spanyolországban hússzor rajtaütöttek, s ő pisztolyával mindannyiszor kivágta magát: a fejedelem ezért szereti jobban Mosca grófot, mint Rassit; pedig Rassi sokkal alkalmazkodóbb és hitványabb. A fellegvár szerencsétlen foglyairól szigorúan hallgatni kell, éppen azért sok mindent beszélnek róluk. A liberálisok azt állítják, hogy Rassi javaslatára a börtönőröknek és a gyóntató papoknak meghagyták: hitessék el a foglyokkal, hogy havonta egyet-egyet kivégeznek közülük. Ezen a napon megengedik a foglyoknak: felmehetnek a hatalmas torony kilátójára, száznyolcvan lábnyi magasra; innen láthatják, amint alant elvonul a kíséret, köztük egy kém megjátssza a szerencsétlen nyomorult szerepét, akit most visznek utolsó útjára.

Ezek a mesék s húsz más, hasonló, éppily megbízható történet nagyon érdekelte Pietranera grófnét. Másnap Mosca gróftól részleteket kívánt, s jókedvűen gúnyolta őt. Mulatságosnak tartotta a grófot, és azt mondta neki, hogy valójában szörnyeteg, csak nem tud róla. Amikor egy nap a gróf hazatért fogadójába, ezt gondolta: „Pietranera grófné elragadó asszony, de ezenkívül még azt is mondhatom, ha páholyában töltöm az estét, sikerül elfelejtenem olyan pármai ügyeket, amiknek emléke állandóan belém szúr.” A miniszter könnyed megjelenése és ragyogó modora ellenére sem volt francia szellem; sohasem tudta szomorúságait levetni. Ha ágyába tüske került, addig nem nyughatott, míg a tüskét testével el nem morzsolta, tehát végül egészen összeszurkálta magát; de nem tehetett mást. Bocsássák meg ezt a mondatot, olaszból fordítottam. Amikor Pietranera grófnéra vonatkozó felfedezését tette, Mosca gróf másnap úgy érezte: bármennyi elintézendő ügy szólította is Milánóba – a nap rettenetesen hosszú! Sehol nem tudott megmaradni, s agyonhajszolta hintaja lovait. Hat óra tájt azután paripára ült, s kilovagolt a Corsóra. Azt remélte: találkozik Pietranera grófnéval; amikor itt sem látta, eszébe jutott: a Scala nyolckor nyit; belépett és tíz embert sem talált az óriás teremben. Kissé szégyellte magát, hogy ott van. „Hát lehetséges, hogy negyvenöt éves fejjel olyan bolondságokat teszek, amikért egy hadnagy pirulna? Szerencsére senki nem gyaníthat semmit!” Kimenekült, és hogy agyonüsse az időt, a Scala körüli szép utcákban sétálgatott. Ezek az utcák tele vannak kávéházakkal, melyek így estefelé zsúfoltak; minden kávéház előtt kíváncsi tömegek, székeket állítanak az utca közepére, s oda telepednek, fagylaltot esznek, s megjegyzéseket röpítenek az arra sétálók után. A gróf feltűnő jelenség volt; elégedett lehetett: felismerték és megszólították. Három-négy tolakodó – akiket nem lehet megsérteni – kapott az alkalmon, hogy a nagy hatalmú minisztertől kihallgatást nyerhet. Kettő közülük kérvényt adott át; a harmadik megelégedett azzal, hogy részletekbe vágó politikai tanácsokkal látta el.

–  Ha valaki ilyen okos, az nem tétlenkedhetik! És aki ilyen hatalmas, az nem sétálgathat!

Mosca visszatért a színházba, s hirtelen azt gondolta: a harmadik emeleten bérel páholyt; onnét – anélkül, hogy bárki észrevenné – jól megfigyelheti a második emeleti páholysort, mert azt remélte, hogy a grófné is feltűnik ott. A szerelmes férfi kétórai hosszú várakozást sem érzett soknak. Tudta: senki nem láthatja; s boldogan engedte át magát őrültségének. „Tulajdonképpen akkor leszünk öregek, amikor már nem vagyunk ilyen boldogítóan éretlenek!”

Végre feltűnt a grófné. Mosca lelkesülten nézte látcsövén: milyen fiatal, milyen ragyogó, milyen könnyű, mint egy madár! „Még huszonöt évesnek sem látszik. És varázsának csak kis része a szépség. Hol találhatnék még egy ilyen lelket, aki mindig őszinte, aki nem tesz semmit okosan, aki minduntalan enged a pillanat erejének, aki legfőképpen arra vágyik, hogy valami új sodorja magával. Megértem Nani gróf minden őrültségét!”

Mosca gróf nagyon jól meg tudta okolni, miért kell őrültnek lennie, amíg arra gondolt, hogy a jelentkező boldogságot megszerezze. De már nem tudott ilyen jól érvelni, amikor saját korát mérlegelte, s felmerültek benne mindazok az elszomorító gondok, melyek átszőtték életét. „Az az ügyes, de a félelemtől félig bolond férfi jó állást és sok pénzt ad nekem azért, hogy a minisztere legyek; de ha holnap elbocsát, öreg és szegény vagyok, olyan valaki, akit a világ legjobban megvet; hát ezt a kívánatos személyt kínálhatom fel a grófnénak!” Gondolatai túlságosan elkomorodtak, inkább visszatért Pietranera grófnéhoz; s nem fáradt el abban, hogy nézze őt, és hogy jobban gondolhasson rá, nem is ment le a páholyába. „Azt mondták nekem mostanában: Nanit csak azért hallgatta meg, mert meg akarta táncoltatni azt az ostoba Limercatit, aki sem saját kardjával, sem felbérelt tőrrel nem akart végezni Pietranera gróf gyilkosával. Hússzor is megverekednék érte!” – gondolta rajongva a gróf. Percenként odapillantott a színház nagy órájára, mely fekete alapon fényesen ragyogó számaival ötpercenként jelezte a nézőknek, mikor szabad belépniök egy-egy baráti páholyba. „Legfeljebb félórát tölthetek a páholyában, hiszen csak nemrégiben ismert meg. Ha tovább maradok, leleplezem magam, és az én koromban, s ráadásul ezzel az átkozott rizsporos hajjal, még vonzóbb látvány leszek, mint a vén bolond Kasszander.” De valami eszébe jutott, s rögtön határozott: „Ha a grófné most elhagyná a páholyt, hogy valakit meglátogasson, alaposan ráfizetnék a fösvénységemre, amiért eddig megfosztottam magam a találkozás gyönyörűségétől.” Felállt, s megindult lefelé abba a páholyba, melyben a grófnét látta; és egyszerre szinte semmilyen vágyat nem érzett már, hogy belépjen. „Hát ez gyönyörű! – nevetett saját magán, és megállt a lépcsőn. – Ez aztán hamisítatlan gyávaság! Legalább huszonöt éve nem esett meg velem!”

Majdnem rá kellett parancsolnia magára, hogy belépjen a páholyba; eszes ember volt, s furcsa zavarát jól használta fel: a legkevésbé igyekezett könnyednek látszani, szellemeskedni, vagy felröpíteni valamilyen mulatságos történetet; merészelt félénk lenni, és fölényes szelleme sejtetni engedte megindultságát, anélkül hogy nevetségessé vált volna. „Ha viselkedésem nem tetszik neki, örökre elrontottam mindent! Mi ez? A hajam rizsporos, és rizspor nélkül őszes már, s félek? Hiába, ez az igazság! Az igazság pedig nem lehet nevetséges, csak ha túlozom vagy dicsekszem vele.”

A grófné annyit unatkozott a Grianta-kastélyban rizsporos hajú bátyja, unokaöccse és néhány környékbeli, helyesen gondolkodó, unalmas férfi között, hogy most eszébe sem jutott új csodálójának hajviseletével foglalkozni.

Amikor Mosca belépett a páholyba, a grófné már csak azért sem nevetett, mert rögtön a legújabb franciaországi híreket várta, s a gróf bizalmasan és azonnal tálalta is őket – néha nyilván rögtönözte is ezeket a híreket. Ezen az estén – míg az újdonságokat megvitatták – Pietranera grófnénak feltűnt a férfi tekintete, mely szép volt és jóindulatú.

–  Azt hiszem – fordult hozzá – Pármában, a rabszolgái között, nem nézhet ilyen kedvesen; ez a tekintet mindent elrontana; még olyasmit remélnének, hogy nem kötteti fel őket.

Az asszonyt különösen az fogta meg, mennyire hiányzik ebből a férfiból minden fontoskodás, pedig Itália első diplomatájának tartják; már-már bájosnak érezte. S végül, amikor a gróf olyan okosan és annyi tűzzel beszélt: ő meg sem ütődött, hogy Mosca megengedhetőnek tartja: egyetlen este, s folytatást sem ígérve, az udvarló szerepét játszani.

Csakugyan komoly lépés volt, és veszélyes is; de a grófné csak néhány napja érkezett meg Griantából, s a miniszter, akivel Pármában nem voltak kegyetlenek az asszonyok, szerencsésnek mondhatta magát: a vidéki élet unalma eltompította Pietranera grófné szellemét. Szinte elfelejtette, hogyan kell tréfálni; minden, ami az elegáns, könnyed életmódhoz tartozik, az újdonság varázsával hatott rá, és kedvesnek tetszett; most semmin nem tudott gúnyolódni, még azon a szerelmesen sem, aki negyvenöt éves és félénk. Egy hét múlva talán egészen másként fogadja a gróf merészségét.

A Scalában íratlan törvény, hogy a kis páholylátogatások nem tartanak tovább húsz percnél; és a gróf egész estéjét abban a páholyban töltötte, melyben Pietranera grófnéval lehetett együtt. „Ez az asszony visszahozza fiatalságom minden őrültségét! – Nagyon jól érezte a veszélyt. – Vajon azért, hogy negyven mérföldnyire innen mindenható basa vagyok, megbocsátható-e ez az ostobaság? Ó, de annyira unatkozom Pármában!” S negyedóráról negyedórára újra elhatározta, hogy most már valóban búcsúzik.

–  Bevallom, asszonyom – mondta nevetve a grófnénak – Pármában halálosan unatkozom, és meg kell bocsátania, ha egészen részeg leszek mindenütt, ahol nem unatkozom. Nagyon kérem, engedje meg, hogy legalább egy estére, folytatás nélkül, a szerelmes szerepét játszhassam maga mellett. Sajnos, néhány nap múlva messze leszek ettől a páholytól, ahol megfeledkeztem minden bajomról, sőt maga azt fogja mondani: az illemről is.

Nyolc nappal a hosszúra nyúlt látogatás után a Scala páholyában (s még néhány kisebb közjáték után, amit talán hosszadalmas volna itt elbeszélni), Mosca gróf már halálosan szerelmes volt, a grófné pedig azt gondolta: ha egy férfi tetszik, a korkülönbség mit sem jelent. Itt tartottak, amikor Moscát futárral visszarendelték Pármába. Fejedelme talán félt egyedül. A grófné is visszatért Griantába; és Grianta sivárnak látszott, mert képzelete nem szépítette meg többé a szép tájat. „Vonzódnék hozzá?” – kérdezte magától. Mosca leveleket írt, képtelen volt alakoskodni, a távolság elszakította gondolatainak forrásától; levelei szórakoztatók voltak; némileg különcködve futárral küldözgette őket, s ez a különcködés nem is volt felesleges. A leveleket a futárok Comóban, Leccóban, Varesében vagy a tó más kedves városkájában bízták a postakocsisra, s így Mosca elkerülte del Dongo márki megjegyzéseit, aki levelekért nem szeretett szállítási díjat fizetni. S a gróf persze azt is el akarta érni, hogy a futár választ hozzon; így is történt.

A futárok érkezése valóságos eseménnyé vált Griantában; ezek a futárok virágokat, gyümölcsöt, kis ajándékokat hoztak, melyeknek nem volt különösebb értékük, de a grófnét és sógornőjét elszórakoztatták. Mosca emléke és nagy hatalma összekeveredett; a grófné kíváncsi lett mindenre, ki mit beszél róla: tehetségét még a liberálisok is tisztelték!

A grófnak leginkább azért volt rossz híre, mert a pármai udvarban őt tekintették az ultrák vezérének; a liberális pártot a dúsgazdag Raversi márkiné mozgatta, az álnok hamisjátékos, aki mindent el tudott érni, még a sikert is. A fejedelem gondosan ügyelt rá, hogy sohase kedvetlenedjék el az a párt, amelyik éppen nincs hatalmon; jól tudta, hogy mindig ő az úr, akkor is, ha egyik minisztere Raversi márkiné szalonjából kerül kormányába. Griantában ezer részletét ismerték ezeknek a cselszövéseknek; Mosca, akiről mindenki ugyanazt mondta: a legtehetségesebb miniszter és a tettek embere – Mosca távol volt, s így el lehetett felejteni rizsporos haját, s amit ez a rizsporos haj felidézett, az elkedvetlenítő maradiságot: jelentéktelen aprósággá vált, kötelező formasággá a fejedelmi udvarban, melyben a gróf oly ragyogó szerepet játszott.

–  Az udvari élet nevetséges, de szórakoztató! – mondta a grófné a márkinénak. – Érdekes játék, de a szabályait is el kell fogadni. Akadt-e már valaki, aki tiltakozni próbált a whist[32] nevetséges szabályai ellen? És ugye, ha már megszoktuk ezeket a szabályokat, milyen kellemes szlemet nyerni.

Pietranera grófné gyakran gondolt a sok kedves levél írójára; azokon a napokon, amikor levelet kapott, jól érezte magát; bárkába ült, és a tó egy-egy csodálatos helyén olvasta őket, a Plinianánál, a Bélannál, a Sfondrata erdőnél. Ezek a levelek kissé megvigasztalták, amiért Fabrizio most nincs vele. Annyit feltétlenül el kellett ismernie, hogy a gróf nagyon szerelmes; még egy hónap sem telt el, s már gyengéd barátsággal gondolt rá. Mosca gróf viszont majdnem jóhiszeműen felajánlotta, hogy beadja lemondását, megválik a miniszterségtől, otthagyja Pármát, s vele él Milánóban vagy másutt. „Négyszázezer frankom van – tette hozzá – s ez az összeg mindig biztosít nekünk tizenötezer livre jövedelmet!” – „Ismét egy páholy, lovak, s még mennyi minden!” – gondolta a grófné; gyönyörű álmok voltak. A comói tó fenséges szépsége már-már megint elbűvölte. A ragyogó és páratlan élet visszatéréséről álmodozott partjain; bármilyen valószínűtlen volt is, ismét elérhetőnek tetszett. Látta magát Milánóban a Corsón, boldogan és vidáman, mint azelőtt, az alkirály idejében. „Fiatalságom, vagy legalábbis a mozgalmas élet visszatérne!”

Heves képzelete időnként elmoshatta előtte a valóságot, de soha nem ejtették meg gyáva, szándékos illúziók. Ez az asszony kegyetlenül őszinte volt önmagával. „Ha ahhoz már öreg vagyok is, hogy őrültségekbe bonyolódjam, milánói életemet megmérgezheti a vágy, mely éppúgy illúziókból él, mint a szerelem. Férjem halála után sikerem volt nemes szegénységemmel, s azzal is, hogy két nagy vagyont elutasítottam. Szegény kis Mosca grófom a huszadrészével sem rendelkezik azoknak a vagyonoknak, amiket az a két tökfilkó, Limercati és Nani a lábam elé rakott. A kínosan megszerzett, nyomorúságos özvegyi nyugdíj, elbocsátott személyzetem (milyen feltűnést keltett ez akkor!), ötödik emeleti kis szobám, mely húsz hintót is a kapu elé vonzott: mindez valamikor szokatlan látványosság volt! De most nehéz perceim lennének, bármilyen ügyesen intézném is a dolgaimat, ha most is csak kicsi özvegyi nyugdíjammal térnék vissza Milánóba, és derék polgári jómódban élnék Mosca tizenötezer livre-jéből, lemondása után. Még egy visszahúzó, súlyos érv, melyből irigyeim szörnyű fegyvert kovácsolnak majd: a gróf – bár régen különvált feleségétől – nős. Pármában tudnak válásukról, de Milánóban újdonság lesz, s majd azt híreszteli, én vagyok az oka. Így hát, Scala, kedves operám, gyönyörű Como-tavam, isten veled, isten veled!...”

A grófné mindezt látta ugyan, de ha akármilyen kis vagyona van, mégis elfogadja Mosca felajánlott lemondását. Már idős asszonynak érezte magát, s félt az udvartól; s ami az Alpokon innen teljesen valószínűtlennek látszik: a gróf boldogan hagyta volna ott állását. Erről legalábbis meg tudta győzni barátnőjét; leveleiben egyre növekvő szenvedéllyel sürgette, hogy találkozzanak – s meghallgatták.

–  Hazudnék – mondta neki egyszer a grófné Milánóban – hazudnék, ha azt mondanám: szenvedélyesen szeretem. Hiszen valószínűtlen boldogság volna, ha ma is úgy tudnék szeretni, ma, amikor harminc elmúltam, mint valamikor, huszonkét évesen! De mennyi mindent láttam már elbukni, amit örökkévalónak hittem! A leggyengédebb barátságot érzem maga iránt, határtalanul bízom magában, és minden férfi közül maga áll hozzám a legközelebb.

A grófné azt hitte, egészen őszinte; pedig utolsó mondataiba kis hazugság bújt. Ha Fabrizio akarja – talán mindenkit kiszorít szívéből. De Mosca gróf Fabriziót még gyereknek hitte; három nappal azután érkezett Milánóba, hogy az ifjú szeleskedő Novarába utazott; Mosca gróf sietve beszélt érdekében Binder báróval. A beszélgetés után Mosca úgy látta: a száműzetésen nem változtathatnak.

Milánóba nem egyedül érkezett; kocsiján vele jött Sanseverina-Taxis herceg, csinos, hatvannyolc éves, kicsi öregember, haja deres, nagyon udvarias, igen ápolt, mérhetetlenül gazdag, de nem elég előkelő. Nem távoli ősök, csak a nagyapja gyűjtötte össze a milliókat: a nagyapa Párma állami adóinak főbérlője volt. Apja a pármai fejedelem nagykövetének neveztette ki magát az ...-i udvarba. A kinevezést így érte el a fejedelemnél:

–  Felséged harmincezer frankot fizet jelenlegi ...-i udvari követének, aki ott igen közepesen szerepel. Ha felséged nekem kegyeskednék juttatni ezt a követséget, hatezer frank fizetést fogadnék el. Viszont az ...-i udvarban elköltenék évenként legalább százezer frankot; intendánsom húszezer frankot fizetne be évenként Párma külügyi alapjába. Ebből a pénzből olyan követségi titkárt állíthatnak mellém, amilyent akarnak; s megígérhetem, hogy nem fogom firtatni a diplomáciai titkokat, ha ilyen titkok akadnak. Én csak előkelőbbé akarom tenni a nevünket, mely nem elég régi, és talán ragyogóbbá is egy fontos állással.

A jelenlegi Sanseverina-Taxis herceg, a nagykövet fia, ügyetlen volt: félig-meddig liberálisnak mutatkozott; s két év óta vigasztalhatatlan emiatt. Napóleon éveiben két-három milliót veszített, mert makacsul külföldön maradt, s amióta Európában helyreállt a rend, mégsem tudta megkapni azt a bizonyos előkelő rendszalagot, mely ott díszlik apja képmásán; a hiányzó szalag miatt sorvadozik.

Itáliában a szerelem olyan meghitt és bizalmas, hogy a két szerető közé nem férkőzhetett hiúság, így Mosca a legtermészetesebben mondta az imádott asszonynak:

–  Két-három tervet terjesztek maga elé, mindegyiket eléggé végiggondoltam; három hónap óta máson sem gondolkodom.

1. Beadom lemondásomat, és tisztes polgárként élünk Milánóban, Firenzében, Nápolyban, ahol akarja. Tizenötezer livre jövedelmünk van, nem sorolom ide a fejedelem ajándékait, melyekre rövidebb-hosszabb ideig számíthatunk.

2. Eljönne velem abba az országba, ahol bizonyos hatalmam van, vásárol egy birtokot, például Saccát, szép ház az erdőben, a Pó fölött; egy hét múlva már kezében is lehet az adásvételi szerződés. A fejedelem befogadja udvarába. De itt jelentkezik egy súlyos nehézség. Az udvarban jól fogják fogadni magát; velem senki nem mer dacolni; különben is a fejedelemasszony szerencsétlennek érzi magát, s én éppen mostanában, magára gondolva, jó szolgálatokat tettem neki. De figyelmeztetem a súlyos nehézségre: a fejedelem nagyon vallásos, és amint tudja, a végzet úgy rendelte, hogy nős vagyok. Ebből aztán ezer részletkellemetlenség következik. Maga özvegy, szép rangja van, de másikkal kellene felcserélni, s most térek rá a harmadik ajánlatomra.

3. Könnyen találhatnánk olyan férjet, aki nem alkalmatlan. Elsősorban idősnek kell lennie; idősnek, mert nem fosztom meg magam a reménytől, hogy egy napon a helyébe lépek. Hát én megkötöttem ezt a különös alkut Sanseverina-Taxis herceggel (ő természetesen nem tudja, ki a jövendőbeli hercegné); csak annyit tud, hogy a hercegné nagykövetté teszi őt, és a házassággal megkapja azt az előkelő rendjelet is, melyet már apja is megszerzett, s amely nélkül ő a legszerencsétlenebb halandó. Egyébként a herceg nem ostoba ember; ruháit és parókáit Párizsból hozatja. Nem olyan valaki, aki előre megfontoltan aljas; ő komolyan hiszi: a becsület lényege egy rendjel, és szégyelli a vagyonát. Egy évvel ezelőtt felajánlotta nekem, hogy kórházat építtet a rendjelért; kinevettem. De ő egyáltalán nem nevetett rajtam, amikor ezt a házasságot ajánlottam neki; első feltételem természetesen az volt: Pármába többé nem teheti be a lábát.

–  Tudja, hogy amit maga nekem ajánl, nagyon erkölcstelen? – kérdezte a grófné.

–  Semmivel sem erkölcstelenebb, mint bármi, ami udvarunkban és húsz más udvarban folyik. Az abszolút hatalomban éppen az a kényelmes, hogy mindent szentesít a nép előtt; éppen úgy, mint ahogy nem nevetséges, amit senki nem vesz észre. Politikánk még húsz évig mindig ugyanaz lesz: reszketünk a jakobinusoktól; de mennyire reszketünk! Minden évben azt hisszük: 1793 előestéjét éljük. Remélem, majd hallani fogja frázisaimat, ahogyan fogadásaimon erről beszélek. Gyönyörű! A nemesek és az ájtatosok szemében mindaz felsőbbrendűen erkölcsös, ami valamelyest is csökkenti félelmüket. S miután Pármában mindenki, aki nem nemes vagy nem ájtatos, börtönben ül, vagy csomagol és éppen oda indul, nyugodt lehet: ezt a házasságot nálunk csak akkor fogják különösnek tartani, ha már kegyvesztett leszek. Tervünk senkinek semmit nem árt; azt hiszem, ez a lényeg! A fejedelem, akinek kegyével most kereskedünk, beleegyezését egyetlen feltételtől tette függővé: a jövendőbeli hercegné legyen nemesi származású! Az elmúlt évben állásom, mindent összeszámítva, százhétezer frankot jelentett; jövedelmem egészben százhuszonkétezer frank lehetett; ebből húszezret Lyonban helyeztem el. Tehát választhat: 1. Nagy élet, évente elkölthet százhuszonkétezer frankot, ami Pármában legalább annyi, mint Milánóban négyszázezer; de velejár ez a házasság, mely egy elfogadható ember nevét jelenti, akit csak az oltárnál fog látni. 2. Szerény polgári élet, évente tizenötezer frank, Firenzében vagy Nápolyban, mert igaza van, Milánóban túlságosan csodálták magát; ott üldöznének bennünket az irigyek, s talán még meg is rontanák a kedvünket. A pármai udvari életben, remélem, még maga is talál valamelyes újdonságot, maga, aki ismerte Eugène herceg udvarát; ezzel az élettel érdemes megismerkedni, addig, amíg lehet. Ne higgye, hogy bele akarok szólni választásába. Én magam már úgyis választottam: szívesebben élek valahol a negyedik emeleten magával, mint hogy egyedül folytassam ezt a ragyogó életet.

A két szerelmes mindennap hosszan beszélt róla; megoldható-e a különös házasság? A grófné a Scala bálján látta Sanseverina-Taxis herceget. „Egészen elfogadható ember!” – mondta. Végül egyik beszélgetésük közben Mosca így foglalta össze ajánlatát:

–  Ha azt akarjuk, hogy jövendő éveink vidáman teljenek, s nem kívánjuk a korai megöregedést, határoznunk kell. A fejedelem beleegyezett; Sanseverina inkább kellemes, mint kellemetlen ember; övé Párma legszebb palotája, s nagyon gazdag; hatvannyolc éves, és szenvedélyesen vágyik a különleges szalagra; de múltján csúnya folt éktelenkedik: valamikor tízezer frankért megvette Canova Napóleon-szobrát. Másik bűne, melybe belepusztul, ha maga nem segít rajta: huszonöt aranyat kölcsönzött Ferrante Pallának, hazánk egyik őrültjének, aki amúgy mellékesen kissé lángész is; s akit azóta halálra ítéltünk, szerencsére csak távollétében. Ez a Ferrante írt eddig kétszáz olyan verssort, melyekhez semmi nem hasonlítható; egyszer majd elmondom... olyan szép, akár Dante. A fejedelem az ...-i udvarba küldi Sanseverinát, ő indulása napján feleségül veszi magát, s útjának második évében (útját ő követségnek fogja nevezni) megkapja a rendjelet, mely nélkül nem tud élni. Maga úgy tekinthet rá, mint a testvérére – semmiképpen nem lesz kellemetlen; előre aláír bármit, amit akarok; különben pedig nagyon keveset fogja látni, vagy sohasem, ahogyan maga kívánja. Ő sem kíván egyebet, mint hogy távol éljen Pármától, ahol adóbérlő nagyapja és úgynevezett liberalizmusa feszélyezi. Hóhérunk, Rassi, erősködik, hogy Sanseverina herceg titokban előfizetett a Constitutionnel-re, Ferrante Palla, a költő bírta rá, s e miatt a rágalom miatt a fejedelem sokáig hajthatatlan volt.

Miért volna hibás a történetíró, ha minden részletében híven követi azt, amit elmondtak neki. Az ő hibája-e, ha hőseit elragadja a szenvedély, amit ő – sajnos – nem helyesel; és hibája-e, ha hőseit a szenvedély mélységesen erkölcstelen tettekbe sodorja? Igaz, hogy ilyesmivel már nem találkozunk azokban az országokban, ahol egyetlen szenvedély élte túl a többit: a hiúság eszköze – a pénz.

Három hónappal az eddig elmondott események után Sanseverina-Taxis hercegné könnyed kedvessége és szellemének nemes derűje meghódította a pármai udvart; otthona Párma legkellemesebb otthonává vált, s ezt senki nem vitatta. Mosca gróf mindezt előre megígérte fejedelmének. IV. Ranuccio Ernesto, az uralkodó fejedelem és felesége, a fejedelemasszony kitüntető módon fogadta Sanseverina hercegnét, amikor Párma két legelőkelőbb asszonya bemutatta őt az udvarban. A hercegné kíváncsian várta, hogy megismerkedjék a fejedelemmel, akitől szerelmesének sorsa függött; tetszeni akart, s ez túlságosan is sikerült. Magas, kissé testes férfival került szembe; haját, bajuszát, hosszú barkóját az udvaroncok szép szőkének mondták; másokat ez a szín csak arra ingerelhetett, hogy a nemtelen kóchoz hasonlítsák. Széles arcából alig vált ki apró, szinte nőies orra. De Sanseverina hercegné megállapította: ezt a csúnyaságot csupán az érzékelheti, aki részleteiben is megfigyeli a fejedelem vonásait. Egészében szellemes embernek és kemény jellemnek látszott. Viselkedése, testtartása nem nélkülözte a fenséget; de akivel beszélt, abban gyakran bámulatot akart kelteni; ilyenkor ő maga is megzavarodott, s ringatni kezdte magát, szünet nélkül hol egyik, hol másik lábára nehezedve. IV. Ernesto tekintetét áthatónak és parancsolónak jellemezhetjük; kézmozgása nemes, beszéde kimért s egyben tömör.

Mosca előre figyelmeztette a hercegnét, hogy a fejedelem nagy fogadótermének, melyben kihallgatásait tartja, két dísze van: XIV. Lajos egyik állóképe és egy nagyon szép firenzei scagliola-asztal.[33] Sanseverina hercegné úgy érezte: a fejedelem szerepjátszása megdöbbentő; IV. Ernesto kétségtelenül XIV. Lajos nemes tekintetére és szavaira törekedett, és II. József mozdulatával támaszkodott a scagliola-asztalhoz. A hercegnéhez intézett első szavak után a fejedelem rögtön leült, hogy az asszony is leülhessen a rangját megillető tabouret-ra. A pármai udvarnál csak a hercegnők és a spanyol grandok feleségei ülhettek le; a többi asszonynak meg kellett várnia, míg a fejedelem vagy a fejedelemasszony felszólítja őket erre; s hogy a rangkülönbséget hangsúlyozzák, a felségek mindig ügyeltek arra, hogy rövid szünetet tartsanak, mielőtt a nem hercegi rangú asszonyokat felszólítják, hogy üljenek le. Sanseverina hercegné szerint a fejedelem egy-egy pillanatban túlzottan utánozta XIV. Lajost; például, amikor hátravetett fejjel, jóságosan mosolygott.

IV. Ernesto Párizsban csináltatott, divatos frakkot viselt; a gyűlölt városból havonta küldtek neki egy frakkot, egy redingote-ot és egy kalapot. Aznap, amikor a hercegnét fogadta, öltözékét saját maga válogatta össze: a vörös nadrágot, a selyemharisnyát s a gazdagon díszített cipőt, melynek mását II. József portréiról ismerjük.

Sanseverina hercegnét kegyesen fogadta; szellemes és finom szavakkal társalgott vele; de a hercegné megérezte, hogy a kegyes fogadtatásban nincs igazi melegség.

–  És tudja, miért? – felelte neki Mosca gróf, amikor visszatért a kihallgatásról. – Mert Milánó nagyobb és szebb város, mint Párma. Attól félt, ha úgy fogadja magát, ahogyan én vártam, és remélni engedte, még vidékinek látszik, aki elkábul a tővárosból érkező elragadó asszony szépségétől. És bizonyára még valami elkedvetlenítette, amit alig merek magának megmondani: a fejedelem nem talál udvarában egyetlen asszonyt sem, aki szebb volna magánál. Tegnap, kis esti fogadásán, csak erről beszélt Pernicével, főudvarmesterével, aki nekem jó emberem. Úgy látom, az etikettben egy kis forradalom készül; itt az udvarnál legnagyobb ellenségem egy ostoba alak, Fabio Conti tábornok. Képzeljen el egy különcöt, aki egész életében egyetlen napra szagolta meg a harcteret, s azóta Nagy Frigyest utánozza. Ráadásul még Lafayette tábornok előkelő kedvességére is igényt tart, ezt meg azért, mert Pármában ő a liberálisok vezére. (Isten tudja, miféle liberálisoké!)

–  Ismerem Fabio Contit! – mondta a hercegné. – Como mellett láttam, éppen csendőrökkel vitatkozott.

És elmondta a kis kalandot, melyre talán emlékszik még az olvasó.

–  Egy napon majd megtudja, asszonyom, ha ugyan valaha is be tud hatolni etikettünk mélységeibe, hogy lányok nem jelenhetnek meg az udvarnál, csakis esküvőjük után. Nos, fejedelmünk lángoló hazaszeretetében be akarja majd bizonyítani, hogy az ő Pármája fölötte áll minden más városnak; tehát fogadást ajánlok: kieszel valamilyen módot, hogy bemutattassa magának a kis Clelia Contit, Lafayette-ünk lányát. Nem tagadom, szép kislány, és egy héttel ezelőtt Pármában még őt tartották a legszebbnek.

A gróf folytatta:

–  Nem tudom, eljutott-e a griantai kastélyba annak a sok szörnyűségnek a híre, amit a fejedelemről ellenségei terjesztenek. Kikiáltották szörnyetegnek meg emberevőnek. Az igazság az, hogy IV. Ernesto tele van derék kis erényekkel, és ehhez még hozzátehetem, ha sebezhetetlen lett volna, mint Achilles, továbbra is az uralkodók példaképe maradt volna. De az unalom és a harag egy pillanatában, s kissé azért is, hogy utánozza XIV. Lajost, aki lefejeztette nem tudom már, melyik Fronde-hőst[34] (a Fronde-nak ez a tagja egyébként békésen és magányosan éldegélt Versailles melletti birtokán, ott bukkantak rá, ötven évvel a Fronde után), szóval IV. Ernesto egy szép napon felakasztatott két liberálist. A vigyázatlanok, úgy látszik, előre megbeszélt napokon összejöttek, hogy szidhassák a fejedelmet, és forró könyörgésekkel ostromolhassák az eget: bár pusztítaná el Pármát a pestis, és szabadítaná meg őket a zsarnoktól. A zsarnok szó bizonyítható volt. Rassi ezt összeesküvésnek léptette elő; mindkettőt halálra ítéltette, és az egyik összeesküvő kivégzése, L. grófé, kegyetlen volt. Ez még előttem történt. Ettől a végzetes naptól kezdve – folytatta a gróf halkabban – a herceget időnként férfihoz méltatlan rettegés rohanja meg; a kegynek, mely uralmon tart, ez a rettegés az egyetlen alapja. A legfenségesebb félelem nélkül minden képességem túlságosan nyers és kemény volna ebben az udvarban, ahol csak úgy hemzsegnek a hülyék. Képzelje csak: mielőtt a fejedelem lefekszik, lakosztályában előbb bekukkant minden ágy alá, s egymilliót költ (ami Pármában annyi, mint négymillió Milánóban) – egymilliót költ arra, hogy megbízható rendőrsége legyen, s íme, itt áll maga előtt, kegyelmes hercegném, ennek a félelmetes rendőrségnek a feje. A rendőrség, azaz a félelem tett hadügyminiszterré és pénzügyminiszterré is, s mivel a belügyminiszter névleg felettesem, mert a rendőrség az ő hatáskörébe tartozik, ezt a tárcát Zurla-Contarininak adattam, egy ostoba, fáradhatatlan hivatalnoknak, akinek abban telik gyönyörűsége, hogy naponta megír legalább nyolcvan levelet. Éppen ma reggel is kaptam egyet, melyre Zurla-Contarini gróf saját kezűleg írhatta rá igen elégedetten: 20 715. sz.

Sanseverina hercegnét bemutatták Párma szomorú fejedelemasszonyának, Clara-Paolinának is; mindenki tudta, hogy férjének szeretője van (elég csinos asszony, Balbi márkiné), s ő ezért a világ legszerencsétlenebb teremtésének hitte magát; emiatt azután talán a világ legunalmasabb nője is lett. Sanseverina hercegné egy nagyon magas és nagyon sovány asszony elé került, aki harminchat éves sem volt, de ötvennek látszott. Szabályos, nemes arca akár szép lehetett volna, bár dagadt, kerek szeme kissé elcsúfította, de ez sem tűnik fel, ha a fejedelemasszony önérzetesebben tartja magát. Oly feltűnő félénkséggel fogadta a hercegnét, hogy néhány udvaronc, Mosca gróf ellenségei, merészkedtek megjegyezni: a fejedelemasszony úgy viselkedik, mintha ő volna az, akit bemutatnak, és Sanseverina hercegné a fejedelem felesége. Olyan alárendelten beszélt, hogy a hercegné meglepődve és csaknem megzavarodva alig találta a kellő szavakat, hogy illően a háttérben maradhasson. Mindenképpen szerette volna megnyugtatni a szerencsétlen fejedelemasszonyt, aki valójában nem volt szellemtelen nő; de Sanseverina hercegnének semmi okosabb nem jutott eszébe: hosszan tartó botanikai értekezésbe kezdett. A fejedelem felesége otthonosan mozgott ebben a tudományban, gyönyörű melegházai voltak, sok-sok délvidéki növénnyel. A hercegné egyszerűen le akarta küzdeni zavarát, s örökre meghódította Clara-Paolinát; amilyen félénk és tanácstalan volt a fogadás elején, a végén már annyira jól érezte magát, hogy az etikett szigorú szabályait elvetve ez a fogadás éppen ötnegyed óráig tartott. Sanseverina hercegné másnap egzotikus növényeket vétetett, s úgy viselkedett, mint komoly műkedvelő botanikus.

A fejedelem felesége igen sok időt töltött együtt a tiszteletre méltó Landriani atyával, Párma hercegérsekével, a tudós, okos és feddhetetlenül tisztességes pappal; s igen furcsa látvány volt, ahogyan Párma érseke ott ült karmazsinvörös bársonyszékén (ez a kiváltság állásához tartozott), szemben a fejedelmi karosszékkel, míg a fejedelemasszonyt körülvették udvarhölgyei és a kíséretéhez tartozó két dáma. A hosszú hajú, ősz, idős hercegérsek talán még félénkebb volt, mint a fejedelemasszony; naponta látták egymást, s minden fogadás mégis jó negyedórai hallgatással indult. Olyan nagy hallgatással, hogy Alvizi grófné, a két dáma közül az egyik, szinte kegyeltje lett a fejedelemasszonynak, mert ő meg tudta törni a csendet, finom beszédre bátorítva őket.

A bemutatások sorát azzal zárták le, hogy Sanseverina hercegnét a trónörökös is fogadta; a fiú még magasabb volt, mint az apja, és még félénkebb, mint az anyja. Szerette az ásványtant, tizenhat éves volt. Erősen elpirult, amikor meglátta a belépő hercegnét, s annyira megzavarodott, hogy egyetlen szó nem jutott eszébe, amit ilyen szép nőnek mondhatna. Jó megjelenésű fiatal férfi volt, kezében kalapáccsal örökké az erdőt járta. Abban a pillanatban, amikor a hercegné felállt, hogy befejezze a néma kihallgatást, a trónörökös felkiáltott:

–  Úristen, asszonyom, de szép maga!

„Nem rossz ízlésű ember” – gondolta a bemutatott hölgy.

Két-három évvel Sanseverina hercegné Pármába érkezése előtt a fiatal, huszonöt éves Balbi márkiné még tökéletesen képviselhette az olasz szépséget. Ma is övé volt a világ legszebb szeme, és senki nem tudott kényeskedőbb szerelmes pillantást villantani; de aki közelről nézte, meglátta, hogy a bőrét sok-sok hajszálvékony ránc árkolja: furcsán-öreg fiatalasszony lett. Távolabbról azonban, például színházban, a páholyban, még mindig szépségnek látszott; és a földszinten ülők azt gondolták: a felség jó ízlésű férfi. A felség minden estéjét Balbi márkinénál töltötte, de gyakran a száját sem nyitotta ki, és a szegény nő halálra soványodott attól, hogy a fejedelem így unatkozik mellette. A márkiné azzal büszkélkedett, hogy nagyon ravasznak tartják, mindig gúnyosan mosolygott; gyönyörű fogai voltak, s cél nélkül is, csak úgy vaktában, minduntalan gúnyosan el-elmosolyodott; azt szerette volna éreztetni; mást gondol, mint amit mond. De Mosca gróf szerint belül ásítozott, s örök mosolyától lett olyan ráncos. A kis Balbi mindenben részt vett, s nem volt a hercegségnek olyan ezerfrankos üzlete, melyből a márkiné ne kapott volna emléket (így nevezték ezt Pármában igen illedelmesen). Azt suttogták, hogy Angliában hatmillió frankot helyezett már el, de vagyona – mely egészen friss volt – valójában nem haladta meg a másfél milliót sem. Mosca is félt ravaszságától, s hatalmában akarta őt tartani, ezért neveztette ki magát pénzügyminiszterré is. A márkiné egyetlen erős érzést ismert: a piszkos fösvénység mögé rejtőző félelmet. „Szalmán fogok meghalni!” – hajtogatta a fejedelemnek, akit mindig sértett ez a mondat. Sanseverina hercegné észrevette, hogy a Balbi-palota aranyozástól ragyogó előcsarnokát egyetlen gyertya világítja meg, a viasz a drága márványra csöpög, s a szalon minden ajtaja piszkos a lakájok ujjától.

–  Úgy fogadott – mesélte barátjának a hercegné – mintha ötven frank jutalékot várt volna tőlem.

Sanseverina hercegné sikereinek sorozatát egy pillanatra megszakította az az este, amikor az udvar legügyesebb asszonya, a híres Raversi márkiné fogadta őt, a tökéletes intrikus, aki a Mosca ellen felsorakozó pártot vezette. Meg akarta Moscát buktatni, s néhány hónapja annál inkább kívánta bukását, mert unokahúga volt Sanseverina hercegnek, s rettegett, hogy a szép, új hercegné veszélyezteti örökségét.

–  Nem megvetendő ellenfél a Raversi! – figyelmeztette barátnőjét a gróf. – Én annyira tisztelem, hogy csupán azért váltam el feleségemtől, mert ő mindenáron Bentivoglie lovagot, Raversi márkiné egyik barátját kívánta szeretőjéül.

A márkiné – koromfekete hajú, nagy amazon, már reggel gyémántokat viselt, s feltűnően festette arcát – előre kijelentette: a hercegnét ellenségének tekinti, s amikor palotájában fogadta őt, kötelességének tartotta, hogy máris megindítsa a háborút. Sanseverina herceg ...-ból írt leveleiben oly lelkesedve áradozott követi állásáról s főként a remélt kitüntetésről, hogy családja megijedt: nem hagyja-e majd vagyona egy részét feleségére, akit elhalmozott kisebb ajándékokkal. Raversi márkiné határozottan csúnya asszony volt – szeretője mégis Baldi gróf lett, a legszebb férfi az udvarban; ennek a nőnek különben minden sikerült, amire vállalkozott.

A hercegné nagy házat vitt. A Sanseverina-palota mindig Párma legszebb palotái közé tartozott, s amikor a herceg követ lett, s felcsillant előtte a kitüntetés reménye, nagy összegeket fordított palotája szépítésére: maga a hercegné irányította a szépítő munkát.

A grófnak igaza volt: a fiatal Clelia Conti néhány nappal a hercegné bemutatása után megjelent az udvarnál, alapítványi hölgy lett. Hogy kivédje a vágást – mert ez a kegy mintha a gróf tekintélye ellen irányult volna: a hercegné nagy estélyt rendezett, úgy mondta, palotája kertjét avatja fel, s elragadó bájjal Cleliát, az ő Como-tavi kis barátnőjét valósággal az est királynőjévé tette. Mintha csak véletlenül történt volna, a legszebb lampionokon az ő nevének kezdőbetűi fénylettek. A fiatal Clelia kissé eltűnődve, de nagyon kedvesen emlékezett a comói kalandra, s arra, hogy köszönettel tartozik a hercegnének. Azt beszélték róla, nagyon vallásos, s nagyon szereti a magányt.

–  Fogadnék – jegyezte meg a gróf – ez a lány olyan eszes, hogy szégyelli az apját.

A hercegné vonzódott a fiatal Cleliához, s összebarátkozott vele; nem akart féltékenynek látszani, és bevonta minden szórakozásába; ő mindig s mindenben a gróf felé sugárzó gyűlöletet igyekezett tompítani.

Sanseverina jól érezte magát; élvezte az udvari világot, pedig itt örökké vihartól kellett félni; mintha csak újrakezdte volna az életét. Gyengéden szerette a grófot, Mosca pedig valósággal a boldogság önkívületében élt. Ennek a boldogságnak köszönhette, hogy közömbösen és hidegvérűen fogadott mindent, ami érdekeit és hiúságát érintette. Alig két hónappal a hercegné megérkezése után megkapta a miniszterelnökséget, s mindazt a díszt és kiváltságot, ami már-már uralkodónak járó tisztelet volt. Mindent elért fejedelménél, s Párma erről olyan bizonyítékot kapott, ami mindenkit megdöbbentett.

A várostól tízpercnyire, délkeletre emelkedik a hírhedt fellegvár, melyet egész Itália ismer, s melynek nagy tornya száznyolcvan láb magas, s már egészen messziről látni. A tornyot a római Hadrianus-síremlék mintájára építették a Farnesék, III. Pál unokái, még a XVI. század elején; fala olyan vastag, hogy tetőteraszára még egy kis palotát emelhettek, itt lakott a fellegvár kormányzója, s ezenkívül még az újabb börtön is ide épült: a Farnese-torony. A börtöntornyot, melyet a pármaiak oly szépnek s különösnek tartottak, II. Ranuccio Ernesto idősebb fia tiszteletére állították annak idején (ez az a fiú, aki mostohaanyja szeretője lett). Sanseverina hercegné kíváncsi lett rá; aznap, amikor ott járt, tikkasztó hőség nehezedett Pármára; de fenn a magasban könnyű szél lengedezett, s ezt annyira élvezte, hogy órák hosszat ott is maradt. Sietve nyitogatták előtte a Farnese-torony szobáit.

A nagy torony tetőteraszán egy szerencsétlen raboskodó liberálissal találkozott: azt a félórai sétát élvezte, amit háromnaponként engedélyeztek számára. A hercegné még nem tudott úgy hallgatni, ahogyan egy isten kegyelméből uralkodó fejedelem udvarában hallgatni illik, s Pármába visszatérve beszélt a rabról, aki elmondta neki egész életét. Raversi márkiné párthíveihez eljutottak a hercegné megjegyzései; kaptak az alkalmon, és sietve, hangosan, mindenfelé ismételgették a hercegné mondatait, remélve, hogy felingerlik az uralkodót. Valóban, IV. Ernesto gyakran hangoztatta: „Legfontosabb, hogy a képzeletre hassunk! Örökre, ez súlyos szó; s Itáliában még félelmetesebb, mint másutt.” Ezért nem kegyelmezett meg soha senkinek. Egy héttel a toronybeli látogatás után a hercegné mégis egy kegyelmi végzést kapott, a fejedelem és minisztere írták alá – a kegyelmi okiraton a név kitöltetlen maradt. A végzés szerint az a rab, akinek nevét a hercegné beírja, visszanyeri vagyonát, s Amerikában élhet haláláig. Sanseverina hercegné annak a férfinak nevét írta be, akivel a toronyban beszélt. Nagy kár, hogy a rab félig-meddig gazember volt, gyenge jellem; az ő vallomása alapján ítélték halálra a híres Ferrante Pallát.

A különleges kegyelemmel Sanseverina hercegné a legkiváltságosabb helyzetbe került. Mosca gróf boldogsága teljes volt, életének szép korszaka köszöntött rá. A hercegné most döntően irányíthatta Fabrizio sorsát. A fiú még mindig Romagnanóban élt, Novara mellett, gyónt, vadászott, semmit nem olvasott, s egy nemesi származású asszonynak hódolt, ahogyan a neki küldött utasítások előírták. Ez az utóbbi kívánság mindig bántotta kissé a hercegnét. És volt még egy jel, amit a gróf nem vett komolyan: a hercegné, bármiről esett is szó, teljesen őszinte volt vele, szinte hangosan gondolkodott előtte, de Fabrizióról mindig csak úgy beszélt, hogy előbb megfogalmazta mondatait.

–  Ha maga is jónak látja – fordult hozzá a gróf – írnék annak a kedves bátyjának a comói tó mellé, s én meg ...-i barátaim nem nagy fáradsággal talán kényszeríthetjük del Dongo márkit; kérjen kegyelmet a maga kedves Fabriziójának. Ha igaz az, s én igazán nem kételkedem benne, hogy Fabrizio valamivel több, mint a Milánó utcáin angol paripáikat sétáltató fiatalurak, milyen élet lehet tizennyolc évesen semmit nem csinálni, s tudni, hogy soha nem is csinálhat semmit! Ha csak egyetlen igazi szenvedéllyel ajándékozta meg sorsa, bármivel is, akár a horgászás szenvedélyével, én tiszteletben tartanám; de mit tehet Milánóban, még ha megkegyelmeztek is neki? Egy bizonyos órában felül lovára, melyet Angliából hozat, majd a semmittevés egy másik órájában elmegy barátnőjéhez, akit kevésbé fog szeretni, mint a lovát... De ha maga így kívánja, én megkísérlem, hogy biztosítsam ezt az életet unokaöccsének.

–  Azt szeretném, ha katonatiszt lenne! – felelte a hercegné.

–  Tanácsolná-e akármelyik fejedelemnek, hogy olyan állást, mely valamikor fontos lehet, arra a fiatalemberre bízzon, aki: 1. lelkesedéssel gyanúsítható; 2. aki úgy lelkesedett Napóleonért, hogy utánarohant Waterlooig. Gondolja el, hol volnánk valamennyien, ha Napóleon győz Waterloonál? Igaz, a liberálisoktól nem kellene félnünk, de a régi uralkodó családok tagjai csak akkor uralkodhatnának, ha feleségül vennék Napóleon marsalljainak leányait. Így hát Fabrizio számára a katonai pálya olyasvalami, mint a kalitkában forgolódó mókus élete: sok mozgás, semmi előbbre jutás. Egyre csak bosszankodnék, hogy plebejus-erényekkel előzik meg. Mit kívánunk ma egy fiatalembertől, s talán még ötven év múlva is, mindaddig, míg félni fogunk, s a vallás hatalmát nem állították vissza? Azt, hogy ne gyanúsíthassák lelkesedéssel, s ne gondolkodjék!

Folytatta:

–  Van egy ötletem; de azért maga először felcsattan, s tiltakozik, nekem meg csak sok gondot okozna, és sokáig. Amit magáért most el akarok követni, őrültség. De el tud-e képzelni olyan őrültséget, amit ne követnék el egy mosolyáért?

–  Mondja, mondja!

–  Jó, elmondom. Pármában három érsekünk volt a maga családjából: Ascanio del Dongo 16..-ban, Fabrizio 1699-ben, s még egy Ascanio 1740-ben. Ha Fabriziónak kedve kerekednék belépni a pápa prelátusai közé, s ki akarna tűnni erényeivel, püspökké tehetem meg valahol, majd itt, Pármában hercegérsekké, ha ugyan tart addig a hatalmam. De ellenem vetheti: elég soká maradok-e miniszter, hogy megvalósítsam a szép tervet, melyhez több év kell. A fejedelem meghalhat, vagy olyan rossz ötlete támad, hogy elbocsát. Mégis, ez az egyetlen mód, hogy Fabriziót olyan helyre juttassam, ami méltó magához.

Sokáig vitatkoztak, a hercegné irtózott a gondolattól.

–  Bizonyítsa be – mondta a grófnak – bizonyítsa be, hogy Fabrizio számára minden más pálya lehetetlen!

A gróf bizonyított.

–  Maga a ragyogó egyenruhát sajnálja! – fejezte be. – De ezen nem segíthetek.

A hercegné gondolkodási időt kért, egy hónapot; s egy hónap után meghajolt a miniszter bölcs szempontjai előtt.

–  Angol paripán merev arccal lovagolni valamelyik nagyvárosban, vagy olyan állást vállalni, mely méltó származásához: más választást nem látok! – ismételte a gróf. – Sajnos, nemes ember nem lehet orvos, sem ügyvéd; ez a század pedig az ügyvédeké!

A gróf tovább érvelt:

–  Ne felejtse el, hogy Milánóban olyan életet biztosít unokaöccsének, mely az ő korában csak a legszerencsésebb fiatalembereknek jut. Ha kegyelmet kapott, tizenöt-húsz-harmincezer frankot ad neki; magának igazán mindegy, sem maga, sem én nem akarunk vagyont gyűjteni!

A hercegné kívánta a dicsőséget; ezért nem örült volna annak, ha Fabrizio mást se tesz, csak a pénzét költi; visszatért hát szerelmese tervéhez.

–  Értse meg: dehogyis akarok én Fabrizióból valamilyen mintapapot csinálni! – mondta a gróf. – Nem! Elsősorban nagyúrnak kell lennie; ha neki úgy tetszik, egészen tudatlan is maradhat. Ugyanúgy püspök és hercegérsek lesz belőle, csak tartson engem a fejedelem továbbra is hasznos embernek.

Folytatta:

–  Ha a maga parancsa indítványomat megváltozhatatlan rendeletté emeli, akkor Párma ne lássa pártfogoltunkat szerényebb méltóságban. Ha ismerték itt mint egyszerű papot, szerencséjén megbotránkoznának; csak lila harisnyában[35] jöhet Pármába, s megfelelő öltözékben. Így mindenki meg fogja érteni: a maga unokaöccsére püspökség vár, és senki nem háborodik fel emiatt.

Még mindig ő beszélt:

–  Ha rám hallgat, teológiára küldi Fabriziót, s a fiú három évet Nápolyban tölt. A teológiai tanulmányok szünidejében megnézheti Párizst és Londont, de soha nem mutatkozik Pármában.

Erre a mondatra a hercegné megborzongott.

Futárt küldött unokaöccséhez: Piacenzába hívta találkozóra. Fölösleges hozzátennünk: a futár pénzt és megfelelő útleveleket is vitt magával.

Fabrizio ért elsőnek Piacenzába; a hercegné elé futott, s olyan szenvedélyesen ölelte át, hogy az asszony szeme könnyes lett az örömtől. Boldog volt, hogy a gróf nincs jelen; amióta szerették egymást, most először érzett ilyesmit.

Fabriziót mélyen meghatotta, majd lesújtotta a hercegné terve; mindig azt remélte, ha az a waterlooi ügy egyszer elsimul, katona lehet. A hercegnét nagyon meglepte valami, s unokaöccséről élő elképzelése még regényesebb lett, mint eddig volt; Fabrizio határozottan elutasította, hogy kávéházi életet éljen Itália valamelyik nagyvárosában.

–  Képzeld el magadat Firenze vagy Nápoly Corsóján! – biztatta a hercegné. – Telivér angol paripákkal! Estére fogat, szép lakás, s a többi jó!

Élvezettel és makacsul ecsetelte a hétköznapi boldogságot, amit Fabrizio megvetéssel tagadott meg. „Igazi hős!” – gondolta a hercegné.

–  És tízévi ilyen kellemes élet után mi lehet belőlem? – kérdezte Fabrizio. – Kikopott fiatalember, akinek át kell engednie helyét az első szép ifjúnak, aki most lép be a nagyvilágba, s ő is angol paripán.

Fabrizio először teljesen elvetette a papi terveket; arról beszélt: New Yorkba megy, republikánus polgár lesz, és amerikai katona.

–  Hogy tévedsz! Ott nem háborúskodnak most; visszasüllyedsz a kávéházi életbe, csak éppen elegancia, zene és szerelmek nélkül! – vitatkozott a hercegné. – Hidd el, neked is, nekem is sivár lenne az amerikai élet!

És elmagyarázta neki a dollárbálvány imádatát; meg azt, hogy mennyire kell ott tisztelni a közönséges iparosokat, mert szavazatukkal ők döntenek mindenről. Ismét a papi pályára tértek vissza.

–  Értsd meg hát, mielőtt fellázadsz – mondta a hercegné – mit kíván tőled a gróf: nem arról van szó, hogy szegény, többé-kevésbé példás életű és erényes pap légy, mint például Blanès abbé! Emlékezz csak, kik voltak nagybátyáid, a pármai hercegérsekek! Olvasd el az életrajzukat családunk történetének függelékében! A te neveddel egy férfinak először is nagyúrnak kell lennie, nemesnek, nagylelkűnek, az igazság lovagjának, akiről már előre elrendeltetett, hogy rendjének vezére legyen... Életében csak egyetlen gazságot követhet el, de az nagyon hasznos legyen!

–  Akkor hát minden ábrándomnak vége! – sóhajtott mélyről Fabrizio. – Irgalmatlanul nagy áldozat. Bevallom, nem hittem volna, hogy ezek az Isten kegyelméből uralkodó fejedelmek ennyire irtóznak a lelkesedéstől és a gondolattól; még akkor is, ha az ő javukat szolgálja.

–  Gondolj csak arra, hogy a lelkesedő embert egy kiáltvány, valamilyen hirtelen fellobbanó érzés egyszerre a másik oldalra taszíthatja, mint ahol egész életében állt.

–  A lelkesedő embert? S én volnék az? Furcsa vád... Hiszen én még szerelmes sem tudok lenni...

–  Mit mondasz? – kiáltotta a hercegné.

–  Ha egy szép nő, bármilyen előkelő vagy ájtatos, megengedi, hogy udvaroljak neki, rá sem gondolok, csak akkor, amikor látom!

A vallomás furcsán érintette a hercegnét.

–  Adj nekem egy hónapot! – kérte Fabrizio. – Egy hónapot, hogy elbúcsúzhassam a novarai C.-nétől, s ami ennél sokkal nehezebb, el kell búcsúznom annyi szép légváramtól is. Majd írok anyámnak, s ő biztosan megteszi: eljön hozzám Belgiratéba, a Lago Maggiore piemonti partjára; és ezután, a harmincegyedik napon álnéven Pármába érkezem.

–  Ezt ne tedd! – kiáltotta a hercegné.

Nem akarta, hogy Mosca gróf együtt lássa őt Fabrizióval.

Másodszor is Piacenzában találkoztak; a hercegné most nagyon nyugtalan volt; az udvarnál vihar támadt; Raversi márkiné pártja már-már diadalmaskodott; még arra is elkészülhettek, hogy Mosca grófot Fabio Conti tábornok váltja fel, annak a klikknek feje, melyet Pármában liberális pártnak neveztek. A hercegné mindent elmondott Fabriziónak, éppen csak az ellenfélről hallgatott, akit a fejedelem egyre jobban kitüntetett. Ismét megbeszélték Fabrizio jövőjét, arra a lehetőségre számítva, hogy a mindenható gróf nem támogathatja többé.

–  Eszerint három esztendőt Nápolyban töltök a teológián! – mondta határozottan Fabrizio. – De ha elsősorban ifjú nemes úrnak kell lennem, és ha nem kényszerítesz rá, hogy úgy éljek, olyan szigorúan, mint az erényes szeminaristák, nem félek ettől a nápolyi időtől; nem lesz ez rosszabb élet, mint a romagnanói! A jó társaság ott amúgy is már-már jakobinusnak tartott. Száműzetésemben rájöttem, hogy semmit nem tudok, még latinul sem, még a helyesírást sem ismerem. Úgy terveztem, hogy Novarában elölről kezdek mindent; szívesen foglalkozom hát Nápolyban teológiával: bonyolult tudomány!

A hercegné lelkesen hallgatta.

–  Ha elkergetnek bennünket – felelte – meglátogatunk Nápolyban! De ha már beletörődtél a lila harisnyás pályába, a gróf, aki jól ismeri a mai Itáliát, megbízott, mondjam el neked néhány tanácsát. Hiszel vagy nem hiszel abban, amire tanítanak, soha ne tégy semmilyen ellenvetést! Gondold azt, hogy a whist szabályaira oktatnak; és vitatkoznál a whist szabályairól? Azt is elmondtam a grófnak, hogy hivő vagy; ennek nagyon örült. Hasznos dolog itt is, a másvilágon is. De ha hiszel is, ne kövesd el azt a közönséges hibát, hogy borzadva beszélsz Voltaire-ről, Diderot-ról, Raynalról, és a többi megkótyagosodott franciáról, akik után a forradalom s a két kamara következett. Ne emlegesd gyakran ezeket a neveket, s ha mégis kell, beszélj róluk nyugodt iróniával. Mindnyájukat rég megcáfolták, támadásaik már nem érdekelnek senkit! Higgy el vakon mindent, amit a teológián hallasz! Ne felejtsd el, hogy lesznek, akik híven feljegyzik leghalkabb bírálatodat is. A kis szerelmi kalandot megbocsátják, ha ügyesen intézed, de a kételyt soha; mert a kalandocskákat kinövöd, de a kétely tovább nő benned. Erre gondolj még a gyóntatószékben is! Ajánlólevelet viszel majd ahhoz a püspökhöz, aki a nápolyi bíboros hercegérsek jobb keze; csak neki valld be franciaországi kirándulásodat, s azt, hogy ott voltál június 18-án Waterloonál. Különben fogd rövidre a történetet, szürkítsd el ezt a kiruccanást; csak azért valld be, mert utóbb szemedre vethetnék, hogy elhallgattad. Istenem, olyan fiatal voltál még!

Folytatta:

–  A gróf másik tanácsa ez: ha beszélgetés közben valamilyen ragyogó ötlet villan fel benned, valamilyen diadalmas válasz, mely teljesen más irányt adhat a társalgásnak, ne engedj a kísértésnek, a csillogásnak; hallgass! Az értők szemed csillogásában is megpillantják a szellemet. Ráérsz akkor szellemesnek lenni, ha már püspök vagy!

Fabrizio szerény kocsin érkezett Nápolyba; négy inas jött vele, derék milánóiak: nagynénje küldte őket. Egy évet töltött a teológián, és senki nem gyanúsította meg, hogy eszes fiú; inkább igyekvő nagyúrnak tartották, jószívűnek, kissé szoknyabolondnak.

Fabrizio tűrhetően érezte magát – de a hercegnének rettenetes éve volt! A gróf háromszor-négyszer közel állt a bukáshoz; a fejedelem még jobban félt, mint bármikor; ebben az évben beteg volt, s azt hitte: ha elbocsátja a grófot, megszabadul a gyűlölt kivégzések emlékétől, melyeket még Mosca miniszterelnöksége előtt rendelt el. Rassi volt a kedvence, őt mindenképpen meg akarta tartani. S most, hogy a gróf veszélyben forgott, a hercegné egyre szenvedélyesebben ragaszkodott hozzá; nem is gondolt Fabrizióra. Hogy esetleges visszavonulásuknak megfelelő formát adjon, kapóra jött, hogy Párma levegője, éppúgy, mint egész Lombardiáé, kissé párás, s elhíresztelte, hogy ez a párás levegő árt az egészségének. A kegyvesztettség korszakai után, melyek alatt Mosca gróf néha húsz teljes napig nem maradhatott négyszemközt fejedelmével – végre a miniszterelnök kerekedett felül. Fabio Conti tábornokot, az állítólagos liberálist, a fellegvár kormányzójává neveztette ki; abba a fellegvárba, melybe a Rassi által elítélt liberálisokat zárták.

–  Ha Conti elnéző lesz foglyaival – magyarázta barátnőjének a gróf – kegyvesztett jakobinussá válik, aki politikai elveit tábornoki kötelessége elé helyezi. Ha meg szigorúnak és könyörtelennek mutatkozik, és én azt hiszem, ilyen lesz, nem maradhat saját pártjának vezére, és sorra elidegeníti magától azokat a családokat, melyeknek valamelyik tagja a fellegvárba került. Amint megpillantja a fejedelmet, ez a szegény ember csupa hódolat; ha kell, naponta négy különböző egyenruhát ölt magára; meg tud vitatni valamilyen etikettproblémát; de nem olyan koponya, aki a bonyolult utat megtalálná, az egyetlent, melyen megmenekülhet. És különben is, itt vagyok én!

Fabio Conti tábornok kinevezésével megoldódott a kormányválság; következő napon felröppent a hír: Pármában ultra napilap indul.

–  Mennyi veszekedés lesz ebből a lapból! – jegyezte meg a hercegné.

–  Ez a lap az én ötletem s a legnagyobb alkotásom! – nevetett a gróf. – Lassan-lassan majd beletörődöm, hogy a legvadabb ultrák kivegyék kezemből irányítását. A szerkesztőknek szép fizetést állapítottam meg. Mindenfelől kapnak majd rajta, s egy-két hónapig csak ezzel foglalkozhatunk; közben mindenki elfelejti, milyen örvényben forogtam. A tekintélyes P.-t és D.-t máris ott láthatja a rohamozók között.

–  De hiszen ez a lap bőszítő és elfogadhatatlan lesz!

–  Erre számítok is! – vágta rá a gróf. – A fejedelem minden reggel elolvassa, és áradozni fog róla, nekem, az alapítónak. Részleteket helyesel, vagy felháborodik miattuk; munkának szentelt idejéből két óra már elvész. A lap majd kellemetlenségekbe keveredik, de mire felhangzanak a komoly panaszok, nyolc-tíz hónap múlva, már teljesen a legvadabb ultrák kezében lesz. És nekik kell majd felelniök a pártnak, mely oly kellemetlen nekem! Én majd kifogásokat emelek; valójában jobban szeretek száz szörnyű hülyeséget egyetlen akasztásnál. Ki emlékszik két év múlva a hivatalos lap hülyeségeire? De a felakasztott ember fiának vagy családjának gyűlölete addig tart, ameddig élek, s talán meg is rövidíti életemet.

A hercegné mindig lelkesedett valamiért, mindig tett valamit, soha nem pihent, eszesebb volt az egész pármai udvarnál; de hiányzott belőle a türelem s a részvétlenség, hogy intrikákkal diadalmaskodjék. De már élvezettel figyelte, mire törnek a különböző klikkek, és szavára a fejedelem is figyelni kezdett. Clara-Paolina, a fejedelem felesége – hódoló tiszteletbe s az etikett elavult szertartásaiba börtönözve – a legszerencsétlenebb asszonynak érezte magát. Sanseverina hercegné nagyon kedvesen hódolt neki, s elhatározta, meggyőzi őt: nem is olyan szerencsétlen. Tudnunk kell, hogy a fejedelem csak vacsoránál látta feleségét; ez a vacsora harminc percig tartott, s hetek is elmúltak anélkül, hogy a herceg egyetlen szót váltott volna Clara-Paolinával. Sanseverina hercegné megkísérelte, hogy változtasson ezen; szórakoztatni tudta a fejedelmet, s ez annál könnyebben sikerült, mert megőrizte függetlenségét. Hiába próbálta volna, úgysem tudja elkerülni, hogy néha meg ne sértsen valakit az udvarban nyüzsgő ostobák közül. Ebben tökéletesen ügyetlennek mutatkozott, utálták is a közönséges udvaroncok, mindazok a grófok és márkik, akiknek évente legfeljebb ötezer livre jövedelmük volt. Már a legelső napokban érezte a bajt – arra törekedett hát, hogy az uralkodót nyerje meg, az uralkodót és a feleségét, aki viszont a trónörököst tartotta hatalmában. A hercegné jól mulattatta a fejedelmet, s míg a fejedelem a legnagyobb figyelemmel hallgatta könnyed megjegyzéseit, ő felhasználta az alkalmat, hogy nevetségessé tegye az udvaroncokat, akik gyűlölték. Amióta Rassi rábírta a fejedelmet azokra az ostobaságokra (s ha az ostobaság vért ont, azt nem lehet jóvátenni), a fejedelem néha félt, és gyakran unatkozott, s ebből szorongó irigység támadt benne; érezte, hogy soha nem szórakozik, s elkomorult, ha azt hitte, hogy mások szórakoznak. Ha boldog embereket látott, dühöngött. „Titkolnunk kell, hogy szeretjük egymást!” – mondta a hercegné barátjának; és azt a sejtelmet keltette a fejedelemben, hogy már csak mérsékelten szerelmes a grófba, bármilyen kiváló férfi is.

A felfedezés egy napra boldoggá tette a felséget. A hercegné időnként elejtett egy-egy mondatot terveiről – mondatokat, hogy évenként néhány hónapra elutazik majd Pármából; utazik, s megnézi Itáliát, melyet nem is ismer; elmegy Nápolyba, Firenzébe, Rómába. A fejedelmet semmi nem bosszanthatta jobban, mint az ilyen menekülésnek látszó utazás – jellemző gyengéje volt. Minden a szívébe hasított, amiből Pármája megvetését olvashatta ki. Tudta, hogy semmi módon nem tarthatja vissza Sanseverina hercegnét – a hercegnét, aki Párma legszebb, legragyogóbb asszonya. Ismerjük az olasz restséget, és szinte hihetetlenül hangzik: még Párma környékéről is bekocsiztak, hogy ott legyenek a hercegné csütörtökjein. Igazi ünnepek voltak; a hercegné majdnem mindig kieszelt valamilyen új és izgató meglepetést. A fejedelem már-már szenvedett a vágytól, hogy lásson egy ilyen csütörtököt. – De hogyan kezdjen hozzá? Meglátogassa egyik alattvalóját? Ilyet soha nem tett sem az apja, sem ő.

Egy bizonyos csütörtökön ömlött az eső, hideg volt; és a fejedelem egész este egyre azt hallgatta, hogyan remegtetik a kocsik a palota előtti tér kövezetét: mind Sanseverina hercegnéhez igyekeztek. Türelmetlen mozdulatot tett: mások szórakoznak, és ő, a fejedelem, az uralkodó, akinek több szórakozás járna, mint bárkinek a világon – ő unatkozik! Csengetett szárnysegédének; meg kellett várnia, míg tizenkét megbízható testőrt elhelyeznek az útvonalon, mely a fejedelmi palotától a Sanseverina-palotáig vezet. Végre, egy óra múlva, melyet évszázadnak érzett, s mialatt hússzor is kísértésbe jött, hogy dacol a tőrökkel, és nekiindul egymaga, könnyelműen, minden óvatosságot félretéve – végre, egy óra múlva belépett Sanseverina hercegné első szalonjába. A villám csaphatott volna ebbe a szalonba, vendégei akkor sem lepődnek meg jobban! A hangos és vidám termekben – ahogyan a fejedelem egyre beljebb és beljebb ment, pillanatok alatt kábult csend támadt; minden szem a fejedelemre meredt, és kerekre tágult. Az udvaroncok megzavarodtak; csak a hercegnén nem látszott, hogy csodálkozik. Mikor végre visszanyerték hangjukat, a jelenlevőket egyetlen gond nyomasztotta – el kellett dönteni a fontos kérdést: tudott-e a hercegné erről a látogatásról, vagy őt is ugyanúgy meglepte, mint mindenkit.

A fejedelem jól szórakozott; s megfigyelhetjük, milyen ösztönösen s ügyesen viselkedett a hercegné; milyen fölényes helyzetbe juttatta az a néhány bizonytalan szó, amit utazási terveiről elejtett.

Amikor végül kikísérte a fejedelmet, aki nagyon szeretetreméltó volt hozzá, hirtelen különös ötlete támadt, s ezt bátran, egyszerűen, mint a legtermészetesebb dolgot, azonnal kimondta:

–  Ha felséged három-négy olyan kedves szót intézne a felséges asszonyhoz, amilyenekkel most elhalmoz engem, sokkal-sokkal boldogabbá tenne, mintha azt mondja, hogy szép vagyok. Semmiképpen nem szeretném, ha Clara-Paolina felséges asszonyunknak rosszul esnék a nagy kegy, amivel felséged megtisztelt.

A fejedelem mereven rápillantott, és szárazon felelte:

–  Oda megyek, ahová tetszik, ennyi jogom csak van.

Sanseverina hercegné elpirult.

–  Meg akartam kímélni felségedet egy felesleges úttól – vágta rá nyomban. – Ez az utolsó csütörtököm. Néhány napra Bolognába vagy Firenzébe utazom.

Amikor visszatért fogadótermeibe, mindenki azt hitte: a legmagasabb fejedelmi kegy sugárzik rá; ő pedig éppen most kockáztatott meg olyasvalamit, amit még soha senki nem tett Pármában. Intett a grófnak, az felállt a whistasztaltól, s követte őt az egyik kivilágított, üresen álló, kisebb szalonba.

–  Nagy merészség! – mondta végül a gróf. – Én nem tanácsoltam volna. – Majd nevetve hozzátette: – De az elszédített szívben a boldogság csak növeli a szerelmet, s ha maga holnap délelőtt utazik, én este követem. Csak a pénzügyminisztérium tart itt, elég ostobán vállaltam ezt a robotot; de négy óra alatt, kivált, ha jól felhasználjuk az időt, sok pénztárt át lehet adni. De, kedves barátném, most térjünk vissza a többiek közé, és gyakoroljuk nyíltan, minden tartózkodás nélkül a miniszteri önhittséget; talán utolsó szereplésünk ebben a városban. Attól az embertől minden kitelik, ha azt hiszi, hogy dacolnak vele. „Hadd okuljanak!” – mondja ilyenkor. Ha vendégeink elmentek, majd megbeszéljük, hogyan védjük meg magát az éjszaka; talán legjobb volna rögtön elutazni a Pó mellé, a saccai kastélyába. A kastély mellett szól az is, hogy csak félórányira esik Ausztriától.

Gyönyörű pillanat volt, a hercegné szerelmének és önérzetének nagy diadala; a grófra nézett, és szeme fátyolos lett a könnyektől. „Ilyen hatalmas miniszter! Udvaroncok hajlonganak körülötte! Olyan tisztelettel halmozzák el, akár a fejedelmet! – s mindezt eldobná miattam! És milyen könnyedén!”

Amikor visszatért fogadótermeibe, szinte repítette az öröm. Mindenki bókolva hódolt előtte.

–  Mennyire megváltoztatja a hercegnét a boldogság! – suttogták mindenfelé az udvari emberek. – Mintha kicserélték volna. Még az a mindenki felett álló római jellem is kegyeskedik értékelni a mérhetetlen kitüntetést, amiben a fejedelem részesítette!

Az estély vége felé a gróf lépett hozzá.

–  Híreket kaptam, el kell mondanom őket.

Akik a hercegné mellett álltak, rögtön visszahúzódtak.

–  Amikor a fejedelem megérkezett palotájába – folytatta a gróf – bejelentette magát feleségénél. Elképzelheti a meglepődést! „Be akarok magának számolni – mondta a fejedelemasszonynak – egy igazán nagyon kedves estéről, amit a Sanseverinánál töltöttem. Ő kért meg, mondjam el magának részletesen, hogyan alakította át azt a régi, füstös palotát.” A fejedelem ezután leült, s leírta a maga fogadótermeit.

A gróf folytatta:

–  Huszonöt percig maradt feleségénél, a hercegné sírt örömében. Eszes asszony, de egyetlen szó sem jutott eszébe, hogy átvegye azt a könnyed hangot, amit a felség megütött.

A fejedelem nem is volt olyan gonosz ember, bármit mondtak róla Itália liberálisai. Igaz, elég sokat börtönbe vetett közülük, de félelemből tette, és néha – hogy bizonyos emlékeiért vigasztalja magát – ezt mondogatta: „Inkább öljük meg az ördögöt, mintsem az ördög öljön meg minket!” Sanseverina hercegné estélye után másnap egészen boldog volt; két szép dolgot cselekedett: megnézte a csütörtököt, és beszélt a feleségével. Vacsoránál megint megszólította őt; elmondhatjuk: Sanseverina hercegné csütörtökje olyan belső forradalmat keltett, amitől egész Párma megremegett; Raversi márkiné megdöbbent; a hercegné meg kétszeresen örülhetett: segítette kedvesét, s az szerelmesebb volt, mint bármikor.

–  És mindezt egy meggondolatlan ötletnek köszönhetjük! – fordult a grófhoz. – Rómában vagy Nápolyban bizonyára szabadabb volnék, de találnék-e ott ilyen vonzó játékot? Nem, nem, kedves gróf! Maga boldoggá tesz engem!

HETEDIK FEJEZET

A következő négy év története csupa ilyen jelentéktelen, udvari apróság, olyasmi, amit most elmondtunk. A márkiné minden tavasszal megjött, s lányaival két hónapot a Sanseverina-palotában töltött, vagy a Pó mellett, a saccai birtokon; boldog pillanataik voltak, Fabrizióról beszéltek; de a gróf egyszer sem engedte meg, hogy a fiú Pármába jöjjön. Fabrizio elkövetett néhány bolondságot, ezeket azonban a hercegné és a miniszter mindig elsimította; de általában Fabrizio elég okosan járt a kijelölt úton: teológiát tanuló nagyúr volt, s előmenetelében az erény távolról sem egyetlen támasza. Nápolyban szenvedélyes érdeklődés lobbant benne az ókor iránt, ásatásokat végeztetett; új szenvedélye háttérbe szorította a lovakat. Eladta angol paripáit, hogy Misenumban ásathasson: itt a fiatal Tiberius egyik mellszobrára bukkant, a szobrot a legszebb ókori leletek közt emlegették. Ez a mellszobor volt talán a legnagyobb öröm, mely Nápolyban érte. Előkelő lelke visszariadt, hogy utánozza társait – és például a szerelmes lovag szerepét sohasem akarta komolyan megjátszani. Persze voltak barátnői, de számára nem jelentettek semmit; fiatal volt, mégis elmondhatjuk: nem ismerte a szerelmet; csak még jobban szerették érte. Semmi nem tartotta vissza, hogy fölényesen hideg legyen; neki az egyik fiatal és szép asszony ugyanolyan volt, mint a másik fiatal és szép asszony; csak éppen kissé jobban izgatta az, akit utoljára ismert meg. Az utolsó évben Nápoly egyik csodált és ünnepelt asszonya őrültségekbe keveredett miatta, az eleinte mulattatta őt, végül azonban halálosan megunta, s elutazásának legfőképpen azért örült, mert így megszabadulhatott az elragadó hercegné gyengédségétől. 1821-ben tűrhetően túljutott összes vizsgáin; tanulmányainak irányítóját, illetve nevelőjét kitüntették, s valamilyen ajándékot is kapott, ő pedig elutazott, hogy végre meglássa Pármát, melyre annyit gondolt. Monsignore volt már, és négy ló húzta kocsiját; de a Párma előtti állomáson csak kettőt fogatott be, és a városban megállt a San Giovanni-templom előtt. Itt emelkedett Ascanio del Dongo érseknek, dédnagybátyjának, a Genealogia latina szerzőjének díszes síremléke. Imádkozott a sírnál, majd gyalog érkezett a Sanseverina-palotához – a hercegné csak néhány nap múlva várta. A fogadótermekben nagy társaságot talált; a vendégek hamarosan búcsúztak.

–  Hát mondd, elégedett vagy velem? – ölelte át Fabrizio a hercegnét. – Neked köszönhetem, hogy négy, elég boldog évet élhettem Nápolyban, s nem kellett Novarában unatkoznom, rendőrileg engedélyezett barátnőm mellett.

A hercegné úgy elámult, hogy alig tudott felocsúdni; meg sem ismerte volna Fabriziót, ha az utcán elhalad mellette; azt érezte: talán a legszebb olasz férfi áll előtte, s ez igaz is volt; különösen az arca volt nagyon kedves. Vakmerő kölyköt küldött Nápolyba; lovaglóostora, melyet mindenhová magával vitt, a lényéhez tartozott akkor; most viszont kifogástalanul nemes és mértéktartó a megjelenése idegenek között, ha pedig kettesben marad vele, a fiatalság heve árad belőle. Gyémánt volt, melyet ragyogóvá varázsolt a csiszolás. Egy órája sem tartózkodott még Fabrizio a palotában, amikor váratlanul megjelent Mosca gróf; kissé korán jött. A fiatalember olyan megfelelő szavakkal beszélt a nevelőjének küldött pármai kitüntetésről, s annyi tapintattal mondta el forró háláját minden más segítségért, amiről nem is mert egészen nyíltan beszélni, hogy már az első percben teljesen megnyerte a minisztert.

Mosca odasúgta a hercegnének:

–  Unokaöccse tündökölni fog azokban a méltóságokban, melyek a maga tervei szerint itt várják.

Idáig remekül ment minden; a gróf nagyon elégedett volt Fabrizióval, csak a fiú szavaira és mozdulataira figyelt – de ekkor a hercegnére pillantott, és meglátta furcsa tekintetét. „Mi tört be hozzánk ezzel a fiatalemberrel?” – kérdezte magától. Keserű gondolat volt; a gróf már elérte az ötvenet; kegyetlen szám, ütését talán csak az esztelenül szerelmes férfi érezheti. Kiváló ember volt, megérdemelte, hogy szeressék, nem a szigorú minisztert – az embert. De az ötven év kegyetlen valósága elkomorította életét, már-már önmagával is kegyetlenné tette. Öt éve vette rá a hercegnét, hogy költözzön Pármába, azóta gyakran volt féltékeny, különösen az első időkben, valójában azonban sohasem volt rá oka. Azt gondolta, s nem is tévedett: a hercegné éppen az ő szerelmét akarja megtartani, amikor látszólag kitünteti az udvar egy-egy szép, fiatal lovagját. Azt például határozottan tudta, hogy Sanseverina hercegné elhárította magától a fejedelem hódolatát, sőt azt is tudta, hogy a fejedelem ekkor nagyon tanulságos megjegyzést tett.

–  És ha elfogadnám felséged hódolatát – mondta nevetve a hercegné – hogyan nézhetnék ezután a gróf szemébe?

–  Az én zavarom sem lenne kisebb, mint a magáé. Ó, a kedves gróf! A kedves barát! De hát ezen a zavaron könnyen segíthetünk, már gondoltam is rá: a grófot a fellegvárba dugjuk; ezután ott él majd.

A hercegné olyan felindult volt, s olyan boldog, amikor Fabrizio betoppant, hogy nem is gondolt rá, mit olvashat ki tekintetéből a gróf. A seb mély volt, a gyanú gyógyíthatatlan.

Megérkezése után két órával Fabriziót fogadta a fejedelem. A hercegné jól tudta, milyen hatást kelthet mindenfelé a váratlan fogadás, s ezért már két hónapja egyengette; a fejedelmi kegy rögtön az első percben kiemelte Fabriziót. Úgy kerülhetett a fejedelem elé, hogy Pármán éppen csak átutazik: anyja látogatására siet Piemontba. Amikor a hercegné néhány kedves sorban értesítette a fejedelmet, hogy Fabrizio várja parancsait, őfelsége éppen unatkozott. „Látok majd egy buta kis szentet! – gondolta. – Hízelgő vagy alattomos arcot.” A várparancsnok ekkor már jelentette Fabrizio első útját az érsek nagybácsi sírjánál. És a fejedelemhez belépett egy magas fiatalember; ha nem visel lila harisnyát, azt hitte volna: fiatal tiszt.

A kis meglepetés elűzte unalmát. „Hiszen ez egy egészséges, vidám fickó! – nézte meg jobban. – Isten tudja, milyen kegyeket esdenek majd számára; nyilván mindent, amit csak adhatok! Most érkezett, bizonyára izgatott; beugratom egy kis jakobinus politizálásba, meglátjuk, mit felel!”

Néhány kegyes szót mondott, azután megkérdezte:

–  Nos, monsignore, boldog-e a nápolyi nép? Szeretik-e a királyt?

–  Felséges uram – válaszolta Fabrizio pillanatnyi habozás nélkül – megcsodáltam az utcán őfelsége, a király különböző ezredeinek katonáit, remekül viselkednek! A jó társaság tiszteli a fölötte állókat, s ez a kötelessége is! De bevallom, soha életemben nem tűrtem, hogy alsóbb osztályból való ember másról beszéljen velem, mint munkájáról, amiért megfizetem.

„Az ördög vigyen el! – gondolta a fejedelem. – Te aztán jól betanított szajkó vagy! Ez a Sanseverina iskolája!”

A játék tetszett, a fejedelem nagyon ügyesen egyre azzal próbálkozott, hogy Fabrizio a kényes kérdéseknél maradjon. A fiatalembert meg lelkesítette a veszély; szerencséje volt, csodálatos válaszokat adott: „Majdnem arcátlanság fitogtatni, hogy imádjuk királyunkat; vak engedelmességgel tartozunk neki!” Ennyi óvatosság hallatára a fejedelem csaknem rosszkedvű lett. „Úgy látszik, eszes embert kaptunk Nápolyból. És én nem szeretem ezt a fajzatot! Az eszes ember hiába vallja a legkitűnőbb elveket, még jóhiszeműen is valamiképpen mindig Voltaire és Rousseau rokona.”

A fejedelmet szinte sértette a teológiáról szabadult fiatalember tökéletes viselkedése és valamennyi megtámadhatatlan válasza. Nem az következett be, amire számított; egyik percről a másikra áttért hát a közvetlenebb hangra; néhány mondattal visszakanyarodott a társadalom és a kormányzás nagy alapelveihez, majd a helyzethez alkalmazkodva elmondta Fénelon egy-két frázisát, ezeket már gyerekkorában meg kellett tanulnia, hogy nyilvános kihallgatáson idézze őket.

–  Magát bizonyára meglepik ezek az elvek, fiatalember! – fordult Fabrizióhoz. (A kihallgatás elején monsignorénak szólította, s amikor elbocsátja, akkor is majd monsignore lesz, de társalgás közben ügyesebbnek érezte, a dagályos fordulatokra kedvezőbbnek, ha ilyen barátin szólítja.) – Magát bizonyára meglepik ezek az elvek, fiatalember! Bevallom, nem is hasonlítanak az abszolutizmus szószátyárságaira (- így mondta! -), amilyeneket naponta olvashat hivatalos lapomban; de istenem, mit is mondok! Ezeket az újságokat maga nem ismeri!

–  Bocsásson meg, felséged, nemcsak hogy olvasom a pármai lapot, mely, azt hiszem, elég jó újság, de vele együtt én is azt vallom, hogy az, amit 1715 óta, tehát XIV. Lajos halála óta műveltek: bűn és ostobaság! Az ember legfőbb érdeke az üdvössége, ezt a kérdést nem lehet kétféleképpen szemlélni, és ennek a boldogságnak örökké kell tartania. Szabadság, igazság, nagy tömegek boldogsága, ezek aljas és bűnös szavak: csak vitatkozásra és kételkedésre nevelik a szellemet. Egyetlen követi gyűlés sem bízik abban, amit ezek az emberek kormánynak neveznek. S ha már egyszer megismerték a kételkedés végzetes szokását, az emberi gyengeség mindenre alkalmazza majd, s az ember végül eljut odáig, hogy kételkedik a bibliában is, az egyház parancsaiban, a hagyományokban, mindenben! Ekkor pedig elveszett! Még ha feltételezzük is (de ezt hazugság és bűn kimondani), hogy az Isten kegyelméből uralkodó fejedelmekkel szemben a kételkedés boldoggá tehet arra a húsz-harminc évre, amire a földön számíthatunk, mit ér egy fél század, vagy akár egy egész század, ha örökké tartó gyötrelmek követik.

Míg Fabrizio beszélt, látszott rajta, hogy rendezi gondolatait, keresi, miképp értetheti meg magát legkönnyebben – nyilvánvaló volt, hogy nem betanult leckét mond fel.

A fejedelem hamarosan lemondott róla, hogy megküzdjön a fiatalemberrel; egyszerű, komoly modora feszélyezte.

–  Isten önnel, monsignore! – mondta hirtelen. – Látom, a nápolyi teológia nevelése kifogástalan; s csak természetes, ha a jó oktatás ilyen kiváló szellembe hull, az eredmény ragyogó. Isten önnel!

És hátat fordított a fiúnak.

„Nem tetszettem a hülyének!” – gondolta Fabrizio.

„Most már csak arra vagyok kíváncsi – tűnődött a fejedelem, mihelyt egyedül maradt – él-e ebben a szép fiatalemberben valamilyen szenvedély? Ha igen, akkor tökéletes! Lehet-e szellemesebben ismételni nénje tanításait? Mintha csak őt hallottam volna; ha itt forradalom törne ki, a Sanseverina szerkesztené a Moniteur-t, mint valamikor San Felice márkiné[36] Nápolyban! Csakhogy San Felice hiába volt huszonöt éves és csodaszép, egy kicsit mégis fellógatták! Vigyázzanak magukra a túlságosan okos asszonyok!” A fejedelem azt hitte: Fabrizio semmi más, csak nagynénje tanítványa, de tévedett; okos emberek, ha trónon vagy a trón közelében születnek, hamar eltompulnak. Környezetükből száműzik az őszinte szót, mert durvaságnak tartják; csak álarcokat akarnak maguk körül látni – és egyre erősködnek – ismerik az arc természetes szépségét. S milyen mulatságosak, amikor azt hiszik: mindent kitűnően megfigyelnek. Például most is Fabrizio majdnem őszintén hitte, amit mondott; igaz, hogy havonta kétszer sem gondolt ezekre a nagy elvekre. Eleven volt, szellemes – de hitt.

A szabadság szeretete, a nagy tömegek boldogságának divatja és tisztelete, amibe a XIX. század belebolondult, mindezt csak eretnekségnek hitte, ami majd elmúlik, mint minden eretnekség, de előbb elpusztít sok lelket, ahogyan a pestis pusztítja a testet, ha betör egy vidékre. Ám Fabrizio mégis élvezettel olvasta a francia újságokat, és még könnyelműségekbe is bonyolódott, hogy megszerezze őket.

A kihallgatás után fiatal hősünk egészen felborzoltan ért vissza a palotából, s elmondta nagynénjének, hogyan s hányféleképpen támadott a fejedelem.

A hercegné felkiáltott:

–  Azonnal el kell menned Landriani atyához, a mi nagyszerű érsekünkhöz! Gyalog siess hozzá! Csendesen menj fel a lépcsőn, lehetőleg ne üss zajt az előszobákban. Ha megváratnak, még jobb; ezerszer jobb! Szóval apostoli módon viselkedj.

–  Értem – felelte Fabrizio. – Érsekünk tehát Tartuffe![37]

–  Ó, dehogy! Maga az erény!

–  Az, aki részt vett Palanza gróf megkínzásában? – csodálkozott Fabrizio.

–  Igen, kicsikém; az, aki részt vett! Az érsek apja kishivatalnok volt a pénzügyminisztériumban, kispolgár; ez megmagyaráz mindent. Monsignore Landriani nagyon eszes, művelt és mély szellem; őszinte és megbecsüli az erényt; hiszem, ha Decius császár visszatérne a földre, ő mártírhalált szenvedne, mint Poliuto[38] abban az operában, melyet a múlt héten hallottunk. Ez az érem szebbik oldala; és a másik: amint az uralkodó előtt áll, vagy akár csak a miniszterelnök előtt, rögtön elvakítja a hatalom, megzavarodik, elpirul – egyszerűen nincs ereje nemet mondani. Ezért tette, amit tett; ezért hiszik olyan kegyetlennek egész Itáliában. De valamit nem tudnak; azt, hogy amikor tudomására jutott, mint vélekednek mindenfelé Palanza gróf peréről, penitenciát rótt ki magára: kenyéren és vízen élt tizenhárom hétig, annyi hétig, ahány betűből áll Davido Palanza neve. Él itt nálunk az udvarban egy nagyon-nagyon eszes gazember, Rassi, az igazságügy-miniszter, illetve a legfőbb ügyész: ő fonta be Landriani atyát, amikor Palanza grófot meggyilkolták. A tizenhárom hetes böjt idején Mosca gróf szánalomból, de némi gonoszsággal is hetenként egyszer, sőt néha kétszer, vacsorára hívta monsignore Landrianit; a jó érsek, hogy kedvében járjon a hatalmas miniszternek, végigette a vacsorát, úgy, mint a többiek. Talán azt érezte: lázadás vagy jakobinus viselkedés volna böjttel hivalkodni olyasmi miatt, amit a fejedelem jóváhagyott. De mindenki tudta, hogy a vacsorák után, melyeket a meghívottakkal együtt alattvalói hűséggel és kötelességtudással elfogyasztott, újabb kétnapi penitenciát rótt magára, ismét csak kenyeret s vizet.

A hercegné még hozzátette:

–  Monsignore Landriani felsőbbrendű szellem és nagy tudós. Egyetlen gyöngéje: azt akarja, hogy szeressék. Tehát nézz rá gyengéden, és a harmadik látogatásod után szeresd meg igazán. Ha így teszel, s mert előkelő származású is vagy, rögtön imádni fog. Ne áruld el meglepődésedet, ha egészen a lépcsőig kikísér; viselkedj úgy, mint aki megszokta ezt; ez az ember már születése pillanatában letérdelt a nemesek előtt. Különben légy egyszerű és apostoli, ne szellemeskedj, ne ragyogj, ne adj gyors válaszokat. Ha nem bátortalanítod el, jól érzi magát társaságodban. Gondolj arra, hogy saját elhatározásából kell téged érseki helynökké kiszemelnie. A gróf meg én csodálkozni fogunk, sőt kissé rosszalljuk is túlságosan gyors karrieredet; nagyon fontos, hogy a fejedelem előtt így viselkedjünk.

Fabrizio máris rohant az érseki palotába. Különleges szerencséje volt – a jó főpap kissé süket inasa nem értette jól a del Dongo nevet: egy Fabrizio nevű fiatal papot jelentett be. Az érsek éppen valamelyik nem egészen példás erkölcsű plébánosát fogadta; azért hívatta, hogy megdorgálja. Elősorolta hibáit: gyötrelmes kötelesség volt, s most már túl akart esni rajta; így aztán háromnegyed óráig váratta a nagy Ascanio del Dongo érsek dédunokáját.

Ó, hogy mentegetőzött, s mennyire kétségbeesett, miután a második előszobáig kísérte a plébánost, s visszajövet megkérdezte a rá váró fiatalembert, miben lehet szolgálatára? – s ekkor észrevette a lila harisnyát, s meghallotta a Fabrizio del Dongo nevet. Hősünket annyira szórakoztatta a helyzet, hogy már ekkor, első látogatása alatt, fellobbanó gyengédséggel merészen megcsókolta a szent főpap kezét. Hallanunk kellett volna, milyen kétségbeesetten ismételgette az érsek: „Del Dongo, s az én előszobámban várakozott!” Kötelességének érezte, hogy igazolásul elmondja a plébános egész történetét, megtévedését, válaszait, mindent!

„Lehetséges-e – tűnődött Fabrizio hazatérőben a Sanseverina-palotába – lehetséges-e, hogy ez az ember siettette szegény Palanza gróf megkínzatását?”

–  És eccellenza mit gondol róla? – nevetett rá Mosca gróf, amikor Fabrizio belépett a hercegnéhez. (A gróf nem engedte, hogy Fabrizio őt eccellenzának szólítsa.)

–  A felhők közül estem le. Nem értek az emberi természethez; ha nem tudom a nevét, bárkivel fogadok, hogy ez az ember azt sem tudja végignézni, amikor egy csirke nyakát elnyisszantják.

–  És megnyeri a fogadást! – felelte a gróf. – De ha fejedelem elé kerül, vagy akár csak elém is, nem tud nemet mondani! Hogy pontos legyek, ha biztos eredményt akarok elérni, fel kell tennem a nagy, sárga szalagot; ha frakkot öltök, még vitatkoznék velem; ezért mindig egyenruhában fogadom őt. Nem a mi dolgunk, hogy leromboljuk a hatalom tekintélyét, a francia lapok úgyis elég gyorsan rombolják; a tisztelet őrülete alig fog túlélni minket, s maga, kedves fiam, maga tovább fog élni, mint a tisztelet. Maga már jó ember lesz.

Fabrizio nagyon örült, ha a gróffal beszélhetett: Mosca gróf volt az első felsőbbrendű szellem, aki őszinte beszédre méltatta. S volt valami, amiben az ízlésük is találkozott: mindketten szerették az ókort és az ásatásokat. A grófnak hízelgett az őszinte figyelem, ahogyan a fiatalember hallgatta őt. De valami nagyon nem tetszett neki: Fabrizio a Sanseverina-palotában lakott, a hercegné mellett élt, ártatlanul és nyíltan kifejezve, milyen boldoggá teszi a bizalmasság, arca, tekintete kétségbeejtően fiatal volt!

IV. Ranuccio Ernestót, aki ritkán találkozott kegyetlen asszonyokkal, régóta sértette, hogy a szerelmeséhez hű hercegné – az udvarnál is ilyennek ismerték – vele sem tett kivételt. Már első nap bosszantotta Fabrizio eszessége és fegyelmezett biztonsága. Nem tetszett neki, hogy a nagynéni meg a fiú olyan nagyon jó barátok, s ezt nem is titkolják; végtelen figyelemmel hallgatta udvaroncai szakadatlan megjegyzéseit. A fiatalember betoppanása és rendkívüli fogadása egy hónapig az udvar legizgatóbb újdonsága és csodája volt; erre alapította tervét.

A testőrségnél szolgált egy rang nélküli katona, aki bámulatosan bírta a bort; ez az ember kocsmákban töltötte életét, és közvetlenül a fejedelemnek tett jelentést a katonaság szelleméről. Carlone nem végzett semmilyen iskolát, különben már régen előléptették volna. Most parancsba kapta, hogy álljon a palota előtt minden délben, amikor a nagy toronyóra tizenkettőt üt. Néhány perccel tizenkettő előtt az egyik félemeleti teremben, mely a felséges öltözőszobába nyílott, a fejedelem maga állította be megfelelően a francia zsalut. Kevéssel azután, hogy az óra elütötte a delet, visszatért ebbe a terembe – itt várta a testőr. A fejedelem egy ív papírt és írószert vett elő a zsebéből, s a következő levelet mondta tollba a katonának:

Excellenciád kétségtelenül nagyon okos; mély bölcsességének köszönhetjük, hogy államunkat jól kormányozzák. De a nagy sikert, kedves gróf, mindig irigység kíséri, s félek, nem nevetik-e ki a háta mögött, amiért nagy bölcsessége észre sem veszi, hogy egy szép fiatalember oly szerencsés, s talán akarata ellenére is oly különös szerelmet ébresztett. Azt mondják, ez a boldog ifjú csak huszonhárom éves; de a kérdést bonyolítja, kedves gróf, hogy maga meg én legalább kétszer olyan idősek vagyunk. Este, távolabbról, maga még kedves, sziporkázó, szellemes férfi, szeretetre méltó ember; de reggel, bizalmas kettesben – legyünk csak őszinték – a jövevény vonzóbb jelenség. Mi, asszonyok, nagyon becsüljük az üde fiatalságot, különösen akkor, ha túljutottunk a harmincon. Máris arról suttognak, hogy a szeretetre méltó ifjút itt tartják udvarunkban, majd csak találnak neki egy szép állást. És ugyan ki az a hölgy, aki oly sokat beszél erről excellenciáddal?

A fejedelem átvette a levelet, és két tallért adott a katonának.

–  Ezt nem számítjuk be a fizetésedbe! – mondta sötéten. – De senkinek egy szót se, vagy a legnedvesebb pincebörtön!

Íróasztalában a fejedelem egész gyűjteményt tartogatott különböző borítékokból megcímezve, és szinte mindegyik udvari embere szerepelt itt; ugyanez a katona írta a címeket, akiről azt hitték, hogy a betűket sem ismeri, s ő maga nyíltan nem is írt le semmit, még rendőri jelentést sem. A fejedelem kiválasztotta a megfelelő borítékot.

Néhány óra múlva Mosca grófnak levelet kézbesített a posta; pontosan kiszámították, mikor érkezhetik meg a levélke, s abban a percben, mikor a postás kilépett a gróf palotájából, Moscát őfelségéhez hívatták. A kegyenc még soha nem látszott ilyen levertnek; s a fejedelem, hogy kedvére élvezhesse a jelenetet, mihelyt megpillantotta, rögtön odakiáltott neki:

–  Nem a miniszterrel akarok dolgozni! Pihenni szeretnék, és a jó baráttal beszélgetni, erről-arról. Iszonyúan fáj ma este a fejem, kellemetlen gondolataim is támadtak.

Elmondjuk-e, milyen űzött s milyen rosszkedvű volt Mosca della Rovere miniszterelnök, amikor végre megengedték neki, hogy felséges urát magára hagyja? IV. Ranuccio Ernesto tökéletes művészettel tudta meggyötörni embereit, s nem vagyunk éppen igazságtalanok, ha tigrishez hasonlítjuk, mely játszani szeret zsákmányával.

A gróf vágtában hajtatott haza; futtában kiáltotta csak oda, hogy teremtett lelket be ne engedjenek hozzá; szolgálatban levő belső emberének is megüzente: elmehet, tehet, amit akar – most irtózott attól, hogy a közelében legyen valaki. Rögtön bezárkózott a nagy képtárba. Itt végre szabadon dühönghetett; itt egész este futkosott a sötétben, szinte eszét vesztve. Igyekezett elcsendesíteni szívét, s minden erejét összeszedve gondolkozni: mit kellene most tennie. Olyan szorongás fojtogatta, hogy kegyetlen ellenségei is megsajnálták volna. „A hercegnénél lakik a fiú, ó, mennyire gyűlölöm! Minden percét vele tölti! Szóra bírjam Gina valamelyik bizalmas komornáját? Nagyon veszélyes! Ő annyira jó; s nagyon jól fizeti őket! Imádják. (És ugyan ki nem imádja, istenem!) Tehát ez a kérdés: eláruljam-e, hogy a féltékenység tép?” – kezdte újra dühöngve.

„Ha hallgatok, nem fognak titkolózni előttem. Ismerem Ginát, mindig az ösztönére hallgat; úgy viselkedik, hogy önmagának is meglepetés. Ha előre elhatározza, milyen szerepet játszik, belezavarodik. Éppen akkor támad új ötlete, amikor tennie kell valamit, s ezt olyan lelkesen valósítja meg, mintha a világ legremekebb ötlete volna; és ezzel ront el mindent.”

„Ha hallgatok szenvedésemről, nem fognak titkolózni előttem, és mindent látni fogok, mindent, amit csak lehet...”

„Igen... de ha beszélek, még másként alakulhatnak a dolgok; elgondolkoznak; megelőzök sok borzalmat, ami mind bekövetkezhetik... Talán elküldi őt!... (A gróf nagyot sóhajtott.) És akkor már-már nyertem! Először talán levert lesz, de én nyugtatnám... s a rosszkedve igazán természetes lenne... Tizenöt éve úgy szereti, akár a fiát! Ez minden reményem: akár a fiát... De amióta elszökött, s ott járt Waterloonál, csak egy-egy napra látta!... És aki most Nápolyba visszajött, egészen más férfi! Különösen ő érezheti: egészen más! Egészen más férfi!... – ismételte dühöngve. – És ez a férfi elragadó! Arcán őszinteség és gyengédség, s az a mosolygó pillantás, ami annyi boldogságot ígér!... Gina nem szokhatta meg udvarunkban az ilyen pillantásokat!... Itt sötét vagy gúnyos szemek figyelik. Az én tekintetem is milyen lehet gyakran, meghajszolnak hivatalos dolgaim, hatalmam azon múlik, hogy hatalmamban tudom-e tartani azt az embert, aki nevetségessé akar tenni. Ó, bárhogy ügyelek magamra, a tekintetem lehet az, ami öreg bennem! Nem fullad-e mindig gúnyolódásba a vidámságom?... Többet mondok, s most őszintének kell lennem magamhoz: nem ütközik-e ki vidámságomból olyasvalami, ami közel áll az abszolút hatalomhoz... és a gonoszsághoz? Nem gondolom-e sokszor magamban, főként, ha felbosszantanak: azt tehetem, amit akarok! És ostobán még azt is hozzáteszem: nekem boldogabbnak kell lennem, mint másnak, mert azzal rendelkezem, amivel mások nem – négy ügy közül háromban korlátlan hatalommal. Legyünk csak igazságosak! Ez az állandó gondolat feltétlenül eltorzítja a mosolyt... önző mosoly lesz... elégedett!... És milyen kedves az ő mosolya! Sugárzik belőle a nagyon nagy fiatalság könnyű boldogsága, és ezt a boldogságot kelti másban is.”

Mosca gróf szerencsétlenségére ez az este nagyon meleg volt, fullasztó, vihar előtti meleg este; olyan idő, mely ezen a tájon végzetes elhatározásokat érlel. Nehéz volna elsorolni, hányféleképpen nézte és mérlegelte, mi történt vele; s mindez a vizsgálódás három kétségbeejtő órán át gyötörte a szenvedélytől fűtött férfit. Végül is a józanság győzött, de csak azért, mert eszébe jutott, hogy bizonyosan beszámíthatatlan. „Azt hiszem, bölcsen gondolkodom, pedig egyáltalában nem gondolkodom, csak forgolódom, egyik oldalról a másikra, hátha így kevésbé fáj. És észre sem veszem a helyes megoldást! S mert a szörnyű fájdalom megvakított, legjobb lesz, ha a bölcsek kipróbált szabályát követem: az óvatosságot.”

„Ha kimondom a végzetes szót: féltékenység – örökre vállaltam egy szerepet. S fordítva: ha ma nem szólok egy szót sem, holnap még beszélhetek; még mindennek ura vagyok!” Nagyon erős roham volt, a gróf belebolondul, ha tovább tart. Most néhány percre megkönnyebbedett, figyelme a névtelen levélre fordult. Ki írhatta? Itt azután válogathatott a különböző nevek közt, mindegyik névhez kis jellemzést fűzött, s ez a munka lekötötte figyelmét. Végül eszébe jutott: milyen gonosz fény villant a fejedelem szemében, amikor a kihallgatás vége felé ezt mondta: „Bizony, kedves barátom, valljuk be, a legsikeresebb férfi minden öröme és gondja, sőt a legnagyobb hatalom is eltörpül a meghitt boldogság mellett, amit csak gyöngédség és szerelem adhat nekünk. Én elsősorban férfi vagyok, csak azután fejedelem; és ha olyan boldog vagyok, hogy szeretek valakit, szeretőm a férfié s nem a fejedelemé.” A fejedelem csúfolódó elégedettsége felidézte benne a levél egyik mondatát: „Mély bölcsességének köszönhetjük, hogy államunkat jól kormányozzák.”

–  Ez a fejedelem szava! – kiáltotta. – Egy udvaronc, ha nincs oka rá, nem lesz ilyen meggondolatlan; a levelet őfelsége írta!

A kérdést megoldotta, de a kicsi öröm, ami a megfejtés boldogságával járt, hamar elpárolgott: ismét kegyetlenül rátört Fabrizio vonzó kedvessége. Mintha roppant súly zuhant volna ismét a szerencsétlen férfi szívére. „Hát jelent az bármit is, hogy ki írta a levelet? – kiáltotta dühöngve. – Talán kevésbé lesz igaz, amit leleplez? Ez a futó szerelem az életemet is felbillentheti! – mentegette magát, hogy így őrjöng. – Ha a hercegné úgy szereti, a legelső alkalmas pillanatban elmegy vele Belgiratéba, Svájcba, a világ bármelyik zugába. Gazdag; de ha csak néhány aranyból kéne egy évig élnie, mit törődik vele! Egy hete sincs, hogy bevallotta nekem: unja csodálatosan berendezett, gyönyörű palotáját. Fiatal lelkének mindig valami új kell. És milyen egyszerűen jelentkezik most ez az új boldogság! Magával sodorja, mielőtt gondolhatna is a veszélyre. Mielőtt arra gondolhatna, hogy sajnáljon engem. Pedig milyen szerencsétlen vagyok!” A gróf szeme könnyes lett.

Megfogadta, hogy ezen az estén nem megy el a hercegnéhez; de nem tudta megállni. Szeme még soha nem szomjazott annyira, hogy lássa őt. Éjfélkor belépett hozzá; Fabrizióval találta kettesben. A hercegné tíz órakor elküldte vendégeit, s bezáratta kapuját.

Amikor a gróf így látta őket, kettejük gyengéd bizalmasságát s a hercegné gyanútlan jókedvét, újabb, ijesztő s egészen váratlan nehézség merült fel előtte. Mennyit tépelődött a képtárban, de arra nem gondolt: hogyan titkolja féltékenységét?

Nem tudta, mivel mentse magát; hirtelenében azt mondta: ezen az estén a fejedelem különösképpen elfogult volt vele, minden szavába belekötött. Fájdalommal figyelte, hogy a hercegné alig hallgat rá; nem érdeklik olyan részletek, melyekhez tegnapelőtt még hosszú széljegyzeteket fűzött volna. A gróf Fabrizióra pillantott: a finom lombardiai arcot még sohasem látta ilyen egyszerűnek és nemesnek. A gróf nehézségei őt jobban érdekelték, mint a hercegnét.

„Erről az arcról egyszerre árad a legnagyobb jóság s valamilyen gyerekes és megható öröm; egyszerűen nem lehet ellenállni neki. Mintha azt mondaná: csak egyetlen komoly dolog van a földön, a szerelem, s a szerelem boldogsága! S mégis, ha olyasmi kerül szóba, amin el kell gondolkodni, tekintete felnyílik, meghökkenti s megzavarja az embert.”

„Mindent egyszerűnek lát, mert mindent magasból néz. Istenem! Hogyan lehet legyőzni ilyen ellenfelet? S végül – mit ér az élet Gina szerelme nélkül? Milyen elbűvölve hallgatja a fiatal lélek kedves ötleteit; minden asszonynak azt kell éreznie: ez a fiú páratlan kincs!”

Görcsösen elkapta a kegyetlen gondolat: leszúrni! Itt, rögtön, őelőtte! S azután megölni magát!

Körüljárta a szobát, de alig állt a lábán; mereven szorította tőre markolatát. Azok ketten nem figyeltek rá. Amikor azt mondta, hogy valamilyen utasítást kell adnia inasának – meg sem hallották. Éppen Fabrizio beszélt, s a hercegné kedvesen nevetett valamin. A gróf az első fogadóterem egyik lámpájához lépett: elég éles-e a tőre? „A fiúval kedvesen és kifogástalanul kell beszélni!” – gondolta, mialatt visszatért, s a két emberhez közeledett.

Elkapta az őrület; úgy látta, mintha előrehajolva megcsókolták volna egymást, itt, a szeme előtt. „Nem! Lehetetlen, hogy előttem tegyék! Elhagy az eszem! Meg kell nyugodnom! Ha nyersen viselkedem, megtörténhetik, hogy a hercegné sértett hiúságból megy utána Belgiratéba, és ott vagy útközben a véletlen feldobhat egy szót, ami nevet ad érzésüknek; és azután egyetlen perc alatt bekövetkezik minden!”

„A magány elsúlyosítja azt a szót; s különben is, ha már a hercegné távol van tőlem, mit tehetek? És ha elhárítottam a fejedelem minden akadékoskodását, s elviszem öreg és gondterhelt arcomat Belgiratéba, milyen szerep juthat nekem két ember közt, akik részegek a boldogságtól?”

„Mi más vagyok itt is, mint a terzo incomodo! (Ez a szép olasz nyelv mindenestül a szerelemé!) Terzo incomodo (a jelenlevő alkalmatlan harmadik).” Milyen fájdalmas, ha egy okos ember megérzi, hogy ezt a fertelmes szerepet játssza, s nem tud felállni és továbbmenni.

A gróf már-már kitört; elborult arca könnyen elárulhatta volna őt, mennyire szenved. Amint járkálása közben a szalon ajtajához ért, hirtelen menekülésre szánta el magát, kedvesen és bizalmasan visszakiáltott:

–  Jó éjszakát!

„Nem szabad vért ontani!” – intette magát.

Ez után a szörnyű este után, amikor az éjszakát hol Fabrizio vonzó tulajdonságainak részletezésével töltötte, hol meg a kegyetlen féltékenység borzalmas rohamai rántották mélyre, másnap eszébe jutott valami, s behívatta egyik fiatal inasát. A fiú egy fiatal lánynak udvarolt, Cecchinának, a hercegné egyik szobalányának és kedvencének. Szerencsére ez a fiatal inas nagyon józanul élt, sőt fösvény volt; arról álmodozott, hogy kapus lesz valamelyik pármai hivatal palotájában. A gróf ráparancsolt a fiúra: hozza ide rögtön a szeretőjét, Cecchinát. Az inas engedelmeskedett; egy óra múlva a gróf hirtelen belépett abba a szobába, ahol a lány s jövendőbelije várakozott. Mind a ketten megrémültek, annyi aranyat szórt eléjük; majd a remegő Cecchina szemébe nézve, ezt a néhány szót mondta:

–  Lefeküdt a hercegné a monsignoréval?

A lány egy pillanatig hallgatott, majd döntött:

–  Nem... – felelte. – Még nem... De a monsignore gyakran megcsókolja asszonyom kezét. Igaz, hogy nevetve, de szenvedélyesen.

Vallomását még száz felelet egészítette ki, a gróf száz izgatott, dühöngő kérdésére; nyugtalan szerelme jól megizzasztotta a két szegény fiatalt az aranyakért, amit odavetett nekik. Végül elhitte, amit mondanak, s már nem volt annyira szerencsétlen.

–  Ha a hercegné bármikor megtudja beszélgetésünket – fordult Cecchinához – vőlegényedet húsz évre a fellegvárba csukatom, s amire viszontlátod, hófehér haja lesz!

Elmúlt néhány nap, s most Fabrizio vesztette el jókedvét.

–  Hidd el – mondta a hercegnének – Mosca gróf utál!

–  A kegyelmes úr baja – felelte bosszúsan a hercegné.

De Fabrizio nyugtalanságának nem ez volt az igazi oka, s nem ezért szállt el a jókedve. „Lehetetlen helyzetbe kerültem! Tudom, hogy Gina soha nem fog szólni; úgy borzadna egy félreérthetetlen szótól, akár a vérfertőzéstől. De ha valamelyik meggondolatlan, őrült nap után este magába néz, és azt hiszi, hogy kitaláltam, amit – úgy látszik – irántam érez, mit is gondolhat rólam? Mi másnak nézhetne, mint casto Giuseppének!” (Olasz mondás, célzás a bibliai József nevetséges szerepére az eunuch Putifár felesége mellett.)

„Szép vallomásban közöljem, hogy komoly szerelem nem telik tőlem? Nincs elég jó stílusom ahhoz, hogy egy ilyen vallomást ne érezzen szemtelenségnek. Azt kell mondanom, hogy egy nagy szerelmet hagytam ott Nápolyban – ez az egyetlen menedékem! De ekkor meg huszonnégy órára vissza kellene oda mennem; ez az elhatározás bölcs, de nagyon kínos. Itt Pármában is belebonyolódhatnék egy szerelmecskébe, valamilyen egyszerű lánnyal – ez talán nem tetszene neki; de minden-minden kellemesebb, mint annak a férfinak ocsmány szerepe, aki nem akar semmit megérteni. Az utóbbi megoldás persze beleronthat a jövőmbe; óvatosan, a hallgatást megfizetve kellene a veszélyt elhárítanom.” Fabrizio töprengése azért volt olyan elkínzó, mert valójában mindenkinél jobban szerette a hercegnét. „Nagyon ügyetlennek kell lennem – mérgelődött magában – ha annyira félek, hogy nem tudom meggyőzni arról, ami igaz!” Elkomorult és bosszús lett: miért nem ügyesebb? Miért nem talál valamilyen egérutat? „Istenem, mi lesz velem, ha szakítok azzal az egyetlen emberrel, akihez szenvedélyesen ragaszkodom!”

De arra sem tudta elszánni magát, hogy egy tapintatlan szóval megrontsa a gyönyörűséges boldogságot. Mennyi varázsa volt ennek az életnek! Milyen édes a kedves, elragadó asszonynak bizalmas barátsága! S az élet köznapi kapcsolataiban az ő pártfogása milyen könnyűvé tette helyzetét az udvarnál, melynek nagy intrikáit Gina leleplezte előtte, s azok úgy szórakoztatták, mint a színház. „De bármelyik pillanatban villámcsapás riaszthat fel! – gondolta. – Ha ezek a vidám, meleg esték, majdnem mindig kettesben ezzel az izgató asszonnyal, egy lépéssel tovább visznek, azt hiszi: a szeretője lehetek! Szenvedélyt s őrültségeket vár tőlem, s én csak forró barátságot kínálhatok neki, de nem szerelmet! Természetem megfosztott ettől a fenséges őrültségtől. Hány szemrehányás ért már emiatt! Mintha még most is hallanám A. hercegnét; csak nevettem rajta! Gina azt hiszi majd, hogy nem tudom szeretni őt! Pedig szeretni nem tudok; soha nem érthet meg. Ha elmond egy udvari történetkét, olyan kedvesen, bolondosan, ahogyan csak ő tud elmondani valamit, senki más, csak ő, s amiből annyit tanulhatok: milyen gyakran megcsókolom a kezét, s néha az arcát is! Mit tegyek, ha egyszer ez a kéz másképpen szorít vissza?”

Fabrizio naponta megjelent Párma legtekintélyesebb és legunalmasabb palotáiban. A hercegné ügyesen mozgatta őt, s Fabrizio okosan udvarolt a fejedelemnek és fiának, udvarolt Clara-Paolina fejedelemasszonynak, és udvarolt az érsek őkegyelmességének. Sikere volt, de ez nem vigasztalta; halálosan félt, hogy elszakadhat a hercegnétől.

NYOLCADIK FEJEZET

Alig élt hát Fabrizio egy hónapja az udvarban, már ismerte az udvari ember minden gondját, s a bizalmas barátság, mely oly boldoggá tette, egyre mérgezettebb lett. Egyik este feldúltan hagyta ott a hercegné szalonját, ahol már-már hivatalos szeretőnek tekintették; ide-oda bolyongott a városban, így került a kivilágított színház elé. Belépett. Céltalan meggondolatlanság volt – az ő ruhájában! Amikor Pármába érkezett, meg is fogadta, hogy itt nem tesz ilyesmit; Párma mégiscsak kisváros, alig negyvenezren lakják. Papi ruháját ugyan már az első napokban levetette; s este, ha nem készült nagy társaságba, egyszerűen feketébe öltözött, mintha gyászolna valakit.

A színházban harmadik emeleti páholyt bérelt, itt nem láthatták; Goldoni Fogadósné-ját játszották. A terem architektúráját nézegette, alig fordult a színpad felé. De a zsúfolt nézőtér minduntalan felnevetett; Fabrizio a fiatal színésznőre pillantott, aki a fogadósné szerepét játszotta: furcsának, érdekesnek látta. Figyelmesebben is megnézte: egészen kedves volt, s főleg nagyon közvetlen; fiatal lány, aki elsőnek nevetett a tetszetős kis bolondságokon, amiket Goldoni mondatott el vele; de mintha attól is meghatódott lett volna, hogy beszélhet. Megkérdezte, mi a neve a lánynak – megmondták: Marietta Valserra.

„Ejnye! – gondolta. – Az én nevemet használja. Érdekes!...” Másként tervezte, de most megvárta az előadás végét. Másnap ismét ott volt; harmadnap már tudta Marietta Valserra címét.

Aznap este, amikor elég nehezen megszerezte ezt a címet, feltűnt neki, hogy a gróf kedvesen nézi őt. A szerencsétlen, féltékeny szerelmes, aki csak a legnagyobb önuralommal tudta a józanság parancsait követni, kémeket rendelt a fiatalember nyomába, és Fabrizio színházi kiruccanása felvidította. És most részletezzük a gróf örömét? Rögtön másnap, amikor elszánta magát, hogy kedves lesz Fabrizióval, megtudta: a fiú hosszú, kék redingote-ot öltve, s így félig álruhában, felmászott Marietta nyomorúságos szobájába, a színház mögött egy öreg-öreg ház negyedik emeletére. S még boldogabb lett, amikor jelentették, hogy Fabrizio álnéven mutatkozott be, s abban a megtiszteltetésben részesült, hogy egy Giletti nevű semmirekellő féltékenységét felpiszkálta; ez a Giletti harmadrendű szolgaszerepeket játszott itt a városban, s a falvakban kötélen táncolt. Marietta nemes szeretője káromkodva szidta Fabriziót, s megfogadta, hogy megöli.

Az operai együtteseket impresariók állítják össze, ezek innen is, onnan is szerződtetnek tagokat, ha az énekesek nem kérnek sokat, vagy éppen szabadok; az így összesodródott társulat egy évadra, legfeljebb kettőre marad együtt. A vígjátéki társulatokkal nem így van; ők is városról városra vándorolnak, állomáshelyük két-három hónaponként változik, mégis úgy élnek, mint egy nagy család, s a családtagok szeretik vagy gyűlölik egymást. Ezekben a társulatokban akadnak összeforrott párok, s a város gavallérjai – ahol éppen játszanak – néha alig tudják szétugrasztani őket. Pontosan ez történt hősünkkel is: a kis Marietta eléggé szerette, de rettenetesen félt is Gilettitől, aki egyetlen férfija akart lenni, s mindig a sarkában volt. Giletti mindenfelé ordítozta, hogy megöli a monsignorét, mert követte Fabriziót, s megtudta a nevét. Ez a Giletti a legcsúnyább férfi volt, igazán nem lehetett rajta mit szeretni: mértéktelenül magas, szörnyen sovány, erősen himlőhelyes és kissé kancsal. Egyébként mesterségének bűvöletében élt; rendszerint úgy jelent meg a kulisszák mögött, hogy cigánykereket hányva bukott be társai közé, vagy más kedves mutatványával hozakodott elő. Azokban a szerepekben ragyogott, melyekben belisztezett képpel kellett kijönnie, s verekedett, vagy őt ütötték-verték. Fabrizio e kitűnő vetélytársa harminckét frankot kapott havonta, s igen gazdagnak hitte magát.

Mosca gróf úgy érezte: a sírbolt ajtajából tért vissza, amikor kémei sorra jelentették mindezeket a részleteket. Feltámadt a régi, kedves, szellemes férfi, a hercegné fogadótermeiben még vidámabb s elbűvölőbb társalgó volt, mint régen; de óvakodott, hogy egyetlen szóval is elárulja a kis kalandot, mely visszahozta az életbe. Sőt mindent megtett, hogy a hercegné minél később tudja meg, mi történt. S végül megjött az ereje is, a józan eszére hallgatott, mely egy hónap óta egyre fülébe harsogta: ha valakit már nem szeretnek úgy, mint azelőtt, az a szerelmes utazzék el.

Fontos ügy szólította Bolognába; s a kormány futárai – naponta kétszer – sokkal kevesebb hivatalos jelentést, de annál több új hírt hoztak a kis Marietta szerelméről, a félelmes Giletti haragjáról és Fabrizio próbálkozásairól.

A gróf egyik ügynöke többször is követelte, hogy játsszák el Arlecchino, a csontváz és a pástétom című komédiát, mely Giletti egyik ragyogó szerepe volt. (Abban a pillanatban lép ki a pástétomból, amikor vetélytársa, Brighella, éppen neki akar látni a pástétomnak, mire alaposan elverik.) Ezzel a fogással száz frankhoz lehetett őt juttatni. Az adósságokban fuldokló Giletti óvakodott a váratlan pénzről beszélni, de megdöbbentően fennhéjázó lett.

Ezalatt Fabrizio szeszélye sértett hiúsággá változott. (Gondjai már ilyen korán odajuttatták: szeszélyei voltak!) Hiúság vitte a színházba; a kislány jókedvűen játszott, és jól szórakoztatta; amikor kilépett a színházból, egy órára még szerelmes is volt. Arra a hírre, hogy Fabrizio komoly veszélyben forog, a gróf hirtelen visszatért Pármába. Giletti, aki nemrég még Napóleon délceg dragonyosezredében szolgált, most már komolyan fogadkozott: végez Fabrizióval, s úgy intézte ügyeit, hogy utána Romagnába menekülhessen. Ha egyik-másik olvasónk még nagyon fiatal, bizonyára megbotránkozik: mi őszintén csodáljuk a gróf lelkierejét. Pedig igazi hősiesség volt, hogy Mosca gróf visszatért Bolognából; mert végre is reggelenként hányszor látszott fáradtnak, s Fabrizio milyen frissen, milyen derűsen jelent meg! Ugyan ki vethetett volna bármit a szemére, ha távollétében Fabrizio meghal, s ilyen kis ostobaság miatt! De ő azok közé a ritka jellemek közé tartozott, akiket örökre bánt az önvád, ha alkalmuk lett volna nagylelkűségre, s ők elmulasztották; különben sem tudta volna elviselni, hogy a hercegnét szomorúnak lássa – szomorúnak az ő mulasztása miatt.

Amikor megérkezett, a hercegné hallgatag volt és nyomott. Az történt, hogy Cecchinát, a kis szobalányt bántotta árulása, s hibáját legalább olyan súlyosnak érezte, amilyen nagy pénzt kapott érte; ebbe belebetegedett. A hercegné szerette őt, s egyik este felment a szobájába. A fiatal lányt ez a jóság legyőzte, felzokogott, s rögtön oda akarta adni úrnőjének, ami a gróf aranyaiból megmaradt, végül bátorságát összeszedve bevallotta, milyen kérdésekkel ostromolta a gróf, s ő mit felelt. A hercegné a lámpához szaladt, és eloltotta, majd azt mondta a kis Cecchinának, megbocsát neki, de az a feltétele: soha senkinek egyetlen szóval se említse a szánalmas jelenetet. „Ó, a szegény gróf attól fél – tette hozzá könnyedén – hogy kinevetik; tudod, minden férfi ilyen.”

A hercegné ezután lesietett szobájába. Alig zárta magára az ajtót, sírva fakadt; borzalmas gondolat volt, hogy ő talán szerelmeskedik Fabrizióval, akit megszületni látott; és mégis – mi mással magyarázhatná viselkedését?

Ezért volt hát oly komor és szomorú, s így látta viszont a gróf; és most, hogy Mosca ott volt, a hercegnét minduntalan ingerültség fojtogatta, s ingerültsége már-már Fabriziót is támadta. Annak örült volna legjobban, ha egyiket sem látja többé; bosszantotta, hogy Fabrizio olyan nevetséges szerepet játszik a kis Marietta kegyéért; mert a gróf – igazi szerelmesként, aki nem tud titkot tartani – mindent elmondott neki. A hercegné nem tudott belenyugodni a szörnyűségbe: bálványa nem tökéletes. Végre, egy enyhült baráti pillanatban tanácsot kért a gróftól; gyönyörűséges pillanata volt Moscának, a becsület szép jutalma, hogy visszajött Pármába.

–  Szerelmes? Hát ez csak igazán természetes! – nevetett a gróf. – A férfiak minden nőt megkívánnak, és másnapra el is felejtik őket. Úgy tudom, hogy Fabriziót Belgiratéban várja del Dongo márkiné. Remek, hadd menjen! És amíg távol van, udvariasan arra kérem a társulatot, mutassa be tehetségét másutt is, még az útiköltségüket is megkapják. De mi hamarosan ismét csak azt fogjuk hallani, hogy fiatal barátunk belebolondult az első csinosabb nőbe, akit a véletlen útjába sodort: ez a törvény, s én nem örülnék, ha Fabrizio kivétel volna... Mégis, ha szükségesnek tartja, hívassa el a fiút a márkinéval.

A tanácsot, amit a gróf látszólag teljesen közömbösen mondott el, a hercegné ragyogó ötletnek tartotta; rettegett Gilettitől. Este a gróf beszélgetés közben könnyedén megemlítette, hogy egyik futárja Milánót érintve Bécsbe indul; három nap múlva Fabrizio levelet kapott anyjától. Bosszankodva utazott el, mert Giletti féltékenysége miatt még nem élvezhette a kis Marietta boldogító hajlandóságát, amiről biztosította a mammaccia – az öregasszony, aki Marietta anyjaként szerepelt.

Fabriziót anyja és egyik nővére várta Belgiratéban, a piemonti faluban, a Lago Maggiore jobb partján; a bal part Milánóhoz, tehát Ausztriához tartozott. Ez a tó párhuzamosan nyúlik el a comói tó mellett, ugyancsak észak-déli irányban, körülbelül húsz mérfölddel nyugatra. A hegyi levegő, a csodálatos tó fenséges és nyugodt látványa, melyről az a másik víztükör jutott eszébe, mely mellett gyerekkorát töltötte, édes mélabúvá oldotta Fabrizio már-már ingerült rosszkedvét. Végtelen gyengédséggel támadt most fel benne a hercegné emléke; azt érezte itt, a távolban: szereti őt, úgy szereti, ahogyan még egyetlen asszonyt sem szeretett; semmi nem lehetett volna fájdalmasabb, mint örökre elszakadni tőle. S ha a hercegné nem idegenkedik a finom kacérkodástól, ebben a hangulatban feltétlenül meghódítja a fiút, ha másként nem, felkeltett féltékenységgel. De ilyesmi fel sem villant benne; pedig Gina egyre a távol élőre gondolt, annyit gondolt rá, hogy a lelkiismerete is megmozdult. Még csak szeszélynek érezte, de úgy vádolta magát érte, mintha valamilyen szörnyűség volna; a gróffal figyelmesebbé és kedvesebbé vált, és Mosca gróf ennyi kedvességtől elbűvölve nem hallgatott egészséges ösztönére, mely még egy bolognai utat javasolt.

Del Dongo márkiné visszautazását erősen siettette idősebbik lányának készülő esküvője – egy milánói herceg volt a vőlegény; kedves fiával csak három napot tölthetett; még sohasem érezte Fabriziót ilyen ragaszkodó barátnak. A fiatal férfi ezekben a napokban egyre mélyebb szomorúságba süllyedt, s furcsa hangulata különös, sőt mosolyt keltő ötletet sugallt; rögtön elhatározta, meg is valósítja. Alig merem elárulni. Blanès abbétól akart tanácsot kérni. A kiváló öreg pap semmiképpen nem érthette meg a bánatos fiatal szívet, melyet egyenlő erejű, gyerekes szenvedélyek rángattak ide-oda. Az abbénak bevezetőül legalább egy hétre lett volna szüksége, hogy megértse, mire is kell Fabriziónak Pármában ügyelni. De amikor hősünk arra gondolt, hogy tőle kér tanácsot, izgalmas elevenséggel feléledtek tizenhat éves korának élményei. Elhiszik-e: Fabrizio nem a bölcs öreggel, nem az önfeláldozó baráttal akart beszélni; útjának célja, azok az érzések, melyek ötven órán át hajszolták őt, olyan valószínűtlenek, hogy akkor szolgálnám igazán történetemet, ha mindezt elhallgatnám. Attól félek, ez a hiszékeny Fabrizio eljátssza az olvasó rokonszenvét; de végre is ilyen volt, miért hízelegjek neki? Neki miért jobban, mint másnak? Nem. Nem szépítettem Mosca gróf portréját; a fejedelmét sem.

Fabrizio tehát – ha már mindent el kell mondanom – visszakísérte anyját a lavenói kikötőig, a Lago Maggiore bal partjára, az osztrák partra, ahol a márkiné este nyolc óra tájt hagyta el a bárkát. (A tavat semleges területnek tekintették: aki nem lépett partra, attól nem kértek útlevelet.) De alig sötétedett be, Fabrizio is kiszállt ugyanezen az osztrák parton, egy kis erdőben, mely egészen a vízig ereszkedett. Sediolát bérelt, gyors, falusi kétkerekűt, s a sediolán ötszáz lépésnyi távolságból követte anyja kocsiját; a Casa del Dongo inasruhájába bújt, és az úton cirkáló sok rendőrnek és vámhivatalnoknak eszébe sem jutott, hogy útlevelet kérjen tőle. Comótól negyed mérföldnyire a márkiné s a lánya megállapodott, ott töltötték az éjszakát; Fabrizio az egyik balra tartó ösvényre fordult, mely megkerülve Vico városkát, beletorkollott a tó végén egy nemrégiben épített kicsi útba. Éjfél volt, remélhette, hogy már nem találkozik csendőrökkel. A keskeny út minduntalan apró erdőfoltokon vágott át, s a fák felrajzolták lombjuk fekete körvonalát a csillagos, de könnyű köddel fátyolozott égre. Víz és ég mélységesen nyugodt volt; Fabriziót megfogta ez a fenséges szépség; megállt, majd az egyik sziklára ült, mely a tó fölé nyúlt, akár egy kis hegyfok. A mindenre ránehezedő csöndet nem zavarta más, mint egyenletes időközökben a tó kavicsos partján megtörő kicsi hullámok nesze. Fabrizio szíve olasz szív volt; bocsássák meg hibáját, bár tudom, nem fogják eléggé szeretni emiatt: a hiúság csak időnként kapta el, elérzékenyedett, ha valamilyen lenyűgöző szépséggel került szembe, és szomorúságából ilyenkor eltűnt minden fanyarság és keménység. Ült magányos szikláján, nem kellett már rendőrkémekre ügyelnie, védte a mélységes éjszaka és az óriási csend – szemén lágy könnyek csillantak meg, s itt rég nem érzett, boldog pillanatokhoz jutott, boldogsághoz, amiért semmit nem kellett fizetnie.

Elhatározta, hogy a hercegnének soha nem fog hazudni; de megfogadta, soha nem mondja neki, hogy szereti, soha nem ejti ki előtte a szerelem szót; soha – mert a szenvedélyt, amit így neveznek, az ő szíve nem ismeri! A nemes és tiszta lángolásban, ami most oly boldoggá tette, eltökélte, amint lehet, mindent bevall neki; soha nem ismerte a szerelmet! Mintha óriási súlytól szabadult volna a bátor elhatározás után. „Talán szememre veti Mariettát... Ej, hát nem találkozom többé a kis Mariettával!” – felelte önmagának vidáman.

Az egész napi tikkasztó forróságot kissé enyhítette a hajnali szél. A pirkadat gyenge, fehér fényéből a comói tótól északra és keletre már kiváltak az Alpok csúcsai. A végtelen magasságban örökké tiszta ég világos azúrjára rajzolódott még júniusban is hófehér tömegük. A comói tó meredek lejtőit az Alpok egyik nyúlványa választja el a Garda-tóhoz ereszkedő lejtőtől – ez az ág délre halad, a boldog Itália felé. Fabrizio tekintete bekalandozta a fenséges hegyek minden ágát, az egyre fénylőbb hajnal feltárta köztük a völgyeket, s átvilágította a könnyű ködöt, mely a szakadékok mélyéről szállt fel.

De néhány perc óta Fabrizio már ismét úton volt; átkelt a Durini-félsziget dombján, s végül megpillantotta Grianta templomtornyát, a tornyot, melyből annyiszor figyelte a csillagokat Blanès abbéval. „Ó, milyen tudatlan voltam akkor! Még azoknak az asztrológiai kézikönyveknek szánalmas latinságát sem értettem, melyekben mesterem lapozgatott, s azt hiszem, leginkább azért tiszteltem könyveit, mert csak egy-egy szavukat kaptam el, és csak képzeletem öntött beléjük értelmet, mindig a legregényesebbet.”

Álmodozása lassan-lassan másfelé fordult. „Van-e a csillagok tudományában valamelyes igazság? Miért különböznék a többitől? Ha például néhány hülye és néhány ügyeskedő alak megegyezik egymással, hogy ők ismerik a mexikói nyelvet, s mint tudósok rávarrják magukat a társadalomra és a kormányzatra, a társadalom tisztelni, a kormány meg fizetni fogja őket. Kitüntetésekkel halmozzák el tudósainkat, ezeket az ostobákat, mert a hatalomnak nem kell félnie, hogy fellázítják a népet, s attól sem kell rettegnie, hogy nagy érzelmekkel nagy szenvedélyeket támasztanak. Ilyen például Bari atya is, akinek IV. Ernesto éppen most adományozott négyezer frank nyugdíjat, s nagykeresztjével is kitüntette, mert egy hosszabb görög ditirambus tizenkilenc hiányos sorát kiegészítette.”

„De istenem! Szabad-e nekem ilyesmin csúfolódnom? Éppen én panaszkodom? – akasztotta meg magát hirtelen. – Hát nem ugyanezt a nagykeresztet kapta nápolyi nevelőm?” Fabrizio egészen nyugtalan lett; néhány perce még tiszta lelkesedés dobogtatta szívét, s ezt a szép lelkesedést most a siker silány érzése váltotta fel; ő is a tolvajok cinkosa lett. „Hát igen! – gondolta az elégedetlen ember elhomályosodó tekintetével. – Ha származásom jogot ad ilyen visszaélésekre, aljas öncsalás volna, ha nem élnék vele; csak nyilvánosan nem illik kárhoztatnom őket!” Ez az okoskodás igaz volt; és Fabrizio mélyre zuhant a nagy magasságból, ahová a fenséges boldogság ragadta egy órával azelőtt. A boldogságnak nevezett kényes növényt elsorvasztotta a kiváltságok felrémlő gondolata.

„Ha nem szabad hinni az asztrológiában – igyekezett megint másfele terelni gondolatait – ha ez a tudomány, akár a nem matematikai tudományok háromnegyed része, lelkesedő tökfilkók és bárki által megfizetett ügyes álszentek ügyes szövetkezése, mi az oka, hogy olyan gyakran kell gondolnom a végzetes jelre? Akkor kiszabadultam a B.-i börtönből, de olyan katona ruhájában és menetlevelével szabadultam, akit joggal zártak börtönbe.”

Fabrizio sehogy sem tudott előbbre jutni elmélkedéseivel. Százféleképpen körüljárta a nehézséget, s nem tudta legyőzni. Még nagyon fiatal volt; szabad idejében lelkesedve ízlelgette regényes helyzetéből fakadó élményeit, fantáziája ezeket kifogyhatatlanul szállította. Sohasem töltötte idejét a jelenségek igazi természetének figyelmes vizsgálatával, hogy azután megfejthesse eredetüket. A valóságot laposnak és besározottnak látta. (Megértem, ha valaki nem szereti a valóságot figyelni, de akkor ne elmélkedjék róla. És főként ne vitatkozzék tudatlansága összetákolt darabjaival.)

Így történt, pedig Fabrizio nem volt ostoba, hogy mégsem vette észre: az ő fél-hite a jóslatokban már-már egész hitté vált, olyan mély volt a hatás, mely fiatalon érte. Erre a hitre gondolni annyi volt, mint érezni s boldognak lenni. Makacsul kutatta, hogyan lehetne ezt a tudományt bizonyítottnak, igaznak tartani, olyannak, mint például a geometriát. Szenvedélyesen faggatta emlékeit: megtörtént-e olykor, hogy a feltűnt előjeleket nem követték azok a szerencsés vagy szerencsétlen események, melyeknek eljövetelét jósolták. Azt hitte, tárgyilagosan gondolkozik, és az igazság felé halad; s örömmel állapodott meg minden olyan emléknél, amikor az előjelt határozottan igazolták a szerencsés vagy szerencsétlen fordulatok, melyekre az előjel utalt; ilyenkor áhítatos megdöbbenés és elérzékenyülés járta át; és leküzdhetetlenül idegenkedett volna attól az embertől, aki tagadja előjeleit, s főként, ha gúnyolja őt miattuk.

Fabrizio csak ment, ment, s nem is érezte, mekkora utat tesz meg; idáig jutott meddő okoskodásában, amikor feltekintve, egyszerre megpillantotta apja kertjének falát. Az út fölött jobbra legalább negyven láb magasan emelkedett a fal, mely egy szép teraszt támasztott meg. Fent, a kiugró mellvéd mentén, faragott kőpárkány húzódott – lenyűgöző látvány volt. „Nem rossz! – gondolta Fabrizio hidegen. – Nemes architektúra, csaknem tiszta román stílus.” Frissen szerzett ókori ismereteit csillogtatta önmaga előtt. Majd undorodva elfordult; eszébe jutott apja ridegsége, s főként bátyja, Ascanio, aki feljelentette, amikor ő visszatért Franciaországból.

„Ez a testvéri érzést megtagadó feljelentés új irányba terelte életemet; gyűlölhetem, megvethetem, de bizonyos, hogy megváltoztatta sorsomat. Mi volnék most, Novarába száműzve (ahol apám jószágigazgatója éppen csak hogy megtűrt), ha nagynéném szeretője nem ez a hatalmas miniszter? Mi volnék, ha nagynéném rideg és közönséges, s nem ily gyengéd és szenvedélyes; ha nem szeret oly rajongva, nem is értem, miért. Igen, mi volnék ma, ha Gina is olyan, mint a bátyja, del Dong márki?”

A kegyetlen emlékek súlyával Fabrizio már csak bizonytalanul lépkedett; odaért az árok partjára, a kastély csodálatos homlokzata éppen szembenézett vele. Jóformán egyetlen pillantást sem vetett az időtől feketült, hatalmas épületre. Az épület nemes művészete hidegen hagyta; egyre csak bátyját és apját idézte maga elé, s lelke bezárult a szépség élménye elől; csak arra ügyelt, hogy itt, az álszent és veszélyes ellenségek közelében, óvatos maradjon. Egy pillanatra felnézett a harmadik emeleti szoba kis ablakára, mely mögött 1815-ig lakott; mély undorral nézte. Apja természete minden varázstól megfosztotta gyerekkori emlékeit. „Március hetedikén este nyolc órakor jártam ott bent utoljára. Úgy mentem el, hogy magamhoz veszem Vasi útlevelét, s másnap, kémektől rettegve, már sietnem kellett, hogy odábbálljak. Amikor Franciaországból visszajöttem, nem volt időm felmenni a kis szobába, még a metszeteimet sem nézhettem meg; és mindezt bátyám feljelentésének köszönhetem!”

Fabrizio irtózva elfordult. „Blanès abbé is nyolcvanhárom éves már – gondolta szomorúan. – Ahogyan húgom mesélte: alig látogat el a kastélyba; az öregkor rombolása elvégezte, amit el kellett végeznie. Erős, nemes szívét megdermesztette az idő. Ki tudja, milyen rég nem megy fel már a harangtoronyba sem! Talán a borospincében bújok el, a taposókád vagy prés mögé – ott maradok, míg felébred; nem zavarom meg a jó öreg Blanès álmát! Megtörténhetik, hogy az arcomat sem ismeri meg; hat év sokat jelent ilyenkor! Mintha egy jó barátnak már csak a sírját láthatnám viszont. Gyerekes ötlet volt, hogy idejöttem: apám kastélyát nézni, s utálkozni.”

Fabrizio kilépett a templom előtti terecskére. Mintha látomás volna: megzavarodva, csodálkozva nézte a régi harangtorony második emeletén Blanès abbé keskeny, magas ablakát – az ablakot kicsi lámpa világította meg! Ahányszor az abbé felment megfigyelőállomása deszkakalitkájába, mindig ebbe az ablakba állította a lámpát, hogy a fény ne zavarja planiszférája vizsgálatában. Ezt az égi térképet a nagy terrakotta váza fölé feszítette ki, a vázában egykor a kastély egyik narancsfája állt. A váza mélyén parányi lámpa égett, kicsi bádogcsövecske vezette ki a füstöt, és a cső árnyéka jelezte a térképen északot. Ezek az egyszerű emlékek nagy megindultsággal áradtak szét Fabrizióban; azt érezte, boldog.

Két ujja segítségével szinte öntudatlanul füttyentett, halkan, röviden, aprót – így kérte régen, hogy bebocsássák. Azonnal meghallotta, hogy többször megrántják a kötelet, mely fentről, a megfigyelőállomásról, kinyitja a torony ajtajának csappantóját. Rohant fel a lépcsőn, meghatottan, felindultan; az abbé ott ült szokott helyén, a fából ácsolt karosszékben; mereven nézte a falra szerelt kis kvadránst. Bal kezével intett a fiúnak: ne zavarja vizsgálódásában; néhány pillanat múlva valamilyen számot jegyzett fel egy játékkártyára, majd a karosszékben megfordulva kitárta karját hősünk felé – Fabrizio zokogva rohant hozzá. Blanès abbé volt igazi apja.

–  Már vártalak! – mondta az abbé az első gyöngéd, áradó szavak után. Kérkedett-e a tudós csillagvizsgáló? Vagy olyan gyakran gondolt Fabrizióra, hogy véletlenül valamilyen asztrológiai jel figyelmeztette a fiú érkezésére?

–  Most már meg fogok halni – mondta később az abbé.

–  Ó, hogy mondhat ilyet! – kiáltotta Fabrizio megrendülten.

–  Igen, meghalok! – folytatta az abbé komolyan s minden szomorúság nélkül. – Öt és fél, vagy hat és fél hónappal azután, hogy téged viszontlátlak, kialszik életem, mert mindent megkapott, ami még boldogságához kellett. Come face al mancar dell’alimento. (Mint a kis lámpa, ha olaja elfogyóban.) A végső pillanat előtt két-három hónapot valószínűleg némán töltök, majd mindnyájunk atyja magához szólít, ha úgy ítéli, hogy teljesítettem kötelességemet azon a helyen, ahová őrszemként állított.

És folytatta:

–  Te, fiam, egészen elcsigázott vagy, a nagy felindulás után most alvásra van szükséged. Amióta várom, hogy visszatérsz, kenyeret és pálinkát tartok elrejtve a nagy ládában, a műszereim között. Ne vond meg magadtól az ételt s az italt, igyekezz annyira erőre kapni, hogy még néhány percig figyelni tudj rám. Hatalmamban áll, hogy sok mindent mondjak még neked, mielőtt a nappal teljesen elnyomná az éjszakát. Most sokkal világosabban érzem mondanivalómat, mint talán holnap. Mert mindig gyengék vagyunk, fiam, s a gyengeséget mindig figyelembe kell venni. Holnap talán az öregembert, a földi embert halált váró előkészületek foglalják el, s holnap este kilenckor már el kell menned.

Fabrizio közben némán teljesítette, amit az abbé kívánt tőle – mindig engedelmeskedett neki.

–  Tehát igaz, hogy amikor Waterloot akartad látni, először csak egy börtönt ismertél meg.

–  Úgy van, atyám! – felelte Fabrizio ámulva.

–  Ez nagy szerencséd volt, mert az én szavam segítségével lelked egy másik börtönre készülhet, sokkal keményebbre, sokkal borzalmasabbra! Azt hiszem, csak egy bűn szabadít majd ki, de hála az Égnek, ezt a bűnt nem te fogod elkövetni. Ne vétkezz soha, bármilyen erős legyen a kísértés, úgy látom, egy ártatlan ember meggyilkolásáról lesz szó, aki a te jogaidat bitorolja, anélkül hogy tudná; ha ellenállsz az erős kísértésnek, amit a becsület törvényei is igazolni látszanak majd, életed az emberek szerint nagyon boldog lesz...

–  Néhány pillanatig gondolkodott, majd hozzátette: – A bölcsek szerint mértéktartóan boldog. Úgy halsz meg, fiam, mint én: fatámlájú széken, távol a fénytől, a gazdagságból kiábrándulva, és ahogyan én, te sem tehetsz magadnak komoly szemrehányást.

Folytatta:

–  És most végeztünk a jövővel, már semmi fontosat nem tudnék a jövődről mondani. Hiába igyekeztem megtudni, meddig tart a fogság: hat hónapról, egy évről, tíz évről van-e szó? Semmi jelt nem fedeztem fel. Úgy látszik, valamit elvétettem, s az Ég a bizonytalanság szomorúságával akart megbüntetni. Csak annyit láttam, hogy fogságod után, de nem tudom, hogy pontosan akkor-e, amikor kiszabadulsz, megtörténik, amit bűnnek nevezek; abban azonban szerencsére nem tévedhetek, hogy a bűnt nem te követed el. Ha gyenge leszel, és mégis belekeveredsz a bűnbe, minden további számításom csupa hiba és tévedés. És akkor nem halsz meg megbékélt lélekkel, fatámlájú széken, fehér ruhában.

Ahogy ezt elmondta, Blanès abbé fel akart állni, Fabrizio csak most látta meg igazán az idő pusztítását; egy percbe is beletelt, míg az abbé felállt, és a fiú felé tudott fordulni. Fabrizio mozdulatlanul, némán állt. Az abbé újra és újra átölelte, s végtelen gyöngédséggel szorította magához. Majd régi, vidám hangján szólalt meg:

–  Próbálj itt valahogy elhelyezkedni a műszereim közt, hogy elég kényelmesen alhass. Rakd le a prémes kabátjaimat, akad köztük néhány értékesebb darab, azokat még Sanseverina hercegné ajándékozta nekem négy évvel ezelőtt. Arra kért, állítsam össze a te horoszkópodat; én azonban óvakodtam elküldeni neki, de a bundáit megtartottam, s ezt a remek kvadránst is. A jövő feltárása mindig törvényszegés, s azzal a veszéllyel jár, hogy megváltoztatja az eseményeket; akkor pedig egész tudományunk a földre pottyan, mint valami gyerekjáték. Különben is kemény dolgokat kellett volna mondanom a csinos hercegnének. Most jut eszembe: nehogy megrémülj álmodban, ha füled mellett ijesztő zajjal megszólalnak a harangok, amikor zúgva a hétórai misére hívnak. Később, az alsó emeleten, meghúzzák a nagyharangot is, ilyenkor megremeg minden műszerem. Szent Giovitának, a vértanúnak és harcosnak napja van ma. Tudod, ennek a kis Grianta falunak ugyanő a védőszentje, mint a nagy Bresciának; és hadd mondjam el zárójelben, ez az egyezés mulatságosan megtévesztette neves mesteremet, a ravennai Jacopo Marinit. Többször megjósolta, hogy milyen szép egyházi pálya vár rám: azt hitte, a bresciai gyönyörű San Giovita-templom plébánosa leszek; és ide kerültem, ebbe a kis faluba, hétszázötven hivő közé. De így volt jobb! Megértettem (még tíz éve sincs ennek): ha a bresciai plébániára kerülök, sorsom úgy alakul, hogy börtönbe hurcolnak, a morvaországi dombra, a Spielbergbe. Holnap majd különböző finom fogásokat hozok neked, lopok az ünnepi ebédről, melyen megvendégelem a környék plébánosait; mind itt lesznek, hogy segédkezzenek a nagymisémen. Idehozom, és lent lerakom; de nehogy beszélni akarj velem! Csak akkor menj le, hogy felhozd a finomságokat, amikor már hallottad, hogy eltávoztam. Nem akarom, hogy nappal láss engem! A nap holnap hét óra huszonkét perckor nyugszik; én csak nyolc óra tájt jövök, hogy megöleljelek. És akkor kell távoznod, miután a mutatók elhagyták a kilencet, vagyis mielőtt az óra tízet ütne. Vigyázz, meg ne lássanak a torony ablakában: a csendőrök megkapták a személyleírásodat, s bátyád, az a zsarnok, valamiképpen rendelkezik velük. És del Dongo márki egyre gyengébb! – mondta még szomorúan Blanès abbé. – Ha viszontlátna, s csak kettesben lennétek, talán meg is ajándékozna még. De az ilyen titokban szerzett ajándék piszkos; nem illik olyan emberhez, mint te vagy, akinek egyszer lelkiismerete lesz az ereje. A márki gyűlöli Ascaniót, a fiát, s mégis ez a fiú örökli öt-hat millióját. Ez az igazság! Ha meghalt, te négyezer frank járadékot kapsz majd, és ötven rőf fekete posztót, hogy szolgáidat gyászruhába öltöztethessed.

KILENCEDIK FEJEZET

Az öreg abbé szavai, a mély figyelem, a halálos fáradtság felizgatta Fabriziót. Alig tudott elaludni; alvását nyugtalan álmok zavarták, talán a jövő előjelei. Reggel tíz órakor arra ébredt, hogy az egész torony remeg, mintha ijesztő zúgás tört volna be kívülről. Zavarodottan ugrott fel – itt a világ vége! Majd azt hitte, börtönben van; csak jó sokára ismerte fel az öreg torony harangját; a harangot negyven paraszt lódította meg San Giovita tiszteletére – tíz is bőven elég lett volna.

Fabrizio megfelelő helyet keresett, ahol kikémlelhet, anélkül hogy őt látnák; most vette észre, hogy tekintete innen a magasból bejárhatja a parkot, sőt apja kastélyának belső udvarát is. Róla már megfeledkezett. Érzései megváltoztak arra a gondolatra, hogy apja nemsokára meghalhat. Még a verebeket is jól látta, ahogyan kenyérmorzsát kerestek az ebédlő nagy erkélyén. „Annak a verébseregnek nemzetsége, melyet még én szelídítettem meg.” Az erkélyen, mint a kastély többi erkélyén is, sűrűn álltak a narancsfák, kisebb és nagyobb cserepekben; amint így nézte őket, meghatódott. A belső udvar képe valóban lenyűgöző volt, ahogyan a ragyogó napfény és a mély árnyék éles csíkjai váltakoztak benne.

Megint eszébe jutott apja összeroppanása. „Milyen furcsa! – gondolta. – Apám csak harmincöt évvel idősebb nálam; harmincöt és huszonhárom csak ötvennyolc!” Merően nézte a szoba ablakait: az a szigorú ember lakott ott, aki őt sohasem szerette; szeme könnyes lett. Megborzongott, a hideg szétfutott ereiben, mert azt hitte, apját látja, amint keresztülhalad egy narancsfákkal szegélyezett teraszon, mely ugyanolyan magasan húzódott, mint szobája; de csak az egyik inas volt. Pontosan a torony alatt sok fehér ruhás fiatal lány különböző csoportokra osztva piros, kék meg sárga virágokból különböző mintákat rakott ki az útra, oda, amerre a körmenet elhalad majd. De egy másik látvány mélyebben ragadta meg Fabriziót: tekintete a toronyból több mérföldnyire bejárhatta a tó mindkét ágát – a csodálatos kép pillanatok alatt minden mást elfeledtetett, s a legtisztább érzéseket ébresztette benne. Megrohanták gyerekkori emlékei; ez a nap – a torony fogságában – talán legboldogabb napjai közé tartozott.

A boldogság Fabrizio gondolatait olyan magasságba emelte, mely eléggé idegen volt természetétől; a fiatal férfi úgy szemlélte innen az élet fordulatait, mintha már mögötte volna minden. „Be kell vallanom – gondolta végül több órai édes álmodozás után – Pármában soha nem éreztem a nyugodt és tiszta örömet, azt az örömet, amikor Nápolyban a Vomero[39] útjain vágtattam, vagy bekalandoztam a misenumi partokat. Ennek a gonosz, kicsi udvarnak bonyolult személyi ügyei engem is gonosszá tettek!... Én nem szeretek gyűlölködni; azt hiszem, nem örülnék, lesújtana, ha ellenségeimet megalázhatnám. Ha volnának... De nincs ellenségem!... Hé, ne siess, ne siess! – Hirtelen eszébe jutott valami. – Mégis van ellenségem: Giletti!... És milyen különös! – eszmélkedett. – Ha ez a rút ember végre a pokolba kerülne, örömöm talán tovább tartana, mint az a semmi kis boldogság, amit a kicsi Marietta ad... Marietta azután igazán elmarad A. hercegné mögött, akit Nápolyban köteles voltam szeretni, mert azt mondtam neki, hogy szerelmes vagyok belé. Istenem, mennyit unatkoztam a hosszú találkákon, melyekkel a szép hercegné kitüntetett! Soha ilyesmit nem éreztem abban a konyhának is használt, nyomorúságos szobácskában, ahol kétszer fogadott a kis Marietta, s mindig csak két percre!”

„Istenem, mit esznek, hogyan élnek ezek az emberek! Látni is fáj!... Mariettának meg a mammacciának naponta legalább három bifsztek árát kellett volna biztosítanom!... Pedig ez a kis Marietta elterelte az udvar közelségében támadó sötét gondolataimat!”

„Talán jobb lett volna, ha azt választom, amit Gina kávéházi életnek nevez; úgy látszik, ő inkább erre gondolt, s ő sokkal okosabb, mint én. Ő mindig megsegített volna; de akár segítség nélkül is, a négyezer frankos járadékomból, meg a Lyonban elhelyezett negyvenezer frankból, amit anyám nekem szánt, mindig tarthatnék egy lovat, s még néhány tallérom is maradna ásatásokra és egy ókori gyűjteményre! Mindig ezek szerzik majd nekem a legnagyobb gyönyörűséget, mert – úgy látom – a szerelmet nem fogom már megismerni. Mielőtt meghalok, szeretném még egyszer látni a Waterlooi csatateret, s talán felismerném a síkot, ahol olyan vidoran leemeltek a lovamról, s én a földre huppantam. És ha zarándokutam sikerül, később sokszor visszajövök még ehhez a csodálatos tóhoz; a világ legszebb látványa, legalábbis nekem! Minek is keresném a boldogságot a távolban, ha itt van, itt előttem!”

„Persze – figyelmeztette magát Fabrizio – a rendőrség rögtön elkerget a comói tó mellől; de én fiatalabb vagyok, mint azok, akik ennek a rendőrségnek parancsolnak, hogy lesújtson rám. – Felnevetett. – Itt ugyan nem találnék egy A. hercegnét, de akadna egy kislány, akár azok közül, akik ott lenn, a kövezeten rendezik a virágokat, s talán ugyanúgy szeretném! Az álszenteskedés még a szerelmet is megdermeszti bennem, s a mi előkelő hölgyeink túl magasztos hatásokra törekednek! Napóleon alatt megtanulták, mit neveznek erkölcsnek és hűségnek.”

„Az istenit! Csendőrök jönnek, díszruhás csendőrök!” Hirtelen visszaugrott az ablakból, mint aki fél, hogy ráismerhetnek; félt még a hatalmas zsalu árnyékában is, a zsalu az esőtől védte a harangokat.

S valóban tíz csendőr tűnt fel a falu főutcájának végén, köztük négy altiszt. A törzsőrmester százlépésenként állította fel őket, az útvonalon, melyen a körmenetnek végig kell vonulnia. „Itt mindenki ismer engem! Ha meglátnak, a comói tótól egyenesen Spielbergig repülök; ott aztán mindkét lábamra ötvenkilós láncokat raknának – hogy fájna a hercegnének!”

Két-három percre volt szüksége, míg ráeszmélt, hogy először is nyolcvan láb magasan van; hogy ez a helyiség itt körülötte elég sötét; hogy azokat, akik láthatnák, elvakítja a napfény; s végül: a bámészkodók lent sétálnak az utcán, ahol minden házat vakító fehérre meszeltek San Giovita ünnepére. De Fabrizio olasz lelke a meggyőző érvek ellenére sem tudott volna többé semmiben gyönyörködni, ha legalább egy ócska vászonnal nem védekezik a csendőrök ellen: odaszögezte az ablakra, s két kémlelőlyukat vágott belé.

Már tíz perce remegtették a harangok a levegőt, a körmenet elindult a templomból, s megszólaltak a mortarettik is. Fabrizio körülkémlelt, s ráismert a mellvéddel körülvett kis teraszra, mely kiugrott a tó föle – gyerekkorában hányszor ugrándozott itt a mortarettik között, amint éppen elsütötték őket: ünnepi reggeleken ezért kívánta anyja maga mellett tartani őt.

Tudnunk kell, hogy a mortarettik (ezek a kis mozsárágyúk) tulajdonképpen szétfűrészelt puskacsövek, hosszuk legfeljebb négy hüvelyk; ez az oka, hogy a parasztok oly mohón gyűjtik a puskacsöveket, melyekkel az európai politika 1796 óta oly bőven teleszórta Lombardia síkságait. Amikor négy hüvelykre rövidítették, torkig töltik a kis csöveket, függőlegesen a földre állítják őket, s hosszú vonalban elszórt lőpor köti össze egyiket a másikkal; három sorban állnak a csövek, mint egy zászlóalj, kétszáz-háromszáz darab is, valamilyen kis térségen, a körmenet útvonala mellett. Amikor az oltáriszentség közeledik, meggyújtják a lőporcsíkot, s erre sorban felharsannak a kicsi, rövid lövések – a legragyogóbb és legmulatságosabb durrogtatás; a nők szinte megrészegednek, a gyönyörűségtől! Nincs vidítóbb, mint a kis mozsarak hangja, különösen, ha messziről hallgatjuk, a tóról, s a ringó víz meglágyítja a zajt; a furcsa durrogás, melynek úgy örült gyerekkorában, szétkergette Fabrizio felrajzolt, komoly gondolatait; elővette az abbé csillagkereső, nagy távcsövét, s a körmenetben majdnem minden férfit és nőt megismert. Elragadó nő lett sok csinos kislányból, akit Fabrizio tizenegy-tizenkét évesen hagyott itt – virágzó, üde fiatalság! Ahogy elnézte őket, egyre bátrabb lett, s még a csendőrökkel is szembeszállt volna, csak beszélhessen a lányokkal.

A körmenet elvonult, eltűnt a templom egyik oldalajtaján, melyet hősünk nem láthatott; most már elkínzó hőség volt, fent a torony tetején is; a parasztok hazamentek, a faluban nagy csend támadt. Néhány bárka parasztokkal telt meg, ezek Bellaggióba s Menaggióba tértek vissza, és más, tóparti falvakba; Fabrizio tisztán hallott minden egyes evezőcsapást – a jelentéktelen apróság egészen elbűvölte. A bonyolult udvari életben csupa bajt és gondot talált, talán ezért voltak ilyen megnyugtatók ezek a percek. Milyen boldogság volna most kimenni a tóra, jó mérföldnyire be a szép, nyugodt vízre, mely az ég mélységét tükrözi. – Egyszerre meghallotta, hogy, lent a torony aljában nyílik az ajtó: Blanès abbé szolgálója jött, nagy kosarat hozott; alig állta meg, hogy ne siessen le elbeszélgetni vele. „Ez az asszony majdnem ugyanúgy szeret, mint a gazdája, s ma este kilenckor már úgysem vagyok itt; ha megfogadná, bizonyosan megőrizné a titkot erre a néhány órára! De az abbénak nem tetszenék! Még baja támadna a csendőrökkel!” És hagyta, hadd menjen el Ghita, s nem kiáltott utána. Remekül megebédelt, majd elhelyezkedett, hogy alszik néhány percet; este fél kilenckor ébredt fel, Blanès abbé rázta a karját, egészen sötét volt már.

Az abbé végtelenül fáradt volt, ötven évvel idősebbnek látszott, mint tegnap. Már nem beszélt komoly dolgokról; leült fatámlájú székére: „Ölelj meg!” – mondta Fabriziónak. A fiú többször is átölelte.

–  A halál – folytatta végül – mely hosszú életemet befejezi, nem lesz olyan nehéz, mint most ez a búcsú. Van egy erszényem, Ghitára bízom; ha megszorul, vehet belőle; de meghagyom, a többit adja neked, bármikor is kéred. Ismerem őt; úgy takarékoskodik majd neked, hogy évente négyszer sem vesz húst magának, hacsak rá nem parancsolsz. Te magad is megismerheted még a nyomort, öreg barátod kevés pénze megsegíthet! Bátyádtól ne várj mást, mint kíméletlen tetteket; igyekezz olyan munkával pénzt keresni, amivel a társadalom hasznos tagja lehetsz. Úgy látom, különös viharok támadnak majd; ötven év múlva talán már nem engedik, hogy munka nélkül éljen valaki. Anyád és nagynénéd esetleg nem lesznek melletted, nővéreidnek meg a férjük parancsol... Menj, menj! Menekülj! – kiáltotta egyszerre Blanès abbé izgatottan.

Meghallotta a toronyórában a különös kis zajt, mely azt jelentette: rögtön elüti a tízet. Azt sem akarta megengedni Fabriziónak, hogy utoljára megölelje.

–  Siess! Siess! – kiáltott rá. – Legalább egy perc, míg leérsz a lépcsőn! Vigyázz, el ne bukj! Borzalmas előjel volna...

Fabrizio lerohant a lépcsőn, s kiérve a térre, futni kezdett. Alig ért apja kastélya elé, a toronyóra tízet ütött; minden ütés a mellkasában visszhangzott, s furcsán felkavarta. Megállt, hogy gondolkozzék, még inkább, hogy átjárja a forró érzés, amit a méltóságteljes épület keltett benne – milyen hidegen szemlélte még tegnap! Álmodozásából lépések riasztották fel; felnézett, négy csendőr állt körülötte. Két kitűnő pisztolya volt, még ebéd közben felfrissítette bennük a gyújtóport; az egyik csendőr felfigyelt a kis zajra, amikor Fabrizio felhúzta a kakast, s már-már arra gondolt, hogy elfogja. Fabrizio észrevette, milyen veszélyben forog, s rögtön elhatározta: elsőnek ő süti el a pisztolyát; ehhez joga volt – négy jól felfegyverzett emberrel csak így szállhatott szembe. Szerencsére a csendőrök azért cirkáltak itt, hogy ellenőrizzék a kocsmák záróráját, s nem vetették meg, ha egy-egy kedves helyen figyelmesen fogadták őket; így nem határozták el magukat elég gyorsan, hogy teljesítsék kötelességüket. Fabrizio megugrott, teljes erejéből futni kezdett. A csendőrök is futottak néhány lépést, s közben kiáltoztak:

–  Megállj! Hé, megállj!

Nemsokára minden elcsendesedett. Háromszáz lépésnyire Fabrizio megpihent, hogy lélegzetet vegyen.

„Pisztolyaim zaja majdnem a kezükre juttatott; ez biztosan olyasvalami, amire a hercegné azt mondaná, ha ugyan láthatom még egyszer szép szemét: neked különleges örömet okoz eltűnődni azon, mi lesz tíz év múlva, s elfelejtesz körülnézni, mi történik az orrod előtt.”

Megborzongott, amikor arra gondolt, milyen veszélyből menekült meg. Sietni kezdett. De hamarosan nem tudta megállni s már futott. Pedig nem volt okos dolog, mert magára vonta sok hazatérő paraszt figyelmét. S mégsem tudta elszánni magát, hogy megálljon; csak a hegyekben, Griantától több mint egy mérföldnyire; s amikor már állt, még mindig hideg verejték lepte el: a Spielbergre gondolt.

„Alaposan megijedtem! – Ezt csaknem hangosan mondta, s a szó csengésétől szinte elszégyellte magát. – De nem mondja-e nagynéném: meg kell tanulnom magamnak is megbocsátani! Erre van leginkább szükségem! Mindig olyan tökéletes példaképhez hasonlítom magamat, amilyen nincs is. Hát jó! Megbocsátom magamnak, hogy féltem, mert ugyanakkor elszántan védeni is akartam szabadságomat, s mire börtönbe kísérhetnek, nem maradtak volna négyen. Amit most teszek, katonailag helytelen! – folytatta magában. – Célomat elértem, s ahelyett, hogy gyorsan visszavonulnék, a derék abbé minden jóslatánál nevetségesebb szeszélynek engedek, pedig talán felriaszthattam ellenségeimet is.”

S valóban – ahelyett, hogy a legrövidebb úton visszavonult volna, s a Lago Maggioréhoz igyekszik, ahol bárkája várta – nagy kerülőt tett, hogy felkeresse a fáját. Talán emlékszik még az olvasó, mennyire szerette Fabrizio azt a gesztenyefát, melyet anyja huszonhárom évvel azelőtt ültetett. „Méltó volna bátyámhoz, ha a fát kivágatja; de az olyan emberek, mint ő, nem érzik meg a finomságokat, biztosan nem is gondolt rá! És ez különben sem volna rossz előjel!” – tette még hozzá határozottan.

Két órával később megdöbbenve nézett fel; csavargók vagy a vihar letörte a fiatal fa egyik főágát, s az elszáradtan lógott lefelé; Fabrizio a tőrével kíméletesen levágta az ágat, s a törés helyét gondosan lefaragta, hogy a víz ne szivároghasson be a törzsbe. Azután – bár nagyon sürgette az idő, közeledett a hajnal – egy órát arra áldozott, hogy a kedves fa körül felássa a földet. Mindezekkel a könnyelműségekkel végezve, sietve folytatta útját a Lago Maggioréhoz. Tulajdonképpen nem is volt szomorú – a fa szépen nőtt, erősebb volt, mint valaha is, öt év alatt majdnem kétszeresére vastagodott. Jelentéktelen baleset, hogy letört az ága; s miután levágta, nem árthatott többé a fának, sőt még karcsúbb lesz, mert a koronája magasabban kezdődik.

Fabrizio még egy mérföldet sem tehetett meg, amikor ragyogó fehér csík rajzolta ki keleten a Resegon di Lek, a híres hegy csúcsait. Az út, amerre járt, parasztokkal népesedett be; de stratégiai tervek helyett Fabrizio elérzékenyedve gyönyörködött a Como-tó környékének fenséges és megindító erdeiben. „Ezek az erdők a világ legszebb erdei; nem állítom, hogy ők hozzák ide a legtöbb új tallért, ahogyan a svájciak mondanák; de ők szólnak leginkább a lélekhez.” – Fabrizio mostani helyzetében, amikor a lombard-velencei csendőrség figyelme ráirányult, igazán nagy gyerekség volt erdők szavára figyelni. Végül eszébe jutott: „Fél mérföldnyire vagyok a határtól! Vámőrökkel és csendőrökkel találkozhatom, amint reggeli kőrútjukat végzik; finom szövetruhám, felkeltheti gyanújukat, és útlevelemet kérik; ez az útlevél pedig olyan névre szól, mely rögtön börtönbe juttat; most hát abba a kellemes kényszerhelyzetbe kerültem, hogy gyilkolnom kell. Ha szokásuk szerint a csendőrök párosával jönnek, nem várhatok becsületesen, míg egyikük nyakon ragad – előbb nekem kell lőnöm; s hiába esik össze a lövésemre, ha előbb még elkap, máris a Spielbergben vagyok.” Fabrizio megborzadt; főként attól borzadt, hogy neki kell először lőnie, s talán nagybátyja, Pietranera gróf egyik katonájára. Gyorsan elrejtőzött hát egy hatalmas gesztenyefa üreges törzsében; felfrissítette pisztolyaiban a gyújtóport – s ekkor meghallotta, hogy az erdőben egy férfi közeledik, és nagyon szépen énekli Mercadante egyik édes áriáját, mely akkor oly divatos volt Lombardiában.

„No, ez jó előjel!” – nyugodott meg Fabrizio. Áhítatosan hallgatta a dalt, és gondolataiból elpárolgott az a cseppnyi harag is, mely már-már belevette magát. Figyelmesen vizsgálta az országút mindkét oldalát, de senkit nem látott. „Bizonyára valamelyik keresztútról fog kibukkanni!” És csaknem ugyanebben a pillanatban fel is tűnt egy csinosan, angolosan öltözött inas, lovon jött, apró lépésben közeledett, és száron vezetett egy szép, nemes, talán kissé sovány paripát.

Fabrizio felsóhajtott: „Ó, ha úgy tudnék gondolkozni, mint Mosca gróf, aki mindig arra tanít: a veszély szabja meg, mit tehetek azzal, akivel szembekerülök. Ha így gondolkoznék, pisztolyommal most szétlőhetném ennek az inasnak a fejét, s ha rajta ülnék azon a sovány paripán, fütyülnék a világ minden csendőrére! És amikor Pármába érnék, pénzt küldenék ennek az embernek vagy az özvegyének... de ez iszonyú volna!...”

TIZEDIK FEJEZET

Így leckéztette magát Fabrizio, s közben kiugrott a Lombardiából Svájcba vezető országútra; ezen a szakaszon az erdő négy-öt lábbal az út fölé magasodott. „Ha az emberem megijed: gyorsan elvágtat, én meg itt maradok, mint egy jámbor hülye.” Ebben a pillanatban az inas tízlépésnyire lehetett tőle, már nem énekelt, Fabrizio a tekintetén látta, hogy fél. „Még visszafordul a lovaival!” S mielőtt igazában határozott volna, Fabrizio előreugrott, s elkapta a sovány paripa kantárszárát.

–  Öregem – kiáltott az inasra – nem vagyok akármilyen lótolvaj, mert azzal kezdem, hogy húsz frankot adok neked; de tetszik, nem tetszik, kölcsön kell vennem a lovadat! Megölnek, ha nem tisztulok el rögtön! Nyomomban a négy Riva testvér, biztosan ismered őket, híres vadászok; rajtakaptak a húgocskájuk szobájában, én kiugrottam az ablakon, s most itt vagyok! Kutyákkal és puskával üldöztek az erdőben. Én ebbe a nagy, odvas gesztenyetörzsbe bújtam, s még láttam, hogy az egyik keresztülvág az úton; de a kutyák hamarosan kiszimatolják a nyomomat! Most felülök a lovadra, és addig vágtatok, míg jó mérfölddel mögöttem nem marad Como. Milánóba megyek, s térdre borulok az alkirály előtt. A lovadat a postaállomáson hagyom, s még két aranyat is, ha most nem ugrálsz! Látod a pisztolyaimat? Ne ellenkezz, mert rögtön beléd eresztek egyet! És ha talán arra gondolsz, hogy nyomomba uszítod a csendőröket, unokabátyám, a vitéz Alarik gróf, a császár főlovászmestere, gondoskodni fog arról, hogy ne maradjon ép csontod!

Fabrizio mindezt nagyon békés arccal közölte, s mondatról mondatra találta ki a következő fordulatot.

Most felnevetett.

–  Különben a nevem sem titok: markezino Ascanio del Dongo vagyok, itt a kastélyom, egészen közel, Griantában! De az istenedet, engedd már el azt a lovat! – ordította.

Az elképedt inas egyetlen szót sem nyöghetett ki. Fabrizio baljába kapta pisztolyát, megragadta a kantárt, melyet az inas végül is elengedett, felszökött a lóra, s elvágtatott. Legalább háromszáz lépésnyire volt már, amikor feleszmélt, hogy elfelejtette odaadni a megígért húsz frankot. Megállt, az úton még mindig nem látott senki mást, csak az utána vágtató inast; zsebkendőjével intett neki, hogy jöjjön közelebb, s amikor az ötvenlépésnyire lehetett, az útra dobott egy marék aprópénzt, s nekieresztette lovát. Messziről látta: az inas az ezüstöt keresgéli. „Ez aztán igazán okos ember! – nevetett Fabrizio. – Nincs egyetlen felesleges szava sem!” Gyorsan haladt, déltájt megpihent egy félreeső házban, s néhány óra múlva folytatta útját. Hajnali kettőkor elérte a Lago Maggiore partját: hamarosan megpillantotta bárkáját, ott ringott a vízen; a bárka a megbeszélt jelre a parthoz állt. Egyetlen parasztot sem talált a közelben, akire rábízhatta volna a lovat, így hát szabadon eresztette a nemes állatot, három óra múlva Belgiratéban volt. Itt, baráti földön, kissé megpihent; nagyon jókedvű volt, minden tökéletesen sikerült. Bevallhatjuk-e, miért is volt olyan jókedvű? Mert a fa, az ő fája, szépen fejlődött, s a mély megindultságtól, ami Blanès abbé ölelő karjai közt járta át, egészen felfrissült. „Vajon az öreg hisz-e a jóslataiban? Vagy talán, mert a bátyám elhíresztelte, hogy jakobinus vagyok, hitetlen, törvényt nem tisztelő, minden aljasságra kész ember, ő csak a kísértéstől akart megóvni, nehogy beverjem a fejét egy baromnak, aki el akar bánni velem?”

Két nap múlva Fabrizio Pármába ért, s igen jól szórakoztatta a hercegnét és a grófot, amikor szokása szerint részletes pontossággal elmondta útja történetét.

Amikor Fabrizio megérkezett, a Sanseverina-palota portását s egész személyzetét mély gyászban találta.

–  Kit gyászolunk? – kérdezte a hercegnét.

–  Azt a kitűnő embert, akit férjemnek mondtak; most halt meg Badenben. Rám hagyta a palotát, ebben megállapodtunk; de barátsága jeléül a hagyatékot megtoldotta még háromszázezer frankkal is, s ezzel komoly zavarba hozott. Mert semmi kedvem, hogy háromszázezer frankról Raversi márkiné javára lemondjak; a márkiné napról napra valamilyen újabb gyalázatosságot eszel ki ellenem. Te értesz a művészethez, keress nekem egy jó szobrászt; háromszázezer frankos síremléket állíttatok a hercegnek.

A gróf elmondott néhány mulatságos történetet Raversi márkinéról.

A hercegné folytatta:

–  Hiába igyekeztem őt jósággal megszelídíteni; hiába neveztettem ki a férjem unokaöccseit ezredessé és tábornokká! Egy hónap sem múlik el anélkül, hogy viszonzásul meg ne tisztelnének egy-egy förtelmes névtelen levéllel; már titkárt kellett fogadnom, hogy valaki el is olvassa ezeket a leveleket.

–  És a sok névtelen levél még nem is a legrosszabb! – vágott közbe Mosca gróf. – Valósággal gyártják az aljas feljelentéseket. Már hússzor bíróság elé állíthattam volna az egész társaságot. – Fabrizióhoz fordult. – És elképzelheti, eccellenza: derék bíráim milyen ítéleteket hoztak volna!

–  Ez az! És éppen ezért nem tudnék örülni neki! – kiáltott fel Fabrizio, az udvari életben oly mulatságos őszinteséggel. – Sokkal jobban örülnék, ha azt látnám: olyan bírák ítélik el őket, akik csak lelkiismeretük szavát ismerik.

–  Eccellenza sokat utazik, mert tanulni vágyik. Őszintén megörvendeztetne, ha közölné velem ilyen bírák címét: mielőtt lefekszem, még írok nekik.

–  Ha én miniszter volnék, sértené az önérzetemet, hogy nincsenek tisztességes bíráim.

–  Úgy látom – felelte Mosca – hogy kegyelmességed, aki annyira szereti a franciákat, s aki nemrégiben még legyőzhetetlen kardját is felajánlotta nekik, e pillanatban elfeledkezik a híres francia maximáról: inkább öljük meg az ördögöt, semhogy az ördög öljön meg minket. Igazán kíváncsi vagyok, hogyan kormányozná ezeket a rajongókat, akik egész nap A francia forradalom történeté-t olvassák; hogyan kormányozná őket oly bírákkal, akik felmentenék és elbocsátanák az én vádlottjaimat. Bírái végül a legnagyobb gazembereket sem ítélnék el, és mind Brutusnak hinné magát. De valamiért megrovom kegyelmességedet: kényes lelkét nem bántja az a kissé sovány, szép paripa, melyet ott hagyott a Lago Maggiore partján?

–  Elhatároztam – felelte Fabrizio halálos komolyan – elhatároztam, hogy megtérítem a ló gazdájának minden költségét, a hirdetést s a többit is, míg csak vissza nem szerzi a parasztoktól az elbitangolt lovat. Szorgalmasan olvasni fogom a milánói újságot, figyelem a hirdetéseket, nem keresnek-e egy elveszett lovat; ennek a leírását rögtön megismerem.

–  Igazán eredeti ember! – fordult a gróf a hercegnéhez. – S mi történt volna – folytatta nevetve – ha a kölcsönvett lónak eszébe jut kificamítani a lábát, míg eccellenza vadul vágtat rajta. Máris a Spielbergben ülne, kedves kis rokonom, s hiába próbálnék bármit, aligha sikerülne tizenöt kilóval megkönnyíteni egy-egy bokáján a láncot. Legalább tíz évet tölthetne ezen a szórakoztató helyen; lábai talán felpüffednének és elüszkösödnének, mire gondosan levágnák őket.

–  Kegyelem! Kegyelem! – kiáltotta a hercegné, s a szeme könnybe borult. – Ne folytassa tovább ezt a szörnyű történetet, hiszen visszajött!...

–  Aminek én jobban örülök, mint maga, higgye el! – felelte a miniszter egészen komolyan. – De miért nem kért tőlem ez a kegyetlen gyerek megfelelő névre kiállított útlevelet, ha már mindenáron látni akarta Lombardiát? Letartóztatásának hírére rögtön Milánóban lettem volna, s milánói barátaim szívesen behunyják a szemüket, és készséggel elhiszik, hogy csendőrségük a pármai fejedelem egyik alattvalóját tartóztatta le. Szívesen elismerem, hogy menekülésének története kedves és szórakoztató – folytatta a gróf már kevésbé komoran. – Az a részlet például eléggé tetszik, amikor az erdőből az országútra rohant; de őszintén meg kell mondanom: ha már élete annak az inasnak a kezében volt, maga jogosan elvehette volna az övét. Mi ragyogó karriert építünk itt kegyelmességednek, legalábbis a hercegné ezt parancsolta nekem, s nem hiszem, hogy legádázabb ellenségeim is azzal vádolhatnak: parancsait valaha is megtagadtam. Gyógyíthatatlan bánat érte volna őt is, engem is, ha abban a vad vágtatásban a sovány ló megbotlik. – Még hozzátette: – Akkor szinte jobb lett volna, ha a lóval együtt a nyakát töri!

–  Nagyon sötét a kedve ma este, barátom! – mondta a hercegné egészen izgatottan.

–  Mert sötét dolgok történnek körülöttünk! – felelte a gróf is megindultan. – Itt élünk, s nem Franciaországban, ahol mindennek egy sanzon a vége, vagy legfeljebb egy-két évi börtön, és rosszul tettem, hogy minderről tréfálkozva beszéltem. S még egyet, kis rokonom: azt hiszem, sikerülni fog magát püspökké kineveztetnem, mert rögtön mégsem kezdhetem a pármai érsekséggel, ahogyan az itt ülő hercegné nagyon okosan kívánja. De mondja csak el nekünk, abban a püspökségben, ahol majd bölcs tanácsainktól távol él, mi lesz a politikája?

–  Inkább én ölöm meg az ördögöt, semhogy az öljön meg engem, ahogyan kedves barátaim, a franciák, olyan helyesen mondják – felelte Fabrizio lobogó tekintettel. – Minden lehető módon, még a pisztoly használatát is beleértve, megvédem méltóságomat, amivel ön megajándékoz. A del Dongók családi krónikájából ismerem annak az ősünknek történetét, aki a griantai kastélyt építette. Már öregedő férfi volt, amikor jó barátja, Galeazzo milánói herceg elküldte őt, hogy nézzen körül itt, a mi tavunk partján, az egyik várban; attól tartottak, hogy a svájciak ismét betörnek. „Úgy gondolom, helyes, ha írok néhány sort a várkapitánynak” – mondta ősömnek a milánói herceg, amikor elbúcsúztak; s valóban, kétsoros levelet írt, és átadta; majd visszakérte tőle, hogy leragassza. „Így mégis udvariasabb!” – jegyezte meg a herceg. Vespasiano del Dongo elindult, de míg a hajó vitte a tavon, eszébe jutott egy régi görög monda, mert tudós ember volt; felbontotta jó ura levelét: a várkapitánynak szóló parancs volt – mihelyt Vespasiano del Dongo megérkezik, azonnal végeztesse ki. De Sforza herceget túlságosan is elfoglalta a kis komédia, melyet ősünknek eljátszott, s nem vette észre, hogy a levél utolsó sora és az aláírás között üres hely maradt. Vespasiano del Dongo erre az üres helyre írta be a rendelkezést: ismerjék el a tó körül valamennyi vár főparancsnokának; a levél elejét letépte. Megérkezett, a parancsot tudomásul vették; a kapitányt kútba dobatta, hadat üzent Sforzának, s néhány év múlva várát elcserélte arra a hatalmas birtokra, mely családunk minden ágát gazdaggá tette, s gazdagságából nekem egyszer majd négyezer livre évjáradék jut.

A gróf hangosan nevetett.

–  Úgy beszél, akár egy akadémikus! Nem mondom, szép történet a vakmerő dacról, de legfeljebb tízévenként akad ilyen szórakoztató alkalom efféle pikáns visszavágásra. A majdnem ostoba, de jószemű és örökké gyanakvó ember sokszor élvezheti, hogy diadalmaskodik a gazdag képzeletű férfiakon. A fantázia tévedése volt, hogy Napóleon kiszolgáltatta magát az óvatos John Bullnak, ahelyett, hogy Amerikába igyekezett volna jutni. John Bull jót nevetett irodájában Napóleon levelén, melyben Themiszthoklészt idézi. Minden idők hitvány Sancho Panzái végül is legyőzik a fenséges Don Quijotékat. Ha kegyeskedik megígérni, hogy nem követ el semmi rendkívülit, elhiszem, hogy nagyon tisztelt, sőt talán tekintélyes püspök is lesz. De mindez nem változtat előbbi megjegyzésemen: kegyelmességed könnyelműen viselkedett a ló-ügyben; egy hajszálon múlt, hogy elkerülte az élete fogytáig tartó börtönt.

Az utolsó szóra Fabrizio felriadt, s mélyen megdöbbenve eltűnődött. „Ez volna az a börtön, mely fenyeget? A bűn, amit nem szabad elkövetnem?” És Blanès abbé jóslata, melynek jóserején csak nevetett, most egyszerre nagyon komollyá vált, komoly próféciává.

–  No, mi van veled, Fabrizio? – szólt rá a hercegné csodálkozva. – Ennyire elkomorodtál a gróf szavaitól?

–  Új igazság gyulladt ki bennem; nem lázadok ellene, ellenkezőleg, elfogadom. Igaz, nagyon közel jártam az életfogytiglani börtönhöz! De olyan szemrevaló volt az az angol ruhás inas! Milyen kár lett volna érte, ha megölöm.

A miniszter elbűvölten nézte Fabrizio komolykodó arcát.

A hercegnére pillantott.

–  Mindig kifogástalan!... Különben közölnöm kell, barátom, hogy meghódított valakit. Hódítása a lehető legkívánatosabb!

„No, most a kis Mariettával fog gúnyolni!” – gondolta Fabrizio. Tévedett. Mert a gróf ezt mondta:

–  Evangéliumi egyszerűsége megnyerte tiszteletre méltó érsekünk, Landriani atya szívét. A legközelebbi napokban érseki helynökké nevezzük ki magát, és ebben a tréfában az a legkedvesebb, hogy a mostani három érseki helynök mind érdemes, szorgalmas pap, kettő közülük, azt hiszem, már a maga születése előtt is érseki helynök volt, s ők mégis azt kérik majd az érsekükhöz intézett szép levélben, hogy maga legyen köztük a rangelső. Kérésüket elsősorban kegyelmességed erényeivel indokolják, másodsorban azzal, hogy kegyelmességed a híres Ascanio del Dongo érsek dédunokája. Amikor meghallottam, hogy mennyire tisztelik erényeit, sietve kapitánnyá neveztettem ki a legidősebb érseki helynök unokaöccsét; már akkor főhadnagy volt, amikor Suchet marsall Tarragonát ostromolta.

–  Indulj rögtön, így, ahogy vagy, ebben a nem előírásos ruhában! Légy gyöngéd, és látogasd meg érsekedet! – kiáltott fel a hercegné. – Beszélj neki húgod házasságáról; ha meghallja, hogy hercegné lesz, még apostolibbnak fog látni téged! Egyébként közeli kinevezésedről, amit a gróf most elárult, semmit nem tudsz.

Fabrizio sietett az érseki palotába; egyszerűen és szerényen viselkedett, s ezt a hangot nem kellett erőltetnie. Ellenkezőleg – nehezen tudta a nagyurat megjátszani. Míg monsignore Landriani kissé hosszadalmas fecsegését hallgatta, azon tűnődött: „Csakugyan rá kellett volna lőnöm az inasra, aki száron vezette azt a sovány paripát?” Az esze, a józansága igent mondott; de a szíve tiltakozott a véres látvány ellen: a szép, fiatal férfi eltorzultan zuhan le lováról.

„A börtön, melybe eltemetkezhettem volna, ha a ló megbotlik, az a börtön-e, mellyel annyi előjel fenyeget?”

A kérdés mindennél jobban izgatta – és az érsek elégedetten nézte, milyen mélységesen figyeli őt.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Fabrizio kilépett az érseki palotából, és rohant a kis Mariettához; már távolról hallotta Giletti durva hangját: bort hozatott, s barátaival, a súgóval és a gyertyakoppantóval mulatozott. Fabrizio jelére csak a mammaccia, a színházi mama felelt.

–  Sok minden történt azóta! – mondta az öreg mammaccia. – Két-három színészünket azzal vádolják, hogy orgiával ünnepelték a dicső Napóleon névnapját; rásütötték erre a mi szerencsétlen társulatunkra, hogy jakobinus, s kiadták a parancsot: takarodjunk a pármai államból, s ha kitakarodtunk, majd éljenezhetjük Napóleont! Azt beszélik, hogy a miniszter köpött a levesünkbe. Az biztos, hogy Gilettinek pénze van; nem tudom, mennyi, de egy marék tallért láttam nála! Marietta öt tallért kapott az igazgatótól útiköltségre, Mantovába és Velencébe, én meg egyet. A kislány most is nagyon szerelmes beléd, de fél Gilettitől; ez a gazember három nappal ezelőtt, az utolsó előadásunkon mindenáron meg akarta ölni! Irtózatos két pofont kent le a kicsikének, s azután igazán utálatos volt: elszakította a kék kendőjét! Ha kedves gyerek akarsz lenni, adsz neki egy kék kendőt; majd azt mondjuk, hogy a lottón nyertük. A carabinierik[40] dobosa tőrviadalt rendez holnap, minden utcasarkon olvashatod, hány órakor kezdődik. Holnap gyere el ide; ha Giletti megnézi a viadalt, s reméljük, hogy hosszabb ideig elmarad, én ott állok az ablakban, és jelt adok neked: jöhetsz! Próbálj valami nagyon szépet hozni nekünk; Marietta majd nagyon fog szeretni!

Míg Fabrizio lefelé lépdelt a nyomorúságos lakás csigalépcsőjén, tele volt bűntudattal. „Semmit nem változtam! Azok a szép elhatározások, amik ott születtek a tó partján, mind odavannak; milyen bölcsen néztem akkor az életet! Ott mintha kicseréltek volna, álmodtam, és az álom elszállt a szigorú valóság elől. Most kellene megtennem!” – biztatta magát, amikor este tizenegykor belépett a Sanseverina-palotába. De hová tűnt szívéből a bátorság, hogy azzal a fenséges őszinteséggel szóljon, ami akkor éjjel, a comói tó partján oly könnyűnek látszott. „Megharagítom, akit legjobban szeretek! Ha megszólalok, rossz komédiásnak látszom; hiszen én csak a lelkesedés ritka pillanataiban érek valamit!”

–  Csodálatosan viselkedik velem a gróf! – mondta a hercegnének, miután beszámolt látogatásáról az érseki palotában. – Annál szebbnek és finomabbnak tartom, amit tesz, mert úgy gondolom: nemigen kedvel engem; tehát nekem is tisztességesen kell vele viselkednem! Most egészen belehabarodott a sanguignai ásatásaiba, tegnapelőtti utazása is erre vall; tizenkét mérföldet tesz meg vágtatva, hogy két óráig ott lehessen a munkásainál. Ha egy-egy torzót találnak az ókori templomban, melynek nemrégiben felfedezte az alapjait, rögtön attól fél: ellopják a kincseit; szeretném felajánlani, hogy odamegyek, és másfél napig ott leszek. Holnap öt órakor az érseknél kell jelentkeznem; de este már indulhatnék, és az éjjeli hűs órákban tehetném meg az utat.

A hercegné egy ideig nem felelt.

–  Azt mondhatnám, keresed az alkalmat, hogy itt hagyhass engem... – mondta azután végtelen gyengéden. – Alig jöttél meg Belgiratéból, máris találsz okot, hogy elutazhass.

„Itt a pillanat, hogy beszéljek – gondolta Fabrizio. – De a tó mellett kissé bolond voltam; abban a lázasan feltörő őszinteségben nem vettem észre, hogy vallomásom szemtelenséggel végződik. Mert azt kellene most mondanom: szeretlek, szeretetem a legönzetlenebb, és a többi, és a többi... de a szerelmet nem ismerem! Mintha csak ezt mondanám: látom, hogy szerelmes vagy belém, de vigyázz, tőlem ne várd ugyanezt az érzést! Ha ő csakugyan szeret, megharagszik rám, mert lelepleztem; ha csak egyszerű barátságot érez, felháborítja arcátlanságom. Mind a kettő olyan sértés, amit senki nem bocsáthat meg.”

Súlyos gondjaiba elmerülve, Fabrizio észre sem vette, hogy ide-oda járkál a szalonban, arca komoly és magasztos: férfi, aki tíz lépésről szembenéz a szerencsétlenséggel.

A hercegné bámulattal figyelte; ez már nem az a gyerek, akit születése óta ismert, nem az unokaöcs, aki mindig oly szívesen engedelmeskedett neki: komoly férfi, akinek szerelme gyönyörűséget adhat. Eddig a pamlagon ült, most felállt, s hevesen átölelte.

–  Hát menekülni akarsz előlem?

–  Nem – mondta Fabrizio egy római császár arcával. – Csak okos akarok lenni.

Ezt a bölcsességet többféleképpen is lehetett magyarázni; Fabrizio nem érezte magát elég erősnek, hogy továbbmenjen, és kockáztassa: megsebzi az imádni való asszonyt. Nagyon fiatal volt, nagyon könnyen felborult; és sehogyan sem találta a sima fordulatokat, hogy kifejezze, amit mondani akar. Őszinte szenvedéllyel s minden elhatározást félrevetve átölelte a csodálatos asszonyt, és összecsókolta. Ebben a pillanatban felhallatszott az udvarról a gróf kocsijának zaja, és szinte ugyanakkor megjelent ő maga is a szalon ajtajában; egészen izgatottnak látszott.

–  Kedves barátom, maga igazán meglepő érzéseket kelt! – fordult Fabrizióhoz; a fiú szinte megzavarodott ettől a szótól.

Mosca folytatta.

–  Az érsek kihallgatáson volt ma este, őfelsége minden csütörtökön fogadja őt. A felség mondta el nekem, hogy az érsek egészen dúlt arccal egy szóról szóra megtanult, tudós beszéddel kezdte, melyből őfelsége először egyetlen szót sem értett. Szónoklata végén Landriani atyánk kijelentette: Pármában az egyház érdeke, hogy monsignore Fabrizio del Dongót első érseki helynökké nevezzék ki, majd később, mihelyt huszonnegyedik évét betöltötte, koadjutora[41] legyen, az utódlás jogával.

–  Bevallom, ez a kívánság megijesztett – mondta a gróf. – Kissé mohó; féltem, hogy a fejedelem bosszúsan visszavág. De ő nevetve rám nézett, s franciául ezt mondta: „Uram, megismerem a fogásait!”

Mosca folytatta:

–  Megesküdhetem Isten és felséged előtt – kiáltottam a lehető legkenetteljesebben – hogy egészen váratlanul ért az utódlás jogával kiegészítés! És igazat is mondtam: néhány órával ezelőtt ugyanígy vélekedtünk itt. Hatásosan hozzátettem, hogy őfelsége kegyei betetőzésének érezném, ha később egy kis püspökséget adományozna Fabriziónak. Úgy láttam, a fejedelem hisz is nekem, mert alkalmasnak tartotta a pillanatot, hogy kegyes legyen velem. Egészen közvetlenül ezt mondta: „Mindez hivatalos ügy, az érsek ügye, s az enyém; nem tartozik magára. A jó öreg hosszú és meglehetősen unalmas jelentéssel fordult hozzám, melynek során hivatalos indítványt tett; én hidegen azt feleltem: ez az alattvalóm még nagyon fiatal, s főképpen még nagyon új tagja udvaromnak. Szinte abba a látszatba kerülnék, mintha az osztrák császár nevemre kiállított váltóját fizetném ki, amikor ilyen magas méltóságot ígérek a Lombard-Velencei Királyság egy magas rangú főtisztviselője fiának. Az érsek tiltakozott, ő senki ajánlására nem hallgat. Igazán nagy ostobaság volt nekem mondani ilyesmit. Csodálkoztam is, mert értelmes ember; de mindig elveszti a fejét, ha velem beszél, s ma este dúltabb volt, mint bármikor; ezért is gondolom, hogy nagyon kívánja a kinevezést. Megnyugtattam, jobban tudom, mint ő, hogy a fiatal del Dongót senki nem pártfogolta ilyen magas helyről; hogy udvaromban mindenki elismeri képességeit; hogy erkölcseiről nem nyilatkoznak túlságosan elítélően; de félek, hogy nem az a bizonyos lelkesedő fajta-e; s én megfogadtam, hogy fontos állásba sohasem helyezem ezeket a bolondokat, akik miatt egyetlen fejedelem sem alhatik nyugodtan. Ekkor – folytatta őfelsége – dagályos szóáradatot kellett végigszenvednem, majdnem olyan hosszút, mint amilyen az előbbi volt; érsekünk az egyházért lelkesedőket dicsőítette nekem. »Te ügyetlen! De nagyot tévedsz! – gondoltam. – Már-már jóváhagytam a kinevezést, s éppen te veszélyezteted!« Ömlengő hálával gyorsan el kellett volna hallgatnia. De nem! Ő halált megvető, nevetséges bátorsággal folytatta unalmas erkölcsprédikációját. Olyan választ kerestem, mely nem nagyon kedvezőtlen a kis del Dongóra; meg is találtam a szerencsés formát, rögtön megmondhatja, kedves gróf, igazam van-e? »Monsignore – feleltem Landrianinak – VII. Pius[42] nagy pápa volt s igazi szent; ő volt az egyetlen az uralkodók között, aki nemet mert mondani a zsarnoknak, amikor egész Európa a zsarnok lába előtt hevert. És lám, még őt is lelkesedéssel gyanúsíthatjuk, mert csak a lelkesedés bírhatta rá, hogy amikor imolai püspök volt, megírja híres, Chiaramonti bíboros polgártárs kezdetű pásztorlevelét az Alpokon Inneni Köztársaság érdekében.« Szegény érsekem csak döbbenten nézett, s hogy még jobban megdöbbentsem, szigorúan ezt mondtam: »Isten önnel, monsignore. Huszonnégy órát gondolkodom javaslatán.« A szerencsétlen még néhány ügyetlen könyörgő szót motyogott, elég időszerűtlenül az én adieu-m után. Most azután megbízom magát, Mosca della Rovere gróf: jelentse a hercegnének, hogy én nem akarom huszonnégy óráig késleltetni, ami nekem örömet szerezhet; üljön le, és írja meg rögtön az érseknek a jóváhagyó iratot, s ezzel az egész ügyet befejeztük.” Megírtam, ő aláírta, s még ezt mondta: „Vigye el azonnal a hercegnéhez!” Íme, hercegné, itt az írás, ennek köszönhetem a boldogságot, hogy jogom volt ma este még egyszer látni magát.

A hercegné elragadtatva olvasta a fejedelmi iratot. A gróf hosszú elbeszélése alatt Fabrizio időhöz jutott, összeszedte magát: nem látszott rajta, hogy bármiképpen is meglepi a váratlan fordulat; igazi nagyúrként viselkedett, aki mindig tudja: őt természetesen megilletik ezek a rendkívüli előléptetések, a szerencse különleges kedvezései, amik egy polgárivadékot teljesen megzavarnának. Elmondta, milyen hálás, de a legmegfelelőbb szavakkal, s végül így fordult a grófhoz:

–  Az igazi udvari embernek kötelessége, hogy szolgálni tudja a legkedvesebb szenvedélyt. Gróf úr tegnap elárulta: fél, hogy sanguignai munkásai talán meglopják az ókori szobortöredékeket, melyek előkerülhetnek a mélyből; én nagyon szeretem az ásatásokat; ha megengedi, kimegyek a munkásaihoz. Holnap este illően köszönetet mondok a fejedelmi és az érseki palotában, s utána rögtön indulnék Sanguignába.

–  De mit gondol? – fordult a hercegné a grófhoz. – Jó érsekünk miért rajong hirtelen annyira Fabrizióért?

–  Nem kell rajta gondolkoznom; az az érseki helynök, akinek bátyja kapitány, éppen tegnap mondta: Landriani atya azt a kétségbevonhatatlan alapelvet vallja, hogy egy méltóság birtokosa több, mint a koadjutora, s ezért majd kicsattan az örömtől, hogy egy del Dongónak parancsolgathat, és szívességet tehet neki. Minden, ami Fabrizio előkelő származását hangsúlyozza, csak az ő titkos boldogságát növeli: ilyen ember az ő jobb keze! Másodsorban monsignore Fabrizio tetszett is neki; ha vele beszél, nem fél; s végül tíz éve egészségesen gyűlöli Piacenza püspökét, aki fennen hirdeti, hogy utódja lesz a pármai érseki székben, s aki ráadásul egy molnárnak a fia. A piacenzai püspök ezért az utódlásért kötött oly meleg barátságot Raversi márkinéval, s ettől a barátságtól félti Landriani atya legkedvesebb tervének sikerét; egy del Dongót a gárdájába állítani, s parancsolgatni neki!

Két nap múlva, már kora reggel, Fabrizio irányította a sanguignai ásatásokat; Colornóval szemben dolgoztak (Colorno a pármai fejedelmek Versailles-a). Az ásatások a síkságon folytak, egészen közel az országúthoz, mely Pármából az első osztrák falu, Casal-Maggiore hídjához vezet. A munkások hosszú árokkal vágták át a síkot, az árok nyolc láb mély volt, s igen keskeny. A régi római út mentén kutatták egy második templom romjait; errefelé úgy beszélték: a középkorban még állt a templom. Bár fejedelmi parancs rendelkezett, sok paraszt mégis féltékenyen nézte a földjén áthúzódó hosszú árkot. Mondhattak nekik akármit, ők továbbra is azt hitték: kincset keresnek a földjükön. Fabrizio éppen jókor jelent meg – elcsendesített egy kis forrongást. Lelkesen figyelte a munkát, nem unatkozott itt egyetlen percig sem; időnként egy-egy éremre bukkantak, ő rögtön ott volt, mielőtt még a munkások megegyezhettek volna, hogy melyikük tüntesse el.

Szép nap volt, hajnali hat óra lehetett; kölcsönkért egy régi, egycsövű puskát, s a fegyverrel leszedett néhány pacsirtát; az egyik sebesülten az országútra hullt. Fabrizio odaszaladt – s ekkor a távolban egy kocsit pillantott meg, Pármából jött, és a casal-maggiorei határ felé tartott. Éppen újratöltette egycsövűjét, amikor a döcögve közeledő rozoga kocsin megismerte a kis Mariettát; mellette az égimeszelő Giletti, s az öreg mami, akit Marietta az anyjának nevezett ki.

Giletti azt hitte, Fabrizio azért állt ki az út közepére a puskával, hogy belekössön, s talán el is rabolja tőle a kis Mariettát. Bátor ember volt, kiugrott a kocsiból; bal kezében nagy, rozsdás pisztolyt szorongatott, jobbjában pedig a kardot, melyet még nem húzott ki hüvelyéből; ezt a kardot használta, ha kénytelen-kelletlen egy márki szerepét bízták rá.

–  Híj, te útonálló! – kiáltotta. – Örülök, hogy itt talállak, egymérföldnyire a határtól. Most aztán ellátom a bajodat, itt már nem véd a lila harisnya!

Fabrizio szerelmesen pillantgatott a kis Mariettára, s jóformán oda sem hallgatott Giletti féltékeny kiabálására; de egyszerre csak látta: a rozsdás pisztoly csöve ott táncol háromlábnyira a mellétől; már csak annyi ideje maradt, hogy puskáját botnak használva rávágjon a pisztolyra. A pisztoly elsült, de nem sebesített meg senkit.

–  Állj meg, te állat! – kiáltotta Giletti a vetturinónak.[43]

Ugyanekkor elkapta ellenfele fegyverének végét, és távol tartotta testétől; Fabrizio is, ő is teljes erejéből rángatta az egycsövűt. Giletti volt az erősebb, egyik kezét fürgén a másik elé kapta a fegyveren, s egyre közeledett a ravaszhoz. Már-már egészen hatalmába kerítette az egycsövűt, amikor Fabrizio – nehogy Giletti megkaparintsa – kilőtte a csövet. De először jól megnézte, s látta, hogy a cső legalább három hüvelykkel Giletti válla fölé került: a lövés közvetlenül a füle mellett dördült el. Giletti meghökkent, de egy pillanat alatt magához tért.

–  Á, a fejemet akarod szétlőni, te disznó? Most végzek veled!

Giletti elhajította a márki kardja hüvelyét, és csodálatos gyorsasággal Fabrizióra ugrott. A fiú fegyvertelen volt, elveszettnek érezte magát.

A kocsi felé menekült, mely Giletti mögött állt, talán tízlépésnyire; balra ugrott, és elkapva a kocsi rugózatát, megperdült a kocsi körül, s közvetlenül a jobb oldali ajtó mellett bukkant fel; az ajtó nyitva állt. Gilettit hosszú lábai előrelódították, de neki nem jutott eszébe, hogy megkapaszkodjék a rugóban, s így néhány lépéssel tovább futott, míg lefékezett, s fordulhatott. Abban a pillanatban, amikor Fabrizio a nyitott ajtóhoz ért, Marietta hangját hallotta – a lány halkan ezt mondta:

–  Vigyázz magadra, megöl!... Kapd el!

A fiú látta, hogy a kocsiból valamilyen nagy vadászkés hull eléje; lehajolt, hogy felvegye; de ugyanebben a pillanatban kardcsapás érte a vállát – Giletti vágott rá. Amikor Fabrizio felegyenesedett, Giletti már legfeljebb hathüvelyknyire állt tőle: a kardmarkolat gombjával a fiú arcába sújtott. Ez az ütés olyan erővel érte, hogy Fabrizio egy pillanatra elvesztette eszméletét; most könnyen meghalhatott volna. Szerencséjére Gilettinek valamelyest hátrálnia kellett, hogy beledöfhessen. Amint Fabrizio feleszmélt, teljes erejéből futni kezdett; futás közben eldobta a vadászkés tokját, majd hirtelen megfordult: Giletti, aki utánaeredt, csak háromlépésnyire volt tőle. Üldözője még nekilendülve futott, amikor Fabrizio feléje döfött; Gilettinek maradt még annyi ideje, hogy kardjával felüsse a vadászkést, de a szúrás így is mélyen beleszaladt a bal arcába. A színész futtában súrolta Fabriziót, s hősünk egyszerre azt érezte: megszúrták a combját. Mert Gilettinek közben sikerült kinyitnia a bicskáját, azt vágta belé. Fabrizio jobbra ugrott; megfordult, s a két ellenfél végre – mint a vívók – szabályos távolságba került egymástól.

Giletti veszettül káromkodott.

–  Most elvágom a torkodat, te bitang pap! – szüntelenül ezt kiáltozta.

Fabrizio egészen kifulladt, beszélni sem tudott. A kardmarkolat ütésétől nagyon fájt az arca, orrából dőlt a vér. Vadászkésével több ütést kivédett, s maga is sok csapást osztott, de jóformán azt sem tudta, mit csinál. Homályosan olyasmit érzett, mintha nagyközönségnek rendezett tőrvíváson venne részt. Azért támadt benne ez az érzés, mert munkásai mind odacsődültek; huszonöten-harmincan körbe állták a verekedőket, de tiszteletteljes távolságot tartottak, mert a verekedők ide-oda ugrálva minduntalan egymásnak rohantak.

A küzdelem – úgy látszott – kissé csendesedik; az ütések már nem zuhogtak oly szaporán, s Fabrizión ekkor átfutott a gondolat: „Annyira fáj az arcom, hogy biztosan csúf nyoma marad!” Elöntötte a düh, előretartott vadászkésével ráugrott ellenfelére. A kés hegye Giletti jobb mellén hatolt be, és a bal válla tájékán jött ki; ugyanekkor Giletti kardja egész hosszában belefutott Fabrizio felsőkarjába, de a kard a bőr alatt siklott fel – egészen könnyű sebesülés volt.

Giletti összeesett; Fabrizio a színészhez lépett, a kezére pillantott, mely még mindig szorította a kést: ujjai ekkor egyszerre szétváltak, és a kés leesett.

„Meghalt a gazember!” – gondolta Fabrizio. Arcába nézett: Giletti száján ömlött a vér. Fabrizio a kocsihoz szaladt.

–  Van egy tükröd? – kiáltott Mariettára.

Marietta sápadtan bámulta, és nem felelt. Az öregasszony nagy nyugalommal kinyitotta zöld kézimunkatasakját, s egy kicsi, nyeles tükröt nyújtott Fabriziónak, éppen akkora volt, mint egy tenyér. Fabrizio belenézett, tapogatta az arcát: „A szemem nem sérült meg, ez nagyon fontos!” A fogait vizsgálta: nem törtek el. „De hát akkor mi fáj annyira?” – kérdezte félhangosan.

Az öregasszony felelt neki.

–  Az arca zúzódott össze, itt fent! Giletti kardmarkolata éppen a csont fölött érte a húst. Szörnyűségesen dagadt és kék: piócát rá, de azonnal, és nyoma sem marad!

–  Piócát, de azonnal! – Fabrizio felnevetett, és már megint visszanyerte hidegvérét.

Látta, hogy a munkások körülállják Gilettit, nézik, de nem mernek hozzányúlni.

–  Segítsetek hát rajta! – kiáltott oda. – Húzzátok le a ruháját!...

Folytatta volna, de felpillantott s észrevette, hogy az országúton, talán háromszáz lépésnyire, öt-hat férfi közeledik kimért léptekkel a verekedés színhelye felé.

„Ezek csendőrök! – villant át rajta. – Valakit megöltek, tehát le fognak tartóztatni. Nem marad el a megtiszteltetés: ünnepélyesen vonulok be Pármába. Jó kis falat a Raversi-hadnak, azoknak a talpnyalóknak, akik úgy gyűlölik Ginát!”

A zsebébe túrt, s villámgyorsan az elképedt munkások közé dobta minden pénzét, majd beugrott a kocsiba.

–  Tartsátok vissza a csendőröket, ha üldözni akarnak! – kiáltotta oda munkásainak. – Gazdagok lesztek! Mondjátok nekik, hogy ártatlan vagyok, és hogy ez a gazember rám támadt, és meg akart ölni!

A kocsishoz fordult:

–  Te meg vágtass a lovaiddal, négy aranyat kapsz, ha átviszel a Pón, mielőtt azok utolérnének.

–  Meglesz! – felelte a vetturino. – De nem kell félni, azok ott gyalog vannak. Akkor is csuda jól elhagyjuk őket, ha a lovacskáim csak ügetnek.

De míg ezt mondta, máris vágtára fogta a lovakat.

Hősünket megütötte a kocsis szava: nem kell félni! Mert valóban rettenetesen félt, amióta azt a kardmarkolatot az arcába vágták.

–  De lehet, hogy lovasokkal találkozunk – szólalt meg újra az okos vetturino, aki a négy aranyra gondolt. – És azok, akik a nyomunkban vannak, odakiálthatnak nekik, hogy fogjanak el!

Ez annyit jelentett: duplázz!

–  Milyen bátor vagy, kis abbém! – kiáltotta Marietta, s átölelte Fabriziót.

Az öregasszony kinézett a kocsi ajtaján, hamarosan visszahúzta a fejét.

–  Senki nem üldözi, uram! – fordult Fabrizióhoz a legnagyobb nyugalommal. – És az országút üres előttünk. De tudhatja, hogy az osztrák rendőrök mennyire a látszat után indulnak; ha vágtatva érkezik a Pó töltéséhez, mérget vehet rá, hogy megállítják magát!

Fabrizio is kipillantott az ajtón.

–  Ügessünk! – mondta a kocsisnak. – Milyen útlevelük van? – kérdezte az öregasszonytól.

–  Három is egy helyett! – felelte a mammaccia. – És mindegyik négy frankba került. Hát nem szörnyű? Nyomorult komédiásoknak, akik egész évben utaznak! Itt van Giletti útlevele: színművész; ez lesz maga. És ez a mi kettőnk útlevele, Mariettáé és az enyém. De minden pénzünk Giletti zsebében maradt; mi lesz most velünk?

–  Mennyi volt nála? – kérdezte Fabrizio.

–  Negyven ragyogó ötfrankos tallér! – felelte az öregasszony.

–  Vagyis hat, meg az aprópénz! – nevetett Marietta. – Nem akarom, hogy becsapjuk az én kis abbémat.

–  Hát nem érthető, uram, hogy harmincnégy tallért szeretnék legombolni magától? – felelte az öregasszony nyugodtan. – Mi az magának, harmincnégy tallér! De mi? Mi elvesztettük a védelmezőnket! Ki keres nekünk ezentúl lakást? Ki alkuszik meg a kocsisokkal, ha útra kelünk? Ki ijeszt meg mindenkit? Giletti nem volt szép ember, de nagyon kényelmes volt; és ha ez a kicsike nem olyan buta, hogy igazán beleszeret magába, Giletti soha nem vesz észre semmit, s maga szépen töm minket csengő tallérokkal. Higgye el, nagyon szegények vagyunk!

Fabrizio meghatódott; előhúzta erszényét, és néhány aranyat nyomott az öregasszony kezébe.

–  Magamnak is csak tizenöt maradt! – mutatta a pénzét. – Kár a további könnyekért!

A kis Marietta a nyakába ugrott, az öregasszony a kezét csókolta. A kocsi még mindig kényelmesen ügetett. Amikor messziről meglátták a fekete-sárga csíkos sorompót, mely az osztrák területet jelezte, az öregasszony Fabrizióhoz fordult:

–  Jobban tenné, ha gyalog menne át, zsebében Giletti útlevelével. Mi majd megállunk itt egy percre; azt mondjuk: rendbe kell hoznunk magunkat. Különben is a vámőrök megnézik a holminkat. Hallgasson rám, s kényelmesen átsétálhat Casal-Maggiorén, menjen be a kávéházba is, és hajtson fel egy pohár pálinkát; ha azután kiért a faluból, gyorsan odább. Pokolian nyitva tartja a szemét az osztrák rendőrség: nemsokára tudni fogják, hogy valakit meggyilkoltak; maga idegen útlevéllel utazik, nem sok kell hozzá, hogy két évre becsukják. Ha kiért a faluból, forduljon jobb felé, s úgy menjen a Póhoz, béreljen egy bárkát, és meneküljön Ravennába vagy Ferrarába; tisztuljon el minél előbb az osztrák földről. Azután majd vehet két aranyért valamelyik vámtiszttől útlevelet, ez itt még bajt hozhat magára; ne felejtse el, hogy megölte a tulajdonosát.

Míg Fabrizio gyalogosan haladt Casal-Maggiore hajóhídjához, még egyszer figyelmesen áttanulmányozta Giletti útlevelét. Hősünk komolyan félt; még jól emlékezett Mosca gróf szavára: milyen veszélyes osztrák területre lépnie. És most itt látja, kétszáz lépésnyire a rettegett hidat, s ez a híd abba az országba viszi, melynek fővárosa az ő számára Spielberg. De mi mást tehetne? A modenai hercegség, mely délről a pármai állam szomszédja, szigorú megállapodás alapján kiadja a szökevényeket. Pármának az a határa pedig, mely Genova mellett a hegyek közt húzódik, nagyon messze van; mielőtt elérné a hegyeket, kalandját már megtudják Pármában; nem marad más, csak a Pó bal partján Ausztria. De beletelik másfél napba, talán kettőbe is, míg az osztrák hatóságoknak írnak, hogy tartóztassák le őt. Mindezt jól végiggondolta, és szivarja tüzénél elégette saját útlevelét; még mindig jobban jár, ha csavargó Ausztriában, mint ha Fabrizio del Dongo; s megtörténhetik, hogy mindenét átkutatják.

Persze, attól is ösztönösen irtózott, hogy életét a szerencsétlen Giletti útlevelére bízza, de ráadásul ez az útlevél valódi nehézségeket is támasztott; Fabrizio legfeljebb öt láb és öt hüvelyk magas férfi volt, s nem öt láb és tíz hüvelyk, ahogyan az útlevél közölte; huszonnégy éves volt, s annál is fiatalabbnak látszott, Giletti pedig harminckilenc. Eláruljuk, hogy hősünk jó félóráig sétált a Pó egyik külső töltésén, a hajóhíd közelében, míg elszánta magát, hogy a hídra lép. „Mit tanácsolnék másvalakinek, ha az én helyemben volna? – kérdezte végül magától. – Természetesen azt, hogy menjen át, mert a pármai államban veszély fenyegeti; lehet, hogy máris csendőrt eresztettek annak az embernek a nyomába, aki megölt egy másikat, még ha önvédelemből tette is.” Fabrizio végigkutatta zsebeit, minden iratát eltépte, csak a zsebkendőjét és szivartárcáját tartotta meg, fontos volt, hogy minél gyorsabban essen át az elkerülhetetlen vizsgálaton. Eszébe jutott, hogy egy félelmetes kérdést tehetnek fel, melyre nem talált megfelelő választ: azt fogja mondani, hogy Giletti a neve, de akkor miért hímeztetett minden fehérneműjébe F. D.-t?

Az olvasó megállapíthatja: Fabrizio a szerencsétlenek közé tartozott, akiket képzeletük kegyetlenül meggyötör; a gondolkodó embereket jellemző hiba Itáliában. Egy francia katona, aki éppen olyan bátor, mint ő, vagy talán nem is olyan bátor, rögtön jelentkezik, hogy átkel a hídon, s nem töpreng előre semmiféle nehézségen. De hidegvérűen is csinálta volna végig. Fabrizióból pedig igazán hiányzott a fölény, amikor a híd végében egy kicsi, szürke ruhás férfi rászólt:

–  Útlevelével menjen az őrszobára!

A rendőrállomás hivatali szobájának mocskos fala tele volt kiálló szögekkel: ezeken lógtak a hivatalnokok mocskos pipái és kalapjai. A hatalmas fenyőfa asztalon, mely mögé a rendőrök elsáncolták magukat, tinta- és borpecsétek sötétlettek. De különböző színű foltok éktelenkedtek a vastag iktatókönyveken is, kettő vagy három volt belőlük, zöld bőrbe kötve, metszésük ujjnyomoktól feketéllett. Az oszlopba rakott iktatókönyvek tetején három csodálatos babérkoszorú hevert: két napja szerepeltek valamelyik császári ünnepen.

Fabriziót meghökkentették a részletek, szíve elszorult; most bűnhődött a gazdag fényűzésért és tisztaságért, mely beragyogta szép szobáit a Sanseverina-palotában. Hiába, be kellett lépnie a mocskos hivatalba, s itt alsóbbrendű emberként szerepelnie; a kihallgatás réme várt rá.

A rendőrhivatalnok, aki sárga kezét kinyújtotta útleveléért, alacsony és fekete volt, nyakkendőjében sárgaréz tűt viselt. „Rosszkedvű kispolgár!” – gondolta Fabrizio. A hivatalnok módfelett meglepettnek látszott, míg az útlevelet böngészte, s legalább öt percig böngészte.

–  Úgy látom, valami baleset érte! – fordult az idegenhez, s arcát kémlelte.

–  A vetturino lefordított minket a Pó töltéséről.

Ismét csend támadt, a rendőrtisztviselő mogorván nézegette az utast.

„Értem! – gondolta Fabrizio. – Most azt fogja mondani, hogy nagyon sajnálja, de kellemetlen hírt kell közölnie: letartóztat.” Hősünk fejében a legbolondabb ötletek rajzottak, s nem éppen a pillanathoz illő ötletek. Például arra is gondolt, hogy kimenekül az ajtón, mely nyitva maradt: „Elhajítom a ruhámat, belevetem magam a Póba, s úszva átjutok rajta. A Spielbergnél minden csak jobb lehet.” A hivatalnok mereven nézte, mialatt ő a kalandos vállalkozás esélyeit mérlegelte: a két arc így együtt, igazán jó pár volt! A józan embert a veszély közelsége megihleti, azt mondhatnám, önmaga fölé emeli; akinek fantáziája van, abban regényes gondolatokat ébreszt, igaz, hogy vakmerő gondolatokat, de gyakran egészen lehetetlen gondolatokat is.

Az olvasó sokat veszít, hogy nem látta: milyen méltatlankodva fogadta hősünk a sárgaréz ékszerrel ékesített rendőrtisztviselő kutató pillantásait. „Ha megölném – latolgatta – gyilkosságért az ítélet húszévi gálya vagy halál; s ez nem olyan borzalmas, mint a Spielberg, hatvan-hatvan kilós lánccal a két lábamon, és egész napi élelemnek nyolc uncia kenyér; s mindez húsz évig. Negyvennégy éves vagyok, mire szabadulok.” Fabrizio elfelejtette, hogy saját útlevelét elégette, s a rendőrtisztviselőnek semmi sem súghatta meg: ő az a lázadó Fabrizio del Dongo.

Tapasztalhattuk – hősünk éppen elég ijedt volt; de még sokkal ijedtebb lett volna, ha tudja, mi izgatta fel a rendőrtisztviselőt. Ez az ember Giletti barátja volt; nem csodálhatjuk, ha meglepődött, amikor Giletti útlevelét idegen kézben látta; első pillanatban le akarta tartóztatni az idegent, majd arra gondolt, hogy Giletti könnyen eladhatta útlevelét a csinos fiatalembernek, aki Pármában nyilván belekeveredett valamibe. „Ha letartóztatom – tűnődött – Gilettit hozom, bajba; könnyen felfedezik, hogy eladta útlevelét; de mit szólnak majd feletteseim, ha megállapítják, hogy én, Giletti barátja, láttamoztam az útlevelét, melyet másvalaki használt.” A hivatalnok végül ásítva felállt, s ezt mondta Fabriziónak:

–  Várjon, uram! – Majd rendőri megszokásból hozzátette: – Valami nehézséget látok.

„Majd látsz másvalamit: ahogy megszököm!” – gondolta Fabrizio.

És a rendőrtisztviselő valóban kiment az irodából, az ajtót nyitva hagyta, az útlevél ott maradt a fenyőfa asztalon. „Kétségtelenül veszély fenyeget! – intette magát Fabrizio. – Felkapom az útlevelemet, lassan visszamegyek a hídra, ha a csendőr megszólít, azt mondom neki: elmulasztottam a láttamoztatást a legutolsó pármai falu őrszobáján.” Fabrizio már kezében tartotta az útlevelet, amikor elmondhatatlan ámulattal a sárgaréz tűvel díszelgő hivatalnok hangját hallotta:

–  Becsületemre, nem bírom tovább! Megfulladok ebben a hőségben! Benézek a kávéházba, iszom egy fél csészével. Ha elszívta a pipáját, menjen be az irodába: láttamozni kell egy útlevelet, az utas már várja.

Fabrizio nesztelenül éppen az ajtóhoz lopózott, amikor beleütközött egy jóképű fiatalemberbe, aki dúdolgatva jött befelé: „Láttamozzuk hát az útlevelet, szépen aláírom a nevemet!”

–  Hová akar menni az úr?

–  Mantovába, Velencébe és Ferrarába.

–  Helyes, Ferrarába! – A tisztviselő fütyörészett. Felvett egy kéken festékezett bélyegzőt, belenyomta az útlevélbe, s ahol a bélyegző tisztán hagyta a papírt, gyorsan beírta: Mantova, Velence, Ferrara; majd még néhány levegőben végzett, lendületes mozdulat után alákanyarította a nevét, s tollat még egyszer a tintába mártva, az aláírás díszítő kacskaringóit rajzolta meg lassan és végtelen gonddal. Fabrizio tekintete követte a toll minden mozdulatát; a fiatal tisztviselő gyönyörködve vizsgálta aláírását, hozzátett öt-hat pontot, végül visszaadta az útlevelet Fabriziónak, s még könnyedén odaszólt:

–  Jó utat, uram!

Fabrizio kifelé indult, futhatnékját igyekezett visszafogni; de egyszerre arra riadt: bal karját megfogják. Ösztönszerűen tőréhez kapott, s ha nem állnak körös-körül házak, könnyen nagy meggondolatlanságba keveredik. A férfi, aki a karját megérintette, látta, milyen rémülten néz rá és szinte mentegetőzve mondta:

–  Háromszor is szólítottam, uram, de nem felelt. Van valami elvámolnivalója?

–  Nem. Nincs nálam más, csak a zsebkendőm. Csak ide megyek a közelbe, egyik rokonomhoz, vadászni.

Jól belezavarodik, ha megkérdik: mi is a neve ennek a rokonnak? A nagy melegben, s annyi izgalom után Fabrizio úgy átnedvesedett a verejtéktől, mintha legalábbis beleesett volna a Póba. „A komédiások között bátor vagyok, de a sárgaréz tűvel díszelgő hivatalnokok kiforgatnak és megzavarnak. Ebből az ötletből vidám szonettet írok majd Ginának!”

Amint Fabrizio Casal-Maggioréba ért, jobbra fordult, egy szegényes utcába, mely a Póig ereszkedett. „Nagy szükségem van Bacchus és Ceres segítségére!” – s benyitott egy kicsi bormérésbe; a bejárat fölött botra tűzött szürke rongy lógott, a rongyon felírás: Trattoria. Két vékony, félkörívben hajlított lécre ócska lepedőt erősítettek, mely három láb híján a földig lógott, ez védte a trattoria bejáratát a rátűző napsugaraktól. Bent egy félmeztelen és igen csinos nő tisztelettel fogadta hősünket, s Fabriziónak ettől rögtön jókedve támadt; sietve közölte a nővel, hogy néhány pillanat még, s éhen hal. Mialatt az asszony az ebédet készítette, a trattoriába lépett egy férfi, körülbelül harmincéves lehetett; amikor bejött, nem köszönt. De hirtelen felugrott a padról, ahová otthonosan levetette magát, s meghajolt Fabrizio előtt.

–  Eccellenza, la riverisco! (Köszöntöm, eccellenza!)

Fabrizio e pillanatban nagyon jókedvű volt, nem foglalkoztatták gyászos tervek, nevetve válaszolt:

–  És honnan az ördögből ismered a te eccellenzádat?

–  Hát eccellenza nem ismeri meg Lodovicót, Sanseverina hercegné kocsisát? Saccában, a vidéki kastélyban, ahová minden évben elmentünk, és mindig lázas lettem; nyugdíjat kértem hát a hercegnétől, és kiléptem a szolgálatából. Most gazdag vagyok; évi tizenkét tallér nyugdíj helyett (s ennél több semmiképpen nem illetett meg), a hercegné azt mondta, huszonnégyet ad, hadd élhessek szabadon, és hadd írjam a szonettjeimet, mert én népdalokat költök; a gróf úr pedig azt mondta, akármilyen bajom lesz, csak menjek el hozzá. Egyszer olyan szerencsés voltam, hogy amikor monsignore jó keresztényként a vellejai karthauzi kolostorba vonult lelkigyakorlatra, jó darabon én hajtottam a kocsiját.

Fabrizio nézte az embert, s kissé már ismerősnek látta, ő volt a Casa Sanseverina legszemrevalóbb kocsisa; s most, amikor gazdag lett, ahogyan ő mondta, egész öltözéke a rongyos, durva ing volt, meg a vászonnadrág, mely valamikor fekete lehetett, s most már alig ért a térdéig; cipő s ócska kalap egészítette ki ruházatát. Mindennek tetejébe két hete nem borotválkozott. Fabrizio ette az omlettjét, s közben beszélgetni kezdett vele a legközvetlenebbül; megsejtette, hogy Lodovico a kocsmárosné szeretője. Gyorsan befejezte ebédjét, majd halkan odaszólt Lodovicónak:

–  Mondanék neked valamit!

–  Eccellenza nyugodtan beszélhet előtte, nagyon jó asszony! – felelte Lodovico gyengéden.

–  Tehát, barátaim – vágott közbe Fabrizio fontolgatás nélkül – bajban vagyok, és segítségetekre van szükségem. Ügyemnek semmi köze a politikához; egyszerűen megöltem egy embert, aki le akart szúrni, mert a szeretőjének udvaroltam.

–  Szegény fiatalúr! – sóhajtotta a kocsmárosné.

–  Számíthat rám, eccellenza! – kiáltotta a legnagyobb odaadással, kigyulladó szemmel a kocsis. – Hová akar most menni, eccellenza?

–  Ferrarába. Van egy útlevelem, de jobb szeretném, ha nem találkoznék csendőrökkel, akik esetleg tudhatnak már a dologról.

–  Mikor végzett azzal az alakkal?

–  Ma reggel hatkor.

–  Nem véres kegyelmességed ruhája? – kérdezte a kocsmárosné.

–  Már én is gondoltam erre – vette át a szót a kocsis – s különben is túl finom ez a szövet, mifelénk nem sok hasonlót látni, még felkeltheti a figyelmet. Veszek egy ruhát a zsidónál. Eccellenza alakja körülbelül olyan, mint az enyém, csak vékonyabb.

–  Nagyon kérlek, ne szólíts már eccellenzának, még meghallják, és felfigyelnek.

–  Értem, eccellenza! – felelte a kocsis, s már indult is kifelé.

–  Állj, állj! – kiáltotta Fabrizio. – Hát a pénz? Gyere vissza!

–  Mit beszél pénzről? – mondta a kocsmárosné. – Hatvanhét tallérja van, azzal maga rendelkezik! És nekem... – tette hozzá halkabban – nekem talán negyven tallérom van, jó szívvel felajánlom. Amikor ilyen baleset éri az embert, nincs mindig pénz nála...

Nagy meleg volt; a trattoriába lépve Fabrizio rögtön levetette kabátját.

A kocsmárosné folytatta:

–  Ha jön valaki, még bajt hozhat ránk a mellénye... Feltűnik a szép, angol szövet!

Egy fekete szövetmellényt adott a szökevénynek, a férjéé volt. Az egyik belső ajtón magas, fiatal férfi nyitott be a kocsmába, szinte urasan öltözve.

–  A férjem! – mondta a kocsmárosné. Majd férjéhez fordult: – Pietro-Antonio! Ez az úr Lodovico barátja. Ma reggel kellemetlenség érte odaát a túlsó parton, Ferrarába szeretne jutni.

–  Hát akkor átvisszük! – felelte a férj nagyon udvariasan. – Itt van Carlo Giuseppe bárkája.

Most eláruljuk hősünknek még egy gyengeségét, éppen olyan egyszerűen, mint ahogy elmondtuk, mennyire félt a rendőrségi szobában, ott a híd végén – eláruljuk: Fabrizio szeme megtelt könnyel. Mélyen megindította ezeknek a parasztoknak tökéletes odaadása. Nagynénjére gondolt, őt is a jóság jellemzi; arra vágyott: bár boldoggá tehetné őket! Lodovico egy csomaggal tért vissza.

–  Hát akkor búcsúzzunk!... – szólalt meg a férj barátságosan.

–  Szó sem lehet róla! – vágott bele Lodovico nagyon izgatottan. – Már beszélnek kegyelmességedről... észrevették, hogy bizonytalankodva tért be a mi vicolónkba[44] s úgy hagyta ott a főutcát, mint aki el akar bújni.

–  Menjen fel gyorsan a szobába! – mondta a férj.

Ez a szoba tágas volt és szép; két ablakán üveg helyett szürke vászon; négy széles ágy terpeszkedett benne, mindegyik hat láb széles és öt láb magas.

–  De siessen, nagyon siessen! – sürgette Lodovico. – Van itt egy hiú, új csendőr, szívesen legyeskedne ott lent a szépasszony körül, de én megmondtam neki, hogy amikor körútját végzi, könnyen összetalálkozhatik egy golyóval. Ha ennek a kutyának mondanak valamit eccellenzáról, bizonyára meg akar táncoltatni minket, s itt akarná lefogni, hogy rossz hírbe hozza Teodolinda trattoriáját.

Közben megpillantotta Fabrizio összevérzett ingét és zsebkendőkkel bekötözött sebeit.

–  Mi ez? – kiáltotta. – Hát az a porco[45] még védekezett is? Így százszor biztosabb, hogy letartóztatják! És én nem hoztam inget!

Nyugodtan kinyitotta a férj szekrényét, kivette egyik ingét, s odaadta Fabriziónak, aki hamarosan vagyonos vidéki polgárnak öltözött. Lodovico leakasztott a falról egy hálót, Fabrizio ruháit begyömöszölte egy halaskosárba, lerobogott a lépcsőn, s villámgyorsan eltűnt a hátsó ajtón; Fabrizio utána.

–  Teodolinda! – kiáltotta, amikor a kocsma elé került. – Dugd el, ami ott fent maradt! Mi a fűzfáknál fogunk várni, te meg, Pietro Antonio, küldd gyorsan a bárkát, jól megfizetjük!

Lodovico legalább húsz árkon hurcolta keresztül Fabriziót. A szélesebb árkokat hosszú és rugalmas deszkák hidalták át; mihelyt egyen-egyen átjutottak, Lodovico rögtön maga után húzta a deszkákat. Az utolsó kanálisnál különös jókedvvel húzta a deszkát.

–  No, most szusszanjunk! – lélegzett nagyot. – Annak a kutya csendőrnek több mint két mérföldet kell megtennie, hogy elérje eccellenzát. – Fabrizióra pillantott. – Milyen sápadt! Hanem magammal hoztam a kis pálinkásüveget is!

–  A legjobbkor! Az a seb itt a combomon fájni kezd! Különben is alaposan megijedtem a rendőrségen, ott a hídnál.

–  Azt elhiszem... olyan véres ingben, mint kegyelmességedé! Csak azt nem értem, hogy mert egyáltalában így belépni arra a helyre! Ne féljen a sebek miatt, tudom, mit kell tenni... Elvezetem egy jó, árnyas helyre, ahol alhatik egy órát; a bárka majd odajön értünk, ha ugyan tudnak bárkát szerezni; ha meg nem sikerül, gyalogolunk két kis mérföldet, de csak akkor, amikor már jót pihent... Egy malomhoz viszem, ott majd magam kerítek bárkát. Jaj, a hercegné kétségbeesik, ha meghallja a balesetet; de eccellenza mindent jobban tud, ne haragudjon, ha beleszólok! Azt fogják mondani a hercegnének, hogy eccellenza halálosan megsebesült; esetleg még azt is, hogy orvul szúrta le a másikat; Raversi márkiné mindent megtesz, hogy a leggonoszabb hírekkel keserítse a hercegnét, írjon talán neki, eccellenza!

–  És hogy jut el hozzá a levél?

–  Azok a molnárlegények, ahová megyünk, tizenkét sout keresnek egy nap; másfél nap alatt érnek Pármába, tehát négy frank az út; cipőkoptatás két frank. Ha olyan szegény ember küldi őket, amilyen én vagyok, hat frankba kerül az egész. De magának csinálják, hát én tizenkettőt adok.

Elérték a pihenőhelyet, dús, hűvös égerfák és füvek között. Lodovico tintáért és papírért ment, jó órát kellett gyalogolnia.

–  Istenem, de jól érzem itt magam! – kiáltott fel Fabrizio. – Isten veled, Fortuna! Soha nem leszek érsek!

Amikor Lodovico visszatért, Fabrizio mélyen aludt; nem akarta felkelteni. A bárka csak alkonyattájt érkezett; amint Lodovico megpillantotta a távolban, felrázta Fabriziót, s hősünk két levelet írt.

–  Eccellenza mindent jobban tud, mint én... – kezdte megint Lodovico kínlódva. – Félek, akármit felel is, magában haragszik majd rám, ha mondok valamit.

–  Nem vagyok olyan buta, mint hiszed – felelte Fabrizio. – Akármit mondasz, nekem mindig nagynéném hűséges embere maradsz; az az ember, aki a világon mindent megtett, hogy egy csúnya ügyből kirántson.

Sokat kellett még erősködnie, hogy Lodovicót szóra bírja; s mikor az végre elszánta magát, legalább ötperces bevezetést mondott. Fabrizio már-már türelmetlenül rászólt, majd eszébe jutott: „Ki a hibás? A mi hiúságunk! Amit ez az ember nagyon jól megfigyelhetett onnan a bakról.” Végül is Lodovico ragaszkodása győzött, s megkockáztatta, hogy őszinte lesz, és beszél.

–  Ha megszerezhetné a két levelet, mit adna Raversi márkiné annak az embernek, akit kegyelmességed most Pármába küld! Kegyelmességed írása, s még a bíróság előtt is felhasználhatnák. Eccellenza tapintatlan tolakodónak fog tartani; és talán szégyellne is, ha a hercegné az én szegény kocsisírásomat olvasná; nem bánom, higgye azt, hogy szemtelen vagyok, de a biztonságáért ki kell nyitnom a számat. Nem mondhatná nekem tollba a két levelet? Akkor csak én kockáztatok valamit, s én is nagyon keveset! Ha kell, azt mondhatom, hogy eccellenza kint a mezőn egyszerre csak elém állt, egyik kezében írószerekkel, a másikban pisztollyal s megparancsolta, hogy írjak.

–  Add a kezed, kedves Lodovicóm! – kiáltotta Fabrizio. – Be fogom bizonyítani neked, hogy nincs semmi titkom olyan barát előtt, amilyen te vagy! Másold le a két levelet, úgy, ahogyan megírtam őket.

Lodovico megértette, milyen nagy bizalom ez, s milyen súlya van – mélyen meghatódott; de amikor lemásolt néhány sort, s látta, hogy a bárka nagyon gyorsan közeledik a folyóhoz, Fabrizióhoz fordult:

–  Gyorsabban írnám le a két levelet, ha eccellenza kegyeskednék tollba mondani.

Amikor a levelek elkészültek, Fabrizio az utolsó sorhoz egy A-t és egy B-t írt, majd egy leszakított, kicsi papírdarabra, melyet összegyűrt, franciául még ezt írta: „Hidd el az A-t meg a B-t.” Úgy tervezte: az összegyűrt papírdarabkát a küldönc a ruhájába rejti.

Amikor a bárka olyan közel ért hozzájuk, hogy már meghallhatták a hangjukat, Lodovico valamilyen nevet kiáltott, de nem az evezősök nevét; azok egyetlen szóval sem feleltek, ötszáz ölnyi távolságban kikötöttek, körülkémlelve, nem lesi-e őket vámőr?

–  Várom a parancsát! – mondta Lodovico Fabriziónak. – Azt kívánja-e, hogy magam vigyem a leveleket Pármába? Vagy azt kívánja, hogy elkísérjem Ferrarába?

–  Ha Ferrarába kísérnél, ez olyan szívesség volna, amit kérni sem mertem tőled. Úgy kellene ott kikötnünk, s a városba jutnunk, hogy ne kérjenek tőlünk útlevelet. Bevallom neked, irtózom attól, hogy Giletti nevével utazzam; s te vagy az egyetlen, aki más útlevelet szerezhet nekem.

–  Jaj, hát miért nem szólt Casal-Maggioréban! Ismerek egy kémet, akitől kitűnő útlevelet vehettem volna, s nem is drágán, negyvenötven frankért!

A két evezős közül az egyik, aki a Pó jobb partján született, tehát nem volt szüksége külföldi útlevélre, hogy Pármába jusson, vállalta: elviszi a leveleket. Lodovico tudott evezni, s erősen fogadkozott, hogy kettesben majd elboldogulnak a bárkával.

–  A Pó alsó folyásán sok fegyveres rendőri bárkát látunk majd, én tudni fogom, hogyan kerüljük el őket! – mondta Lodovico.

Legalább tízszer el kellett bújniok a vízből alig kikandikáló, fűzfával sűrűn benőtt, kicsi szigetek között. Háromszor is kiszálltak, hogy a bárka üresen úszhasson le a rendőrségi csónakok mellett. A várakozás hosszú perceit azzal töltötték, hogy Lodovico több szonettjét is elszavalta Fabriziónak. Érzéssel, őszintén verselt, de a fogalmazás elmosta az érzelem erejét, s így nem volt érdemes megírnia dalait; érdekes, hogy ez az egykori kocsis ismerte a szenvedélyt, és elevenen, a festők szemével látott, de rögtön merev és üres lett, mihelyt írni kezdett. „Éppen az ellenkezőjét látjuk a társaságban! – gondolta Fabrizio. – Mostanában milyen kecsesen tud mindenki mindent kifejezni, csak éppen nincs átélt mondanivalója!” Megérezte, hogy ennek a hű szolgának azzal szerzi a legnagyobb örömet, ha szonettjeiben kijavítja a helyesírási hibákat.

–  Ha megmutatom a füzeteimet, mindig kinevetnek! – panaszkodott Lodovico. – De ha eccellenza kegyes volna betűről betűre lediktálni a szavakat, akkor elhallgattatnám irigyeimet; pedig nem a helyesírás teszi a költőt!

Fabrizio csak két nap múlva, éjszaka köthetett ki egy égerfaerdőnél, itt már nem kellett félnie; egymérföldnyire közelítették meg a Ponte Lago Oscuró-t. Egész nap egy kenderföldön bújt meg, míg Lodovico előrement Ferrarába; itt kicsi lakást bérelt egy szegény zsidónál, az rögtön megértette: ha tud hallgatni, sok pénzt kereshet. Este, napnyugta után, Fabrizio kicsi lovon kocogott be Ferrarába; nagy szüksége volt erre a segítségre: a folyón elcsigázta a hőség; a késszúrás a combján, meg Giletti kardvágása, mely még a verekedés elején érte a vállát, gyulladt lett, Fabrizio borzongott a láztól.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A zsidó, a lakás gazdája, hallgatni tudó sebészt kerített, aki szintén megsejtette, hogy hősünk erszénye nem üres, és közölte Lodovicóval, hogy lelkiismerete parancsára jelentenie kell a rendőrségnek a sebesült fiatalembert, akit Lodovico bátyjának nevez.

–  A törvény félreérthetetlen! – tette hozzá. – Nyilvánvaló, hogy bátyja nem önmagát sebesítette meg; nem eshetett úgy le a létráról, nyitott késsel a kezében, ahogyan ő meséli.

Lodovico hidegen válaszolt a becsületes sebésznek: ha megkísérli, hogy lelkiismerete sugallatára hallgat, ő, Lodovico, kerül majd abba a szerencsés helyzetbe, hogy mielőtt elhagyná Ferrarát, véletlenül éppen nyitott késsel esik a sebész nyakába. Amikor Fabriziónak beszámolt az összetűzésről, nagyon megszidták; de már egy percet sem veszthettek, kotródniok kellett. Lodovico azt mondta a zsidónak: levegőzni viszi a bátyját; kocsit szerzett, és barátaink elhagyták a házat, hogy többé ne térjenek vissza. Az olvasó bizonyára hosszadalmasnak érzi már, hogy mindazt a sok intézkedést elmondjuk, amit egy útlevél hiánya tesz szükségessé; Franciaországban most nem ismerik ezt a gondot, de Itáliában s legfőképpen a Pó vidékén mindenki az útlevélről beszél. Amint akadálytalanul kiértek Ferrarából, mint egyszerű kirándulók, Lodovico kifizette és elküldte a bérkocsit, majd egy másik kapun visszatért a városba, és egy sediolával Fabrizióért ment; tizenkét mérföldre bérelte a sediolát. Bologna közelébe érve barátaink a szántóföldeken át az országútra hajtattak, mely Firenzéből Bolognába vezet; a legnyomorúságosabb fogadót választották, itt töltötték az éjszakát; másnap Fabrizio erősebbnek érezte már magát, s úgy mentek be Bolognába, mintha csak sétálnának. Giletti útlevelét elégették: a színész halálának híre bizonyára elterjedt már, s kisebb veszély volt, ha azért tartóztatják le őket, mert nincs útlevelük, mint ha egy meggyilkolt ember útlevelét találják a zsebükben.

Lodovico ismert Bolognában két-három inast, akik előkelő házaknál szolgáltak; megbeszélték, hogy náluk érdeklődik a helyzetről. Azt mondja nekik, hogy Firenzéből jön, öccsével utazik; egyszer, kora hajnalban, mielőtt felkelt volna a nap, öccse tovább akart aludni, s őt előreengedte. A legközelebbi faluban kellett volna találkozniuk, ahol ő, Lodovico, megáll, s itt tölti a legmelegebb órákat. De hiába várta öccsét; elhatározta, hogy visszafordul ugyanazon az úton. A fiút sebesülten találta, kővel dobták meg, és késsel több sebet ejtettek rajta; végül, akik belekötöttek, még ki is rabolták. Csinos fiú az öccse, jól ért a lovak gondozásához, hajtani is tud; tud olvasni és írni; szeretne valamilyen jó házban elhelyezkedni. Lodovico később, alkalmas pillanatban, még azt is el akarta mondani, hogy amikor Fabrizio összeesett, a menekülő tolvajok magukkal vitték a kis zsákot, melyben fehérneműjüket és útlevelüket tartották.

Mire beértek Bolognába, Fabrizio nagyon elfáradt, útlevél nélkül nem mert egyik fogadóban sem szobát kérni: betért hát a hatalmas San Petronio-templomba. Kellemes hűvösség fogadta, csakhamar egészen felfrissült. „Milyen hálátlan vagyok! – jutott hirtelen eszébe. – Bemegyek egy templomba, csak azért, hogy leülhessek, egészen úgy, mint egy kávéházba!” Térdre borult, s túláradó szívvel köszönte Istennek a védelmet és segítséget, mellyel oltalmazta őt, amióta oly szerencsétlenül megölte Gilettit. Még most is megborzongott a veszélytől, hogy a casal-maggiorei rendőrségen felismerik. „Nem, nem értem! – tűnődött. – Az a hivatalnok gyanakodva vizsgált, háromszor is áttanulmányozta útlevelemet, s mégsem vette észre, hogy nem vagyok öt láb, tíz hüvelyk magas, nem lehetek még harmincnyolc éves, s az arcom nem ragyás. Mennyi hálával tartozom neked, Istenem! És jelentéktelen személyem mostanáig nem borult lábad elé! Gőgömnek jólesett azt hinni, hogy hiú emberi óvatosság mentett meg a Spielbergtől, mely már kitátotta torkát, hogy elnyeljen.”

Fabrizio – teljesen elérzékenyülve Isten végtelen jóságától – egy óránál hosszabb időt töltött a templomban. Nem hallotta, hogy Lodovico belépett, s megállt előtte; Fabrizio kezébe temette arcát; amikor felpillantott, a hű szolga látta, hogy könnyek csurognak arcán.

–  Gyere vissza egy óra múlva! – szólt rá elég nyersen.

Áhítatáért Lodovico megbocsátotta ezt a hangot. Fabrizio többször elmondta a hét bűnbánati zsoltárt, mindegyiket kívülről tudta. Hosszan elmélkedett azoknál a strófáknál, melyek mostani helyzetéhez illettek.

Sok mindenért kért bocsánatot Istentől, de érdemes feljegyeznünk: eszébe sem jutott vétkei közt felsorolni, hogy csak azért akart érsek lenni, mert Mosca gróf, a miniszterelnök, ezt az állást és a vele járó előkelő életmódot tartotta a legméltóbbnak Sanseverina hercegné unokaöccséhez. Igaz, nem kívánta szenvedélyesen az érsekséget, de mégiscsak gondolt rá, pontosan úgy, mint egy miniszteri vagy tábornoki állásra. Egyetlen pillanatra sem jutott eszébe, hogy nemcsak a hercegné terve hibáztatható, de az ő lelkiismerete is. Jellemző adat ahhoz a vallásossághoz, amit a milánói jezsuiták oltottak belé. Ez a vallás megfoszt attól a bátorságtól, hogy szokatlan dolgokon gondolkozz, s legfőképpen az egyéni vizsgálódást tiltja el, mint a legnagyobb bűnt: ez már egy lépés a protestantizmushoz. Ha tudni akarjuk, miben vétkeztünk, meg kell kérdeznünk lelkiatyánkat, vagy el kell olvasnunk a bűnök jegyzékét, ott találhatók kinyomtatva Előkészület a bűnbánat szentségére című könyvben. Fabrizio könyv nélkül tudta a bűnök jegyzékét, latinul, ahogyan a nápolyi teológián tanulta. Így, amikor elismételte a sort, és a gyilkossághoz ért: komolyan vádolta magát Isten előtt, hogy megölt egy embert, de az életét védte. Gyorsan, figyelmetlenül átsiklott a simonia bűnére vonatkozó pontok felett (egyházi méltóságot pénzért vásárolni!). Ha valaki azt ajánlotta volna neki, hogy fizessen száz aranyat, s Párma érseki helynöke lesz, borzadva utasítja vissza az ötletet; de egyetlen pillanatra sem jutott eszébe, bár eszes is volt, s gondolataiból sem hiányzott a logika: az is simonia, ha Mosca gróf tekintélyét használja fel a maga érdekében. Így győzedelmeskedik ismét a jezsuita nevelés: hozzászoktat ahhoz, hogy a szembetűnő valóságot se vegyük észre. Egy francia, akit az egyéni érdek és a párizsi irónia gondolatvilágában neveltek, rosszhiszeműség nélkül álszentséggel vádolhatta volna Fabriziót, még abban a pillanatban is, amikor hősünk teljes őszinteséggel és a legmélyebb meghatódással fordult Istenéhez.

Fabrizio a templomban maradt mindaddig, míg elő nem készítette magát a gyónásra, amit másnapra tervezett; Lodovicót ott találta a csarnok lépcsőin ülve, a hatalmas kőoszlopok között, a San Petronio-templom homlokzata előtt a téren. Mint nagy viharok után a levegő is tisztább: Fabrizio lelke is nyugodt volt, boldog és felfrissült.

–  Nagyon jól vagyok, alig érzem már a sebeimet! – szólította meg Lodovicót. – Legelőször is bocsánatot kell kérnem tőled, barátságtalanul feleltem neked, amikor a templomban beszélni akartál velem; lelkiismeret-vizsgálatot tartottam. No, hogy áll az ügyünk?

–  A legjobban! Béreltem egy lakást, igaz, nemigen méltó eccellenzához; egy barátom felesége adja bérbe, nagyon csinos nő, s a legbizalmasabb viszonyban áll a rendőrség egyik vezető tisztviselőjével. Holnap majd elmegyek oda, és vallomást teszek, hogyan lopták el útleveleinket. Ezt a vallomást a javunkra írják; annak a levélnek a portóját is megfizetem, amit a rendőrség ír majd Casal-Maggioréba, hogy megtudja: él-e a községben egy Lodovico San-Micheli nevű lakos, s van-e egy Fabrizio nevű öccse Sanseverina hercegné szolgálatában, Pármában. És kész, siamo a cavallo! (Olasz közmondás: „Megmenekültünk!”)

Fabrizio hirtelen nagyon elkomolyodott: arra kérte Lodovicót, várjon egy percig, s majdnem futva visszasietett a templomba; alig ért be, újból térdre vetette magát, alázattal megcsókolta a kőkockákat.

–  Csodát tettél, Uram! – kiáltotta könnyes szemmel. – Megmentettél, amikor láttad, hogy lelkem ismét elég erős, hogy a kötelesség útjára térjen. Istenem! Megtörténhetik, hogy valamilyen összetűzésben egyszer még megölnek: halálom pillanatában emlékezz majd rá, milyen tiszta ma a lelkem!

A boldogság forró hulláma öntötte el – így mondta el újra a hét bűnbánati zsoltárt. Mielőtt elhagyta volna a templomot, odalépett ahhoz az öregasszonyhoz, aki egy nagy Madonna-kép előtt ült – mellette talapzatra erősített függőleges vas háromszög. A háromszög három élén sok apró, hegyes fog meredezett: ide szúrták az ájtatos hivők a gyertyákat, melyeket Cimabue híres Madonnája[46] előtt gyújtottak. Amikor Fabrizio odalépett, csak hét gyertya égett; jól megjegyezte a számot, hogy később – ha ideje lesz rá – gondolkozzék rajta.

–  Mennyibe kerülnek a gyertyák? – szólította meg az asszonyt.

–  Darabja két baiocco.[47]

Nem voltak vastagabbak, mint egy tollszár, s talán egy láb hosszúak sem.

–  Hány gyertyát szúrhatnánk még a háromszögre?

–  Hatvanhármat. Mert hét már ég.

„Ó! – gondolta Fabrizio. – Hatvanhárom meg hét az hetven: ezt nem szabad elfelejtenem!” Kifizette a gyertyákat, maga szúrta fel őket, hetet ő gyújtott meg, majd letérdelt, hogy felajánlja áldozatát a Madonnának, s felemelkedve ezt mondta az öregasszonynak:

–  Hálából, mert kegyelemben részesültem.

Visszatért Lodovicóhoz.

–  Éhen halok! – kiáltotta.

–  Ne együnk kocsmában, eccellenza, menjünk inkább a szállásunkra. Háziasszonyunk megveszi, amit ebédre kívánunk; talán ellop húsz sout, de csak annál jobban ragaszkodik új lakójához.

–  Azt akarod, hogy egy órával tovább éhezzem? – nevetett Fabrizio gyerekes derűvel.

S benyitott a legközelebbi kocsmába, a San Petronio szomszédságában.

Leült, s majd lefordult a meglepetéstől: az egyik asztalnál Pepe ült, nagynénje legbizalmasabb inasa. Ugyanaz a Pepe, aki annak idején eléje utazott Genfbe. Fabrizio intett neki, hogy hallgasson; azután gyorsan megebédelt, arcán állandóan boldog mosoly játszott, végül felállt. Pepe követte; és hősünk ezen a napon már harmadszor lépett be a San Petronióba. Lodovico tapintatosan kint maradt, és a téren sétálgatott.

–  Ó, istenem, monsignore! Mi van a sebeivel? A hercegné kimondhatatlanul nyugtalan, egy egész napon át azt hitte, hogy meghalt, s ott fekszik elhagyatva a Pó valamelyik szigetén. Azonnal küldöncöt menesztek hozzá! Hat napja keresem monsignorét, három napig Ferrarában voltam, bejártam minden fogadót.

–  Hoztál útlevelet?

–  Háromfélét is. Az elsőn kegyelmességed neve és minden címe; a másodikon csak a neve; a harmadikon költött név: Giuseppe Bossi. Mindegyik útlevél két példányban van meg, aszerint, hogy kegyelmességed Firenzéből vagy Modenából akar-e megérkezni. Csak egy sétát kell tennie a városon kívül. A gróf úr nagyon örülne, ha a del Pellegrino fogadóban szállna meg, a fogadós jó embere.

Fabrizio úgy tett, mintha csak szórakozottan járkálna, s a templom jobb hajója felé tartott, ahol a gyertyái égtek; merően nézte Cimabue Madonnáját, majd térdre ereszkedve így szólt Pepéhez:

–  Rövid köszönő imát kell mondanom!

Pepe ugyanúgy tett, mint ő. A templomból kijövet Pepe észrevette, hogy Fabrizio egy húszfrankost ad az első szegénynek, aki alamizsnát kér tőle. A kéregető kiáltozva hálálkodott, mire a könyörületes úr nyomában rögtön ott tolongott valamennyi koldus, aki ilyenkor a San Petronio téren tartózkodik. Mindegyik a maga részét kívánta a húszfrankos aranyból. A nagy tolongásban az asszonyok lemondtak arról, hogy az arany közelébe férkőzzenek, ehelyett Fabrizióra vetették magukat, kiáltoztak, s egyre kérdezték: az aranyat, ugye, azért adta, hogy a Jóisten minden szegényének jusson belőle? Pepe suhintott egyet aranygombos pálcájával, s rájuk szólt: „Hagyjátok békén eccellenzát!”

–  Ó, eccellenza! – zendítettek rá az asszonyok, még fülsértőbb hangon. – Adjon egy aranyat a szegény nőknek is, eccellenza!

Fabrizio sietve továbbment, az asszonyok kiáltozva követték; és a férfiak is kitódultak a közeli utcákból, sokan, pénztelenek – mintha valamilyen lázadó kis tömeg sereglett volna össze. És ez a förtelmesen piszkos és erőszakos tömeg egyre ezt kiáltotta:

–  Eccellenza!... Eccellenza!...

Fabrizio alig tudott kiszabadulni a tolongásból; ez a jelenet visszarántotta a földre. „Csak azt kaptam, amit megérdemeltem! – gondolta. – A csőcselék közé keveredtem.”

Két asszony egészen a Saragossa-kapuig kísérte, itt sietve elhagyta a város területét. Pepe úgy állította meg a nőket, hogy botjával keményen megfenyegette őket, s aprópénzt dobott nekik. Fabrizio felsétált a kedves San Michele in Bosco-dombra, a falakon kívül megkerülte a város egy részét, majd egy ösvényre tért, ötszáz lépést tett, s a firenzei útra fordulva visszament Bolognába, a rendőrtisztviselőnek komolyan átnyújtotta útlevelét, mely legpontosabb személyleírását tartalmazta. Ez az útlevél Giuseppe Bossi teológusnak nevezte őt. Fabrizio észrevette, hogy az útlevél jobb sarkába apró, piros tintafolt került, mintha csak véletlenül csöppent volna oda. Két órával később már egy kém járt a nyomában az eccellenza cím miatt: így szólította őt társa a San Petronio szegényei előtt, holott útlevele nem tüntetett fel olyan rangot, mely feljogosította volna, hogy szolgáival eccellenzának szólíttassa magát.

Fabrizio látta a kémet, s jól mulatott rajta; nem gondolt már sem útlevélre, sem rendőrségre, mindennek örült, mint egy gyerek. Pepe azt a parancsot kapta, hogy maradjon mellette; de látva, hogy milyen elégedett Lodovicóval, inkább úgy határozott: maga viszi a remek híreket a hercegnének. Fabrizio két hosszú, nagyon hosszú levelet írt azoknak, akik a legkedvesebbek voltak neki; majd eszébe jutott, hogy még egy harmadiknak is küld, a tiszteletre méltó Landriani érseknek. Ennek a levélnek csodálatos hatása volt; Fabrizio pontosan leírta benne Gilettivel folytatott küzdelmét. Az érzékeny főpap teljesen megrendült, a fejedelemhez is elvitte a levelet, és felolvasta. A fejedelem szívesen végighallgatta, mert kíváncsi volt, hogyan próbálja igazolni az ifjú monsignore azt a felháborító gyilkosságot. Raversi márkiné számos barátja gondoskodott arról, hogy a fejedelem és egész Párma azt higgye: Fabrizio húsz-harminc paraszt segítségével végzett egy hitvány komédiással, aki arcátlanul nem engedte át neki a kis Mariettát. Zsarnok fejedelmek udvaraiban bármilyen ügyes intrikus úgy szabja meg az igazságot, ahogyan a divat formálja Párizsban.

–  Nem értem! – fordult a fejedelem az érsekhez. – Az ilyesmit mással végezteti el az ember! Hogy saját maga tegye, ez nem szokás. Azonkívül az ilyen komédiást, mint Giletti, nem öli meg az ember, egyszerűen megvásárolja.

Fabrizio nem is sejtette, mi történik Pármában. Valójában nem kevesebbről volt szó: ennek a komédiásnak halála, aki életében legfeljebb harminckét frankot keresett havonta, megbuktatja-e az ultraminisztériumot, s fejét, Mosca grófot?

Amikor a fejedelem értesült Giletti haláláról, felborzolva a hercegné függetlenségétől és önállóságától, elrendelte Rassi államügyésznek: úgy vezesse a pert, mintha csak egy liberálisról lenne szó. Közben Fabrizio azt hitte: olyan előkelő ember, mint ő, a törvény felett áll; nem számolt azzal, hogy azokban az országokban, ahol a nagy neveket nem érheti büntetés, a cselszövőknek minden sikerül, még a nagyok ellenében is. Lodovicónak gyakran emlegette teljes ártatlanságát, melyet nemsokára hivatalosan is megállapítanak. Legfőbb érve az volt – hogy nem bűnös! Lodovico egy nap ezt felelte neki:

–  Nem értem, hogy eccellenza, aki olyan okos, és annyit tud, miért töri magát, hogy ilyeneket mondjon nekem, legalázatosabb szolgájának. Eccellenza túlságosan óvatos, ilyeneket az ember nyilvánosság előtt mond, vagy a törvényszéken.

„Ez az ember gyilkosnak tart, és mégis szeret!” – gondolta Fabrizio; a felhők közül esett le.

Három nappal Pepe elutazása után, nagy meglepetésére, óriási levelet kapott; selyemfonállal zárták le, mint XIV. Lajos korában; elolvasta a címet – így szólt: Őkegyelmessége főtisztelendő, monsignore Fabrizio del Dongónak, a pármai egyházmegye első érseki helynökének, kanonok úrnak stb.

„Hát én még mindig ez vagyok?” – ámult és nevetett Fabrizio. Landriani érsek levele a logika és a világosság remekműve volt; tizenkilenc teljes oldal; a legpontosabban beszámolt mindenről, mit kavart fel Pármában Giletti halála.

Ha Ney marsall egy francia ezreddel megtámadja a várost, annak sem lehetett volna nagyobb hatása! – írta a jó érsek. – Nem számítva a hercegnét és engem, drága fiam, mindenki azt hiszi, hogy kedved kerekedett megölni Gilettit, a csepűrágót. Ha valóban téged terhelne a sajnálatos eset, ilyesmit kétszáz arannyal és fél évi távolléttel lehet elaltatni; de a Raversi most ezzel az üggyel Mosca grófot akarja megbuktatni. A közvélemény nem a gyilkosság szörnyű bűnével vádol téged, csak az ügyetlenséget, azaz inkább a kihívó viselkedést kéri számon, hogy nem egy bulo (hitvány, pimasz bérgyilkos) segítségét vetted igénybe. Pontos szavakkal ismétlem neked a megjegyzéseket, amiket mindenfelől hallok, mert amióta ez a legnagyobb szerencsétlenség megtörtént, naponta felkeresem a város három legtekintélyesebb családját, hogy alkalmam legyen megvédeni téged. Soha nem hittem, hogy magasztosabb célra használhatom a csekély ékesszólást, amivel az Ég megajándékozott.

Fabrizio szeméről lehullt a hályog; a hercegné sok-sok levele sugárzott a szenvedélyes barátságtól, de soha nem árult el semmit. Megesküdött, hogy örökre elhagyja Pármát, ha Fabrizio hamarosan nem térhet vissza diadalmasan. „A gróf mindent megtesz érted – írta abban a levélben, mely az érsek levelével egyszerre érkezett – mindent, amit ember csak megtehet! Engem pedig dicséretes kalandod teljesen megváltoztatott; olyan fösvény lettem, mint Tombone bankár; embereimet elbocsátottam, még ennél is többet tettem: a grófnak lediktáltam vagyonom leltárát; azt hittem, gazdagabb vagyok. A kitűnő Pietranera gróf halála után (zárójelben megjegyzem, inkább őt bosszulhattad volna meg, mint hogy kiállsz egy ilyen Gilettivel) ezerkétszáz livre évi jövedelmem és ötezer frank adósságom maradt; többek között emlékszem például arra, hogy két és fel tucat Párizsból hozatott fehér szaténcipőm volt, de csak egyetlen olyan cipőm, melyben utcára mehettem. Már-már úgy döntöttem, hogy felhasználom a háromszázezer frankot, a herceg hagyatékát, melyet teljes egészében egy pompázatos síremlékre akartam fordítani. Különben Raversi márkiné a legnagyobb ellenséged, vagyis az enyém; ha unatkoznál Bolognában, csak üzenj, s odamegyek. Itt küldök négy újabb váltót stb. stb.”

A hercegné egyetlen szóval sem írta meg Fabriziónak, hogyan ítélik meg ügyét Pármában; mindenekelőtt vigasztalni akarta a fiút, s különben is úgy érezte, egy Giletti-féle szánalmas alak halála nem róható fel komolyan egy del Dongónak. „Őseink hány Gilettit küldtek a pokolba – mondogatta a grófnak – és senkinek nem jutott eszébe, hogy szemrehányást tegyen ezért!”

Fabrizio meghökkenve most először sejtette meg, mi a valóság – s figyelmesen áttanulmányozta az érsek levelét. Sajnos, még az érsek is azt hitte, hogy jobban belekeveredett a gyilkosságba. Fabrizio megértette, hogy Raversi márkiné legfőként azért diadalmaskodhatik, mert nem találják a végzetes verekedés szemtanúit. Az az inas, aki a verekedés hírét elsőnek vitte meg Pármába, a harc perceiben a sanguignai fogadóban volt; a kis Marietta és az öregasszony, aki anyjának nevezte magát, eltűnt; és a vetturinót, aki a kocsit vezette, Raversi márkiné megvásárolta, s az most szörnyűséges vallomást tett.

Jóllehet a pert a legmélyebb titok veszi körül – írta a derék érsek cicerói stílusban – s Rassi államügyész vezeti, akiről csak keresztényi irgalomból nem mondok rosszat, de aki szerencséjét olyképpen alapozta meg, hogy a legnyomorultabb vádlottakra vetette magát, mint a vizsla a nyulakra; mondom, jóllehet Rassi, akinek aljasságát és ravaszságát képzeleted nem túlozhatja eléggé, ez a Rassi vezeti a pert, s egy ingerült fejedelem bízta meg őt; mégis elolvashattam a vetturino három vallomását. Nagy szerencse, hogy a nyomorult ellentmondásokba keveredik. És most elmondom még azt is (hiszen érseki helynökömmel beszélek, aki halálom után egyházmegyém vezetője lesz): magam elé rendeltem annak az egyházkerületnek plébánosát, ahol a tévelygő bűnös lakik. Bevallom neked, drága fiam, de úgy mint gyónási titkot, hogy a plébános már tudja a vetturino feleségétől: hány tallért kapott a vetturino Raversi márkinétól; nem merem állítani, hogy a márkiné azt követelte: rágalmazzon meg téged; de nagyon lehetséges. A tallérokat egy szerencsétlen pap adta át, akit nem éppen megtisztelő feladatokkal bíz meg a márkiné, s akit már másodízben kellett eltiltanom a misézéstől. Nem fárasztalak azzal, hogy részletezzem több intézkedésemet, amikre joggal igényt tarthatsz, s ami mind kötelességem is. Egy kanonok, aki ugyanúgy a káptalan tagja, mint te, s jellemző rá, hogy kissé túlságosan is érezteti, milyen nagy hatalmat jelent családjának a vagyona, melynek Isten kegyelméből ő az egyedüli örököse – ez a kanonoktársad azt merészelte mondani Zurla gróf belügyminiszter előtt, hogy ebben az ügyben kétségtelenül bebizonyult bűnösséged (a szerencsétlen Giletti meggyilkolásáról beszélt); én magam elé rendeltem őt, s három érseki helynököm, udvari lelkészem és két – véletlenül a várószobában tartózkodó – plébánosom előtt felszólítottam, közölje velünk, testvéreivel, milyen adatok alapján fordult teljes meggyőződéssel, ahogyan híreszteli, egyik társa ellen a káptalanban; a szerencsétlen csak néhány erőtlen szólamot dadogott, mire mindannyian rátámadtak; s bár én nem éreztem szükségét, hogy tovább dorgáljam, ő felzokogott, s fültanúi lehettünk mélységes tévedése tökéletes elismerésének; mire én teljes titoktartást ígértem neki a magam nevében, s mindazokéban, akik a beszélgetésnél jelen voltak, azzal az egyetlen feltétellel, hogy minden igyekezetével eloszlatja a rossz hatást, amit két hét óta elhangzó, megjegyzései kelthettek.

Nem ismétlem el neked, drága fiam, amit már régen tudhatsz: azt, hogy a harmincnégy paraszt közül, akiket Mosca gróf az ásatásnál alkalmazott, s akikről Raversi márkiné azt állítja, hogy te fogadtad fel őket a merénylethez, szóval, hogy a parasztok közül harminckettő az árok mélyén dolgozott munkájába merülten, amikor te felkaptad a vadászkést, s életed védted a váratlanul rád támadó férfival szemben. Az a két paraszt pedig, aki nem tartózkodott az árokban, odakiáltott a többinek: Megölik a monsignorét! Már ez az egyetlen kiáltás is ragyogóan bizonyítja ártatlanságodat. És mi történik? Rassi államügyész azt mondja, hogy a két paraszt eltűnt; előkerítettek nyolc parasztot azok közül, akik az árokban dolgoztak, s hat kijelentette, hogy ők hallották a kiáltást: Megölik a monsignorét! Közvetett úton tudom, hogy ötödik kihallgatásukon, mely tegnap este történt, öten már azt mondták, nem emlékeznek rá tisztán: ők maguk hallották-e a kiáltást, vagy csak valamelyik társuk mondta nekik. Megparancsoltam, tudják meg, hová valók ezek a földmunkások, s plébánosuk majd megérteti velük: elkárhoznak, ha néhány tallérért az igazság meghamisítására vállalkoznak.

A derék érsek véget nem érő részletekbe bonyolódott; részletező stílusát olvasóim abból a töredékből is elképzelhetik, amit éppen most idéztem. Landriani érsek ezután latinul folytatta levelét, s ezt írta:

Ez a támadás semmi más, mint kísérlet a minisztérium megbuktatására. Ha téged elítélnek, csak gályára vagy halálra ítélhetnek; ebben az esetben közbelépek, és érseki szószékem magasságából hirdetem ki: tudom, hogy ártatlan vagy; tudom, hogy egyszerűen az életed védted egy brigantival szemben; s végül, hogy én parancsoltam neked: addig nem jöhetsz vissza Pármába, míg Pármában ellenségeid diadalmaskodnak. Sőt azt tervezem, az államügyészt is megbélyegzem, ahogyan megérdemli; ezt az embert ugyanolyan sokan gyűlölik, amilyen kevesen becsülik. De amikor az államügyész kihirdeti az igazságtalan ítéletet, Sanseverina hercegné egy nappal előbb már elhagyja Pármát, talán a pármai államot is; s ebben az esetben kétségtelen, hogy a gróf lemond. Ezután nyilvánvalóan Fabio Conti tábornok kerül a minisztérium élére, és Raversi márkiné diadalmaskodhatik. A te ügyedet az súlyosbítja, hogy nem bíztak meg egyetlen jól tájékozott embert sem, aki olyan intézkedéseket tehetne, melyekkel be lehetne bizonyítani ártatlanságodat, és meghiúsítani a kísérleteket, hogy a tanúkat megvesztegessék. A gróf azt hiszi: ő tölti be ezt a szerepet; de ő túlságosan nagyúr ahhoz, hogy bizonyos részletekkel foglalkoznék; sőt, mint a rendőrség miniszterének, neki már az első pillanatokban a legszigorúbb parancsokat kellett kiadnia ellened. S végül, merjem-e kimondani? Felséges uralkodónk bűnösnek tart, vagy legalábbis úgy tesz, mintha ezt hinné, s kissé keményen kezeli az ügyet.

(Ezeket a szavakat: „felséges uralkodónk” és „úgy tesz, mintha ezt hinné” görögül írta, s Fabrizio mélységes szeretettel gondolt az érsekre, hogy ezeket a szavakat le merte írni. A levélből zsebkésével kivágta ezt a sort, és rögtön megsemmisítette.)

Fabrizio hússzor is megszakította a levél olvasását; a szenvedélyes hála valósággal felkavarta: azonnal válaszolt, nyolcoldalas levelet írt. Gyakran fel kellett emelnie fejét, hogy könnyei ne hulljanak a levélpapírra. Másnap, amikor már le akarta pecsételni a levelet, egyszerre nagyon világiasnak érezte a hangját. „Latinul írom meg! Erényes érsekem így illendőbbnek fogja tartani.” De míg Cicerót utánzó, szép, hosszú latin mondatokat igyekezett szerkeszteni, eszébe jutott, hogy egy alkalommal az érsek Napóleonról beszélve tüntetően Bonaparténak nevezte őt; megindultsága, mely tegnap még megkönnyeztette, ebben a pillanatban elmúlt. „Ó, Itália királya! – kiáltotta. – Életedben annyian esküdtek neked hűséget, bennem ez a hűség halálod után is él. Szeret engem, persze hogy szeret; de csak azért, mert del Dongo vagyok, s ő egy kispolgár fia!” Hogy szép olasz levele ne vesszen kárba, Fabrizio itt-ott néhány elkerülhetetlen változtatást végzett rajta – és megcímezte Mosca grófnak.

Még ugyanezen a napon Fabrizio az utcán a kis Mariettába botlott; a lány elpirult az örömtől: intett neki, hogy kövesse, de ne csatlakozzék hozzá. Sietve befordult egy néptelen árkádsorba; itt még mélyebbre húzta a fekete csipkét, mely a bolognai divat szerint beburkolta fejét – így senki nem ismerhette meg. Majd gyorsan hozzáfordult:

–  Mi történt? Maga így szabadon járhat az utcán? – kérdezte Fabriziót.

A fiú elmondott mindent.

–  Ó, Istenem! Ferrarában volt? Pedig mennyit kerestem ott! Tudja-e, hogy összevesztem az öregasszonnyal, mert Velencébe akart vinni, s én jól tudtam, hogy maga nem mehet oda: maga rákerült Ausztria feketelistájára! Eladtam arany nyakláncomat, hogy Bolognába jöhessek, mert megéreztem: itt ér a boldogság, hogy találkozunk! De az öregasszony két nap múlva utánam jött. Nem is hívom most hozzánk; a mammaccia megint csak utálatosan kunyerálna, s én ezt annyira szégyellem. Nagyon kényelmesen éltünk az óta a szerencsétlen nap óta; még negyedét sem költöttük el annak a pénznek, amit magától kaptunk. De a Pellegrino-fogadóba sem szeretnék elmenni magához, s nyilvánosan mutatkozni. Béreljen talán kis szobát valamelyik néptelen utcában és az Ave Maria órájában (amikor besötétedik), itt leszek, ugyanezek alatt az árkádok alatt.

S ahogyan ezt kimondta, elfutott.

TIZENHARMADIK FEJEZET

A kedves lány váratlan feltűnése minden komoly gondolatát elűzte. Fabrizio mély örömben és biztonságban élt ezután Bolognában. A gyerekes készség, hogy boldog tudott lenni mindentől, ami betöltötte életét, átsugárzott a hercegnének írt leveleibe is; annyira, hogy a hercegnét szinte elkedvetlenítette. Fabrizio alig vette ezt észre; mindenesetre feljegyezte rövidítési jelekkel zsebórája számlapjára: „Amikor a h.-nének írok, nem szabad ezt írnom: mikor prelátus voltam, mikor pap voltam; ezért haragszik!” Vett két kis lovat, s nagyon elégedett volt velük; ahányszor a kis Marietta Bologna környékének valamelyik elragadó helyét kívánta látni, a lovakat egy bérelt hintó elé fogatta; majdnem minden este elvitte őt a renói vízeséshez. Visszajövet mindig megállt a kedves Crescentininél,[48] aki kissé Marietta apjának érezte magát.

„Becsületemre – gondolta Fabrizio – ha ez az a kávéházi élet, amit egy félig-meddig értékes ember számára oly szánalmasnak tartottam, hiba volt elutasítanom!” Elfelejtette, hogy kávéházba csak akkor lépett be, ha a Constitutionnel-t akarta elolvasni, s mert a bolognai társaságból senki nem ismerte, friss boldogságából a hiúság öröme teljesen hiányzott. Ha nem volt együtt a kis Mariettával, a csillagvizsgálóban látták őt, itt egy tanfolyamot is hallgatott; a tanár nagyon megszerette, s Fabrizio vasárnaponként kölcsönadta neki lovait, hogy a montagnolai korzón ragyoghasson a feleségével.

Fabrizio irtózott attól, hogy valakinek bosszúságot okozzon, bármilyen jelentéktelen ember volt is. Marietta semmiképpen nem akarta, hogy találkozzék az öregasszonnyal; de ő egyszer – a lány éppen templomban volt – felment a mammacciához; a vénség elvörösödött dühében, amikor Fabrizio belépett. „Ez az a pillanat, amikor a del Dongót kell megjátszanom!” – gondolta Fabrizio.

–  Mennyit keres havonta Marietta, ha szerződése van? – harsogta olyanképpen, ahogyan egy rátarti fiatalember Párizsban kilép a Bouffes erkélyére.[49]

–  Ötven tallért.

–  Hazudsz, mint mindig. Mondd meg az igazat, vagy istenemre, egyetlen centime-ot sem kapsz!

–  Hát jó, huszonkét tallért keresett a pármai társulatnál, amikor szerencsétlenségünkre magát megismertük; én tizenkét tallért kaptam, s mind a ketten pártfogónknak, Gilettinek adtuk keresetünk harmadát. Ebből Giletti majd minden hónapban valamilyen ajándékot vett Mariettának; az ajándék legalább két tallért ért.

–  Megint hazudsz! Te... te nem kaptál többet négy tallérnál. Ha jól bánsz Mariettával, szerződtetlek, mintha impresszárió volnék; minden hónapban kapsz tizenkét tallért magadnak, és huszonkettőt Mariettának. De ha vörös lesz a szeme, felmondom az egyezséget.

–  De magasan tartja az orrát! Hát tudja meg, hogy a maga híres nagylelkűsége tönkretesz minket! – felelte az öregasszony dühöngve. – Maga miatt elveszítjük az avviamentót (összeköttetéseinket). És ha lesújt ránk a csapás, hogy az eccellenza pártfogását elveszítjük, egyetlen társulat sem fog minket ismerni, mindenütt betelt a létszám, nem kapunk szerződést, s magától aztán éhen halhatunk!

–  Eridj a pokolba! – kiáltotta Fabrizio, s indult.

–  Nem a pokolba megyek, undok istentelen! Nem a pokolba, hanem a rendőrségre, ahol majd megtudják tőlem, hogy maga egy monsignore, aki kiugrott! És éppen úgy nem Giuseppe Bossi a neve, ahogyan az enyém sem az!

Fabrizio már megindult a lépcsőn, de most visszafordult.

–  Először is: a rendőrség jobban tudja, mint te, mi az igazi nevem; de ha fel akarnál jelenteni, ha ilyen gyalázatos vagy – folytatta fenyegetően – majd Lodovico beszél veled, és akkor nem hat késszúrást kap ez a kivénült tested, hanem két tucatot, és fél évig fekhetsz kórházban, s még tubákod sem lesz!

Az öregasszony elsápadt, Fabrizio kezére borult, s meg akarta csókolni.

–  Mindent hálásan fogadok, bárhogyan rendelkezik Mariettával és velem! Maga olyan jószívűnek látszik, azt hittem, egy kicsit mulya is. Hallgasson rám: mások ugyanígy tévedhetnek; fogadja hát meg a tanácsomat, viselkedjék mindig úgy, ahogy a nagyurak szoktak. – Csodálatos arcátlansággal még hozzátette: – Gondolkodik ezen a jó tanácson, s mert maholnap itt a tél, két jó ruhát ajándékoz majd nekünk, Mariettának meg nekem, abból a szép angol szövetből, amit a San Petronio téren árul az a dagadt boltos.

A szép kis Marietta szerelme a legédesebb barátság minden gyönyörűségét adta Fabriziónak, s a fiú sokszor gondolt arra a másik boldogságra, amit megtalálhatott volna a hercegné mellett.

„Hát nem furcsa – tűnődött néha – hogy én semmiképpen nem vagyok alkalmas a mindent elsöprő, szenvedélyes elfogultságra, amit ők szerelemnek neveznek? Véletlen szerelmeimben, Novarában vagy Nápolyban találtam-e egyetlen asszonyt is, akinek közelsége, akár a legelső napokban, többet jelentett volna, mint egy szép, ismeretlen ló, melyen először lovagolok ki? Talán az is hazugság, amit szerelemnek neveznek? – folytatta tűnődését. – Ó, igen, szerelmes vagyok én is; úgy vagyok szerelmes, ahogyan hat óra tájt jó étvággyal eszem. A hazugok ebből a kissé közönséges hajlamból költötték Othello szerelmét, Tankréd szerelmét? Vagy el kell hinnem, hogy más szervezetem van, mint a többi embernek? Az én lelkemből hiányoznék ez a szenvedély? Miért? Különös sors volna!”

Nápolyban, különösen az utolsó hónapokban, Fabrizio olyan asszonyokkal került össze, akik eltelve rangjuktól, szépségüktől, s attól, hogy milyen előkelő lovagokat áldoztak fel érte, azt hitték, rendelkezhetnek vele. Amint Fabrizio megérezte szándékukat, a legbotrányosabban, villámgyorsan szakított. Tovább tűnődött: „Ha valaha is elvesztem az eszemet azért a nyilván nagy gyönyörűségért, hogy a legbizalmasabb viszonyba kerüljek egy szép asszonnyal, akit Sanseverina hercegnének neveznek, pontosan úgy teszek, mint a hebehurgya könnyelmű francia, aki egy nap levágta a tyúkot, mely aranytojásokat tojt neki. Ha gyengédség és bizalmasság valaha boldoggá tett, csak a hercegné boldogított így: egész életem az a barátság, ahogyan őt szeretem. És különben is – mi volnék nélküle? Nyomorult száműzött, aki kínosan éldegél Novara környékén, egy roskadozó kastélyban. Emlékszem, az őszi nagy esők idején esténként ernyőt kellett ágyam fölé kifeszíteni, nehogy megázzam. Az intéző lovain lovagoltam, s ő kék véremet, magas rangomat tisztelve tűrte ezt, de kissé hosszúnak érezte ott-tartózkodásomat. Apám ezerkétszáz frank járadékot állapított meg számomra, s azt hitte, elkárhozik, mert egy jakobinusnak enni ad. Szegény anyám és húgaim ruhákról mondtak le, hogy én apró ajándékokat adhassak szeretőimnek. Ez a nagylelkűség gyötrelmes volt. És ráadásul – az emberek már gyanítani kezdték, milyen nyomorult és szegény vagyok, s a környék fiatal nemesei szánakoztak rajtam. Előbb-utóbb valamelyik üresfejű nem titkolta volna tovább, hogy mennyire megveti a szegény jakobinust, akire oly szánalmas jövő vár; mert az ő szemükben én csak az voltam! Igen, előbb-utóbb megvágott volna valaki, vagy én vágok meg valakit a kardommal, s ezért a Fenestrelles-erődbe kerülök, vagy megint menekülhetek Svájcba, változatlanul ezerkétszáz frank járadékkal. A hercegnének köszönhetem a boldogságot, hogy mindez a baj elmaradt tőlem; s ő szeret olyan szenvedélyes barátsággal, ahogyan nekem kellene őt szeretnem!”

„A nevetséges és silány élet helyett, melyben szomorú, ostoba barommá süllyedtem volna, négy év óta egy nagyvárosban élek, remek fogatom van, s nem ismertem meg az irigységet, a vidékiek földhözragadt érzelmeit. És ez a nagyon kedves nagynéni csak azért korhol, mert nem veszek fel elég pénzt a bankártól. Magamra akarom-e dönteni csodálatos életemet? El akarom veszíteni egyetlen barátomat? Mert ehhez elég, ha kiejtem a hazugságot; elég, ha az elbűvölő, páratlan asszonynak, akihez oly szenvedélyes barátsággal ragaszkodom, azt mondom: szeretlek! – én mondom, aki nem is tudom, mi az: szerelemmel szeretni! Egész nap azzal vádolna, hogy hiányzik belőlem a lobogás, amit valóban nem ismerek. Marietta egészen más; nem lát belém, egyetlen simogatást már rajongó odaadásnak érez; azt hiszi, őrülten szerelmes vagyok, s ő a legboldogabb nő a világon.”

„A gyengéd vakságot, melyről azt hiszem, hogy szerelem, talán egyszer ízleltem meg: ott a belga határon, a zondersi fogadóban, a fiatal Aniken mellett.”

Sajnálkozva mondjuk most el Fabriziónak egy nagyon elítélendő cselekedetét: zavartalan bolognai életében szerelem ellen lázadó szívét megejtette a szánalmas hiúság, s nagyon messzire sodorta. Ebben az időben Bolognában tartózkodott a híres Fausta, századunk nagy, igen nagy énekesnője, s talán a legszeszélyesebb asszony, aki valaha is élt. Róla írta Burati, a kitűnő velencei költő híres, csípős szonettjét, melynek sorait akkoriban egyképpen ismerték hercegek és utcagyerekek.

„Akar és nem akar, egy napon imád és gyűlöl, csak az állhatatlanságban tud elégedett lenni, megvet mindent, amit a világ csodál, míg a világ őt csodálja: ezek a hibák mind Fausta hibái, s még más hibái is vannak. Ne kerülj hát a kígyó közelébe; ha a közelébe kerülsz, te meggondolatlan, elfelejted szeszélyeit! Ha olyan szerencsés vagy, hogy hallhatod őt, elfelejted saját magadat, és a szerelem egyetlen pillanat alatt azzá tesz, amivé Circe tette egykor Ulysses társait.”

A csodálatos szépséget akkor éppen a fiatal M. gróf hatalmas pofaszakálla és elképesztő szemtelensége bűvölte el. Annyira elbűvölte, hogy a gróf szörnyű féltékenysége ellen sem lázadt fel. Fabrizio látta a grófot Bologna utcáin, s bosszantotta a fölény, ahogyan az elfoglalta a járdát, és kegyeskedett a közönséget elkápráztatni kellemével. Ez a fiatal férfi dúsgazdag volt, s azt hitte, hogy mindenhez joga van; s mert pökhendisége miatt sokszor megfenyegették, többnyire csak nyolc-tíz bulo (bérgyilkos) kíséretében jelent meg, akik személyzetének egyenruháját viselték, s birtokairól hozatta őket, Brescia környékéről. Fabrizio tekintete összeakadt a félelmetes gróf pillantásával, amikor véletlenül éppen Faustát hallgatta. Ennek a hangnak angyali lágysága egészen elragadta őt: nem is álmodta, hogy van ilyen hang. A fenséges boldogságnak olyan élményét köszönhette neki, mely gyönyörűséges ellentéte volt akkori napjai eseménytelenségének. „Ez volna végre a szerelem?” – kérdezte önmagától. Kíváncsi volt már erre az érzésre; izgatta, hogy belekössön M. grófba, akinek tekintete félelmesebben döfött, mint egy ezreddobosé – hősünk belevetette hát magát abba a gyerekes játékba, hogy gyakran ott sétálgatott a Tanari-palota előtt, melyet M. gróf Faustának bérelt.

Egy nap, estefelé, Fabrizio éppen azon fáradozott, hogy valamiképpen felhívja magára Fausta figyelmét, amikor harsány röhögés csapott feléje: a gróf több bulója röhögött rá a Tanari-palota kapujában. Fabrizio hazaszaladt, megtömte magát pisztolyokkal, s újra megjelent a palota előtt. Fausta a zsalu mögött várta visszatérését, s tetszett neki, hogy a fiú visszajött. M. féltékeny volt az egész világra, de különösképpen féltékeny lett Giuseppe Bossira; szánalmas megjegyzésekre ragadtatta magát. Ezután hősünk minden reggel egy-egy levelet juttatott hozzá – csupán ennyit írt:

Giuseppe Bossi eltiporja a kellemetlenkedő férgeket, különben a Pellegrino fogadóban lakik, via Larga 79.

M. gróf megszokta, hogy hatalmas vagyona, kék vére és harminc rettenthetetlen szolgája mindenütt tiszteletet kelt, s a rövid levélkét nem akarta megérteni.

Faustának persze másféle leveleket írt Fabrizio; M. gróf kémeket küldött a vetélytárs nyomába, s ez a vetélytárs talán nem is volt egészen veszélytelen. Először is megtudta igazi nevét, majd azt, hogy most éppen nem mutatkozhatik Pármában. Néhány nap múlva M. gróf, a bulók, a pompás lovak és Fausta Pármába vonultak.

Fabrizio belemelegedett a játékba, másnap utánuk ment. A hű Lodovico hiába ontotta érzelmes intelmeit, Fabrizio a pokolba küldte, s Lodovico, aki maga is bátor volt, csodálattal figyelte gazdáját; különben is ez az út közelebb vitte szép szeretőjéhez, akit Casal-Maggioréban hagyott. Lodovicónak sikerült nyolc-tíz embert összeszedni, akik még Napóleon ezredeiben szolgáltak, s most Giuseppe Bossihoz szegődtek; úgy nevezték őket: az inasai. „Ha semmilyen kapcsolatot nem tartok fenn Mosca gróffal, a rendőrminiszterrel, sem a hercegnével, csak a saját bőrömet viszem vásárra! – így okoskodott Fabrizio, amikor elkövette az őrültséget, s Fausta után indult. – Később majd azt mondom Ginának, hogy a szerelmet kerestem, a szépséges valamit, amivel még sohasem találkoztam. Annyi bizonyos, hogy mindig Faustára gondolok, akkor is, amikor nem látom őt... De hangjának emléke él-e bennem, vagy személyének varázsa?” Nem gondolt többé egyházi karrierjével; majdnem olyan ijesztő pofaszakállt és bajuszt növesztett, mint M. gróf, így nehezebben ismerhették fel. Hadiszállását nem Pármában ütötte fel – nagy meggondolatlanság lett volna! Egy közeli falut választott, erdők között, a saccai úton, mely nagynénje kastélyához vezetett. Lodovico tanácsára ebben a faluban úgy jelent meg, mint egy különc angol nagyúr inasa: gazdája százezer frankot költ évenként arra, hogy kedvére vadászhasson, s nemsokára meg is érkezik a comói tó mellől, ahol most a pisztránghalászat tartóztatja. Szerencsére az a szemrevaló kis palota, melyet M. gróf a szép Faustának bérelt, Párma déli negyedében, egészen a város szélén állt, éppen a saccai út mentén, s Fausta ablakai arra a szép, hatalmas fasorra nyíltak, mely az erődítés magas tornya alatt húzódott. Fabriziót senki nem ismerte ebben az elhagyatott negyedben; gondosan figyelte M. grófot, s egyik nap, amikor a gróf távozott a csodálatos énekesnőtől, Fabrizio a legmerészebben, fényes nappal megjelent az úton. Hogy pontos legyek, el kell mondanom: remek lovon ült, s jól felfegyverkezett. Éppen muzsikusok helyezkedtek el nagybőgőikkel Fausta ablakai alatt, muzsikusok, akik az olasz városok utcáit járják, és sokszor igazán jól játszanak: hangoltak, majd elég tetszetősen elénekeltek egy kantátát a művésznő tiszteletére. Fausta az ablakhoz állt, s nem volt nehéz észrevennie a jó modorú fiatal férfit, aki lovon ült, s az út közepén tartózkodott; először üdvözölte őt, majd félreérthetetlen tekintettel nézte. Bár Fabrizio túlzottan angolos ruhát öltött, Fausta hamarosan felismerte a szenvedélyes levelek íróját: miatta kellett Bolognából eljönnie. „Különös ember! – gondolta az énekesnő. – Azt hiszem, szeretni fogom. Van száz aranyam, könnyen itthagyhatom ezt a szörnyű M. grófot; szellemtelen, és nincs benne semmi kiszámíthatatlan; már csak azzal szórakoztat, hogy olyan kegyetlen arcú szolgái vannak.”

Fabrizio másnap megtudta, hogy Fausta minden délelőtt tizenegy óra tájt a városban hallgat misét, ugyanabban a San Giovanni-templomban, melyben az ő dédapjának, Ascanio del Dongo érseknek síremléke látható – nagy merészség volt, de ide is követte. Igaz, hogy Lodovico kitűnő angol parókát szerzett, s Fabrizio haja rőten lángolt. Haja színéről, melyet szívének lángjaihoz hasonlított, szonettet írt: a verset Fausta bájosnak tartotta; a szonettet ismeretlen kéz gondosan zongorájára helyezte. Hét napja folytak már ezek a kis támadások, de Fabrizio úgy látta, hogy legváltozatosabb ötleteivel sem jutott sokkal előbbre: Fausta nem fogadta őt. Hősünk túlozta a különcködést; az énekesnő később bevallotta, hogy félt tőle. Fabriziót már csak a halvány remény tartotta Pármában: talán mégis sikerül megismernie azt, amit szerelemnek neveznek; de közben gyakran unatkozott.

–  Menjünk innen, uram! – hajtogatta egyre Lodovico. – Nem szerelmes maga! Kétségbeejtően hideg és józan. Különben sem halad semmit; szedjük a sátorfánkat, ne szégyenkedjünk itt tovább!

Fabrizio rosszkedvűen már-már vissza is vonult volna; de ekkor meghallotta, hogy Fausta Sanseverina hercegné palotájában fog énekelni. „Ez az isteni hang talán végre lángra gyújtja szívemet!” – reménykedett. És olyan merész volt, hogy álruhában belopózott abba a palotába, ahol minden szem ismerte őt. Képzelje el az olvasó a hercegné izgalmát: a hangverseny befejezése előtt egy vadászruhás férfit pillantott meg, a nagy fogadóterem ajtajában állt, s megjelenése annyira emlékeztette valakire. Rögtön Mosca grófot kereste, s a gróf csak ekkor mondta el neki Fabrizio valószínűtlen, hihetetlen őrültségét. A grófnak nagyon tetszett ez a hetykeség. Boldoggá tette a szerelem, mely nem a hercegnét ostromolta; a gróf kifogástalan lovag és férfi volt, amikor nem politizált; ahhoz az elvhez igazodott, hogy ő is csak annyira lehet boldog, amennyire a hercegné az.

–  Megmentem a fiút önmagától! – nyugtatta szerelmét. – Képzelje csak, mennyire örülnének ellenségeink, ha ebben a palotában tartóztathatnák le. De száznál több emberem tartózkodik itt, azért kértem el magától a nagy víztorony kulcsát. A fiú úgy viselkedik, mint aki halálosan szerelmes Faustába, de nem sikerül elhódítania M. gróftól, aki viszont királynét megillető életet biztosít ennek a bolond nőnek.

A hercegné arca égő fájdalomról árulkodott: hát Fabrizio csak közönséges kéjt hajszoló férfi – a gyengéd, komoly érzelmeket nem ismeri?

–  S velünk nem is beszélt! Ezt soha nem tudom neki megbocsátani! – suttogta végre. – És én naponta írtam neki Bolognába!

–  Én meg nagyon becsülöm, hogy ilyen tartózkodó! – vitatkozott a gróf. – Kalandjával nem akar nekünk kellemetlenséget szerezni, s milyen mulatságos lesz, amikor majd elmondja!

Fausta hóbortosabb volt, semhogy hallgatni tudott volna arról, ami foglalkoztatta: tekintete itt, a hangversenyen sem titkolta, hogy minden dalát a vadászruhás, magas fiatal férfinak énekli, s másnap M. grófnak megemlítette ismeretlen hódolóját.

–  Hol szokta látni? – kérdezte indulatosan a gróf.

–  Utcán, templomban...

Fausta bizonytalanul felelt. Rögtön jóvá akarta tenni meggondolatlanságát, vagy legalább mindent elmosni, ami M. grófot Fabrizióra emlékeztette volna. Hosszú leírásba bonyolódott, egy magas, fiatal, vörös hajú férfiról beszélt, akinek kék a szeme; bizonyára nagyon gazdag, félszeg angol lehet, vagy talán herceg. Erre a szóra M. gróf, aki nem volt éppen ragyogó elme, dagadozó hiúsággal rögtön arra gondolt: vetélytársa nem más, mint Párma trónörökös-hercege. Ez a szegény, mélabús fiatalember, akit öt-hat nevelő, helyettes nevelő, tanár s még annyian mások őriztek, s ezek az őrök csak nagy tanácskozások után engedték meg neki, hogy a palotából kisétáljon, különös pillantásokkal nézett minden valamelyest elfogadható nőt, akihez szabad volt közelednie. A hercegné hangversenyén – rangjához méltón – az egész közönség előtt ült, egy magányos karosszékben, háromlépésnyire a csodálatos Faustától, s tekintete végképp felháborította M. grófot. Fausta jól mulatott a mértéktelen hiúságon s a rögeszmén, hogy a gróf egy trónörököst tart vetélytársának, s gyönyörködve eljátszadozott azzal, hogy száz meg száz ártatlanul elárult részlettel erősítse M. gróf hitét.

–  A maguk családja éppen olyan régi család, mint a Farnese-ház, ennek a fiúnak a családja? – kérdezte egyszer a gróftól.

–  Mit mond? Éppen olyan régi-e? Tudja meg: az én családomban nincsenek fattyak.[50]

A véletlen úgy intézte, hogy M. gróf sohasem figyelhette meg kedvére állítólagos vetélytársát, s így szilárdan kitartott a hízelgő gondolatnál, hogy egy fejedelmi herceg az ellenfele. Mert Fabrizio, amikor vállalkozása nem kívánta, hogy Pármában legyen, a Sacca körüli erdőkben vagy a Pó partján élt. Amióta M. gróf azt hitte, hogy Fausta kegyéért egy herceggel versenghet, sokkal büszkébb, de sokkal óvatosabb is lett. Nagyon komolyan kérte az énekesnőt, viselkedjék mindig tartózkodóan. Féltékenyen, szenvedélyesen, szerelmesen térdre borult előtte, majd határozottan kijelentette: a becsülete mocskolódik be, ha Fausta bedől a fiatal hercegnek.

–  De megbocsásson! Ha beleszeretek, senki nem mondhatja rám, hogy bedőltem. Még sohasem láttam a lábam előtt herceget térdepelni...

–  Ha enged neki – nézett rá a gróf gőgösen – a hercegen talán nem tudok bosszút állni; de hogy megbosszulom magam, az bizonyos!

Kiment és vadul becsapta maga mögött az ajtót.

Ha Fabrizio ilyen pillanatban jelentkezik – kétségtelenül közelebb jut céljához.

Este, előadás után, a gróf így búcsúzott Faustától:

–  Ha kedves az élete, meg ne halljam, hogy a fiatal herceg bejutott a villájába. A herceg ellen nem tehetek semmit; de ne juttassa eszembe, hogy magával azt tehetem, amit akarok!

–  Ó, kis Fabrizióm! – kiáltott fel Fausta. – Csak tudnám, hol vagy most?

Egy gazdag, fiatal férfit, akit születése óta mindig hízelgők vesznek körül, sok mindenbe belesodorhatja a sértett hiúság. M. gróf őszinte szerelme most haraggal lángolt Faustáért: nem csillapította a leselkedő veszély, hogy annak az uralkodónak egyetlen fiával kell harcolnia, akinek országában él. S még az sem jutott eszébe, hogy igyekeznie kellene jól megnéznie ezt a herceget; vagy legalább figyeltetni őt. S mert nem tudta másképp megtámadni, M. gróf merész tervet eszelt ki: nevetségessé teszi. „Örökre száműznek Pármából; hát aztán, mit bánom!” Ha ehelyett inkább vetélytársáról tudakozódik: elmondják neki, hogy a szegény fiatal herceg csak három-négy aggastyán kíséretében juthat ki az utcára, az etikett unalmas őrei között, s hogy egyetlen szórakozása, amit maga választott, s amit engedélyeztek neki: az ásványtan. Fausta kis palotáját, melyben sűrűn megfordult Párma jó társasága, éjjel-nappal kémek vették körül: M. gróf óráról órára tudta, mit csinál az énekesnő, s még inkább, mit csinálnak a többiek körülötte. A féltékeny szerelmest megdicsérhetjük óvatosságáért: a szeszélyes asszony sokáig nem is sejtette a megerősített őrizetet. M. gróf minden megbízottja azt jelentette, hogy egy nagyon fiatal, vörös parókás férfi gyakran megjelenik Fausta ablakai alatt, de mindig más álruhában. „Kétségtelenül a fiatal herceg! – gondolta M. – Különben miért öltene álruhát? Hát istenemre, én nem vagyok az a férfi, aki meghátrál előle! Ha a Velencei Köztársaságban nem bitorlók kerülnek hatalomra, én is uralkodó herceg volnék!”

San Stefano napján a kémek jelentéseibe sötétebb szín keveredett; mintha arra céloztak volna, hogy Fausta már-már hajlik az ismeretlen udvarló és hódoló felé. „El is utazhatnék a nővel! – gondolta M. – De mit! Bolognából megfutottam del Dongo elől, innen meg egy herceg elől meneküljek? Mit szólna ez a fiú? Még azt hinné, hogy megijesztett. És az istenit! Vagyok olyan úr, mint ő!” M. gróf dühöngött; de a legterhesebb az volt, hogy semmiképpen nem akarta Fausta előtt elárulni szánalmas féltékenységét, mert tudta, hogy Fausta kigúnyolná. Tehát San Stefano napján, miután egy órát nála töltött, s az asszony oly készségesen becézte, amit ő csak hazugságnak és álnokságnak érezhetett, délelőtt tizenegy óra tájt elvált tőle; Fausta ezután öltözni kezdett, s a San Giovanni-templom miséjére készült. M. gróf hazasietett, egy fiatal papnövendék kopott, fekete ruhájába bújt, s rohant a San Giovanniba; jobboldalt a harmadik kápolna egyik síremléke mögött választott helyet; a síremlékre egy térdelő bíborost faragott ki a szobrász, és a bíboros karja alatt a gróf mindent látott; a szobor homályba borította a kápolna mélyét, s megfelelően elrejtette őt. Nemsokára látta, hogy Fausta megérkezik, szebb volt, mint bármikor; ragyogó ruhát öltött, húsz hódolója kísérte, az előkelő társaság fiataljai. Mosoly és öröm ragyogott az asszony szemében és ajkán. „Bizonyára reméli, hogy itt találkozik szerelmesével, akit miattam már oly régen nem láthatott!” – gyötrődött a szerencsétlen, féltékeny férfi. Fausta szemében hirtelen még fénylőbb lett az öröm. „Itt a vetélytársam! – állapította meg M. És alig bírt háborgó, végtelen hiúságával. – Miféle szerepet kell játszanom ellenfelemmel, az álruhás fiatal herceggel szemben!” De bárhogyan figyelt, nem tudta felfedezni őt, pedig sóvár tekintete mindenütt kereste.

Fausta percenként körülnézett a templomban, utána szerelmes, boldog pillantása mindig ott állapodott meg, annál a homályos saroknál, ahol M. rejtőzködött. A szenvedélyes szívben a szerelem leheletnyi árnyalatokat is túlozni tud, és nevetséges következtetésekhez vezet; szegény M. is elhitette végre magával, hogy Fausta látja őt, hiába uralkodott magán, észrevette halálos féltékenységét, s most szemére veti, de ugyanakkor gyengéd tekintettel meg is vigasztalja.

A bíboros síremléke, mely mögött M. lesben állt, négy-öt lábnyira a San Giovanni márványpadlózata fölé emelkedett. A divatos mise egy óra tájt ért véget, a hivők jó része ekkor eltávozott, és Fausta is elbocsátotta a város aranyifjúságát, úgy tett, mintha még imádkozni akarna; továbbra is ott térdelt székében, még gyengédebb és még ragyogóbb szemmel, merően nézte M.-et; most, hogy alig maradt valaki a templomban, tekintete már nem járt be mindent, mielőtt boldogan megpihent volna a bíboros szobrán. „Milyen finom!” – gondolta M. s azt hitte, Fausta őt nézi. Az énekesnő végre felállt, gyorsan kiment, de kezével előbb néhány furcsa mozdulatot tett.

M. megrészegedett a szerelemtől, őrült féltékenysége csaknem teljesen elpárolgott; ő is felemelkedett, hogy máris repülhessen kedvese villájába, ezer és ezer köszönetet súgva neki, s ekkor a bíboros síremléke előtt elhaladva megpillantott egy feketébe öltözött fiatal férfit, mindene fekete volt: ez a gyászos jelenség mostanáig itt térdelt, szorosan a sírfelirat mellett, úgy, hogy a féltékeny szerelmes tekintete, bár őt kereste, elszállt a feje fölött, s nem láthatta meg.

A fiatal férfi felállt, gyorsan megindult, s máris hét-nyolc, kissé lomha mozgású és szokatlan megjelenésű ember vette körül; mintha hozzá tartoztak volna. M. sietve utánuk eredt, de anélkül, hogy bármilyen feltűnést keltettek volna, a lomha férfiak, akik vetélytársát védték, útjába álltak a főbejáratnál, a szűk belső ajtó előtt. Amikor végre ő is kiért az utcára, már csak azt láthatta, hogy egy kopott kocsi ajtaját becsapják; a rozoga kocsi elé két pompás lovat fogtak be; a furcsa fogat egy pillanat alatt eltűnt szeme elől.

Lihegett a haragtól, amikor hazaért; nemsokára megjöttek kémei is, akik hidegen jelentették, hogy a titokzatos szerelmes ma papnak öltözött, ájtatosan térdelt, egészen közel ahhoz a síremlékhez, mely a San-Giovanni-templom egyik homályos kápolnájának bejáratánál állt. Azt is jelentették: Fausta ott maradt, míg a templom csaknem teljesen kiürült, s akkor gyorsan néhány jelt váltott az ismeretlennel; mintha kereszteket írt volna a levegőbe. M. a hűtlen nőhöz rohant; először történt meg, hogy Fausta nem tudta titkolni zavarát; a szerelmes nő hazug ártatlanságával mesélte, hogy szokása szerint elment a San Giovanniba, de ott nem látta azt a férfit, aki üldözi. Szavaira a grófot elöntötte a harag, s úgy kiabált vele, akár a legutolsó ronggyal; elmondta, mit látott, az egyre forróbb vádakra egyre merészebb hazugságok következtek, M. tőrt rántott, és az asszonyra vetette magát. Fausta ekkor hideg nyugalommal ezt mondta:

–  Hát igen! Igaz minden, amit szememre vet. De megpróbáltam eltitkolni, nehogy vakmerősége olyan őrült bosszúba sodorja, amin mind a ketten rajtaveszthetünk. Mert vegye tudomásul végre: az a férfi, aki figyelmességével üldöz, úgy hiszem, olyan valaki, aki nem szokta meg, hogy akarata akadályba ütközik, legalábbis ebben az országban nem.

Majd igen ügyesen emlékeztette M.-et, hogy voltaképpen semmi joga sincs rendelkezni vele, s végül közölte, hogy valószínűleg nem megy többé a San Giovanni-templomba. M. gróf halálosan szerelmes volt, s a fiatal nőben az óvatosság – úgy látszik – némi kacérsággal is keveredett: lefegyverezte a grófot. M. arra gondolt, itthagyja Pármát; akármilyen hatalmas a fiatal herceg, nem követheti őket, s ha mégis megteszi, akkor már egyenlő ellenfelek. De önérzete ismét figyelmeztette: ezt a távozást menekülésnek mondhatják, s M. erre rögtön elnyomta a menekülés gondolatát.

„Nem is sejti, hogy a kis Fabrizio itt van! – ujjongott boldogan az énekesnő. – Most azután nem kell törődnünk vele!”

Fabrizio nem tudta, milyen szerencsés; amikor másnap az énekesnőnél gondosan bezárt ablakok fogadták, s Faustát nem látta sehol, már kissé hosszadalmasnak érezte a játékot. Lelkiismerete is jelentkezett. „Mibe sodrom még szegény Mosca grófot, rendőrminiszterünket! Még azt hihetik, a bűntársam; idejöttem Pármába, s kettétöröm a karrierjét! Ha viszont elejtem ezt a régóta dédelgetett tervet, mit mond a hercegné, amikor szerelmi próbálkozásomról beszámolok neki.”

Így elmélkedett egy este, s már-már úgy határozott, hogy feladja a játszmát; ide-oda járkált a hatalmas fák alatt, melyek Fausta villáját elkerítették a fellegvártól. S egyszerre észrevette, hogy egy feltűnően apró termetű kém követi; le akarta rázni magáról, de hiába fordult be több utcába is, az apró lény mintha hozzáragadt volna. Türelmét vesztve most egy teljesen elhagyatott sikátorba sietett be, mely a Párma folyóval párhuzamosan húzódott: itt várakoztak leshelyükön emberei. Jeladására rárohantak a nyomorult kis kémre, aki térdre borult előttük: Bettina volt, Fausta szobalánya. Három napig unatkozva és bezárkózva éltek; ő végre férfiruhát öltött, hogy megtévessze M. gróf őrét, melytől úrnőjével együtt nagyon féltek. Bettina vállalkozott: felkeresi Fabriziót, s elmondja neki, hogy szenvedélyesen szeretik, forrón vágynak rá, hogy lássák; de a San Giovanni-templomban nem jelenhetnek meg többé. „Éppen ideje! – gondolta Fabrizio. – Éljen az állhatatosság!”

A kis szobalány nagyon csinos volt, néhány pillanat alatt kiragadta Fabriziót erkölcsös álmodozásából. Megtudta tőle, hogy a sétateret s az utcákat, melyekben megfordult ma, gondosan őrzik M. kémei, anélkül hogy bárki észrevehetné őket. Földszinti vagy első emeleti lakásokban szobákat béreltek, és zsaluk mögé rejtőzve mély csendben figyelik, mi történik a látszólag elhagyott kicsi közökben is, s meghallanak minden elejtett szót.

–  Ha a kémek megismerték a hangomat – mondta a kis Bettina – irgalom nélkül leszúrnak, amikor hazamegyek, s utánam talán még szegény úrnőmet is.

Fabrizio elragadónak érezte félelmét.

A lány folytatta:

–  M. gróf dühöng, és asszonyom tudja, hogy semmitől sem riad vissza... Megbízott, mondjam meg magának: száz mérföldre szeretne innét lenni! Magával!

Azután elmondta a San Stefano-napi jelenetet és M. haragját, aki Fausta minden pillantását és szerelmes jeladását észrevette: a pillantások és jelek mind-mind Fabriziónak szóltak, akit Fausta azon a napon különösen szeretett. A gróf előrántotta tőrét, megmarkolta Fausta haját; s ha úrnője nem olyan bátor, nyomban végez vele.

Fabrizio felvitte a csinos Bettinát kis lakásába, melyet a közelben bérelt. Azt mondta neki, hogy Turinból való, egy előkelő ember fia, aki most éppen Pármában tartózkodik, s ezért nagyon óvatosnak kell lennie. Bettina nevetve felelte, hogy bizony sokkal nagyobb úr ő, mint amilyennek mondja magát. Kis időbe telt, míg hősünk megértette, hogy a kedves lány nem kisebb valakinek: magának a trónörökösnek hiszi őt. (Fausta már félt, s már-már szerelmes volt Fabrizióba; még szobalánya előtt is megállta, hogy ne ejtse ki a fiú nevét; mindig csak a trónörököst emlegette.) Végül Fabrizio ráhagyta a csinos lányra: eltalálta az igazat.

–  De ha megtudják, ki vagyok, nem láthatom többé úrnődet, pedig már eléggé bebizonyítottam, mennyire imádom őt; és apám miniszterei, a sok szánalmas gazember, akiket egyszer sorra kidobok majd, úrnődet feltétlenül kiutasítanák; elrendelnék, azonnal hagyja el a fejedelemséget, melyet eddig megszépített jelenléte.

Hajnalra Fabrizio több találkatervet beszélt meg a kis szobalánnyal, hogyan láthatná Faustát; magához szólította Lodovicót s még egy nagyon ügyes emberét, akik Bettinával tárgyaltak, míg ő egy különös és különcködő levelet írt Faustának; helyzetükben a tragédia minden szélsősége és lehetősége ott lappangott, s ő ezt ki is használta. Csak napkelte után búcsúzott Bettinától, akit teljesen elbűvölt a fiatal herceg modora.

Százszor is elismételték: most, hogy Fausta és szerelmese már értik egymást, a férfi nem jelenik meg többé a kis palota ablakai alatt, csak akkor, ha fogadhatják is, ezt pedig valamiképpen jelzik. De Fabrizio belehabarodott Bettinába, s mert úgy érezte, hogy Faustánál is egyenesben van már, nem tudott nyugton maradni falujában, két mérföldnyire Pármától. Másnap, éjféltájt, erős kísérettel lóháton megjelent Fausta ablakai alatt, hogy elénekeljen egy akkor népszerű áriát, melynek szövegét megváltoztatta. „Azt hiszem, így viselkedik ilyenkor egy lovag!”

Amióta Fausta nem titkolta, hogy találkozni szeretne vele, Fabrizio nagyon elnyúltnak érezte az egész hajtóvadászatot. „Nem, cseppet sem vagyok szerelmes! – állapította meg, míg elég hamisan énekelt a kis palota ablakai alatt. – Bettina százszor jobban tetszik, mint Fausta. Milyen jó lenne, ha most Bettinához surranhatnék be!” Fabrizio meglehetősen unatkozott, s megfordult, hogy visszatér falujába; ekkor Fausta palotájától körülbelül százlépésnyire tizenöt-húsz ember rontott rá: négyen elkapták lova kantárját, két másik Fabrizio karját szorította le. Lodovicót és Fabrizio brávóit[51] is megtámadták, de azok el tudtak menekülni; néhányan elsütötték pisztolyukat. Mindez villámgyorsan történt; mintha csak varázslat lett volna, egyetlen szempillantás alatt ötven égő fáklya tűnt fel az utcában. Jól felfegyverzett férfiak tartották a fáklyákat. Fabrizio – hiába fogták – leugrott lováról; megpróbált áttörni ellenségein; meg is sebesítette egyik támadóját, aki vasmarokkal szorította karját; de ugyancsak elámult, amikor ez az ember a legtiszteletteljesebben ezt mondta neki:

–  Szép kegydíjat kapok majd felségedtől ezért a sebért. A kis pénz jobban jön, mintha felségsértési pert akasztanának rám, amiért kardot húztam hercegemre.

„Hát így bűnhődöm butaságomért! – gondolta Fabrizio. – Olyan bűnért kárhozom el, ami cseppet sem ízlett nekem.”

Alig fejeződött be a kis csetepaté, máris több díszes ruhájú lakáj termett mellette, aranyozott és különösen kifestett, hordozható székkel: karneváli felvonulásokon visznek ilyen groteszk székeket az álarcosok. Hat férfi – kezében tőrrel – arra kérte őfenségét, üljön be; az éjszakai hűvös levegő, így mondták, még megárthat a hangjának. Tetszelegve játszották, milyen tisztelettudóak, percenként és majdnem kiabálva ismételgették a herceg nevét. A menet megindult. Fabrizio legalább ötven férfit számolt meg, mind égő fáklyát vittek. Éjfél után egy óra lehetett, a pármaiak az ablakokban szorongtak: az egész komédia bizonyos méltósággal zajlott. „M. gróf tőrétől féltem – gondolta Fabrizio. – De megelégszik azzal, hogy nevetségessé tesz. Nem is hittem, hogy ennyi ízlése van! De igazán hiszi-e, hogy a herceggel van dolga? Ha tudja, hogy csak Fabrizio vagyok, jó lesz vigyázni a tőrökre!”

Az ötven fáklyás férfi és a húsz fegyveres előbb sokáig állt Fausta ablakai alatt, majd a város legszebb palotái elé vonultak. A gyaloghintó két oldalára rendelt majordomusok[52] időnként megkérdezték a fenséges urat, nincs-e valamilyen rendelkezése számukra? Fabrizio nem vesztette el a fejét; a fáklyák szétáradó fényénél látta, hogy Lodovico és emberei, amennyire csak tehették, a menet nyomában maradtak. „Lodovicónak csak nyolc-tíz embere van, nem mer támadni!” – gondolta Fabrizio. A gyaloghintó belsejéből igen jól látta, hogy a komisz tréfa végrehajtói állig felfegyverkeztek. Úgy tett, mintha jókedvűen évődne a melléje rendelt majordomusokkal. Több mint kétórai diadalmas menetelés után észrevette, hogy ahhoz az utcához érnek, melyben a Sanseverina-palota áll.

Amint befordultak a palotához vezető utcába, villámgyorsan felrántja a gyaloghintó ajtaját, mely elöl kicsapódik, átveti magát az egyik rúdon, tőrszúrással feldönti az egyik fegyverest, aki fáklyáját az arcához tartja; őt is megszúrják, vállát éri a döfés, egy másik fegyveres az égő fáklyával megperzseli szakállát, de Fabrizio végül mégis eléri Lodovicót, odakiáltja neki:

–  Szúrd le! Szúrd a fáklyásokat!

Lodovico jobbra-balra sújt kardjával, megszabadítja őt két embertől, akik üldözőbe vették. Fabrizio futva ér a Sanseverina-palota kapujáig; a portás kíváncsian kinyitotta a nagy kapuba vágott, három láb magas kicsi ajtót, s elképedten bámulta a sok fáklyát. Fabrizio egyetlen ugrással túljut a küszöbön, s bevágja maga mögött a kicsi ajtót. A kertbe rohan, és kimenekül azon az ajtón, mely egy teljesen elhagyatott utcára nyílik. Egy óra múlva kijutott a városból, reggelre átlépte a modenai határt; végre biztonságban volt. Este megérkezett Bolognába. „Gyönyörű kaland! – sóhajtott fel. – Még csak nem is beszélhettem a szerelmemmel.” Azon nyomban bocsánatkérő levelet írt a grófnak és a hercegnének, óvatos leveleket; elmondta bennük, mit érez, de az ellenség nem tudhatott meg róla semmit. „A szerelembe voltam szerelmes – írta a hercegnének. – Mindent elkövettem, hogy megismerjem, de – úgy látszik – a természet megtagadta tőlem a szerelmet és a mélabút; legfeljebb a köznapi gyönyört ismerhetem meg!” S még sok hasonlót írt.

Szinte elképzelhetetlen, mennyire felkavarta ez a kaland Pármát. Titokzatossága izgatta a kíváncsiakat, s nagyon sokan látták a fáklyákat és a gyaloghintót. De ki lehetett az elrabolt férfi, akivel olyan tisztelettudóan bántak? Másnap egyetlen ismert előkelőség sem hiányzott a városból.

A kisemberek, akik abban az utcában laktak, ahol a rab eltűnt, azt suttogták ugyan, hogy láttak egy holttestet; de fényes nappal, amikor már mindenki kimerészkedett, a csatának nem találták más nyomát, csak sok vért a kövezeten. Még aznap legalább húszezer kíváncsiskodó látogatott el ebbe az utcába. Itália városai megszokták a különös látványosságokat, de mindig ismerik a miértet és a hogyant. Ebben az esetben az hökkentette meg Pármát, hogy amikor már rég nem a fáklyásmenet volt a legfőbb érdekesség, még akkor sem tudták, még egy hónap múlva sem, ki lehetett M. vetélytársa, aki a gróftól el akarta rabolni Faustát; s ezt a mindenre ügyelő, okos Mosca rendezte így. A féltékeny és bosszúálló szerelmes már a sétáltatás elején megszökött. A gróf parancsára Faustát a fellegvárba zárták.

A hercegné jót mulatott egy kis igazságtalanságon, amit Mosca követett el kényszerűségből, hogy leszerelje a fejedelem kíváncsiságát, nehogy IV. Ranuccio Ernesto tudomást szerezzen Fabrizio szerepéről.

Akkoriban egy érdemes kutató érkezett északról Pármába, a középkor történetét kívánta megírni; a könyvtárakban kéziratok után nyomozott, s a gróftól minden elképzelhető engedélyt megkapott. De ez a kutató nagyon fiatal volt, és ingerlékeny; olyasmit képzelt, hogy Pármában mindenki gúnyolódik vele. Nem tagadhatjuk, hogy a gyerekek néha utánaszaladtak az utcán – megbámulták gőgösen vállalt és mutogatott, hatalmas, élénkvörös hajzatát. Tudósunk azt hitte, hogy a fogadóban mindenért többet kérnek tőle, mint mástól, s addig nem is fizette ki a legjelentéktelenebb számlát sem, míg nem lapozta fel bizonyos Starke asszony útikönyvének huszadik kiadását: ez a könyv felvilágosítja az okos angolokat, mibe kerül egy pulyka, egy alma, egy pohár tej s bármilyen más áru.

A vörös sörényű tudós ugyanazon az estén, amikor Fabriziót megsétáltatták, nagyon megdühödött a fogadósára, s kis pisztolyokat rántott elő zsebéből, hogy elégtételt vegyen a camerierén[53] aki egy közepes nagyságú őszibarackért két sout merészelt tőle kérni. Letartóztatták, mert főbenjáró bűn, ha valaki pisztolyt tartogat a zsebében.

Mivel ingerlékeny tudósunk magas és sovány volt, Mosca grófnak másnap reggel eszébe jutott: úgy tálalja a fejedelemnek a kalandot, hogy ez az idegen volt a vakmerő, akit megtréfáltak, mert M. gróftól el akarta rabolni Faustát. Pármában háromévi gályarabsággal büntetik, aki kis pisztolyokat tartogat a zsebében, de a büntetést soha nem hajtják végre. Két hete ült már börtönben a tudós, s ezalatt csak egyetlen ügyvéddel beszélt, aki megijesztette őt a kegyetlen törvényekkel, melyeket a hatalmon levők gyávasága kívánt a titkos fegyverviselők ellen; ekkor egy másik ügyvéd kereste fel fogságában, ez meg elmondta neki: milyen sétával leckéztette meg M. gróf ismeretlenül maradt vetélytársát. A rendőrség nem akarja bevallani a fejedelemnek, hogy nem tudja kideríteni, ki a vetélytárs. „Vallja azt, hogy tetszeni akart Faustának; hogy ötven briganti elrabolta magát, amikor a művésznő ablaka alatt énekelt; hogy egy óra hosszat sétáltatták a gyaloghintóban, s közben folyton udvariaskodtak magával. Nincs ebben a vallomásban semmi, amit szégyellnie kellene; egyetlen mondatot várnak csak magától. Amint kimondta, megszabadítja a rendőrséget kínos helyzetéből, a rendőrség postakocsira ülteti, a határra viteti, s barátságosan jó estét kíván.”

A tudós egy hónapig tiltakozott; a fejedelem már kétszer-háromszor is a belügyminiszter elé akarta vezettetni, s maga is ott kívánt lenni, amikor kihallgatják. De végül elfeledkezett az egészről, mire a történész bosszankodva elszánta magát a vallomásra; erre rögtön a határra szállították. A fejedelem haláláig azt hitte: M. gróf vetélytársa a sűrű vörös hajú férfi volt.

Három nap múlt el a séta óta; Fabrizio Bolognában rejtőzködve éppen arról beszélt hű Lodovicójával, hogyan találja meg M. grófot, amikor megtudta, hogy M. is itt bujkál, egy hegyi faluban, a firenzei út mentén. M. grófot csak három bulo kísérte ide; amikor másnap hazatért sétájáról, nyolc álarcos ragadta meg; azt mondták: a pármai titkosrendőrség emberei. Szemét bekötötték, s egy fogadóba vezették, két mérfölddel beljebb, a hegyek közé; itt igen előzékenyen gazdag vacsorával kínálták. Kitűnő olasz és spanyol borokat tettek eléje.

–  Tehát államfogoly vagyok? – kérdezte a gróf.

–  Szó sincs róla! – felelte udvariasan az álarcos Lodovico. – Csak egy magánszemélyt sértett meg, amikor a gyaloghintón megsétáltatta. Az illető holnap reggel párbajozni kíván önnel. Ha megöli, jó lovak, pénz és a genovai országúton váltáskor ismét jó lovak várják önt.

–  És ki az a hencegő? – tudakolta a gróf ingerülten.

–  Bombace a neve. Ön választja meg a fegyvert, s kitűnő, becsületes segédek állnak rendelkezésére. De egyiküknek meg kell halnia.

–  De hiszen ez gyilkosság! – rettent meg M. gróf.

–  Ugyan, ugyan! Egyszerű viadal; viadal életre-halálra azzal a fiatalemberrel, akit ön késő éjszaka végighordoztatott Párma utcáin, s aki elvesztené becsületét, ha megcsúfolója életben maradna. Kettejük közül az egyik felesleges a földön; megölheti, ez a választása! Rendelkezésére állnak párbajtőrök, nehéz lovassági kardok, pisztolyok, s még más fegyver is, minden, amit néhány óra alatt megszerezhettünk, mert sietnünk kellett. Bologna rendőrsége nagyon buzgó, ezt ön is tudhatja; nem engedhetjük meg, hogy beleavatkozzék ügyünkbe. Az a férfi, akit ön nevetségessé tett, nem mondhat le a párbajról.

–  De ha az a fiatalember fejedelmi...

–  Éppen olyan egyszerű magánember, mint ön; s még csak nem is olyan gazdag. De életre-halálra akar verekedni, s megmondhatom, kényszeríteni fogja erre a harcra.

–  Én nem félek semmitől! – kiáltotta M.

–  Ez az, amire ellenfele oly forrón vágyik! – vágta rá Lodovico. – Készüljön el arra, hogy holnap kora hajnalban az életét kell megvédenie. Olyan férfi fogja megtámadni, aki joggal haragudhatik önre, és aki nem kíméli majd életét. Ismétlem, ön választja meg a fegyvert; különben pedig írja meg a végrendeletét.

Másnap reggel hat órakor reggelit adtak be M. grófnak, azután kitárták a szoba ajtaját, mely mögött őrizték, és arra kérték, lépjen ki a hegyi fogadó udvarára. Az udvart sövény és elég magas fal vette körül; minden ajtót gondosan elreteszeltek.

Udvariasan felszólították a grófot, lépjen az egyik sarokba tolt asztalhoz, melyen néhány üveg bor és pálinka állt, azonkívül két pisztoly, két hosszú tőr, két nehéz kard, papír és tinta. A fogadó udvarra néző ablakaiban legalább húsz paraszt bámészkodott. M. gróf odakiáltott nekik: szánják meg!

–  Meg akarnak gyilkolni! Mentsétek meg az életemet!

–  Téved, uram! Vagy meg akar téveszteni! – kiáltotta Fabrizio is az udvar túlsó sarkából, egy másik asztal mellől, melyet ugyanúgy teleraktak fegyverekkel. Kabátját már levetette, arcát olyan vívósisak fedte, melyet vívótermekben látni.

–  Felszólítom, vegye fel sisakját – folytatta Fabrizio – ott fekszik maga előtt, s azután jöjjön ide előbbre, tőrrel vagy pisztollyal, mert maga választja a fegyvert, ahogyan már tegnap este hallotta.

M. gróf egyre szabadkozott, újabb és újabb nehézségekkel hozakodott elő, látszott, semmi kedve a verekedéshez; Fabrizio meg egyre attól rettegett: bár a hegyek között voltak, jó ötmérföldnyire Bolognától, a rendőrség mégis rájuk csap. Most már a legdurvább sértéseket vágta ellenfele arcába, s végre – megkönnyebülve sóhajtott – sikerült feldühítenie a grófot. M. felkapta az egyik tőrt s néhány lépést tett Fabrizio felé. A küzdelem elég lanyhán indult.

Néhány perc múlva hangos lárma állította meg őket. Hősünk a párbaj előtt úgy érezte: olyasmibe vág bele, amit egész életében szemére vethetnek, vagy csúnyán rágalmazhatják miatta. Megbízta hát Lodovicót, szedjen össze néhány tanút a környéken. Lodovico pénzt osztogatott ismeretlen embereknek, akik a közeli erdőben dolgoztak. Ezek most kiáltozva sereglettek össze: azt hitték, a kiosztott pénzért meg kell ölni megbízójuk ellenségét. Amikor a fogadóhoz értek, Lodovico arra kérte őket, tartsák nyitva a szemüket, s figyeljenek jól: a két verekedő fiatal férfi közül nem gazember-e az egyik, nem próbál-e jogtalanul előnyösebb helyzetbe kerülni?

A parasztok vad kiáltozása egy percre megszakította a párbajt, s a küzdelem csak nem akart újra megindulni. Fabrizio ismét a gróf hiúságát piszkálta.

–  Gróf úr! – kiáltotta oda. – Aki szemtelen, az legyen bátor is. Tudom, ez magának nehéz feltétel. Maga szívesebben megfizet embereket, akik azután a gazdájuk helyett bátrak.

M. gróf vérig sértve ismét ordítozni kezdett, hogy ő milyen sokáig járt Nápolyban a híres Battistini vívótermébe, s hogy ellenfele rögtön megfizet szemtelenkedéséért. S most, amikor végre feltámadt haragja, elég bátran verekedett; de semmi nem akadályozhatta meg Fabriziót, hogy jól bele ne szúrjon a gróf mellébe, s M. ezzel a sebbel hónapokig fekhetett ágyban. Lodovico kötözte be a sebesültet, s közben a fülébe súgta:

–  Ha bejelenti a párbajt a rendőrségen, az ágyában szúrom le!

Fabrizio Firenzébe menekült; eddig Bolognában bujkált, s csak itt, Firenzében kapta meg a hercegné érzékenyen számon kérő leveleit. A hercegné nem tudta megbocsátani, hogy ott volt a hangversenyen, s nem kívánt vele beszélni! Fabriziót elbűvölték Mosca gróf levelei; őszinte barátság és igazi nemesség sugárzott belőlük. Megsejtette: a gróf írhatott Bolognába, s olyasmit írhatott, hogy eloszlatta a gyanút, ami a párbaj miatt fenyegette őt. A rendőrség kifogástalanul igazságos volt: megállapította, hogy két idegen állampolgár, akik közül csak az egyiket, a sebesültet ismerik (M. grófot), tőrpárbajt vívott, a párbajnak legalább harminc paraszt tanúja volt, s a küzdelem végére odatévedt a falu papja is, aki hiába igyekezett szétválasztani a párbajozókat. S mert Giuseppe Bossi nevét ki sem ejtették, alig két hónap telt el, és Fabrizio már visszatérhetett Bolognába, s erősebben hitte, mint bármikor: sorsa arra ítéli, hogy a szerelemből ne ismerje meg a lélek nemes szerelmét. Hosszan és gyönyörűséggel írta ezt meg a hercegnének; nagyon fárasztotta már magányos élete, és ismét szenvedélyesen vágyódott a kedves, nagyon kedves esték után, amikor a gróffal és Ginával lehetett együtt. Amióta távol élt tőlük, nem érezte a jó társaság örömét.

Annyit unatkoztam, míg a szerelmet és Faustát hajszoltam – írta a hercegnének – hogy most, ha Fausta szeszélye még mindig felém fordulna, húsz mérföldet sem tennék meg, hogy szaván fogjam. Így hát ne félj attól, amint írod, hogy elmegyek utána Párizsba, ahol, hallom, őrült sikerrel mutatkozott be. De akárhány mérföldet megtennék, hogy egy este megint együtt lehessünk, veled és a gróffal, aki a legnagyszerűbb barát!

MÁSODIK RÉSZ

Annyit fecsegnek a köztársaságról: az őrültek meghiúsítják,
hogy élvezhessük a legkellemesebb monarchiát!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Mialatt Fabrizio a szerelmet hajszolta Párma közelében, egy faluban, Rassi államügyész, nem sejtve, hogy ilyen közel van, továbbra is úgy irányította perét, mintha csak liberális lett volna: azt mondta, nem talál mentőtanúkat, de voltaképpen mindenkit megfélemlített, aki mellette vallott volna; s végül csaknem egyévi igen ravasz munka után, és körülbelül két hónappal később, hogy Fabrizio visszatért Bolognába, egy bizonyos pénteken Raversi márkiné ragyogva s hangosan közölte szalonjában: egy órával ezelőtt meghozták az ítéletet a kis del Dongo ellen, s azt holnap a fejedelem elé terjesztik, aki aláírja és jóváhagyja. A hercegné néhány perc múlva megtudta ellensége szavait.

„A grófot rosszul szolgálják kémei! – gondolta. – Még ma délelőtt is azt hitte: legfeljebb egy hét múlva várható az ítélet. És talán nem is bosszantaná túlságosan, ha az én fiatal vikáriusom elkerülne Pármából. De visszajön még! Lesz ő még a mi érsekünk!” – folytatta dúdolgatva.

Csengetett.

–  Hívd össze a személyzetet a váróterembe! – rendelkezett inasának. – A szakácsok is jöjjenek! És a városparancsnoktól szerezz engedélyt, hogy négy postalovat kapjak. Félóra múlva fogasd be őket a hintóm elé.

A palota teljes női személyzete csomagolt; a hercegné gyorsan útiruhát öltött – minderről egyetlen szóval sem értesítették Mosca grófot. A hercegné szinte ujjongva gondolt rá, hogy ez egyszer semmibe veszi a grófot.

–  Barátaim! – fordult az összegyűlt személyzethez. – Megtudtam, hogy szegény unokaöcsémet távollétében elítélték, mert olyan vakmerő volt, hogy védeni merte életét egy őrjöngő ellen. Tudnotok kell: Giletti akarta őt megölni. Ti mindnyájan láthattátok, milyen szelíd és ártatlan a mi Fabriziónk. Joggal felháborít a kegyetlen sértés, s azt határoztam: Firenzébe költözöm. Mindenki megkapja a tízévi fizetését, s ha bajba kerültök, csak írjatok nekem: amíg lesz egy zecchinóm,[54] nektek is jut belőle!

A hercegné komolyan is gondolta, amit mondott: utolsó szavaira a személyzet sírni kezdett, s az ő szeme is könnybe lábadt. Megindultan hozzátette még:

–  Imádkozzatok értem és monsignore Fabrizio del Dongóért, az egyházmegye első érseki helynökéért, akit holnap reggel gályarabságra vagy halálra ítélnek; s a halál még a kisebbik kegyetlenség!

Szolgálói egyre jobban sírtak, zokogásuk már-már lázadó kiáltozásba csapott át. A hercegné felszállt kis kocsijára, és a fejedelmi palotához vitette magát. Bár szokatlan órában érkezett, Fontana tábornok, szolgálattevő szárnysegéd útján kihallgatást kért; nem viselt nagy, udvari toalettet, s a szárnysegédet ez a szabálytalanság mélységesen megdöbbentette. A fejedelem azonban nem csodálkozott, s egyáltalában nem bosszankodott, hogy Sanseverina hercegné kihallgatást kér. „Most látni fogjuk hát azokat a szép szemeket sírni! – A kezét dörzsölte. – Kegyelemért fog könyörögni! Végre megalázkodik a büszke szépség! Könnyed függetlensége igazán tűrhetetlen volt már! Ha valami bosszantotta, akármilyen kicsiség, beszédes szeme mintha rögtön ezt mondta volna: »Mennyivel kellemesebb volna Nápolyban vagy Milánóban élni, mint a maga kis Pármájában!« Igaz, igaz, nem vagyok Nápoly fejedelme, sem Milánóé; de ez a nagy dáma most végre olyasmit fog kérni, amit csak én adhatok meg, s amit ő mindenáron meg akar kapni! Mindig gondoltam, hogy ez a kis öcskös még hasznomra lesz!”

Mialatt a fejedelem mindezt mosolyogva végiggondolta, s előre élvezte a kellemes folytatást, fel és alá járkált dolgozószobájában, melynek ajtajában Fontana tábornok oly mereven állt, mint bármelyik tisztelgő katona. Látta a fejedelem csillogó szemét, s látta a hercegné útiruháját, már-már arra gondolt: vége a monarchiának. S még jobban megrökönyödött, amikor a fejedelem utasítását hallotta:

–  Kérje meg a hercegnét, várjon egy negyedórácskát.

A tábornok-szárnysegéd katonásan fordult, mintha csak díszszemlén lett volna. A fejedelem ismét elmosolyodott; arra gondolt: „Fontana nem szokhatta meg, hogy a büszke hercegné odakint előszobázik. Olyan elképedten fogja közölni vele a negyedórácskát, hogy mindjárt előkészíti a megindító könnyekre, melyeket majd itt kezd ontani, a dolgozószobámban.” Gyönyörűséges negyedóra következett; kemény, egyenletes léptekkel járkált tovább, uralkodó volt. „Nagyon fontos, hogy minden szavam kifogástalan legyen. Bármit érzek, nem szabad elfelejtenem, hogy a hercegné udvarom legelőkelőbb hölgyei közé tartozik. Hogyan is beszélt XIV. Lajos a lányaival, a hercegnőkkel, ha elégedetlen volt velük?” S tekintete megpihent a nagy király képmásán.

Ne hagyjuk megemlítetlenül azt a mulatságos részletet, hogy a fejedelem fel sem tette magában a kérdést: megkegyelmez-e Fabriziónak, s ha igen, mi lesz ez a kegyelem? Végre, húsz perc elteltével, a hű Fontana ismét megjelent az ajtóban, szótlanul megállt.

–  Sanseverina hercegné beléphet! – mondta a fejedelem hangosan, színészkedve, „És most megindulnak a könnyek!” – s mintha csak erre a látványosságra készülne, elővette zsebkendőjét.

A hercegné még soha nem lépett be ilyen frissen és csinosan; huszonöt évesnek sem látszott. Könnyű, gyors lába alig érintette a szőnyeget; szegény szárnysegédünk csak nézte, és már-már szédült.

–  Sok mindenért kell felséged bocsánatát kérnem – kezdte a hercegné könnyedén, vidáman. – Nem egészen illendő ruhában jelentem meg felséged előtt, legelőször is ezért; de felséged eddig annyira elkényeztetett jóságával, hogy remélni merészelem: kegyesen elnézi ezt az illetlenséget is.

A hercegné elég lassan beszélt, hogy közben élvezhesse a fejedelem arcát; őszinte gyönyörűséggel figyelte őt, a mély meglepődést s a foszladozó felséges méltóságot, amit már csak fejének és karjainak beállítása őrzött. Mintha villám sújtotta volna a fejedelmet; kesernyésen, zavartan időnként megszólalt:

–  Helyes! Helyes!

Alig lehetett megérteni.

Amikor a hercegné végzett a bókolással, elhallgatott, mintha tiszteletből tenné, hogy a fejedelemnek ideje legyen válaszolni; csak ezután folytatta:

–  Remélni merem, hogy felséged kegyesen megbocsátja szabálytalan toalettemet! – de amíg ezt mondta, gúnyolódó szeme oly elevenen csillogott, hogy a fejedelem nem állta tekintetét, felnézett a mennyezetre; csak akkor viselkedett így, ha nagyon zavart volt.

–  Helyes! Helyes! – mondta ismét. Majd szerencséjére eszébe jutott egy egész mondat is: – Üljön hát le, hercegné!

Maga tolta előre a karosszéket, elég tetszetős mozdulattal. A hercegné nem fogadta érzéketlenül udvariasságát, s kissé tompította kihívó tekintetét.

–  Helyes! Helyes! – ismételgette a fejedelem. Úgy izgett-mozgott karosszékében, mintha attól félne, hogy rögtön felbillen.

–  Úgy gondoltam, leghelyesebb, ha az éjszaka hűvösségében ülök postakocsira – mondta tovább a hercegné. – S mert távollétem bizonyára hosszabbra nyúlik, nem akartam úgy távozni felséged birodalmából, hogy meg ne köszönjem felséged jóságát, mellyel öt éven át oly kegyesen kitüntetett.

A fejedelem végre megértette, miről van szó. Elsápadt; az az ember volt, aki akkor kínlódik legjobban, ha sejtelmei megcsalják. Majd a nagyság vonásait kényszerítette magára, s most végre méltó volt XIV. Lajos szemközt függő képmásához. „Jól van! – villant rá a hercegné. – Íme, a férfi!”

–  S mi az oka hirtelen távozásának? – kérdezte a fejedelem elég keményen.

–  Már régóta terveztem – felelte a hercegné. – És elutazásomat sietteti egy kis sértés, ami monsignore del Dongót éri: holnap halálra vagy gályarabságra ítélik.

–  És melyik városba utazik?

–  Azt hiszem, Nápolyba. – Felállt, s még hozzátette: – Már csak felségedtől kell elbúcsúznom, és alázatosan megköszönnöm egykori jóságát.

És olyan kemény arccal indult kifelé, hogy a fejedelem megértette: még két perc, s mindennek vége. Ha a botrányos elutazás megtörtént, semmivel nem teheti jóvá – ezt tudta. Ez nem olyan asszony, aki visszafordul. Utánasietett.

–  De hiszen jól tudja, hercegné – s megfogta a kézét – jól tudja, hogy mindig szerettem magát, és csak magán múlt, hogy barátságomnak más nevet is adhasson. Gyilkosság történt, ezt nem tagadhatjuk. Legjobb bíráimra bíztam a vizsgálatot és a pert...

Ezekre a szavakra a hercegné mereven kiegyenesedett; a tisztelet s még az udvariasság látszata is lefoszlott róla egyetlen pillanat alatt: félreérthetetlenül a megsértett asszony állt ott, s a megsértett asszony olyasvalakinek válaszolt, akit rosszhiszeműnek tartott. Minden szavát külön hangsúlyozta, lobogó haraggal és megvetéssel:

–  Örökre elhagyom felséged államát, hogy soha többé ne halljak Rassi államügyészről, s a többi aljas gyilkosról sem, akik halálra ítélték unokaöcsémet, s rajta kívül hány embert még! Ha felséged nem kívánja, hogy keserűség keveredjék ezekbe az utolsó percekbe, melyeket a fejedelem társaságában töltök, aki udvarias és szellemes férfi, amikor éppen nem tévesztik meg, ha nem kívánja ezt: alázatosan kérem, ne juttassa eszembe aljas bíráit, akik ezer tallérért vagy egy érdemrendért eladják magukat.

A fejedelmet megremegtette a csodálatos és nagyon őszinte hang, ahogyan ezt végigmondta; egy pillanatig attól tartott, még nyíltabb vád is sértheti méltóságát, de végül is azt érezte: gyönyörködik; gyönyörködött a hercegnében; ebben a pillanatban az egész asszony fenséggé és szépséggé nemesedett. „Istenem, de szép! – gondolta a fejedelem. – Ilyen páratlan nőnek meg kell bocsátani! Egész Itáliában nem találok még egy ilyen nőt!... Igen, igen! Csak ügyesen kell politizálni, s talán még elérhetem, hogy egyszer a szeretőm lesz! Az a kis Balbi-baba a nyomába sem ér! S ez a Balbi még lopja is szegény alattvalóinkat, évente legalább háromszázezer frankkal lopja meg őket!... De jól hallottam-e? – villant át rajta hirtelen. – Azt mondta: halálra ítélték unokaöcsémet, s rajta kívül hány embert még!” Már megint haragja kerekedett felül, hallgatott, majd a legfelsőbb személyhez méltó gőggel kérdezte:

–  És mit kellene tennünk, hogy a hercegné ne utazzék el?

–  Olyasvalamit, amihez ön gyenge! – vágta rá a hercegné a legkeserűbb gúnnyal, nem leplezve megvetését.

A fejedelmet elöntötte a harag, de az isten kegyelméből való uralkodás művészete megtanította rá, hogy elég erős legyen elnyomni az első indulatát. „Meg kell kapnom ezt az asszonyt! – gondolta. – Ezzel tartozom magamnak! Megkapni, azután megvetni és eldobni!... De ha most kilép a dolgozószobámból, soha többé nem látom!” Ebben a pillanatban szinte elkábította a harag és a gyűlölet; hogyan találja meg a szót, mellyel önmagának tartozik, s ugyanakkor ráveszi a hercegnét, hogy ne hagyja el rögtön udvarát. „Amit már kimondtunk, azt nem szabad sem ismételgetni, sem nevetségessé tenni!” S odaállt a hercegné és dolgozószobája ajtaja közé. Nagyon halk kopogtatást hallott az ajtón.

–  Ki az a tökfilkó? – kiáltotta ingerülten, hangosan. – Ki az a tökfilkó, aki most zavar?

A szerencsétlen Fontana tábornok bedugta sápadt, feldúlt arcát; a haláltusát vívó ember alig érthető szavaival motyogta:

–  Őkegyelmessége, Mosca gróf alázatosan kéri bebocsátását.

–  Jöjjön be! – ordította a fejedelem.

Mosca meghajolt.

–  Nos – fordult hozzá a fejedelem – hát itt áll előttünk Sanseverina hercegné, aki tüstént el akarja hagyni Pármát! Nápolyba költözik. De mindez nem elég! Még tiszteletlenül is beszél velem!

–  Nem értem, felség! – sápadt el Mosca.

–  Mi? Maga talán nem tudta, hogy el akar utazni?

–  Egyetlen szóval sem mondta. Hat órakor váltam el a hercegnétől, jókedvű volt és elégedett.

Ez a felelet teljesen megdöbbentette a fejedelmet. Először Moscát nézte; egyre mélyebb sápadtsága elárulta, hogy igazat mond: a hercegné nem avatta őt be vakmerő elhatározásába. „Ha pedig ez a helyzet, örökre elvesztem; gyönyör és bosszú egyszerre röppen el. Nápolyban él majd az öcskössel, és gúnyos ötleteket terjesztenek a törpe pármai fejedelem óriás haragjáról.” Most a hercegnére pillantott: háborgó megvetés és harag viaskodott az asszonyban; Sanseverina hercegné ebben a pillanatban éppen Moscát nézte – szép ajkának finom vonala tele volt keserű megvetéssel. „Hitvány udvaronc!” – mondta egész arca. „Hát erről is le kell mondanom, így sem hívhatom vissza! – gondolta a fejedelem, míg a hercegnét figyelte. – Amint kilép dolgozószobámból, abban a pillanatban elveszítettem őt; Isten tudja, miket mond majd Nápolyban a bíráimról... Olyan eszes, és az ég olyan isteni meggyőző erővel áldotta meg, hogy mindenki hinni fog neki. Szánalmas zsarnok híremet kelti; elmondja, hogy éjjelente felkelek, és az ágyam alá nézek...” Ekkor a fejedelem ügyes mozdulattal, mintha nyugtalanságát csillapítva csak járkálni akarna, ismét a dolgozószoba ajtajához került; a gróf jobbra állt tőle, talán háromlépésnyire, sápadt volt, dúlt, és annyira remegett, hogy meg kellett fogóznia annak a karosszéknek a támlájában, melyben a kihallgatás elején a hercegné ült; a széket később a fejedelem indulatosan messzire taszította. A gróf szerelmes volt. „Ha a hercegné elmegy, utánamegyek! De megengedi-e, hogy vele tartsak? Ezt nem tudom.”

A fejedelem balján állt a hercegné, keresztbe font, mellére szorított karral: elragadó szemtelenséggel nézte őt. Halálos sápadtság ömlött szét előbb még élénken tüzelő, fenséges arcán.

A két sápadt arc között a fejedelem kivörösödött volt és nyugtalan; bal keze görcsösen játszott nagy rendszalagjának keresztjével, melyet kabátja alatt viselt; jobb kezével állát simogatta.

–  Hát mit tegyünk? – fordult a grófhoz. Maga sem igen tudta, mit mond; megszokta, hogy mindenben a tanácsát kéri.

–  Igazán nem tudom, mit mondjak, felség! – felelte a gróf, s arca olyan volt, akár a haldoklóké. Ezeket a szavakat is alig tudta kiejteni. Amióta a kihallgatás tartott, Mosca elhaló hangja vigasztalta meg először a sértett, gőgös fejedelmet; és ez a kis öröm olyan szavakra ihlette, melyek kielégítették hiúságát:

–  Nos – kezdte – hármunk közül én vagyok a legjózanabb. Most teljesen el akarok feledkezni világi helyzetemről. Úgy beszélek, mint a jó barát. – És XIV. Lajos boldog korát jól utánzó, kellemesen leereszkedő mosollyal hozzátette: – Mint jó barát a barátaihoz. Hercegné, mit kell tennünk, hogy megfeledkezzék időszerűtlen elhatározásáról?

–  Igazán nem tudom! – A hercegné mélyet sóhajtott: – Igazán nem tudom; annyira irtózom Pármától!...

Szavába leheletnyi gúny sem cseppent; érezhették, hogy őszintén beszél.

Mosca gróf hirtelen feléje fordult; az udvari ember megbotránkozott. Könyörögve nézett a fejedelemre. IV. Ranuccio Ernesto nagy méltósággal és önuralommal várt egy pillanatig, majd a grófhoz fordult:

–  Úgy látom, hogy bájos barátnője egészen elvesztette a fejét. Igazán érthető. Imádja unokaöccsét.

És a hercegnére pillantva a legtiszteletteljesebb tekintettel, de mégis olyan kifejezéssel, mintha egy vígjátékból idézne, hozzátette:

–  Mit tegyünk, hogy ezeknek a szép szemeknek tetszését megnyerjük?

A hercegnének volt ideje, hogy gondolkozzék; határozottan és lassan felelt, mintha ultimátumot diktált volna:

–  Felséged kegyesen egy levelet ír nekem, ilyen kegyes levelekhez olyan jól ért; közli velem, hogy távolról sincs meggyőzve Fabrizio del Dongo, első érseki helynökünk bűnösségéről, s nem írja alá az ítéletet, amit felséged elé terjesztenek majd; és közli velem azt is, hogy ennek az igazságtalan peres eljárásnak a jövőben nem lesz semmilyen folytatása.

–  Igazságtalan? – kiáltott fel a fejedelem; szeme fehérjéig elvörösödött, ismét elöntötte a harag.

–  Még nem fejeztem be! – folytatta a hercegné római büszkeséggel. – Még ma este, és már negyed tizenkettő van – tette hozzá az órára pillantva – még ma este megüzeni felséged Raversi márkinénak: jól tenné, ha vidékre költöznék, hogy kipihenje fáradalmait, amikkel bizonyos per járhatott, az a per, melyről ma este a szalonjában nyilatkozott.

A fejedelem indulatosan járkált dolgozószobájában.

–  Hát merné ezt más asszony megtenni? – kiáltotta egyszerre. – Tiszteletlen velem!

A hercegné elragadó kedvességgel felelt:

–  Soha eszembe se jutott, hogy tiszteletlen legyek felségeddel. Felséged mondta végtelen leereszkedésében: mint jó barát szól a barátaihoz. Különben – tette még hozzá – igazán nem szeretnék Pármában maradni! – s megvetően pillantott a grófra.

A fejedelem eddig határozatlan volt, s ez a tekintet végre elhatározásra bírta; amit mondani készült, abban bizonyos ígéret rejtőzött, de törődött is a szavakkal!

Még váltottak néhány mondatot, s végül is megparancsolta Mosca grófnak, írja meg a kegyes sorokat, melyeket a hercegné kívánt. A gróf írt, és elhagyott egy mondatot: és az igazságtalan peres eljárásnak a jövőben nem lesz semmilyen folytatása. „Igazán elegendő – gondolta Mosca – ha a fejedelem megígéri: nem írja alá az eléje terjesztett ítéletet.” A fejedelem aláírta a levelet, s közben egy pillantással köszönetet mondott a grófnak.

Valljuk be: Mosca gróf nagy hibát követett el; a fejedelem fáradt volt, mindent aláírt volna. Úgy érezte, elégedett lehet; az egész ügyben csak egyet tartott fontosnak: „Ha a hercegné elutazik, egy hét múlva az udvaromban mindent unni fogok!” Mosca gróf észrevette: a fejedelem kijavította a keltezést, a holnapi napot írta a levél alá. Az órára pillantott, majdnem éjfél volt. A gróf azt hitte: a megváltoztatott keltezés csupán abból a hiúságból fakad, hogy bebizonyítsa, ő, a fejedelem milyen pontos és jó kormányzó. Raversi márkiné száműzésére egyetlen arcizma sem rándult; a fejedelem különös örömmel száműzte alattvalóit.

Kissé kinyitotta az ajtót, és kikiáltott:

–  Fontana tábornok!...

A tábornok arcán olyan csodálkozás és kíváncsiság ült, hogy a hercegné és a gróf tekintete jókedvűen összevillant, ezzel a pillantással kibékültek.

–  Fontana tábornok!... – mondta a fejedelem. – Üljön be kocsimba, mely az oszlopsorban várakozik; elmegy Raversi márkinéhoz, bejelenteti magát; ha a márkiné már lefeküdt, közli, hogy én küldtem; és ha bevezették szobájába, pontosan ezt mondja, semmit nem változtathat: „Őfelsége kéri Raversi márkinét, holnap reggel, még nyolc előtt, utazzék el vellejai kastélyába. Őfelsége majd tudatja, mikor térhet vissza Pármába.”

A fejedelem tekintete a hercegné szemét kereste, de Sanseverina hercegné a várt köszönet helyett különleges tisztelettel meghajolt, és kisietett.

–  Csodálatos asszony! – fordult a fejedelem Mosca grófhoz.

A gróf boldogan fogadta Raversi márkiné száműzését: hivatali munkája így sokkal könnyebbé vált; ezzel a boldogsággal eltelve jó félórát beszélt a fejedelemmel, az ügyes udvari ember hangján; engesztelni akarta hiú uralkodóját, s csak akkor búcsúzott el, amikor látta, hogy sikerült meggyőznie őt; a XIV. Lajosról feljegyzett történetkékben nincsen olyan szép történet, mint amilyet ő szolgáltatott ma a jövő történetíróinak.

Amikor a hercegné hazaért, bezárta ajtaját; meghagyta, hogy senkit nem fogad, még a grófot sem. Magában kívánt lenni: tisztázni, mit gondoljon arról a jelenetről, ami most zajlott le. Vaktában tette, amit tett, és csak azért, hogy a pillanatot élvezze; de bármerre hagyta is magát sodorni, most már kitartott volna mellette. Lehiggadtan nem ítélte el magát, és nem bánt meg semmit: ilyen volt ez a lélek, s ennek köszönhette, hogy harminchat évesen is az udvar legszebb asszonya maradt.

Ezekben a percekben Párma kellemességeire gondolt. Mintha csak hosszú utazásról tért volna vissza; mert kilenctől tizenegyig már teljesen átélte, hogy örökre itthagyja a fejedelemséget.

„Milyen szánalmas volt szegény Mosca grófom, amikor Ranuccio Ernesto jelenlétében tudta meg, hogy elutazom... Nagyon kedves ember, kevesen tudnak így szeretni! Itthagyta volna miniszterségeit, hogy kövessen... De öt hosszú év alatt nekem sem volt semmi tilos örömem. Hány férjes asszony mondhatja ezt el az urának és parancsolójának, asszonyok, akik pedig oltár előtt esküdtek! El kell ismernem, igazán nem fontoskodó férfi, nem kicsinyes, nem ingerel arra, hogy megcsalják; s előttem mintha örökké szégyellné a hatalmát... Mulatságosan viselkedett ura és parancsolója előtt; ha most itt volna, megcsókolnám... De a világért sem vállalnám, hogy egy bukott minisztert szórakoztassak; ezt a betegséget, a bukást, csak a halál gyógyíthatja meg – és valóban halálos betegség. Milyen csapás lehet, ha valaki fiatalon lesz miniszter! Ezt meg kell írnom neki; az ilyesmit hivatalosan is tudnia kell, mielőtt szakítana fejedelmével... De egészen megfeledkeztem hű személyzetemről!”

A hercegné csengetett. Szobalányai még mindig csomagoltak, a kocsi már a kapu alatt állt, és rakták rá a poggyászt; akiknek nem akadt dolguk, könnyes szemmel körülállták a kocsit. Cecchina volt az egyetlen, aki bármikor bemehetett a hercegnéhez – ő mondta el részletesen, mi történik odakint.

–  Küldd fel őket! – utasította a hercegné.

Egy perc múlva átment a váróterembe.

–  Megígérték nekem – fordult hozzájuk – hogy az unokaöcsém ellen hozott ítéletet az uralkodó nem írja alá (így beszélnek Itáliában!). Elutazásomat függőben tartom. Meglátjuk, milyen erősek az ellenségeim, meg tudják-e változtatni ezt az elhatározást?

Néhány pillanatnyi csend támadt, majd a személyzet felkiáltott:

–  Éljen a hercegné!

És szenvedélyesen éltették őt. A hercegné, aki már a szomszéd teremben volt, újra megjelent, akár egy kitapsolt művésznő: kecsesen meghajolt szolgái és szobalányai előtt:

–  Köszönöm, köszönöm nektek, barátaim!

Ha egyetlen szóval kívánja: ebben a pillanatban mind elindulnak, hogy megtámadják a fejedelmi palotát. Intett az egyik kocsisnak, aki azelőtt csempész volt, most nagyon hű embere; az vele ment.

–  Jómódú parasztnak öltözöl; ügyesen kisurransz Pármából, bérelsz egy sediolát, s a lehető leggyorsabban Bolognába vágtatsz. A firenzei kapun lépsz be Bolognába, mintha csak sétálnál, és a Pellegrinóban átadod Fabrizio öcsémnek azt a csomagot, melyet Cecchina készít neked. Fabrizio bujkál, és Giuseppe Bossi a neve; nehogy meggondolatlanul eláruld őt! Ne lássák rajtad, hogy ismered; lehet, hogy ellenségeim kémeket eresztenek nyomodba. Fabrizio néhány óra vagy néhány nap múlva visszaküld: különösen visszajövet kell óvatosnak lenned, nehogy eláruljad.

–  Persze, Raversi márkiné emberei! – kiáltott fel a kocsis. – Már várjuk őket! És ha a hercegné kívánja, egykettőre kitekerjük a nyakukat!

–  Talán... majd egyszer!... De vigyázzatok a fejetekre, parancsom nélkül semmit nem tehettek!

A hercegné a fejedelmi levél másolatát akarta elküldeni Fabriziónak; nem tudott lemondani a gyönyörűségről, hogy szórakoztassa őt, s még néhány sort is hozzáfűzött, milyen jelenet előzte meg a levelet. A néhány sor tízoldalas levéllé bővült. Ismét hívatta a kocsist.

–  Nem indulhatsz korábban, csak négykor; amint nyitják a város kapuit.

–  Azt gondoltam, hogy a csatornán surranok ki. Szájamig érne a víz, de én kisurrannék.

–  Nem! – mondta a hercegné. – Nem engedem, hogy egy hű szolgám meghűljön. Ismersz valakit az érsek úr őkegyelmessége emberei közül?

–  A második kocsis a barátom.

–  Itt ez a levél, a szent érseknek szól! Óvakodj be a palotába, az inasát keresd; nem akarom, hogy őkegyelmességét felkeltsék. Ha már bezárkózott szobájába, éjszakára maradj a palotában; ott az a szokás, hogy kora hajnalban kelnek; holnap négy órakor jelentsd be magad az én nevemben, kérd a szent érsek úr áldását, add át neki ezt a borítékot, s vedd magadhoz a leveleket, melyeket talán Bolognába küld.

A hercegné a fejedelmi levél eredetijét küldte el az érseknek; miután ez a levél első érseki helynökével foglalkozott, arra kérte, helyezze el az érsekség levéltárában, s megírta: reméli, hogy az érseki helynökök és kanonokok, unokaöccse egyházi társai, megismerkednek tartalmával; természetesen mély titoktartást kell fogadniok.

A hercegné a legbizalmasabb hangon írt monsignore Landrianinak, hogy elbűvölje a jó polgárt; de az aláírás három sor volt; a meleg baráti levelet így fejezte be: Angelina-Cornelia-Isota Valserra del Dongo, Sanseverina hercegné.

„Azt hiszem, ezt így nem írtam le a szegény herceggel kötött házassági szerződésem óta! – nevetett magában. – De így kell bánni az ilyen emberrel; a polgárok a túlzást tartják szépnek.” S nem tudta volna a napot befejezni, hogy ne írjon szegény Mosca grófnak egy gúnyolódó levelet. Hivatalosan közölte vele: teljesen alkalmatlannak érzi magát arra, hogy kegyvesztett minisztereket szórakoztasson; s ezt csak azért írja, hogy a gróf mindenkor tudja, hogyan kell koronás fők előtt viselkednie. „Maga fél a fejedelemtől; mi lesz, ha nem láthatja többé? Én legyek az, akitől félnie kell?” A levelet nyomban elküldte.

A fejedelem másnap reggel hét órakor magához rendelte Zurla grófot, a belügyminisztert.

–  Adja ki újból a legszigorúbb parancsot valamennyi podestánknak: tartóztassák le Fabrizio del Dongo urat. Olyan hírt kaptunk, hogy ismét idemerészkedik országunkba. Mivel a szökevény Bolognában tartózkodik, s ott, úgy látszik, mit sem törődik azzal, hogy bíróságaink perbe fogták, a következő helyekre küldjön ki titkosrendőröket, csupa olyan embert, akik személyesen ismerik: 1. a Bolognából Pármába vezető országútra, a falvakba; 2. Sanseverina hercegné saccai kastélya és castelnuovói háza közelébe; 3. és figyeltesse Mosca gróf kastélyát is. Ön oly bölcs, gróf úr, hogy remélem, uralkodójának parancsa titok marad az éles szemű Mosca gróf előtt is. Azt akarom, hogy Fabrizio del Dongót elfogják!

Amint a miniszter távozott, egy titkos ajtón belépett a fejedelemhez Rassi főügyész, alázatosan meggörnyedve közeledett, minden lépésnél újra és újra bókolt. Portretista ecsetjére kívánkozott ez a sötét briganti; arca rögtön igazolta szerepének aljasságát; s míg szemének gyors, egyetlen pillogása elárulta, jól tudja, mik az ő érdemei, ajkának gőgös, fintorgó önhittsége arról vallott, hogy szembenéz a megvetéssel.

Ez az ember elég fontos szerepet játszik majd Fabrizio életében, illő hát, hogy röviden bemutassuk. Magas volt, szeme szép és nagyon értelmes, arcát azonban elrútította a himlő; nem panaszkodhatott: igazán eszes volt, nagyon eszes és nagyon ravasz; mindenki elismerte, hogy remek jogász, de legfőként ragyogó ötletei voltak. Bármilyen ügy került eléje, könnyedén, néhány perc alatt megtalálta a szilárd jogi alapot – mindegy volt: elítélnie vagy felmentenie kell-e valakit; felülmúlhatatlan mestere volt az ügyészi csapdáknak.

S ennek az embernek, akit a legnagyobb monarchák is irigyelhettek volna Párma fejedelmétől, csak egyetlen szenvedélyét ismerték: szeretett bizalmasan társalogni a legelőkelőbb urakkal, és mindenféle bohóckodásokkal szórakoztatni őket. Nem bánta, hogy a hatalmas úr azon nevet-e, amit mond, vagy őt magát neveti, vagy sértően gúnyolódik Rassiné asszonyon; ha az előkelőség nevetett, s bizalmasan bánt vele, ő elégedett volt. A fejedelem néha már nem tudta, hogyan alázza meg legfőbb ügyészének emberi méltóságát – ilyenkor belerúgott. Ha a rúgás fájt, sírva fakadt. De a bohóckodás vágya olyan erősen élt benne, hogy mindig szívesebben ült egy miniszter szalonjában, még ha az a miniszter gúnyolta is, mint a saját szalonjában, ahol zsarnokként uralkodott az ország minden fekete talárján. Rassi egészen különleges helyzetet teremtett magának: a legarcátlanabb nemes sem alázhatta meg. A napközben lenyelt sértésekért úgy vigasztalódott, hogy mindent elmondott a fejedelemnek, aki megengedte neki, hogy mindenről beszélhet; igaz, a felelet gyakran egy-egy jól irányzott pofon volt, s a pofon sajgott; de ő mégsem sértődött meg. Amikor a fejedelem rosszkedvű volt, a nagy jogász jelenléte szórakoztatta: jólesett, hogy sértegetheti. Az olvasó ezek után tisztán láthatja: Rassi körülbelül a tökéletes udvari ember volt; nem ismerte sem a becsületet, sem a rosszkedvet.

–  Legelőször is hallgatnia kell! – kiáltott rá a fejedelem, anélkül, hogy üdvözölte volna; mindenkivel udvarias volt, Rassival goromba.

–  Milyen keltezést írt az ítélet alá?

–  A tegnap reggelit, felség.

–  Hány bíró írta alá?

–  Mind az öt.

–  A büntetés?

–  Húszévi várfogság, ahogyan felséged meghagyta.

–  Ha halálra ítéltetem, felzúdultak volna... Kár! – A fejedelem inkább önmagának mondta. – Pedig hogy felkorbácsolta volna ezt az asszonyt! De hát mégis... egy del Dongo... Ezt a nevet tisztelik Pármában; három érsekük is del Dongo volt, majdnem egymás után következtek... Azt mondta: húszévi várfogság?

–  Annyi, felség! – felelte Rassi főügyész; még mindig meggörnyedve. – És előzően nyilvános bocsánatkérés felséged képmása előtt; azonkívül minden pénteken és a nagy ünnepeket megelőző napon szigorú böjt kenyéren és vízen, mert a vádlott közismerten vallástalan. Ezt a jövőre való tekintettel, hogy egyházi pályáját lehetetlenné tegyük.

–  Írja! – szólt rá a fejedelem. – „Őfelsége kegyeskedett jóságosan meghallgatni a bűnös anyjának, del Dongo márkinénak, és nagynénjének, Sanseverina hercegnének alázatos könyörgését, akik előadták, hogy a bűn elkövetésekor fiuk, illetve unokaöccsük nagyon fiatal volt, és megzavarta a szerencsétlen Giletti asszonya iránt érzett őrült szerelem, és őfelsége – bár iszonyodik az ilyen gyilkosságtól – Fabrizio del Dongo büntetését kegyesen tizenkét évi várfogságra mérsékelte.”

–  Adja ide, hadd írjam alá!

A fejedelem odaírta nevét, s az előző napról keltezte. Majd átnyújtva az ítéletet Rassinak, ezt mondta:

–  Írja rögtön a nevem alá: „Mivel Sanseverina hercegné újból őfelsége lábához borult, a fejedelem megengedte, hogy az elítélt minden csütörtökön egy órát sétálhasson a négyszögletű torony, az úgynevezett Farnese-torony lapos tetején.”

–  Írja ezt alá, és bármit beszélnek a városban, maga tartsa a száját. Mondja meg de Capitani tanácsosnak, aki kétévi várfogságra szavazott, és még szónoklattal is támogatta szánalmas ötletét: tanácsolom neki, olvassa el újra törvényeinket és rendeleteinket. És még egyszer: hallgatás! Jó éjszakát.

Rassi államügyész körülményesen háromszor mélyen bókolt – de a fejedelem rá sem pillantott.

Ez reggel hét órakor történt. Néhány óra múlva a városban és a kávéházakban elterjedt Raversi márkiné száműzésének híre, mindenki a nagy eseményről beszélt. A márkiné száműzése legyőzte egy időre Pármában a kisvárosok és kis fejedelemségek könyörtelen ellenségét: az unalmat. Fabio Conti tábornok, aki már miniszternek hitte magát, köszvényrohamot emlegetve, több napig nem mozdult ki a fellegvárból. A polgárság, s így a kisemberek, úgy magyarázták a történteket: a fejedelem nyilvánvalóan döntött, s a pármai érsekséget monsignore del Dongónak kívánja juttatni. A ravasz kávéházi politikusok nem elégedtek meg ennyivel, azt híresztelték, hogy Landriani atyát, a jelenlegi érseket felszólították, hivatkozzék valamilyen betegségre, és nyújtsa be lemondását; azt is biztosra vették, hogy tekintélyes járadékot kap majd a bérbe adott dohányadókból. Ez a szóbeszéd az érsekhez is eljutott, s nagyon megijesztette; néhány napra erősen lankadt hősünket támogató buzgalma. Két hónappal később ez a kedves hír megjelent a párizsi napilapok hasábjain is, azzal a csekély változtatással, hogy Mosca gróf lett Sanseverina hercegné unokaöccse, őt tették meg a pármai érsek utódjának is.

Raversi márkiné tombolt vellejai kastélyában; de nem tartozott azok közé az ostoba nők közé, akik azt hiszik, már bosszút is álltak, ha piszkolják ellenségüket. Kegyvesztettségét követő napon parancsára Riscara lovag s három barátja jelentkezett a fejedelemnél, és engedélyt kértek, hogy meglátogathassák a száműzött márkinét. Őfelsége a legkegyelmesebben fogadta az urakat; Vellejába érkezésük nagyon megvigasztalta Raversi márkinét. Még két hét sem telt el, s már harmincan éltek körülötte, csupa olyan férfi, akire a liberális kormányzatban szerep várt. A márkiné esténként a legkomolyabb tanácskozásra ült össze tájékozott barátaival. Egyik nap, amikor sok levelet kapott Pármából és Bolognából, korán visszavonult: ezen az estén kedvenc komornája először legújabb szeretőjét, Baldi grófot bocsátotta be hozzá, ezt a csodálatosan szép és nagyon jelentéktelen fiatalembert; később Baldi elődjét, Riscara lovagot. A lovag kívül-belül sötét, alacsony férfi volt; pályáját azzal kezdte, hogy a pármai nemesi kollégium tanulóit geometriára oktatta, most már államtanácsos volt, és több lovagrend tagja.

–  Megvan az a jó szokásom – mondta a márkiné a két férfinak – hogy soha semmi írást nem tépek el, s ez a szerencsém. Itt ez a kilenc levél, a Sanseverina írta nekem, különböző időkben. Maguk most mind a ketten elutaznak Genovába, a gályarabok között megkeresnek egy Burati nevű jegyzőt. Burati[55] mint a nagy velencei költő; de lehet, hogy Durati a neve. Baldi gróf, üljön az íróasztalomhoz, és írja, amit tollba mondok.

Hirtelen eszembe jutott valami, és megírom neked. Kimegyek castelnuovói kis vityillómba, nagyon örülnék, ha kedved volna tizenkét órát velem lenni: azt hiszem, a történtek után nem fenyeget veszély; oszlanak a felhők. De azért állj meg Costelnuovo előtt; az úton találkozol egyik emberemmel, különben mind rajonganak érted. Ezen a kis kiránduláson természetesen változatlanul a Bossi nevet használd. Hallom, csodás szakállad van, akár egy kapucinusnak; Párma csak az illedelmes érseki helynököt ismeri.

–  Érted, Riscara?

–  Tökéletesen; de a genovai utazás fölösleges fényűzés. Ismerek valakit Pármában, igaz, még nem gályarab, de feltétlenül odajut. Kitűnően fogja hamisítani a Sanseverina írását.

Ezekre a szavakra Baldi gróf tágra nyitotta szép szemét; ő csak most értett meg valamit.

–  Ha te ismered Pármának tiszteletre méltó díszét, akinek előlépésében annyira bizakodsz – felelte a márkiné Riscarának – nyilván ő is ismer téged. Lehet, hogy a szeretőjét, a gyóntatóját, a barátját Sanseverina fizeti. Inkább elhalasztom, néhány nappal ezt a kis tréfát, de nem szolgáltatom ki magam a véletlennek. Csak utazzatok el két óra múlva, kis báránykáim; Genovában ne álljatok szóba senki mással, és gyertek vissza minél gyorsabban!

Riscara lovag nevetve kisurrant, orra alatt dünnyögte, dúdolta, akár Pulcinella:[56] „Csomagolni, csomagolni!”, s tánclépésben elsietett. Kettesben akarta hagyni Baldit a hölggyel. Öt nap múlva Riscara egészen nyúzottan szállította vissza a márkinéhoz a grófot. Hat mérfölddel rövidíteni akarták az utat, s ezért öszvérre szálltak, amikor felkapaszkodtak az egyik hegyre; Baldi esküdözött, hogy többé nem vállalkozik semmilyen nagy utazásra. Baldi három példányban adta vissza a márkinénak a tollba mondott levelet; s még öt-hat másik levelet, ugyanazzal az írással, ezeket Riscara fogalmazta – később talán még ezeket is felhasználhatják. Az egyik levél mulatságosan ecsetelte, mennyire fél a fejedelem éjszaka, s milyen siralmasan sovány a szeretője, Balbi márkiné; azt beszélik róla, ha egy percre párnás karosszékbe ül – olyan nyom marad utána a párnában, mintha egy piszkavas feküdt volna ott. Bárki megesküdhetett: Sanseverina hercegné írta ezeket a leveleket, megtévesztően az ő írása volt.

–  Most már egészen biztosan tudom – mondta a márkiné – hogy a szívszerelem, ez a Fabrizio, Bolognában él vagy Bologna környékén.

–  Én egészen beteg vagyok! – kiáltott közbe Baldi gróf. – Kegyes felmentést kérek a második út alól, vagy legalább néhány napi pihenőt, hogy összeszedjem magam.

–  Én pártfogolom a kérést! – szólalt meg Riscara.

Felállt, és halkan suttogott a márkinéval.

–  Rendben van, beleegyezem – felelte az asszony mosolyogva. – Nyugodjék meg, nem kell elutaznia! – fordult Baldihoz elég megvető pillantással.

–  Köszönöm! – kiáltott a gróf őszinte hálával.

S Riscara valóban egymaga szállt postakocsira. Alig tartózkodott két napig Bolognában, amikor egy hintóban meglátta Fabriziót és a kis Mariettát. „Ejha! – gondolta. – Úgy látom, jövendő érsekünk nem zavartatja magát. Ezt meg kell súgni a hercegnének, elbűvölő hír!” Riscarának éppen csak követnie kellett Fabriziót, hogy megtudja, hol lakik: másnap egy futár átadta neki a Genovában készült levelet; kissé rövidnek tartotta, de nem gyanakodott. Egészen boldoggá tette a gondolat, hogy viszontlátja a hercegnét és a grófot; hiába intette Lodovico: ő lovat bérelt a postaállomáson és elvágtatott. Nem sejtette, hogy Riscara lovag kis távolságban követi. A Castelnuovo előtti postaállomáson, hatmérföldnyire Pármától, a boldog Riscara népes csoportosulást pillantott meg a börtön előtt, a téren. Éppen akkor vezette oda hősünket két titkosrendőr, akiket Zurla gróf választott ki, és állított az útra: a postaállomáson ismerték fel Fabriziót, amikor éppen lovat váltott.

Riscara apró szeme csillogott az örömtől; példás türelemmel gyűjtötte az adatokat mindarról, ami ebben a kis faluban történt; majd futárt menesztett Raversi márkinéhoz. Azután ide-oda járkált az utcákon, mint aki meg akarja tekinteni a nagyon érdekes templomot, s keresi Parmegianino festményét, melyről úgy hallotta, itt van valahol; s végül beleütközött a podestába,[57] aki buzgó tisztelettel köszöntötte az államtanácsost. Riscara csodálkozva vette tudomásul, hogy a podesta még nem indította el a pármai fellegvárba az összeesküvőt, akit oly szerencsésen elcsípett.

–  Attól tarthatunk – tette hozzá Riscara hidegen – hogy barátai, akik tegnapelőtt érte jöttek, mert át akarják segíteni felséges urunk államán, még találkoznak a csendőrökkel. Ezek a lázadók tízen-tizenketten lehetnek, s mindegyiknek lova van.

–  Intelligenti pauca![58] – hunyorított a podesta ravaszul.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Két órával később szerencsétlen hősünket megbilincselve elindították a pármai fellegvárba; beültették egy sediolába s hozzáláncolták; nyolc csendőr kísérte. A csendőrök azt a parancsot kapták: csatlakozzanak hozzájuk azok az őrsök is, melyek a falvakban állomásoznak, amerre a menet elvonul. A fontos foglyot a podesta is elkísérte. Este hét óra tájt a sediola Párma utcakölykei és harminc csendőr között átvágott a szép sétányon, elhaladt az előtt a kis palota előtt, melyben néhány hónapja Fausta lakott, s végül abban a pillanatban ért a fellegvár külső kapuja elé, amikor Fabio Conti tábornok és a lánya éppen távozni készült. Mielőtt a felvonóhídhoz ért volna, a kormányzó kocsija megállt, hogy utat engedjen a sediolának, melyhez Fabriziót láncolták. A tábornok rögtön kiadta a parancsot: zárják be a fellegvár kapuit, és nyomban lesietett a nyilvántartó irodába, hogy megtudja, miről van szó. Eléggé meglepődött, amikor felismerte a foglyot, aki egészen megmerevedett a hosszú úton; leláncolva mindene elzsibbadt. Négy csendőr emelte le, s máris vitte a lajstromozó irodába. „Hát a hatalmamba került! – gondolta. – A híres Fabrizio del Dongo, aki egy év óta annyit foglalkoztatta Párma legelőkelőbb társaságát, mintha csak megfogadták volna, hogy más nem is érdekli őket!”

A tábornok hússzor is találkozott vele az udvarnál, a hercegné fogadótermeiben és másutt; de óvakodott elárulni, hogy ismeri őt; még rossz fényt vetne rá!

–  Írjanak részletes jegyzőkönyvet! – mondta hangosan a börtönírnoknak. – A foglyot átvettem Castelnuovo derék podestájától.

Félelmetes alak volt Barbone, a börtönírnok – szakálla hatalmas, modora harcias; s most még jobban fontoskodott, mint máskor; akár egy német börtönőr. Azt hitte, Sanseverina hercegné a legfőbb akadálya, hogy gazdája, a kormányzó, hadügyminiszter lehessen, és a szokásosnál is szemtelenebbül bánt a fogollyal. Amikor rászólt, csak voit[59] mondott: Itáliában a szolgákkal beszélnek így.

–  A római anyaszentegyház prelátusa vagyok, s az egyházmegye érseki helynöke! – mondta keményen Fabrizio. – De már a származásomért is más hang illet meg!

–  Erről én semmit nem tudok! – vágta oda az írnok pökhendin. – Bizonyítsa be, amit mond! Adja ide az iratait, hadd lássam, megilletik-e magát ezek a tiszteletre méltó címek.

Fabriziónak nem voltak iratai, és nem felelt. Fabio Conti tábornok az írnoka mellett állt, nézte, hogyan ír, s fel nem pillantott volna a fogolyra, nehogy kénytelen legyen igazolni: a fiatalember valóban Fabrizio del Dongo.

Clelia Conti ezalatt a kocsiban várakozott; egyszerre ijesztő lármát hallott a börtöniroda felől. Barbone, az írnok, különlegesen hosszú és szemtelen leírást készített a fogolyról, s ennek során rákiáltott: gombolja ki öltönyét, hogy ellenőrizhessék és megállapítsák, hány seb és milyen sérülések érték a Giletti-verekedésben.

–  Nem tehetem, uram – mosolygott Fabrizio keserűen – nem teljesíthetem parancsát. Bilincseim nem engedik.

–  Micsoda? – kiáltotta a tábornok megjátszott ártatlansággal. – A foglyon bilincs van? Bent a várban? Ez szabálytalanság, ehhez ad hoc[60] parancs kell. Vegyétek le a bilincset róla!

Fabrizio ránézett. „Ó, milyen nevetséges jezsuita! Már egy órája látja a bilincseket rajtam, látja, mennyire zavarnak, s most csodálkozást színlel!”

A csendőrök levették a bilincseket; most tudták meg, hogy Sanseverina hercegné unokaöccse áll közöttük: a következő pillanatban már mézédes udvariassággal bántak vele. Udvariasságuk annál feltűnőbb volt, mert az írnok tovább gorombáskodott; mindenki láthatta, hogy Barbone bosszankodik. Rászólt a mozdulatlanul álló Fabrizióra:

–  Gyerünk, gyerünk! Mutassa már azokat a karcolásokat, amiket az a szegény Giletti ejtett, amikor maga meggyilkolta őt!

Fabrizio egyetlen ugrással az írnokra vetette magát, s úgy pofon ütötte, hogy Barbone székestül a tábornok lábára zuhant. A csendőrök megragadták Fabrizio karját, aki nem mozdult többet. Maga a tábornok, s két ott álló csendőr emelte fel sietve az írnokot: Barbone arca erősen vérzett. Két másik csendőr a fogháziroda ajtajához futott s bezárta; azt gondolták: a fogoly szökni akar. De őrsparancsnokuk nem hitte, hogy a fiatal del Dongo komoly szökéssel próbálkozhatik – már belül volt a fellegvárban. Mégis az ablakhoz lépett, nehogy valamilyen zavar támadjon, jó csendőrösztöne parancsolta így. Ezzel a nyitott ablakkal szemben állt a tábornok kocsija, mindössze kétlépésnyire. Clelia a kocsi mélyébe húzódott, nem akarta látni a szomorú irodai jelenetet; amikor a lármát hallotta, felnézett.

–  Mi történik? – kérdezte az őrsparancsnokot.

–  Kisasszonyom, a fiatal del Dongo pofon vágta azt a szemtelen Barbonét.

–  Mit beszél? Del Dongo urat hozták be a börtönbe?

–  Őt bizony! – felelte az őrsparancsnok. – Miatta van ez a sok ceremónia, mert olyan előkelő a szegény fiú. Azt hittem, a kisasszony tudott már róla.

Clelia többé nem mozdult el a kocsi ablakától; amikor az asztal körül álló csendőrök kissé eltávolodtak, megpillantotta a foglyot. Eltűnődött. „Ki hitte volna, amikor a comói tó mellett, az országúton találkoztam vele, hogy ilyen szomorú helyzetben látom másodszor?... Kezét nyújtotta nekem, hogy felszálljak anyja hintajába... Már ott is a hercegnével volt! Talán akkor kezdődött a szerelmük...”

El kell mondanunk az olvasónak, hogy a liberális pártban, melyet Raversi márkiné és Conti tábornok irányított, mindenki úgy beszélt róluk, mintha valóban hinné is: Fabrizio a hercegné szeretője. Állandóan az utált Mosca gróf szarvairól tréfálkoztak.

„Most hát rab lett, s ellenségeinek rabja! – tűnődött Clelia. – Mert Mosca gróf boldog lesz, hogy elfogták; ha angyal volna, akkor is boldog lenne!”

Röhögés harsant fel az őrszobán.

–  Jacopo! – Clelia izgatottan az őrsparancsnokhoz fordult. – Mondd, mi történik ott?

–  A tábornok úr szigorúan megkérdezte a fogolytól, miért ütötte meg Barbonét? Monsignore Fabrizio nyugodtan azt mondta: „Gyilkosnak nevezett, mutassa meg azt a parancsot vagy leiratot, mely felhatalmazza őt, hogy így szólítson.” Ezen nevettek.

Barbone helyére egy írni tudó börtönőr ült, Clelia látta, hogy Barbone kilép az ajtón, és zsebkendőjével törülgeti ijesztő arcát, mely csupa vér. Pogányul káromkodott: „Ezt a szarházit saját kezemmel szétkenem! – ordítozta. – Elütöm őt a hóhér kezéről!” És csak nem hallgatott el. Megállt az iroda ablaka és a tábornok kocsija között, s még hangosabban káromkodott.

–  Menjen az útjára! – szólt rá az őrsparancsnok. – Nem lehet így káromkodni a kisasszony előtt.

Barbone felnézett, s a kocsiba pillantott; rámeredt Clelia szemére, a lányból rémült kiáltás szakadt ki; soha nem látott még emberi arcon – ilyen közelről – ennyi kegyetlenséget. „Megöli Fabriziót! Beszélnem kell don Cesaréval!” Don Cesare a nagybátyja volt, Párma egyik legtiszteltebb papja. Bátyja, Conti tábornok, kineveztette a várbörtön gazdasági igazgatójának és papjának.

A tábornok ismét beszállt kocsijába.

–  Haza akarsz menni? – kérdezte lányától. – Vagy megvársz a palota udvarán? De nagyon sokáig tarthat... Az ügyről jelentést kell tennem a fejedelemnek.

Fabrizio három csendőr között kilépett az irodából; a számára kijelölt szobába vitték most; Clelia továbbra is a kocsi ablakánál maradt, a fogoly szinte mellette állt. Apjának felelte:

–  Veled maradok!

Fabrizio egészen közelről hallotta a szavakat, felnézett, tekintete összeakadt a fiatal lány pillantásával. Megdöbbentette a szomorkás arc. „Mennyire megszépült, mióta Como mellett találkoztunk. Rögtön megérzi rajta az ember, milyen komolyan gondolkodik!... Igazuk van, akik a hercegnéhez hasonlítják, angyali arc!” Barbone, a vérző írnok, nem céltalanul helyezkedett el a kocsi közelében: egy mozdulattal megállította Fabrizio csendőreit, majd hátulról megkerülve a kocsit, a túlsó ablakhoz lépett, mely mögött a tábornok ült.

–  Mivel a rab a fellegváron belül erőszakoskodott – mondta a tábornoknak – a szabályzat 157. szakasza értelmében nem kellene bilincsbe verni?

–  Menjen a fenébe! – kiáltott rá a tábornok, akit ez a letartóztatás már amúgy is felkavart. Őt most az izgatta, hogy ne feszítse túl a húrt, se a hercegnével, se Mosca gróffal; különben is jó volna tudni, hogyan kezeli majd az ügyet a gróf. Valójában egy ilyen Giletti meggyilkolása semmiség; csak az udvari intrika fújhatta fel ennyire.

Míg ez a gyors párbeszéd lezajlott, Fabrizio lenyűgöző szépséggel állt csendőrei között: arca büszke és nemes, előkelő, finom vonásai, az ajkán bujkáló megvető mosoly megkapóan elvált a körülötte álló csendőrök otromba megjelenésétől. De mindez, csak a felület volt; valójában Clelia mennyei szépsége bűvölte el, s tekintete elárulta, mennyire döbbent volt. A mélyen elgondolkodó lánynak eszébe sem jutott, hogy visszahúzza fejét az ablakból; Fabrizio a legtiszteletteljesebb, alig látható mosollyal köszöntötte, s egy pillanat múlva megszólalt:

–  Azt hiszem, egyszer már olyan szerencsés voltam, s találkoztam magával, csendőrkísérettel, egy tó mellett.

Clelia elpirult; annyira ijedt volt, hogy egyetlen szó sem jutott eszébe, mit feleljen. „Milyen előkelő ezek között az ijesztő alakok között!” – gondolta éppen akkor, amikor Fabrizio megszólította. Mélységes szánalom, már-már meghatottság szorongatta, s ezért hiányzott belőle a kellő éberség és készség, hogy bármit is mondjon; majd észrevette, hogy nem felelt, s még jobban elpirult. Ebben a pillanatban hevesen elrántották a fellegvár kapujának nagy reteszét: őkegyelmessége, a tábornok úr kocsija legalább egy perce várakozott már! A boltozat olyan erős visszhangot vert: ha Clelia felelt volna is valamit, Fabrizio már nem értheti meg a szavát.

A lovak elragadták Cleliát, a felvonóhídon túl rögtön vágtatni kezdtek, s a lány közben tépelődött: „Nagyon szánalmasnak tarthat! Ó, nemcsak szánalmasnak: még azt is hiheti, hogy aljas vagyok. Azt gondolhatja: nem viszonoztam köszönését, mert ő fogoly, s én a kormányzó lánya vagyok!”

A lehetőség kétségbe ejtette a tiszta lányt.

„Viselkedésem még ellenszenvesebbé válik – gyötrődött – mert akkor régen, amikor először találkoztunk, ugyancsak csendőrkísérettel, ahogyan ő mondta, akkor én voltam fogoly, s ő segített rajtam; nagyon kínos helyzetből mentett meg!... Igen, el kell ismernem, viselkedésem tökéletes: durva és hálátlan! Jaj, szegény fiú! Milyen hálátlan lesz vele mindenki most, hogy bajba került. Milyen jól kérdezte akkor: eszébe jut-e a nevem Pármában? Mennyire megvethet most! Semmiség lett volna egy udvarias szót mondani! Be kell vallanom, kegyetlenül viselkedtem! Ha akkor nem ajánlja fel nagylelkűen anyja kocsiját, a porban gyalogolhattam volna a csendőrök után, vagy talán fel kellett volna ülnöm a lóra, az egyik csendőr háta mögé, s ez még borzalmasabb lett volna! Akkor az apámat fogták el, s én voltam védtelen. Valóban, tökéletes a viselkedésem! És aki olyan, mint ő, milyen fájdalmasan érezheti ezt! Az én viselkedésem, s az ő nemes tekintete, milyen ellentét! Mint egy hős – aljas ellenségei között! Ó, értem már a hercegnét, a szerelmét: ha ilyen, amikor szörnyűségek fenyegetik, milyen lehet, amikor boldog!”

A fellegvár kormányzójának kocsija legalább másfél óráig várakozott a palota udvarán; de amikor a tábornok lejött a fejedelemtől, Clelia mégsem érezte, hogy apja sokáig volt távol.

–  Mit kíván őfelsége? – kérdezte apját.

–  A szava azt mondta: börtön. A tekintete: halál.

–  Halál! Jaj, Istenem! – kiáltotta Clelia.

–  Ugyan hallgass! – mordult rá rosszkedvűen a tábornok. – Milyen ostoba vagyok, hogy egy gyereknek felelek!

Eközben Fabrizio megjárta a háromszáznyolcvan lépcsőt, mely a Farnese-toronyba vezet fel: a hatalmas torony lapos tetején, a csodálatos magasságban épült új börtönhöz. Egyetlenegyszer sem jutott eszébe, legalábbis tisztán nem gondolt rá: milyen nagy változás történt sorsában. „A tekintete! – gondolta. – Mennyi mindent elárul a tekintete! Milyen mély szánalmat! Mintha ezt mondta volna: mennyi szerencsétlenségből szövődik életünk! És ezt: ne bántsa túlságosan, ami magával történt! Mert azt hiszem, csakis azért élünk, hogy szerencsétlenek legyünk. Szép szeme még akkor is engem nézett, amikor a lovak dübörögve megindultak a kapuboltozat alatt.”

Fabrizio teljesen megfeledkezett arról, hogy szerencsétlen.

Ezen az estén Clelia több szalonban megfordult apjával. A korai órákban még senki nem tudta, hogy a nagy bűnöst letartóztatták – mert két órával később az udvaroncok már csak így emlegették a szegény, meggondolatlan fiút.

Ma este Clelia arcát elevenebbnek látták, mint máskor: mert a szép lányból legtöbbnyire éppen az elevenség hiányzott; mintha nem érdekelte volna, mi történik körülötte. Ha összehasonlították a hercegnével, Clelia szépségét éppen ez a látszólagos közömbösség, ez a mindenek fölött lebegés borította kissé árnyékba – így szorult hátrább. Angliában, Franciaországban – a hiúság földjén – bizonyára másként ítélnek. Clelia Conti még nagyon karcsú, fiatal lány volt, Guido megejtő női alakjaira emlékeztetett; nem akarjuk elhallgatni, hogy vonásai nem egyeznek teljesen a görög szépségeszménnyel, egy-egy részlet túlhangsúlyozott volt, így megindítóan bájos ajka kissé erős.

Egyszerű kedvesség és legnemesebb lélek égi fénye sugárzott ebből az arcból, melynek csodálatos titka maradt: ritka, különös szépsége semmiképpen nem emlékeztetett a görög szoborfejekre. A hercegné viszont a nagyon ismert szépségeszmény volt, kissé túlságosan is az: az ő igazi lombard feje Leonardo da Vinci csodálatos Heródiásainak gyönyört ígérő mosolyát és gyengéd szomorúságát idézte. Sanseverina hercegné szelleme és csipkelődő kedve mindig ragyogott és sziporkázott; bármilyen anyagot sodort eléje a társalgás, ő szenvedéllyel kapott mindenen – ha szabad így mondanom; míg Clelia nyugodt maradt, nehezen oldódott, akár mert megvetette környezetét, akár azért, mert valami távoli ábránd vonzotta. Sokáig azt hitték, végül is zárdába vonul. Húszéves korában csak vonakodva indult el egy-egy estélyre, s ha mégis elkísérte apját, csak engedelmességből tette, meg azért, hogy ne ártson Conti tábornok karrierjének.

„Isten olyan lánnyal ajándékozott meg, aki fejedelmünk államában a legszebb és a legerényesebb nő – gondolkozott el igen gyakran az anyagias tábornok – s úgy látszik, mégsem érem meg soha, hogy szépsége és erénye segítsen pályámon. Magányosabban élek, mint kellene, senkim sincs a világon, csak ő, mindenképpen családra van szükségem, mely megerősít a társaságban, megnyitja előttem a szalonokat, ahol érdemeimet és főként miniszteri képességeimet vitathatatlannak tartják, minden politikai elvtől függetlenül. És tessék! Az én szép, okos, vallásos lányom rögtön elkedvetlenedik, mihelyt egy fiatalember, akit az udvar is kegyel, foglalkozni kezd vele. Ha már elutasította a kérőt, kissé felderül, és majdnem vidám lesz, míg csak fel nem tűnik az új kérő. Az udvar legszebb lovagja, Baldi gróf is jelentkezett, s Cleliának – nem tetszett! Baldit Crescenzi márki követte, IV. Ranuccio Ernesto országában a leggazdagabb férfi, s a lányom azt mondta: szerencsétlen lenne vele. Clelia szeme határozottan szebb, mint a hercegnéé! – sóhajtott máskor a tábornok. – És leginkább akkor olyan szép, azokban a ritka pillanatokban, amikor tekintete elmélyül, de ki láthatja csodálatos tekintetét! A szalonokban senki, pedig itt hódítana vele. De az ő tekintete a sétáinkon ilyen elmélyült, amikor kettesben van velem, s nem titkolja, hogy megsajnált egy utálatos, nyomorult parasztot. Néha már meg is mondtam neki: »Legalább valamit őrizz meg szemedben ebből a gyönyörű tekintetből a ma esti társaságnak is!« De nem! Ha mégis kegyeskedik velem jönni a szalonokba, nemes és tiszta vonásai csak a gőgös és cseppet sem bátorító beletörődést fejezik ki.” Az olvasó megállapíthatja: a tábornok fáradhatatlanul kereste a megfelelő vőt; de amit Cleliáról elmondott, az igaz volt.

Az udvaroncok, akiknek szíve és agya üres, mindent megfigyelnek; észrevették azt is, hogy a hercegné éppen akkor szeretett megállni Cleliánál, és szóra bírni őt, amikor a lány nem tudott kiszakadni kedves ábrándjai közül, és még színlelni sem tudott érdeklődést. Clelia haja világosszőke volt, mégis tompa fényű: finom színhatással borult a halvány, talán kissé túlságosan sápadt arcra. Éles szemű vizsgálódók homloka formájából is megsejthették, hogy kifejezése azért oly nemes, modorából azért sugárzik oly szokatlan báj, mert ezt a lányt semmi nem érdekli, ami közönséges. Az érdeklődés hiányzott belőle, s nem az a képesség, hogy érdeklődni tudjon. Amióta apja a fellegvár kormányzója lett, Clelia boldog volt, legalábbis nem szomorkodott szobáiban, fent a magasban. Az unalmas látogatókat távol tartotta az ijesztően sok lépcső, melyet meg kellett mászni, hogy elérjék a kormányzó házát a nagy torony teraszán. És Cleliát ez az egyszerű nehézség a zárdai szabadság gyönyörűségéhez juttatta; valamikor majdnem ezt hitte eszményi boldogságnak, s ezért kívánt zárdába vonulni. Szinte megborzadt, ha arra gondolt: imádott magányát, legtitkoltabb gondolatait kiszolgáltassa egy fiatal férfinak, akit a férj cím feljogosít rá, hogy feldúlja belső világát. Ha a magány nem is adta meg neki a boldogságot, legalább sikerült elkerülnie a nagyon fájdalmas élményeket.

Azon a napon, amikor Fabriziót a fellegvárba vitték, a hercegné Zurla gróf belügyminiszter estélyén találkozott Cleliával. Mindenki őt vette körül: ezen az estén Clelia ragyogóbb volt, mint a hercegné. A fiatal lány különös, mély tekintete már-már titkokat árult el: szemében szánalom égett, de méltatlankodás és harag is. A hercegné pezsgő kedve, sok-sok csillogó ötlete olyan fájdalmasan érte Cleliát, hogy pillanatokra szinte beleborzadt. „Hogy fog sikoltozni és jajgatni szegény, ha megtudja, hogy szerelmesét, ezt a nemes szívű, nemes arcú fiút börtönbe lökték! És a fejedelem tekintetében a halálos ítélet! Ó, zsarnoki hatalom, meddig fojtogatod még Itáliát? Ó, ti megvásárolható, aljas lelkek! És én egy börtönőr lánya vagyok! Nem is tagadtam meg kitüntető rangomat, amikor méltóztattam nem felelni neki. Pedig valamikor jót tett velem! Hogyan gondolhat most rám, négyszemközt kicsi lámpájával, egyedül, egyedül a zárkában?” Ez a gondolat egészen megrázta: Clelia borzadva körülnézett a belügyminiszter fénytől ragyogó termeiben.

„Soha-soha nem beszéltek még ilyen élénken és ilyen bizalmasan! – mondogatták egymásnak az udvaroncok, ahogyan körülállták a két divatos szépséget, és igyekeztek beleszólni társalgásukba. – Vajon a hercegné, aki mindig ügyel rá, hogy csillapítsa a miniszterelnök ellen támadó gyűlöletet, valamilyen nagyszerű házasságot eszelt ki Cleliának?” Ezt az ötletet olyan adat támogatta, amit az udvari megfigyelők eddig még nem észleltek: a fiatal lány szeme ragyogóbb, sőt bátran mondhatjuk, szenvedélyesebb volt, mint a hódító hercegnéé. Sanseverina hercegné ámulva és – amiért csak dicsérhetjük – elbűvölve fedezte fel a visszahúzódó fiatal lány eddig ismeretlen varázsát: már egy órája gyönyörködve nézte őt – milyen ritka, ha vetélytársnőjét így nézi valaki! „De mi történhetett? – tűnődött a hercegné. – Clelia még soha nem volt ilyen szép, sem ilyen megindító; talán megszólalt a szíve?... De ha megszólalt, akkor viszonzatlan a szerelme; szokatlan élénksége mögött sötét fájdalom ég... De a viszonzatlan szerelem hallgatag! Talán társasági sikerrel akarja visszahívni az állhatatlant?” És a hercegné figyelmesen megnézte a körülöttük álló fiatal férfiakat. Sehol semmilyen különös tekintet, csupa öntelt elégedettség! „Valamilyen titok lappang itt! – állapította meg a hercegné, s bosszankodott, hogy nem tudja megfejteni. – Ugyan hol van Mosca gróf, a mindentudó Mosca! Nem, nem tévedek! Clelia úgy figyel engem, mintha valamiért most különösen érdekelném. Talán a tábornok, az az aljas udvaronc parancsolta ezt rá? Olyan előkelő fiatal léleknek hittem, aki nem tud lesüllyedni a pénzhez. Fabio Conti tábornok akarna valami fontosat kérni a gróftól?”

Tíz óra tájt a hercegnéhez odalépett egyik barátja, és néhány szót súgott neki; ő halálosan elsápadt; Clelia most megfogta a kezét, és merészen megszorította.

–  Köszönöm... és most már értlek!... Jó vagy! – súgta a hercegné nagy önuralommal.

Alig volt ereje, hogy ezt a néhány szót kimondja. Többször rámosolygott a ház úrnőjére, aki felállt, hogy a legkülső fogadószoba ajtajáig kísérje; ez a tiszteletadás csak a született hercegnéket illette meg, és Sanseverina hercegné kínzóan értelmetlennek érezte most. Nagy igyekezettel rámosolygott Zurla grófnéra, de bárhogyan erőlködött, egyetlen szót sem tudott kiejteni.

Clelia könnyben úszó szemmel nézte, hogyan halad át a hercegné a zsúfolt termeken, a legragyogóbb társaságban. „Mi lesz szegénnyel, ha egyedül marad a kocsiban! Tolakodás volna, ha felajánlanám, hogy elkísérem?... Nem, nem merem!... És a szerencsétlen rab, aki most ott ül valamelyik szörnyű szobában, kis lámpája mellett, megvigasztalódnék, ha tudná, mennyire szeretik! Milyen borzalmas magányba lökték! És mi... mi itt vagyunk ezekben a ragyogó termekben... rettenetes! Hogyan üzenhetnék neki? Jaj, Istenem! Nem árulhatom el apámat! Milyen kényes a helyzete a két párt között! Mi lesz vele, ha magára zúdítja a hercegné lobogó gyűlöletét? Ő mozgatja a miniszterelnököt, és Mosca grófnak szava eldönti az ügyek háromnegyed részét. Másrészt meg a fejedelem is tudni akar mindent, ami a fellegvárban történik, s nem ismeri a tréfát ilyenekben... Félelmében kegyetlen! De akárhogy is, Fabriziót kell igazán sajnálni! (Clelia már nem nevezte del Dongónak.) Nála már nem arról van szó, hogy elveszítheti jól fizetett állását!... És a hercegné!... Milyen rettenetes szenvedély a szerelem!... És az a sok hazug ember úgy emlegeti, mint a boldogság forrását! Sajnálják az öreg nőket, mert már nem tudnak szeretni vagy szerelmet kelteni!... Soha nem felejtem el, amit most láttam: ezt a hirtelen változást! Hogy elsötétedett a hercegné szép, ragyogó szeme, amikor N. márki kimondta a végzetes szavakat!... A kedves Fabrizio bizonyára megérdemli, hogy így szeressék!”

Míg így tűnődött s tépelődött, az elmerült Cleliát a pillanatonként megismétlődő bókok még jobban fárasztották, mint máskor. Hogy megszabaduljon lovagjaitól, az egyik erkélyablakhoz lépett, melyet a taftfüggöny félig eltakart. Azt remélte, ha visszavonul, senki nem mer utánamenni. Ez az ablak egy kicsi narancsfaerdőre nyílt, a narancsfákat a szabad földbe ültették – télen mindig tetővel védték őket. Clelia gyönyörűséggel szívta be a virágillatot, s ez a boldogság mintha kissé megnyugtatta volna... „Nagyon nemesnek éreztem!... – gondolta. – De ilyen szerelmessé tenni ezt a rendkívüli asszonyt!... Ez az asszony azzal dicsekedhetik, hogy elutasította a fejedelem hódolatát, s ha akarja, akár királyné lehetett volna... Apám mondta: a fejedelem úgy megszerette, hogy feleségül akarta venni, amikor szabaddá válik... És milyen régen szereti Fabriziót! Mert legalább öt éve annak, hogy a comói tónál találkoztunk!... – Egy pillanatig elgondolkodott. – Igen, öt éve... Már akkor is feltűnt, pedig még gyerek voltam, és sok mindent nem vettem észre... De azt láttam, hogy mind a két asszony csodálattal nézi őt!...”

Clelia örömmel állapította meg, hogy a fiatal férfiak – akik úgy buzgólkodnak körülötte – nem mertek az erkélyhez közeledni. Egyikük, Crescenzi márki, tett ugyan néhány lépést, de aztán megállt az egyik játékasztalnál. „Ha várbeli palotánkban, kis ablakom alatt, az egyetlen árnyékos ablak alatt, legalább ilyen szép narancsfákat látnék, gondolataim talán nem lennének ennyire szomorúak! De minden látnivalóm a Farnese-torony nagy, faragott köveinek tömege... Ó... – kiáltotta megrezzenve – talán éppen oda zárták! S még mindig nem tudtam don Cesaréval beszélni!... Ő nem olyan szigorú, mint apám! Apám biztosan nem árul el semmit, ha visszamegyünk a fellegvárba; don Cesarétól azonban mindent megtudhatok... Van pénzem, vehetnék néhány narancsfát, s ha madaras szobám ablaka alá helyezném őket, eltakarnák előlem a Farnese-torony vastag falát. Ezután még jobban fogom gyűlölni ezt a falat: most már ismerek valakit, akit elzár a fénytől!... Igen, harmadszor láttam őt; egyszer az udvarban, a fejedelemasszony születésnapján, az estélyen; ma három csendőr között, amikor a szörnyeteg Barbone bilincset akart rárakatni; és legelőször ott, a comói tó mellett... Ennek bizony öt éve már... Milyen fékezhetetlen kölyöknek látszott akkor; hogy meresztette szemét a csendőrökre! És milyen különösen nézték őt – anyja meg nagynénje!... Biztosan volt azon a napon valami titok, valamilyen szokatlan dolog közöttük; én meg azt hittem: ő is a csendőröktől fél... – Clelia megborzongott. – Milyen tudatlan voltam! Úgy kellett lenni: a hercegnét már akkor érdekelte... És hamarosan hogy megnevettetett minket Fabrizio, amikor az asszonyok az első néhány perc elfogódottsága után kissé megszokták, hogy egy idegen lány ül közöttük!... És én ma este nem tudtam felelni neki, amikor megszólított!... Jaj, a tudatlanság és a félénkség hányszor hasonlít a legcsúnyább érzésekhez! Húszéves múltam, s még mindig ilyen vagyok!... Igazam volt, amikor a zárdát akartam választani, tulajdonképpen a magány való nekem! »Börtönőr-apa méltó lánya!« – biztosan ezt gondolja. Megvet; s amint írhat a hercegnének, elmondja neki, milyen szívtelen voltam; és a hercegné nagyon álnok lánykának tart majd; mert ma este igazán azt hihette: együtt érzek vele.”

Clelia észrevette, hogy valaki közeledik, és nyilván oda akar állni melléje, az erkély vaskorlátjához. Cleliát bosszantotta a közeledés, pedig tudta, hogy igazságtalan. Valamiképpen oly jóleső volt ez az álmodozás, s most kiszakítják álmaiból. „Hát ezt a tolakodót igazán nem fogadom majd kedvesen!” Gőgösen rápillantott, s csak ekkor vette észre, hogy az érsek félénk alakja közeledik nesztelenül, lassan az erkélyhez. „Ez a szent pap sem tudja, mi illik, mi nem! – gondolta Clelia. – Miért akar megzavarni egy ilyen szegény lányt? Nyugalom, csak ezt mondhatom a magaménak!” Tisztelettel, de gőgösen köszöntötte az érseket, mire az megszólította:

–  Hallotta már a rettenetes hírt?

A fiatal lány tekintete megváltozott; de most sem feledkezett meg apja százszor is elismételt figyelmeztetéseiről, s olyan mit sem tudó hangon válaszolt, amit szeme félreérthetetlenül cáfolt:

–  Semmiről nem tudok, monsignore.

–  Első érseki helynökömet, a szegény Fabrizio del Dongót, ki éppen olyan ártatlan annak a gaz Gilettinek halálában, akárcsak én, elrabolták Bolognából, ahol Giuseppe Bossi néven élt; a fellegvárba zárták, magukhoz; a kocsihoz láncolták, így érkezett. Egy Barbone nevű börtönőr, aki megölte a saját bátyját, s később kegyelmet kapott, nekitámadt Fabriziónak. De az én fiatal barátom nem olyan ember, akit sértegetni lehet. Leteperte aljas ellenfelét, mire föld alatti zárkába csukták, húszlábnyi mélységbe, s előbb még meg is bilincselték.

–  Nem bilincselték meg!

–  Ó, hát mégis tud valamit! – kiáltotta az érsek, s az aggastyán arcán valamelyest enyhült a csüggedés. – De ehhez az erkélyhez bárki idejöhet... félbeszakíthat minket... Rögtön megkérdezem: volna-e olyan könyörületes, s megtenné, hogy személyesen átadja don Cesarénak ezt a gyűrűt, a pásztorgyűrűmet?

A fiatal lány átvette a gyűrűt, de nem tudta, hová tegye, nehogy elveszítse.

–  Húzza a hüvelykujjára! – mondta az érsek, s ő maga húzta rá. – Szóval számíthatok rá, hogy átadja a gyűrűt?

–  Átadom, monsignore.

–  És hajlandó-e megfogadni, hogy titokban tartja, amit még mondani fogok? Még akkor is, ha nem találná illőnek kérésem teljesítését?

–  Természetesen, monsignore – felelte a fiatal lány, s már szinte reszketett, mert látta, hogy az aggastyán egyszerre milyen sötét és komoly lett. – Tiszteletre méltó érsekünk – tette még hozzá – csak olyan parancsot adhat, ami illő hozzá és hozzám.

–  Mondja meg don Cesarénak, hogy jóindulatába ajánlom fogadott fiamat. Tudom, hogy a sbirrek[61] akik elrabolták, nem tették lehetővé számára, hogy magához vegye breviáriumát; kérem don Cesarét, juttassa hozzá az övét; és ha nagybátyja holnap elküldene valakit az érsekségre, másik breviáriumot adnék ahelyett, amit Fabrizio kap tőle. Kérem don Cesarét, juttassa el Fabrizio del Dongóhoz a gyűrűt is, melyet erre a szép ujjra húztunk...

Az érseket Fabio Conti tábornok szakította félbe; lányáért jött, hogy kocsijához kísérje. Néhány perces beszélgetés következett most, és az érsek nem volt éppen ügyetlen. Egyetlen szóval sem tett célzást az új fogolyra, s mégis úgy irányította a beszélgetést, hogy társalgásukba a legközvetlenebbül beleszőtt néhány erkölcsi és politikai szabályt; ilyeneket: a fejedelmi udvarok életében időnként jelentkeznek válságos pillanatok, melyek a legnagyobb urak sorsát is hosszú időre eldöntik; nagy oktalanság volna személyes gyűlöletté változtatni a politikai eltávolodást, mely gyakran nem más, mint bizonyos hatalmak szembekerülésének érthető következménye. Az érseket kissé elragadta a mély szomorúság, amit a teljesen váratlan letartóztatás okozott, s még azt is kimondta: természetesen tartsa meg mindenki jelenlegi hatalmát, de értelmetlen könnyelműség volna szenvedélyes gyűlöletet kelteni magunk iránt, vállalva olyan dolgokat is, amiket később nem lehet elfelejteni.

Amikor a tábornok lányával már a kocsiban ült, csak ennyit mondott:

–  Ezt fenyegetésnek is érthetném! Fenyegetni mernek! Engem!...

S a következő húsz percben apa és lánya hallgatott.

Amikor Clelia az érsektől átvette a pásztorgyűrűt, elhatározta, hogy a kocsiban elmondja apjának, milyen apró szívességre kérte az érsek. De hallotta, milyen haragosan mondta a tábornok: „Fenyegetni mernek!” – s ekkor bizonyos volt benne: apja mindent megakadályozna. Eltakarta hát baljával a gyűrűt, és szenvedélyesen átfogta. Egész idő alatt, míg a belügyminiszter palotájától a fellegvárba kocsiztak, azon tépelődött: bűnt követ-e el, ha nem szól apjának? Nagyon vallásos volt, erősen aggodalmaskodó; máskor oly nyugodt szíve szokatlanul hevesen dobogott; s végül is a kocsi közeledtére felhangzott a kapubástyán álló őr „Állj! Ki vagy?” kiáltása, és Clelia – a visszautasítástól rettegve – még mindig nem találta meg a kellő szavakat, hogy apját beleegyezésre hangolja. Mentek-mentek felfelé a háromszázhatvan lépcsőn, fel a kormányzó palotájához, s csak nem jutott eszébe semmi.

Rögtön nagybátyjához sietett, s beszélt vele; de az összeszidta, és nem vállalkozott semmire.

TIZENHATODIK FEJEZET

–  Figyeld csak meg! – kiáltotta a tábornok, amint megpillantotta bátyját, don Cesarét. – Most aztán a hercegné elszór majd százezer tallért, hogy csúffá tegyen, és megszöktesse a foglyot!

Nekünk azonban Fabriziót e pillanatban ott kell hagynunk börtönében, a pármai fellegvár tetején; jól vigyáznak rá, s itt fogjuk viszontlátni is, talán kissé megváltozva. Most legfőképpen a fejedelmi udvarra kell figyelnünk; bonyolult cselszövések és egy szerencsétlen asszony szenvedélyes érzelmei formálják majd sorsát. Amikor Fabrizio a kormányzó szeme láttára elindult a háromszázkilencven lépcsőn börtönébe, a Farnese-toronyba, egyszerre csak arra eszmélt: ebben a rettegett pillanatban eszébe sincs szerencsétlenségével foglalkozni.

A hercegné Zurla gróf estélye után otthon egyetlen kézmozdulattal elbocsátotta komornáit; majd ruhástul ágyára zuhant.

–  Fabrizio ellenségei hatalmában! – kiáltotta hangosan. – És miattam talán meg is mérgezik!

Ez volt a bevezetés; s nehéz elmondanunk, milyen kétségbeesés támadt most rá; a hercegnéből annyira hiányzott minden megfontolás, mindig a pillanat rabja volt, s magának sem vallotta be soha: őrülten szerette a fiatal rabot. Érthetetlen szavakat kiáltott, esztelen düh rohanta meg, görcsösen összerándult – de egyetlen könnye sem hullt. Elküldte komornáit, hogy ne lássák sírni: azt hitte – mihelyt egyedül marad – kitör belőle a zokogás. De a nagy, a legnagyobb fájdalmat csillapító könnyek elmaradtak. Gőgös lelkében csak harag, csak felháborodás volt, s a felismerés, hogy alulmaradt a fejedelemmel szemben.

„Most aztán megaláztak! – kiáltozta minduntalan. – Sértegetnek; s még ez sem elég, Fabrizio életével játszanak! S én nem tudok bosszút állni! De várjunk csak, fejedelmem! Engem elpusztíthat, tessék, megteheti; de maga is belepusztul! De jaj, Fabrizio drágám, neked mit használ mindez? Milyen más volt az a nap, amikor elhatároztam, hogy itthagyom Pármát! Pedig akkor szerencsétlennek hittem magam... Milyen vak voltam! Már-már lemondtam a megszokott, kellemes életről, s nem tudtam, hogy olyan fordulóhoz értem, ahol egész életem eldőlt! Ha a gróf akkor nem enged az aljas megszokásnak, s hízelgő hajbókolással nem törli az igazságtalan peres eljárás mondatot abból a végzetes levélből, melyet a hiú fejedelemtől kicsikartam – megmenekültünk volna! Tudom, nem is voltam olyan okos, inkább szerencsém volt, amikor imádott Pármáját említve hiúságát dobtam be a játékba. Akkor még fenyegetőztem azzal, hogy elmegyek; akkor szabad voltam! És most, istenem, most aztán rabszolga vagyok! Ideszegeztek, nem hagyhatom el a fertelmes pocsolyát, és Fabrizio láncra verve a fellegvárban, mely annyi kiváló embernek volt már a halál előszobája. S ezt a vadállatot többé nem tartja vissza a félelem, hogy itthagyom barlangját!”

„Elég okos; tudja, hogy soha nem hagynám itt a gyalázatos tornyot, melyhez a szerelem láncol. A sértett hiúság a legvadabb gondolatokhoz vezetheti ezt a férfit; bámulatos hiúságát csak serkenteni fogják a kegyetlen, bizarr ötletek. Ha ízetlen ostrommal ismét nekem támad, ha azt mondja: fogadja el rabszolgája hódolatát, vagy Fabrizio meghal – akkor... akkor megismétlődik Judit régi története... Öngyilkosság lesz; de ezzel az öngyilkossággal megölöm Fabriziót is. Fejedelmi hercegünk, az az ostoba trónörökös, s a gyalázatos hóhér, Rassi, azt fogják mondani, hogy Fabrizio bűntársam volt, s felakasztatják...”

A hercegné hangosan sikoltozott: szerencsétlen, elgyötört szíve nem látta, merre menekülhetne! Zavaros, dúlt gondolataiban nem merült fel más lehetőség. Tíz percig úgy dobálta magát, mint aki megőrült; végül a borzalmas szenvedésből néhány pillanatra a halálos fáradtság álmába zuhant, ereje elfogyott. De hamarosan riadtan felébredt, az ágyán ült; a rémképpel viaskodott: a fejedelem itt, előtte akarja levágatni Fabrizio fejét. A hercegné tébolyodottan körülnézett. Amikor végre meggyőződött róla, hogy sem a fejedelem, sem Fabrizio nincsen a szobában, visszazuhant ágyára, s majdnem elájult. Teste egészen gyönge lett, arra sem maradt már ereje, hogy mozduljon. „Istenem, csak meghalhatnék!... De hiszen ez gyávaság! Szerencsétlenségében itt hagynám Fabriziót? Nem vagyok józan!... Hadd forduljak vissza a valósághoz: hadd vizsgáljam meg hidegen a gyalázatos helyzetet, amit szinte akarattal idéztem fel. Milyen végzetes könnyelműség volt! Eljönni egy isten kegyelméből uralkodó fejedelem udvarába, a zsarnokhoz, aki minden áldozatát ismeri! Azt hiszi, minden tekintet az ő hatalmával akar dacolni. Jaj, ezt sem a gróf, sem én nem láttuk, amikor Milánót elhagytam. Én csak a vonzó udvari élet kellemességeire gondoltam: igaz, valami alacsonyabbra, de mégis olyasmire, amilyen Eugène herceg szép korszaka volt.”

„Nem gondoltuk végig a gróffal, mit jelent egy olyan zsarnok hatalma, aki személyesen ismeri mindegyik alattvalóját. A zsarnoki uralom külső formáiban ugyanolyan, mint minden más kormányzat: például bírái is vannak, de ezek a bírák Rassik! Ez a szörnyeteg egészen természetesnek érezné, hogy felakasztatja apját, ha fejedelme ezt parancsolja!... »A kötelességem!« – mondaná... Rassit kellene elhódítanom? Ó, én szerencsétlen! Hogyan tehetném, mit ajánlhatok én neki? Talán százezer frankot... Azt beszélik, hogy amikor legutóbb egy merénylő le akarta szúrni a gazembert, s Rassit csak az mentette meg, hogy Isten nagyon haragszik a mi szerencsétlen országunkra – a fejedelem tízezer arany zecchinót küldött neki egy ládikában. Hát mennyi pénzzel lehetne őt elhódítani? Ez a mocskos lélek, aki az emberek tekintetéből mindig csak megvetést olvashatott ki, most megérte, hogy félelmet, sőt tiszteletet lát a szemekben; lehet, hogy rendőrminiszter lesz, s miért ne? Akkor a háromnegyed fejedelemség udvarolni fog neki, s éppen olyan szolgaian reszketnek majd előtte, ahogyan ő reszket a fejedelem előtt.”

„Ha nem menekülhetek erről a gyűlöletes földről, úgy kell élnem, hogy Fabriziónak használhassak; mert ha egyedül, magányosan, kétségbeesetten élek, mit tehetek érte? Kelj fel, indulj el, te szerencsétlen nő! Menj társaságba, viselkedj úgy, mintha nem gondolnál már Fabrizióra... Drága angyalom, úgy kell élnem, mintha elfelejtettelek volna!”

Most kibuggyantak könnyei: végre sírni tudott; engedett az emberi gyöngeségnek. Egy óra telt el, s utána kissé megvigasztalódva érezte: gondolatai már tisztábbak. „Ha varázsszőnyegem volna, kiszöktethetném Fabriziót a fellegvárból, s elmenekülhetnénk valamilyen boldog tájra, ahol már nem üldözhetnek... például Párizsba. Ott először is abból az ezerkétszáz frankból élnénk, melyet apja jószágkormányzója olyan nevetséges pontossággal juttat hozzám. Százezer frankot biztosan összekaparhatnék vagyonom romjaiból!” A hercegné képzelete kimondhatatlan gyönyörűséggel dolgozott ki minden részletet: hogyan élne Pármától háromszáz mérföldre... „Fabrizio ott álnevén beléphetne a hadseregbe! – gondolta tovább. – A bátor franciák valamelyik ezredében hamarosan tisztelnék a fiatal Valserrát; végre boldog lenne!”

A boldogság képei másodszor is előcsalták könnyeit; de ezek már édes könnyek voltak. „Tehát valahol még van boldogság!” Ez a merengés sokáig tartott; a szerencsétlen asszony irtózott attól, hogy visszatérjen a valóságba, és szembenézzen minden szörnyűséggel. Végül – amikor a hajnal vékony vonalakkal már kirajzolta kertjének fáit – legyűrte gyengeségét. „Néhány óra múlva csatatéren vagyok, az én csatateremen; s ott cselekednem kell; és ha olyasmi ér, ami felizgat, ha a fejedelem arra vetemedik, hogy Fabrizióról beszél, nem biztos még, hogy uralkodni tudok magamon. Tehát most, rögtön határoznom kell!”

„Ha megállapítanák, hogy vétettem az állam rendje ellen, Rassi mindent lefoglaltat, amit palotámban talál. Elsején – ahogy megszoktuk – mindent elégettünk a gróffal, minden olyan iratot, melyet a rendőrség felhasználhatna; és ő, a rendőrminiszter, ez igazán kedves! Van három gyémántom, nekem semmit nem jelentenek: Fulgenziót, régi griantai csónakosomat holnap átküldöm Genfbe, s biztonságba helyeztetem a gyémántokat. Ha Fabrizio valaha kiszabadul (Istenem, könyörülj rajtam! – és a hercegné keresztet vetett), a gyáva, a mindenkinél gyávább del Dongo márki úgy érzi majd: akit törvényes uralkodó üldöz, olyan embernek bűn pénzt küldeni; s akkor Fabrizio hozzájuthat a gyémántjaimhoz – és lesz kenyere.”

„A gróffal szakítanom kell... Kettesben maradni vele, azután, ami most történt – nem, ehhez nincs erőm! Szegény! Nem rossz ember; igazán nem rossz! Csak gyenge. Köznapi lélek, nem ér fel hozzánk. Szegény Fabrizio, miért is nem lehetsz itt egy percre nálam, hogy megbeszéljük, milyen veszedelmek fenyegetnek bennünket!”

„A gróf aggályoskodó megfontoltsága csak zavarná minden tervemet, s különben sem szabad őt magammal rántanom a bajba... Miért is ne vetne börtönbe az a hiú zsarnok? Összeesküvő vagyok. Mi sem könnyebb, mint ezt bebizonyítani. Ha a fellegvárba záratna, és aranyaim megnyitnák előttem Fabrizio zárkájának ajtaját, s beszélni tudnék vele, akár egy percre is: milyen bátran mennénk együtt a halálba! De elég ebből a sok őrültségből; az ő Rassija azt fogja tanácsolni, hogy méreggel végezzenek velem; ha taligába ültetve végigvinnének az utcán, ez még felkavarhatná kedves pármai alattvalói érzékeny lelkét... Ó, már megint regényes vagyok! De jaj, jaj! Meg kell bocsátani ezeket az őrültségeket, egy szerencsétlen, szomorú életű asszony őrültségeit! Ebből csak annyi igaz, hogy a fejedelem nem fogja a halálomat kívánni; de mi sem könnyebb, mint hogy börtönbe zárjon, és ott tartson. Majd intézkedik, hogy gyanús iratokat csempésszenek a palotámba, s elrejtsék őket valahol, mint szegény L.-lel tették. S akkor elég három bíró, akik nem is a legnagyobb gazemberek, meg tizenkét hamis tanú; és felmutatják, amit kellő bizonyítéknak neveznek. Tehát rám foghatják: összeesküvő vagyok, s halálra ítélhetnek. És a fejedelem végtelenül kegyelmes lesz: arra való tekintettel, hogy eddig udvarához tartoztam, büntetésemet tízévi várfogságra enyhíti. De én nem okozok csalódást Raversi márkinénak s többi ellenségemnek: annyi ostobaságot összefecsegtek indulatosságomról – bátor maradok, és megmérgezem magam! Legalábbis az emberek jóhiszeműen ezt fogják gondolni; de bárkivel fogadnék: Rassi megjelenik cellámban, és a fejedelem nevében lovagiasan átnyújt egy kis üveg sztrichnint vagy perugiai ópiumot.”

„Igen, tüntetően szakítanom kell a gróffal, nem akarom őt magammal rántani bukásomba, gyalázatosság volna! Szegény, olyan tiszta szívvel szeretett! De nagy ostobaság volt, hogy el tudtam hinni: egy igazi udvaroncban érintetlen maradhat a lélek, s őszintén, mélyen szerethet! A fejedelem valószínűleg talál valamilyen ürügyet, hogy börtönbe zárjon; tarthat tőle, hogy Fabrizio ügyében még megfordítom a közvéleményt. A gróf nagyon tisztességes; abban a pillanatban megteszi, amit a mélységesen csodálkozó, üres udvari bábok őrültségnek mondanak majd: otthagyja az udvart. Azon a levelet diktáló estén én szembeszálltam a fejedelem tekintélyével; a hiúságát sértettem meg, s most a legrosszabbat várhatom. Aki fejedelemnek született, elfelejtheti-e valaha is, mi történt vele azon az estén? Különben, ha szakítottam a gróffal, ő a legkedvezőbb helyzetbe kerül, és segíthet Fabrizión! S ha a kétségbeesett gróf – mert szakítottam vele – bosszút akar állni?... Nem, nem! Ez soha nem jutna eszébe; benne nincs meg az a vele született aljasság, mint a fejedelemben: ő aláírhat nyögve egy gyalázatos parancsot, de tudja, mi a becsület! Meg azután miért is állna bosszút? Azért talán, mert öt évig szerettem, szerelmét soha meg nem sértettem, s most azt mondom neki: »Kedves gróf, jó volt magát szeretni, ez a láng azonban kialudt, már nem szeretem; de ismerem magát, egészen ismerem, s mindig végtelenül becsülni fogom, és mindig maga marad a legjobb barátom!« Mit felelhet egy lovagias férfi erre a közlésre?”

„Új szeretőt keresek; vagy legalábbis a világ azt fogja hinni, új szeretőm van. És a szeretőmnek ezt mondom: »A fejedelemnek tulajdonképpen igaza van, ha szelességéért megbünteti Fabriziót; de kegyes fejedelmünk a születésnapján bizonyára kegyelmet ad a fiúnak, s visszaadja szabadságát.« – Így hat hónapot nyerek. Új szeretőmet megfontoltan választom, s talán ez a Rassi lesz a szeretőm, a megvásárolható bíró, az aljas hóhér!... Azt fogja érezni: nemessé ütötték; s én csakugyan megnyitom előtte a jó társaság szalonjait. De bocsáss meg, kedves Fabrizio; ehhez még nincs erőm! Ez az ember szörnyeteg; P. és D. gróf vére szárad rajta! Ha megfogna, elájulnék az irtózattól; vagy talán felkapnék egy kést, és beledöfném aljas szívébe. Nem, ne kérj tőlem lehetetlent!”

„Igen, igen, legfontosabb, hogy Fabriziót elfelejtsem! És a fejedelem a harag árnyékát se lássa rajtam; jókedvűnek kell lennem, ahogyan megszokták; s vidámságom most még jobban fog tetszeni ezeknek a piszkosoknak! Elsősorban azért, mert azt hihetik: engedelmesen meghajlok fejedelmük előtt; másodsorban, mert nemhogy gúnyolódnék velük, ellenkezőleg: nagy igyekezettel legyezgetni fogom szánalmas kis hiúságaikat, például bókolok Zurla grófnak, milyen gyönyörű kalapján a fehér toll, melyet most hozatott futárral Lyonból, s amelyre olyan büszke.”

„A Raversi-pártban kell szeretőt keresnem... Ha a gróf lemond, közülük választják ki a minisztereket, övék lesz a hatalom. Raversi márkiné valamelyik barátja parancsol majd a fellegvárban, mert Fabio Conti miniszter lesz. De hogyan tud majd tárgyalni a fejedelem, aki végül is finom és szellemes ember, s megszokta a gróf munkájának megnyerő stílusát, hogyan tud majd tárgyalni ezzel az ökörrel, ezzel a tündöklően buta alakkal, aki egész életében azon a halálosan fontos kérdésen rágódott: hét gombot viseljenek-e őfelsége katonái a zubbonyon, vagy kilencet? Ó, drága Fabrizio, ezek a vadállatok nagyon féltékenyek rám, ők a legveszélyesebbek! És ezek a vadállatok döntenek a sorsomról, s a tiedről is! Tehát nem fogadhatom el, hogy a gróf lemondjon. Maradnia kell, még ha megalázzák is! Ő mindig azt hiszi, hogy egy miniszterelnök nem hozhat nagyobb áldozatot a lemondásánál; és ahányszor tükre elárulja neki, hogy öregszik, felajánlja nekem ezt az áldozatot: tehát teljes szakítás! Úgy van; s csak akkor békülhetek vele, ha másként nem tudom megakadályozni távozását. Mindenesetre a legszebb, legmelegebb barátsággal búcsúzom tőle. De érzem: azután, hogy igazi udvaronc módján elhagyta a fejedelem leveléből az igazságtalan peres eljárás mondatot, néhány hónapig nem szabad őt látnom, különben meggyűlölném. Azon a végzetes estén nem volt szükségem az eszére; csak le kellett volna írnia, amit én mondtam tollba, csak papírra kellett volna vetnie az ígéretet, amit én értem el, a saját erőmből – de a hitvány lakájmegszokás erősebb volt! Másnap azt mondta nekem: lehetetlenséget nem írathatott alá fejedelmével, kegyelmi végzésre lett volna szükség. Ej, Istenem, ilyen emberekkel, a hiúság és bosszú Farnese névre hallgató szörnyetegeivel azt teszi az ember, amit tud.”

Erre a gondolatra a hercegné haragja ismét fellángolt.

„A fejedelem megcsalt; és milyen gyáván csalt meg!... Nincs mentsége; szellemes ember, ravasz, józanul, világosan gondolkodik; csak a szenvedélyei aljasak! A gróffal hússzor is megállapítottuk: csak akkor válik közönségessé, ha azt hiszi, meg akarták sérteni. Amit Fabrizio tett, annak semmi köze a politikához; jelentéktelen gyilkosság, amilyen száz is akad egy évben az ő boldog Pármájában; és a gróf megesküdött nekem: összegyűjtötte a legpontosabb adatokat – Fabrizio ártatlan! Az a Giletti nem is volt gyáva; kétlépésnyire a határtól egyszerre elfogta a kísértés: megszabadulni a szerencsés vetélytárstól!”

A hercegné itt megtorpant, s elgondolkodott: bűnös-e Fabrizio? Nem mintha nagy bűnnek tartotta volna, hogy egy olyan előkelő férfi, mint az unokaöccse, lerázott magáról egy szemtelen komédiást; de kétségbeesésében homályosan megérezte: komolyan meg kell majd küzdenie, hogy bebizonyíthassa Fabrizio ártatlanságát. „Nem bűnös! – gondolta végül. – Döntő bizonyítékom van; Fabrizio olyan férfi, amilyen szegény Pietranera volt: minden zsebét állandóan teletömködi pisztolyokkal, s azon a napon egyetlen ócska, egylövetű puska volt csak nála, s még azt is valamelyik munkástól kérte kölcsön.”

„Gyűlölöm a fejedelmet, mert megcsalt, a leggyávább módon megcsalt! Megbocsátó levele után elraboltatta a szegény fiút Bolognából – mindenért gyűlölöm! De ezért még számolunk!”

Hajnalban, öt óra tájt, a kétségbeesés hosszú rohamától teljesen kimerülten becsöngette komornáit; azok felsikoltottak, amikor meglátták ágyán, teljesen felöltözve, gyémántjaival, sápadtan, mint az ágyneműje, szeme lehunyva – mintha csak díszes halotti ágyon feküdnék. Ha nem jut eszükbe, hogy éppen most csöngetett nekik, azt hiszik, ájultan fekszik előttük. Érzéketlen arcán egy-egy könnycsepp gurult végig; egy mozdulatából megértették: azt kívánja, fektessék ágyba.

Zurla miniszter estélye után a gróf kétszer jelentkezett a hercegnénél: mind a kétszer elutasították; akkor megírta neki, hogy tanácsot akar kérni tőle. „Megtarthatom-e állásomat a vakmerő sértés után?” S még ezt is hozzátette: „A fiú ártatlan; de ha bűnös volna is, szabad volt-e letartóztatni anélkül, hogy engem értesítettek volna, engem, aki soha nem titkoltam, hogy pártfogolom!” A hercegné ezt a levelet csak másnap olvasta.

A gróf nem hitt erkölcsi törvényekben; sőt hozzátehetjük: amit a liberálisok erkölcsi törvénynek neveznek (nagy tömegek jólétének biztosítása) – ezt ő bárgyúságnak tartotta; ő azt érezte kötelességének, hogy mindenekelőtt Mosca della Rovere gróf jólétét biztosítsa; de most becsületesen és teljesen őszintén írt lemondásáról. Soha életében nem hazudott a hercegnének. Sanseverina hercegné különben ügyet sem vetett levelére; ő már elhatározta, mit kell tennie, s elhatározását gyötrelmesen nehéz volt teljesítenie: úgy kell viselkednie, mintha elfelejtette volna Fabriziót. Ehhez szüksége volt minden erejére; más nem érdekelte.

Másnap délben végre beengedték a grófot, aki addig tízszer is jelentkezett a Sanseverina-palotában. Ránézett a hercegnére, s megrendült... „Negyvenéves! Tegnap még hogy ragyogott, milyen fiatal volt!... Mindenki azt mondja, hogy amikor Zurla estélyén olyan sokáig beszélgetett Clelia Contival, ugyanolyan fiatalnak látszott, s még igézőbbnek, mint a lány.”

S a hercegné hangja, hangjának színe éppen olyan szokatlan volt, mint megjelenése. Ebből a hangból hiányzott minden szenvedély, minden emberi érdeklődés, minden harag – a gróf belesápadt. Egyik barátja jutott eszébe, aki néhány hónappal ezelőtt, haldokolva, már a halotti szentségek felvétele után, beszélni kívánt vele.

A hercegné csak néhány perc múlva tudott megszólalni. A grófra pillantott, tekintete fénytelen maradt.

–  Váljunk el, kedves gróf... – mondta halkan, de érthetően, és igyekezett kedves lenni. – Váljunk el... meg kell tennünk! Isten a tanúm, hogy öt év alatt mindig hű voltam magához. Ragyogó életet ajándékozott nekem a helyett az unalom helyett, mely a griantai kastélyban várt rám; milyen szomorú élet lett volna! Maga nélkül néhány évvel hamarább ér el az öregség... Engem pedig csak az érdekelt, hogy boldoggá tegyem magát. Szeretem... és ezért ajánlom, hogy barátsággal váljunk el, ahogyan a franciák mondják.

A gróf nem értette; a hercegnének többször el kellett ismételnie. Mosca halálosan elsápadt, térdre borult az asszony ágya előtt, s elmondott mindent, amit a legmélyebb megdöbbenés, majd az égő kétségbeesés csak felhozhat egy okos és őrülten szerelmes férfiból. Percenként felajánlotta, hogy lemond, s követi barátnőjét valahová a magányba, ezer mérföldre Pármától.

–  Maga elutazásról mer beszélni, amikor Fabrizio itt marad? – kiáltott végül a hercegné, s félig felemelkedett.

De észrevette, hogy Fabrizio neve fájdalmat okoz a grófnak, egy pillanatra elhallgatott, majd könnyedén megszorította Mosca kezét:

–  Drága barátom, nem akarom elhitetni magával, hogy úgy szeretem, olyan szenvedéllyel és lángolón, ahogyan fiatalon, harmincon innen szeretünk; később, azt hiszem, ez már nincs meg; s én már jóval túl vagyok a harmincon. Bizonyára azt mondták magának, hogy Fabriziót szeretem, mert tudom, hogy ebben a komisz udvarban ezt suttogják. (Beszélgetésük közben szeme most villant először, amikor kimondta: komisz.) Isten előtt és Fabrizio életére esküszöm, hogy soha semmi nem történt közöttünk, amit bárki ne láthatott volna. De azt sem akarom elhitetni magával, hogy csak úgy szeretem, ahogyan a testvére szerethetné; úgy mondhatnám: ösztönösen szeretem. Szeretem természetes, tökéletes bátorságát, melyről mintha nem is tudna; emlékszem, ezt akkor kezdtem csodálni, amikor Waterloo után visszajött. Tizenhét éves volt, de még egészen gyerek; csak az nyugtalanította akkor, az a bizonyosság kellett neki, hogy valóban részt vett-e a csatában, és ha részt vett, mondhatja-e, hogy verekedett, ő, aki egyetlen üteg, egyetlen ellenséges hadoszlop ellen nem indult rohamra. Komolyan megtárgyaltuk ezt a fontos ügyet, s akkor éreztem meg először, mennyi kedvesség és báj van benne. Felismertem, milyen előkelő lélek; más, ügyes fiatalember milyen művészien hazudott volna az ő helyében. Szóval: ha ő nem boldog, én sem tudok boldog lenni. Látja, most találtam meg a jó szót, mely érzéseimet pontosan kifejezi; s ha mégsem ez az igazság, én biztosan így hiszem!

A grófot felbátorította az őszinte és bizalmas hang: a keze után nyúlt, hogy megcsókolja. A hercegné majdnem borzadva visszahúzódott.

–  Ennek vége! – mondta. – Harminchét éves asszony vagyok, az öregség küszöbéhez jutottam; már érzem elbátortalanító közelségét, talán a halál sincs messze. Azt mondják, borzalmas pillanat; s én mégis úgy érzem, vágyom rá. Az öregség legsúlyosabb tünetét ismertem meg: szívem kilobbant ebben a szörnyű csapásban. Nem tudok többé szeretni! Ha magára nézek, drágám, már csak az árnyékát látom annak a férfinak, aki valamikor kedves volt nekem. És még valamit bevallok: csak hálából beszélek így magával.

–  Mi lesz belőlem? Mi lesz velem? – ismételgette a gróf. – Érzem, szenvedélyesebben ragaszkodom magához, mint az első napokban, amikor a Scalában találkoztunk.

–  Azt is bevallom, kedves barátom: a szerelem emlegetése untat, illetlennek érzem. Ejnye... – mondta, s mosolyogni próbált – legyen már bátrabb! Legyen okos és józan férfi. Férfi, aki mindig helyt tud állni. Legyen számomra az, ami az idegeneknek, a távolállóknak: századok óta Itália legügyesebb és legnagyobb politikusa.

A gróf felállt, néhány percig csendesen járkált.

–  Lehetetlen, kedves barátnőm! – szólalt meg végül. – Őrülten, halálosan szeretem, és maga józanságot kér tőlem! Én már nem ismerem a józanságot.

–  Kérem, ne beszéljünk szerelemről! – felelte a hercegné ridegen; s két órája tartó beszélgetésük alatt hangja most először telt meg valamilyen tartalommal.

S a gróf próbálta vigasztalni, aki maga is dúlt és kétségbeesett volt.

–  Megcsalt! – kiáltotta a hercegné, s egy szót sem felelt Moscának, aki egyre azt hajtogatta, még reménykedhetnek. – A fejedelem gyáván megcsalt!

Nagy sápadtsága egy pillanatra átszíneződött; de a gróf észrevette, hogy még ebben az izgalomban sincs ereje a karját felemelni.

„Istenem, lehetséges-e, hogy csak beteg? – tűnődött. – Ha beteg, akkor nagyon súlyos betegség jelentkezik.”

Nyugtalanul felajánlotta, hogy odahívatja a híres Razorit, Párma és Itália legjobb orvosát.

–  Hát azt akarja, hogy egy idegen gyönyörködjék a kínjaimban?... Egy áruló vagy egy jó barát tanácsolja ezt? – S különös tekintettel nézett rá.

„Vége! – gondolta a gróf lesújtottan. – Most már biztos, hogy nem szeret többé. Sőt még a közepesen tisztességesek közé sem sorol.”

–  El akartam magának mondani – szólalt meg végül nagy igyekezettel – hogy mindenekelőtt a kettőnket annyira kétségbeejtő letartóztatás részleteit szerettem volna megtudni... és bármilyen érthetetlen, még semmi biztosat nem tudok. Kihallgattam a legközelebbi csendőrállomás embereit; látták, amikor foglyunk a castelnuovói úton megérkezett, s elmondták: azt a parancsot kapták, hogy kövessék sedioláját. Rögtön odaküldtem Brunót; ismeri őt, milyen buzgó és önfeláldozó! Parancsot adtam: állomásról állomásra haladjon visszafelé, s tudja meg, hol és hogyan tartóztatták le Fabriziót.

Fabrizio nevének hallatára a hercegné könnyen megborzongott.

–  Bocsásson meg, barátom... – fordult a grófhoz, amint elég erős volt, hogy megszólaljon. – Ezek a részletek nagyon érdekelnek. Mondjon el mindent, szeretném ismerni a legjelentéktelenebb részletet is.

–  Nagyon szívesen... – felelte Mosca, s könnyedebb hanggal próbálkozott, talán így felderítheti az asszonyt. – Kedvem volna egyik megbízható emberemet Brunó után meneszteni, és megüzenni neki, menjen egészen Bolognáig. Fiatal barátunkat talán onnan rabolták el. Melyik napon írta legutolsó levelét?

–  Kedden, öt napja.

–  Felbontották a postán?

–  Semmi nyoma. De azt el kell mondanom, hogy a levélpapír nagyon csúnya, női kéz címezte, a borítékra egy öreg mosónő nevét írták, aki rokona a komornámnak. A mosónő azt hiszi, valami szerelmi ügy; Cecchina meg nem magyaráz semmit, csak megadja neki a portót.

A gróf most már egészen hivatalos hangot ütött meg, s a hercegnével tárgyalva azt próbálta kideríteni: melyik napon rabolhatták el Bolognából Fabriziót. És csak most vette észre – ő, aki máskor rögtön felismerte a helyzetet – hogy nyomban ezzel kellett volna kezdenie. A lesújtott asszonyt érdekelték ezek a részletek, s mintha kissé felélénkült volna. Ha a grófot nem vakítja el a szerelem, ez az egyszerű ötlet már akkor eszébe jut, amikor a szobába lépett. A hercegné végül elküldte, hogy késedelem nélkül újabb parancsokat juttathasson el a hűséges Brunóhoz. Beszélgetésük közben felmerült az a kérdés is: készen volt-e már az ítélet, amikor a fejedelem aláírta a hercegnéhez intézett sorokat. A hercegné mohón megragadta az alkalmat, hogy kimondja:

–  Nem teszek magának szemrehányást, hogy abban a levélben, amit maga leírt, s a fejedelem aláírt, kihagyta az igazságtalan peres eljárás mondatot; az udvari ember beidegzettsége kényszerítette erre. Nem is vette észre, hogy szerelmese ügyét alárendelte a fejedelmi érdeknek. Kedves gróf, minden tette már régóta az én kívánságaimhoz igazodik; de hogy önmagát legyőzze, az meghaladja az erejét. Nagy tehetsége alkalmassá teszi, hogy miniszter legyen, de maga ösztönösen is gyakorolja ezt a művészetet. Nekem vesztemet jelenti, hogy elhagyta az igazságtalan szót; de ismétlem, semmiképpen nem akarom ezt szemére hányni: ösztöne hibázott, s nem a szándéka.

–  És ne felejtse el – tette hozzá más hangon, parancsoló tekintettel – hogy Fabrizio elrablása nem nagyon sújtott le. Még csak eszembe sem jutott elhagyni Pármát, s mélységesen tisztelem a fejedelmet. Ezt kell mondania mindenütt, én pedig ezt mondom magának: a jövőben magam akarom irányítani minden tettemet, s ezért barátságosan elválok magától, elválok, mint régi jó barátnője. Gondolja azt, hogy hatvanéves vagyok; a fiatal nő meghalt; semmi nem izgathat fel többé, s nem tudok már szeretni. De még szerencsétlenebb lennék, ha magának is bajt okoznék. Lehet, hogy jövő terveim megkívánják majd, hogy azt a látszatot keltsem: fiatal szeretőm van; és nem szeretném, ha magát szomorúnak látnám. Megesküdtem Fabrizio boldogságára – ez után a szó után egy pillanatra elhallgatott – hogy soha nem voltam hűtlen magához, nem voltam hűtlen öt éven át. Nagy idő! – mondta, s mosolyogni próbált. Sápadt arca megrándult, de ajka nem engedelmeskedett. – Arra is megesküszöm, hogy soha ilyesmire nem gondoltam, s nem is vágytam rá. Ezt tudnia kell, s most menjen el.

A gróf feldúltan távozott a Sanseverina-palotából: látta, hogy a hercegné mindenáron el akar válni tőle, ő pedig soha nem volt ilyen őrülten szerelmes. Ezeket az adatokat sokszor el kell mondanom, mert mindez csak Itáliában képzelhető el. Amikor a gróf hazaért, hat emberét küldte a castelnuovói és bolognai országútra, különböző levelekkel.

„De ez mind nem elég! – gyötrődött Mosca gróf. – A fejedelemnek még eszébe juthat, hogy kivégezteti a szerencsétlen gyereket, csak azért, hogy bosszút álljon a hercegnén, amiért olyan kihívó hangon merészelt vele beszélni azon az estén, amikor a végzetes levelet írta. Jól éreztem, hogy a hercegné túlfeszítette a húrt, s ezt senki nem teheti meg büntetlenül. Én meg helyre akartam billenteni valamit, azért voltam olyan hihetetlenül ostoba, hogy kihagytam az igazságtalan peres eljárás mondatot; éppen azt, ami a fejedelmet kötötte volna!... De köti ezeket az embereket bármi is? Egészen bizonyos, hogy életem legnagyobb hibáját követtem el: azt kockáztattam, ami a legfontosabb nekem. És ezt a meggondolatlanságot kell most jóvátennem, tettekkel és ravaszsággal; de ha semmit nem érek el, még úgy sem, ha végül méltóságomból is engedek, akkor itthagyom ezt az embert, magasan szálló politikai álmaival, azzal az ötlettel, hogy Lombardia alkotmányos királya lesz... Majd meglátjuk, kivel tud pótolni!... Fabio Conti közönséges szamár, Rassi tehetsége meg csak annyi, hogy törvényesen akasztatja fel azt, aki nem tetszik a hatalomnak.”

Mihelyt véglegesen eldöntötte, hogy lemond a miniszterségről, ha Fabriziót szigorúbb büntetéssel sújtják, nemcsak egyszerű fogsággal, a gróf így folytatta elmélkedését: „Ha a könnyelműen megsértett, hiú fejedelem szeszélye romba dönti boldogságomat, a becsületem legalább megmarad... Most jut eszembe, miután nem érdekel többé, hogy miniszter maradjak, megengedhetek magamnak olyasmit is, amit ma reggel még lehetetlennek éreztem. Például megkísérlek minden emberileg lehetséges módot, hogy megszöktessem Fabriziót! Istenem!... – kiáltotta a gróf, és szeme tágra nyílt, mintha a váratlan boldogsággal nézne farkasszemet. – A hercegné nem említette a szökést, életében először elhallgatott volna valamit? És azért akart szakítani, mert arra vár, hogy eláruljam a fejedelmet? Igen, igen, így van!”

A gróf tekintete megint gúnyos ravaszsággal csillogott. „Szeretetre méltó ügyészünket, Rassit, fejedelmünk megfizeti azokért az ítéletekért, melyek becstelen hírünket keltik Európában; de ez a Rassi nem olyan ember, aki elutasítaná, hogy én fizessem meg, ha elárulja gazdája titkait. Ennek a vadállatnak szeretője is van, gyóntatója is; a szeretője hitványabb, semhogy vele beszélhetnék; másnap elfecsegné beszélgetésünket a legközelebbi zöldségeskofának.”

A reménysugár magához térítette a grófot, s már indult is a székesegyházba. Bánatában is elmosolyodott, milyen könnyedén jár. „Mindez azért van – gondolta – mert nem vagyok már miniszter.” Ezt a székesegyházat, mint annyi más templomot Itáliában, átjárónak használják egyik utcából a másikba; a gróf már messziről megpillantotta az érsek egyik fővikáriusát – éppen szembejött vele a templomban.

–  Ha már találkoztunk – szólította meg – tegyen meg egy szívességet, és kímélje meg köszvényes tagjaimat attól a szörnyű fáradtságtól, hogy felmenjek az érsek úrhoz. Végtelenül hálás leszek neki, ha ide fárad a sekrestyébe...

Az érseket elbűvölte az üzenet; ezer dolgot akart a miniszterrel közölni Fabrizio ügyében. De Mosca gróf tudta, hogy mindez csak üres fecsegés, és semmit nem akart meghallgatni.

–  Milyen ember ez a Dugnani, a San Paolo-templom vikáriusa?

–  Kevés ész és nagyra törő vágyak! – válaszolta az érsek. – Aggálytalanság és nagy szegénység. Mert ilyen hibák jellemzők miránk.

–  Bravó, monsignore! – kiáltotta a miniszter. – Úgy jellemez, mint Tacitus.

S nevetve búcsúzott tőle. Amint beért a minisztériumba, rögtön hívatta Dugnani abbét.

–  Maga gondozza, kitűnő barátom, Rassi államügyész úr lelkiismeretét? Mit gondol, nem akar az államügyész úr közölni velem valamit?

És minden további udvariaskodás nélkül elbocsátotta Dugnanit.

TIZENHETEDIK FEJEZET

A gróf úgy felszabadult, mintha már nem is volna a kormány tagja. „Lássuk csak – tűnődött – hány lovat tarthatunk bukásom után, mert visszavonulásomat így fogják nevezni.” Mérleget állított fel vagyonáról: nyolcvanezer frankja volt, amikor a kormány élére került; őszintén elámult, amikor rájött; ha mindent összeszámol, vagyona ebben a pillanatban nem haladja meg az ötszázezer frankot. „Évente legfeljebb húszezer livre! – gondolta. – Be kell vallanom, nagy hülye vagyok! Hát akad Pármában olyan ember, aki elhiszi, hogy nincs legalább százötvenezer livre járadékom? És amikor ilyesmiről van szó, a fejedelem ugyanúgy gondolkodik, mint derék polgárai. Ha majd látják, mennyire lecsúsztam, rám fogják: jól el tudom dugni a pénzemet! De ha még három hónapig miniszter maradok, fogadok, megduplázom a vagyonomat!” Ezt az ötletet alkalmasnak érezte, hogy megírja a hercegnének – és mohón kapott az alkalmon. De hogy Gina megbocsássa, amiért mostani helyzetükben levelet merészkedik írni neki, a levelet teleszórta számokkal és számításokkal. „Évente csak húszezer livre jövedelmünk lesz – írta – ennyiből kell élnünk Nápolyban mindhármunknak, Fabriziónak, magának és nekem. Fabrizióval közös hátaslovat tartunk.”

Alig küldte el levelét, máris jelentették Rassi főügyészt; olyan gőggel fogadta, hogy az már-már arcátlanság volt.

–  Mi ez, uram? – támadt rá. – Maga elfogat Bolognában egy összeesküvőt, akit én pártfogolok, elfogatja, sőt le akarja fejeztetni, s nekem egy szót sem szól? Tudja legalább az utódom nevét? Conti tábornok? Vagy talán maga?

Rassi megrettenten állt; nem ismerte eléggé a társaságot, s nem tudta, a gróf komolyan beszél-e? Mélyen elpirult, s akadozva nyögött néhány érthetetlen szót; a gróf figyelte, és élvezte zavarát. Rassi egyszerre megrázkódott, s olyan tekintettel, akár Figaró, amikor Almaviva[62] tetten éri, könnyedén felkiáltott:

–  Becsületemre, gróf úr, nem csűröm-csavarom a dolgot kegyelmességeddel: mit ad nekem, ha minden kérdésére úgy felelek, mintha a gyóntatómnak mondanám?

–  A San Paolo-keresztet. (Nagy pármai kitüntetés.) Vagy pénzt, ha talál rá módot, hogy kiutaltassam.

–  Inkább a San Paolo-keresztet, az nemessé tesz.

–  Mi az, kedves ügyész úr, maga még becsüli valamire szegény nemességünket?

–  Ha nemesnek születtem volna – felelte Rassi mesterségének minden arcátlanságával – azoknak rokonai, akiket felakasztattam, gyűlölnének, de nem vetnének meg.

–  Rendben van! Megmentem magát a megvetéstől, s maga szabadítson meg tudatlanságomtól. Mit akar tenni Fabrizióval?

–  Becsületemre, a fejedelem nagy zavarban van. Attól fél, hogy gróf úr Armida szép szemétől megbűvölten cserbenhagyja őt. Bocsássa meg a nyers szavakat, de a fejedelem pontosan így mondta. Cserbenhagyja a gyönyörű szempárért, mely még őt is meghódította; pedig a lombardiai ügyeket csak gróf úr érti. Merem mondani – tette hozzá Rassi halkabban – nagy helyzet érik itt magának, ne sajnálja azt a San Paolo-keresztet! A fejedelem nemzeti ajándékként hatszázezer frankos szép birtokhoz juttatná, saját földjéből hasítaná ki, vagy pénzt adna, háromszázezer tallért, ha szavát adja, hogy nem avatkozik bele Fabrizio del Dongo sorsába, vagy legalábbis, ha kettesben vannak, nem beszél róla.

–  Sokkal rosszabb, mint amit vártam! – felelte a gróf. – Ha nem avatkozom bele Fabrizio sorsába, össze kell vesznem a hercegnével.

–  Hát igen, ezt mondja a fejedelem is. Közöttünk maradjon, tagadhatatlan, hogy nagyon dühös a hercegnére; és attól fél, ha gróf úr szakítana is a szeretetre méltó hölggyel, most, hogy az ön felesége meghalt, fájdalomdíjként nem kéri-e tőle unokatestvére, az öreg Isota hercegnő kezét, aki összevissza alig több ötvennél.

–  Eltalálta! – kiáltott fel a gróf. – Fejedelmünk az ország legravaszabb embere.

Mosca grófban ugyan soha fel nem villant a furcsa ötlet, hogy az öreg hercegnőt feleségül vegye; hogyan is gondolt volna rá éppen ő, akit halálra untattak az udvari szertartások.

Játszogatni kezdett dohányszelencéjével, mely ott feküdt a karosszéke mellett álló márványasztalkán. Rassi látta a határozatlan mozdulatot, és szeme felcsillant: jó üzletet szimatolt.

–  Könyörgök, gróf úr! – kiáltotta. – Ha kegyelmességed hajlandó elfogadni a hatszázezer frankos birtokot vagy a pénzjutalmat, nehogy más közvetítőt válasszon, csak engem! Mindent megteszek – tette hozzá halkabban – hogy felemeljék a pénzjutalmat, vagy hogy egy erdővel megtoldják a birtokot. Ha eccellenza valamivel enyhébben és kíméletesebben kegyeskednék beszélni a fejedelemmel arról a taknyosról, akit börtönbe dugtak, talán még hercegséggé is lehetne nyilvánítani a birtokot, melyet a hálás nép ajánl fel kegyelmességednek. Ismétlem, a fejedelem e pillanatban gyűlöli a hercegnét; de nagyon zavart, annyira zavart, hogy néha már azt hiszem, lappang itt még valami titok, amit nem mer nekem bevallani. Aranybányát találhatunk a mélyben, ha én eladom magának a fejedelem legbizalmasabb titkait, gróf úr; szabadon tehetem, mindenki kegyelmességed esküdt ellenségének tart. Ha a fejedelem dühöng is a hercegnére, tudja, mint mi valamennyien, hogy a Milánóval kapcsolatos titkos tárgyalásokat csak gróf úr folytathatja sikeresen. Megengedi kegyelmességed, hogy szóról szóra elismételjem a fejedelem szavait? – kiáltotta Rassi nekihevülten. – A szavak sorrendje néha olyasmiről árulkodik, amit saját szavaival senki nem tud továbbadni, és gróf úrnak talán többet mondanak, mint nekem.

–  Megengedek mindent! – felelte Mosca gróf, és szórakozottan tovább ütögette a márványasztalt arany dohányszelencéjével. – Megengedek mindent, és hálás leszek.

–  Adományozzon nekem örökölhető nemességet, függetlenül a rendjétől, s mindenért kifizetett! Ha a fejedelemnek megemlítem a nemességet, mindig azt feleli: „Nemessé tenni ilyen gazembert? Holnap bezárhatom a boltot, Pármában többé senki nem akar nemes lenni!” Hogy visszatérjek a milánói ügyre, három napja sincs, hogy a fejedelem ezt mondta: „Csak ez az elviselhetetlen alak tudja összefogni titkos terveinket; ha elkergetem, vagy ha a hercegné után megy, már le is mondhatok minden reményről, hogy valaha egész Itália liberális, bálványozott ura legyek!”

Amikor ezt hallotta, Mosca fellélegzett. „Fabrizio életben marad!”

Rassinak még soha nem sikerült ilyen bizalmasan beszélgetnie a miniszterelnökkel: ragyogott a boldogságtól. Már látta, hogy megszabadulhat a Rassi névtől, mely Pármában az aljasat és rondát jelentette; a kisemberek rassinak nevezték a veszett kutyákat; nemrégiben katonák párbajt vívtak, mert egyik társuk Rassinak gúnyolta őket. És nem múlt el egyetlen hét sem, hogy ezt a nyomorult nevet bele ne szőtték volna valamilyen kíméletlen szonettbe. Fiát – fiatal, ártatlan, tizenhat éves diákot – a neve miatt kilökték a kávéházakból.

Ezeknek a kellemetlenségeknek égő emléke sodorta bele egy meggondolatlanságba.

–  Van egy birtokom – fordult a grófhoz, és székét közelebb húzta a miniszter karosszékéhez. – Riva a birtok neve. Riva báró szeretnék lenni.

–  Miért ne? – felelte a miniszter.

Rassi ujjongott.

–  Akkor hát, gróf úr, és most engedélyezem magamnak, hogy tapintatlan legyek. Merészelem kitalálni, mire vágyik: Isota hercegnő kezét szeretné elnyerni; igen nemes cél. És ha már rokon lett, fejedelmünk nem vonhatja meg többé a kegyét öntől; lefegyverezte emberünket! Nem titkolom, hogy reszket ettől a házasságtól! De ha kegyelmességed ezt a dolgot ügyes és jól megfizetett emberre bízná: remélhet!

–  Kedves báró, én nem remélek. Előre is megtagadok mindent, amit majd a számba ad; de azon a napon, amikor ez a dicső házasság teljesíti minden vágyamat, és ilyen magas helyre emel államunkban, a vagyonomból háromszázezer frankot ajánlok fel magának, vagy pedig azt kérem a fejedelemtől, részesítse abban a kegyben, amit maga ennél az összegnél is többre becsül.

Olvasóm hosszúnak érezheti már ezt a beszélgetést, bár a nagyobbik felétől megkíméltük; a tárgyalás még két óra hosszat tartott. Rassi eszelős boldogságban távozott a gróftól; Mosca gróf egyedül maradt, bizakodva és reménykedve, hogy megmenti Fabriziót, és még soha ilyen keményen nem határozta el, hogy lemond. Tekintélyét most úgy kell megerősítenie, gondolta, hogy a hatalomból juttat olyan embereknek is, amilyen Rassi vagy Conti tábornok. Átvillant rajta egy ötlet, hogyan is állhatna bosszút a fejedelmen, s gyönyörködve élvezte a gondolatot: „Sanseverina hercegnét kényszerítheti arra, hogy elmenjen, de – becsületemre! – ő maga rögtön feladhatja a reményt, hogy valaha is Lombardia alkotmányos uralkodója lesz.” (Szánalmas ábránd: a fejedelem okos ember volt, de addig álmodott róla, míg teljesen belehabarodott.)

Mosca gróf türelmetlenül, boldogan rohant a hercegnéhez, hogy elbeszélje, miről tárgyalt az államügyésszel. De zárt ajtó fogadta; a kapus alig merte bevallani: a parancsot úrnője személyesen adta. A gróf lesújtva tért vissza a miniszterelnöki palotába; a friss csalódás elhervasztotta örömét, mely a fejedelem bizalmas emberével folytatott tárgyalás után eltöltötte. Nem volt kedve semmihez, szomorúan ténfergett a képtárban; negyedórával később ezt a levelet kapta:

Kedves jó barátom, mivel már valóban csak barátok vagyunk, nem szabad gyakrabban meglátogatnia, mint háromszor egy héten. Két hét múlva ezeket a látogatásokat, melyek mindig kedvesek maradnak nekem, havonta kettőre csökkentjük. Ha tetszeni akar nekem, terjessze el a hírét a szakításnak; ha azt akarja, hogy majdnem úgy szeressem, mint valamikor, új barátnőt keres magának. Nekem nagy terveim vannak, pazarló és tékozló életet akarok élni: sokat járok majd társaságba, talán még olyan okos embert is találok, aki elfeledteti gondjaimat. Szívemben természetesen mindig maga lesz a legjobb barátom; de azt kívánom, hogy többé senki ne mondhassa: lépéseimet a maga bölcsessége irányítja; mindenekfelett pedig azt akarom: tudja meg mindenki, nincs többé semmi szavam a maga elhatározásaiban. Egyszóval, kedves gróf, higgye el, legdrágább barátom marad örökre – de soha más! Kérem, végleg vesse el a visszatérés gondolatát, mindennek vége! Mindig számítson barátságomra.

Az utolsó mondatok után Mosca gróf úgy érezte, nincs ereje tovább küzdeni: formás levelet írt a fejedelemnek, melyben lemondott minden állásáról; a hercegnének címezte, s arra kérte, juttassa el a fejedelmi palotába. Egy perc múlva visszakapta lemondását, négyfelé tépve, s az egyik papírdarabra a hercegné kegyesen ráírta: „Nem, ezerszer is nem!”

Nehéz volna elmondanom a szerencsétlen államférfi kétségbeesését. „Elismerem, igaza van! – ismételgette magában percenként. – Csapás, hogy elhagytam az igazságtalan peres eljárás mondatot; lehet, hogy ez Fabrizio halálát jelenti; s az ő halála az enyémet!” A gróf nem akart addig a fejedelmi palotában jelentkezni, míg nem hívják; dermedt lélekkel saját kezűleg írta meg motu propriót,[63] mely Rassit a San Paolo-rend lovagjának nevezi ki, s az örökölhető nemességet adományozza neki; féloldalas jelentést is fűzött hozzá, itt kifejtette a fejedelemnek, milyen államérdek kívánja a kinevezést. Mélabús örömmel két szép másolatot készített az iratokról, s elküldte a hercegnének.

Gondolkozott, találgatott: milyen terveket dolgozhatott ki jövőjére az a nő, akit ő annyira szeretett. „Maga sem tudja még! – döntött végül. – Csak egy bizonyos: a világ minden kincséért sem változtatja meg elhatározását, amit velem már közölt.” És még szerencsétlenebbnek érezte magát, hogy nem tudta a hercegnét semmiért elítélni. „Kegy volt, hogy eddig szeretett; s most nem szeret többé; nem szeret egy hiba miatt, mely szándéktalan volt, igaz, de még rettenetes következményeket szabadíthat ránk; nincs jogom panaszkodni!” Másnap délelőtt a gróf megtudta, hogy a hercegné máris belevetette magát a társasági életbe; tegnap minden estélyen megjelent. Mi lesz, ha valamelyik szalonban találkoznak? Hogyan beszéljen vele? Milyen hangot üssön meg? Vagy hogyan kerülje el, hogy beszéljenek?

Ezután gyászos nap következett; híre terjedt, hogy Fabriziót halálra ítélik; Párma megrendült. Még azt is hozzátették, hogy a fejedelem – tekintettel Fabrizio előkelő származására – kegyesen úgy döntött: a bűnöst lefejezik.

„Én öltem meg! – vádolta magát a gróf. – Soha többé nem számíthatok rá, hogy láthassam Ginát!” De ez a józan következtetés nem tartotta vissza, hogy ne sétáljon el a hercegné kapujáig, háromszor is; igaz, gyalog ment, nehogy felismerjék. Olyan kétségbeesett volt, hogy még írni is mert neki. Rassit kétszer hívatta; az ügyész nem jelentkezett. „Elárul a gazember!” – dühöngött a gróf.

Másnap három izgalmas újdonság rázta meg Párma előkelő társaságát, s még a polgárságot is. Fabrizio halálos ítélete biztosabbnak látszott, mint eddig, és ezt a hírt érdekesen egészítette ki, hogy a hercegné nem volt különösebben lesújtott. Mindenki észrevette: csak mérsékelten sajnálja fiatal szeretőjét. De azért nagy művészettel felhasználta sápadtságát: éppen Fabrizio letartóztatása idején eléggé komolyan gyengélkedett, s arca akkor sápadt meg. A polgárság megismerkedett egy magas rangú udvari hölgy rideg szívével. Mégis – illemből – s talán áldozatképpen Fabrizio emlékének, szakított Mosca gróffal. „Ó, az erkölcstelen!” – kiáltották Párma janzenistái.[64] És a hercegné – hihetetlen! – máris szívesen hallgatta az udvar legcsinosabb ifjú lovagjainak bókjait. A sok feltűnő jel között azt is észrevették, hogy nagyon jókedvűen társalgott Baldi gróffal, Raversi márkiné legújabb szeretőjével, s azzal ugratta: milyen gyakran fordul meg a vellejai kastélyban. A kispolgárokat és a népet felháborította, hogy Fabriziót kivégzik; ezek a becsületes emberek Mosca gróf féltékenységét emlegették. Az udvarban is sokat beszéltek a grófról, de csak kárörömmel. De három nagy újságról beszéltünk; a harmadik Mosca gróf lemondása volt. Mindenki csak nevetett a szánalmas szerelmesen, aki ötvenhat éves korában odadobja irigyelt állását, feláldozza mély bánatában, mert elhagyta egy szívtelen asszony, aki különben már régen egy fiatalembert részesített kegyeiben. Okosság és szív csak az érsekben volt, csak ő találta ki: a grófnak a becsülete parancsolja, hogy nem maradhat miniszterelnök abban az országban, ahol meghallgatása nélkül akarnak lefejezni egy fiatalembert, a pártfogoltját. A lemondás híre meggyógyította Fabio Conti tábornok köszvényét; erről még beszélünk annak idején, amikor elmondjuk: szegény Fabrizio hogyan töltötte napjait a fellegvárban, mialatt egész Párma lázasan érdeklődött, melyik órában végzik ki.

Másnap a grófhoz visszaérkezett hű embere, Brunó, akit Bolognába küldött; a gróf egészen elérzékenyült, amikor Brunó belépett dolgozószobájába. Ránézett, s eszébe jutott, milyen boldog volt akkor, amikor útnak indította Bolognába, csaknem teljes egyetértésben a hercegnével. Brunó Bolognából jött, semmit nem tudott felderíteni; nem is találkozhatott Lodovicóval, akit Castelnuovo podestája a falu börtönében fogva tartott.

–  Visszamégy Bolognába! – mondta a gróf Brunónak. – A hercegné nyilván nem tud lemondani arról a fájdalmas gyönyörűségről, hogy ismerje Fabrizio szerencsétlenségének minden részletét. Fordulj a castelnuovói csendőrőrshöz, a parancsnokhoz...

A gróf felkiáltott:

–  De nem! – s félbeszakította előbb mondatát. – Indulj azonnal Lombardiába, és tömd a kémeinket pénzzel. Azt akarom, hogy a legbiztatóbb jelentéseket kapjuk ezektől az emberektől.

Brunó megértette, mit kell tennie, s rögtön írni kezdte a hitelleveleket; a gróf még további utasításokat diktált, amikor egy levelet kézbesítettek neki, egészen álnok, de nagyon jól fogalmazott levelet. Akár azt hihette volna: egy barát fordul a barátjához, s valamilyen szívességre kéri. A fejedelem volt ez a barát, ő írta a levelet. Azt hallotta, különböző visszavonulási tervekről suttognak, s kérte barátját, Mosca grófot, maradjon meg a kormányban; a barátság nevében kérte, és a hazára hivatkozott; de mint uralkodója ugyanazt parancsolta is. Hozzátette, hogy X. királya éppen most bocsátotta rendelkezésére rendjének két szalagját, az egyiket ő maga tartja meg, a másikat szeretett Mosca grófjának küldi.

–  Nem bírom tovább ezt a barmot! – kiáltozott a gróf dühöngve, s Brunó elképedve hallgatta. – Hát azt hiszi, hogy megnyerhet ugyanazokkal az álszent szólamokkal, amiket együtt eszeltünk ki, hogy lépre csaljunk egy-egy hülyét!

Visszautasította a felajánlott kitüntetést, s úgy írt egészségéről, mint aki nemigen remélheti, hogy még sokáig vállalhatja a fárasztó miniszteri munkát. Mosca grófot fűtötte a harag. A következő pillanatban Rassi főügyész érkezését jelentették; rátámadt, mint egy szolgára.

–  No lám! Nemessé tettem, és máris szemtelen! Miért nem jött el tegnap, hogy megköszönje! Nem tudja, hogy ez kötelessége is lett volna, maga fatuskó!

Rassiról visszapattant minden sértés; a fejedelem naponta ugyanígy fogadta őt; de báró akart lenni, és okosan mentegette magát. Könnyű feladat volt.

–  Tegnap a fejedelem egész nap valósággal odaszegezett az asztalhoz, nem hagyhattam el a palotát. Őfelsége diplomáciai iratokat másoltatott velem, s én a rossz ügyészírásommal csak írtam, írtam; olyan buta fecsegéseket, hogy azt hiszem, valójában nem volt más célja, csak engem akart fogva tartani. Amikor végre öt óra tájt búcsúzhattam, s szinte éhen haltam már, meghagyta, menjek egyenesen haza, s egész este ne mozduljak ki. És valóban magam láttam, hogy két bizalmas kémje, akiket jól ismerek, ott sétált a kertemben éjfélig. Ma reggel, amint tehettem, kocsit hozattam, s a székesegyház kapujáig hajtattam. Nehézkesen, lassan kiszálltam a kocsiból, azután futva átvágtam a templomon, és most itt vagyok. Ebben a pillanatban az egész világon kegyelmességed az, akinek a legforróbban kívánok kedvében járni!

–  Én pedig, mélyen tisztelt uram, nem dőlök be elég ügyesen megszerkesztett meséinek! Tegnapelőtt nem akart nekem Fabrizióról beszélni; tiszteletben tartottam aggodalmait és hivatali esküjét, hogy nem fecsegi ki az államtitkokat; pedig olyan embernél, amilyen maga, az eskü legfeljebb ürügy. Ma az igazat akarom hallani: mi ez a nevetséges szóbeszéd? A fiút halálra ítélték mint Giletti színész gyilkosát?

–  Erről a hírről senki nem számolhat be pontosabban kegyelmességednek, mint én, miután a fejedelem parancsára magam terjesztettem el; és azt hiszem, talán éppen azért tartott fogva a fejedelem tegnap egész nap, hogy erről kegyelmességedet ne tudjam értesíteni. A fejedelem tudja rólam, hogy nem vagyok buta, s biztosan számított rá, hogy idejövök a kitüntetésemmel, és tisztelettel arra kérem, tűzze a gomblyukamba.

–  Adatokat, adatokat, és nem üres szavakat! – ordított rá a miniszter.

–  A fejedelem kétségtelenül halálos ítéletet szeretne del Dongo úr ellen, de, mint kegyelmességed is tudja, az ítélet csak húszévi vasban töltendő fogságról szól, s ezt, rögtön a kihirdetést követő napon, tizenkét évi várfogságra változtatta, ezenkívül minden pénteken böjt kenyéren és vízen, s más ilyen vallási semmiségek!

–  Éppen mert tudtam, hogy csak várfogságra ítélték, megijesztett a halálos ítélet híre; az egész város erről beszél. Eszembe jutott Pallanza gróf halála, amit maga olyan ravaszul megrendezett.

–  Akkor kellett volna megkapnom a keresztet! – kiáltott fel Rassi anélkül, hogy egyetlen pillanatra is megzavarodott volna. – Addig kellett volna ütnöm a vasat, amíg meleg; amíg fejedelmünk annyira kívánta ezt a halált. De akkor buta voltam, s most ezzel a tapasztalattal gazdagabban merem tanácsolni: ne tegyen úgy, mint én.

(A gróf ezt az összehasonlítást nagyon ízléstelennek érezte, s alig tudta megfékezni magát, hogy bele ne rúgjon Rassiba.)

–  Először is – folytatta Rassi jogászi logikával és annak az embernek tökéletes biztonságával, akit sértés meg nem sérthet – először is nem lehet szó a fent említett del Dongo kivégzéséről; ezt nem merné megkockáztatni a fejedelem. Más időket élünk! Azután meg én, a nemesember, aki reméli, hogy kegyelmességed segítségével báró lesz, én nem vállalkoznám rá. Márpedig, kegyelmességed jól tudja, hogy a hóhér csak tőlem kaphat parancsot, és én esküszöm: Rassi lovag del Dongo úr ellen soha nem adja ki ezt a parancsot.

–  És ezt nagyon jól teszi! – felelte a gróf, és szigorúan végigmérte.

–  De vigyázzunk! – folytatta Rassi mosolyogva. – Rám csak a hivatalos halál tartozik; viszont ha del Dongo úr gyomorgörcsben halna meg, ne tulajdonítsa nekem! A fejedelem nagyon haragszik Sanseverinára, nem tudom, miért.

(Három nappal azelőtt Rassi még hercegnét mondott volna; de ő is tudta, amit az egész város tudott, hogy a hercegné szakított a miniszterelnökkel.) A grófot megdöbbentette, hogy egy ilyen mocskos alak ilyen merész, s máris elhagyja a hercegnői címet; elképzelhetjük, hogyan hallgatta; utálkozó gyűlölettel pillantott rá. „Drága angyalom! – gondolt rögtön a hercegnére. – Csak azzal bizonyíthatom szerelmemet, hogy vakon teljesítem parancsaidat!”

–  Elárulhatom magának – mondta az ügyésznek – hogy különösebben nem érdekelnek a hercegné szeszélyei. De miután ő mutatta be nekem ezt a haszontalan Fabriziót, aki jobban tette volna, ha Nápolyban marad, s nem jön ide mindent felkavarni, most már nem akarom, hogy az én miniszterségem idején ítéljék halálra, s becsületemre ígérem magának, hogy amint a fiú szabadul a börtönből, egy hét múlva maga báró lesz.

–  Hát akkor, gróf úr, én csak tizenkét év múlva leszek báró, mert a fejedelem dühös, s olyan forrón gyűlöli a hercegnét, hogy már titkolnia kell.

–  Milyen kegyes őfelsége! Hiszen nem kellene már titkolnia gyűlöletét, ha miniszterelnöke többé nem pártfogolja a hercegnét. Én csak azt szeretném elkerülni, hogy ne vádolhassanak rosszindulattal s főként féltékenységgel; én hívtam a hercegnét Pármába, s ha Fabrizio meghal a börtönben, magából nem lesz báró, de lehet, hogy leszúrják. De ne beszéljünk többet ilyen semmiségekről; számba vettem vagyonomat, s megállapítottam, hogy évjáradékom alig éri el a húszezer livre-t; ez az oka, hogy a fejedelemnek tisztelettel benyújtom lemondásomat. Remélhetem, hogy a nápolyi király szolgálatába fogad: a nagyváros olyan szórakozásokat ígér, melyekre most nagy szükségem van, és ilyen kis lyukban, mint Párma, nem találhatok ilyesmit. Csak akkor maradnék itt, ha maga segít, hogy elnyerjem Isota hercegnő kezét.

És még folytatta. A beszélgetés hosszan kanyarodott ebben a mederben. Amikor Rassi felállt, a gróf egészen közömbösen mondta:

–  Bizonyára tudja, azt beszélik, hogy Fabrizio megcsalt; hogy a hercegné egyik szeretője volt. Én nem hiszem; s hogy meghazudtoljam ezeket a híreket, ezt az erszényt el kell juttatnia Fabrizióhoz.

–  De gróf úr! – Rassi rémülten pillantott az erszényre. – Iszonyú összeg, és a szabályok...

–  Magának iszonyú lehet, kedvesem! – vágta rá a gróf fölényes megvetéssel. – Az olyan polgár, mint maga, rögtön azt hiszi, hogy tönkremegy, ha tíz zecchinót küld barátjának a börtönbe. Azt kívánom, hogy Fabrizio megkapja ezt a hatezer frankot, és hogy a kastélyban semmit ne tudjanak a pénzről.

A rémült Rassi még felelni akart, de a gróf türelmetlenül rácsapta az ajtót. „Az ilyenfélék – gondolta – csak a szemtelenséget érzik hatalomnak.” És ezután a kiváló államférfi valami olyan nevetséges dolgot tett, amit csak habozva, nehezen mondunk el; sietve kihozta dolgozószobájából a hercegné miniatűr képmását és szenvedélyesen csókolgatta. „Bocsáss meg, drága angyalom! – kiáltotta. – Bocsáss meg, hogy nem hajítottam ki rögtön az ablakon ezt a faragatlan tuskót, aki ilyen bizalmaskodva mert rólad beszélni. Csak azért vagyok ilyen végtelenül türelmes, hogy engedelmeskedjem neked! De ha késve is, még megkapja a magáét!”

Sokáig beszélgetett az arcképpel, szívét halottnak érezte, majd egyszerre nevetséges ötlete támadt, s gyerekes buzgalommal látott neki, hogy megvalósítsa. Érdemrendekkel díszített kabátját kérte, és látogatóba indult az öreg Isota hercegnőhöz; eddig csak újév napján jelentkezett nála. A hercegnő körül kutyák nyüzsögtek, mindenféle cicomák ékesítették, még a gyémántjait is viselte, mintha az udvarba készült volna. A gróf kifejezte aggodalmát, hogy talán megzavarta őfensége terveit, bizonyára éppen indult valahová. A fenséges hercegnő azt felelte a grófnak: Párma hercegnője önmagának tartozik azzal, hogy mindig így öltözzék. A nagy csapás óta a gróf most először vidult fel egy pillanatra. „Jól tettem, hogy idejöttem. Még ma nyilatkoznom kell!” A hercegnőt elbűvölte, hogy a híres, szellemes férfi, a miniszterelnök, felkereste; szegény, öreg lány nem szokta meg az ilyen látogatókat. A gróf ügyes bevezető szavakkal indított, arról az óriási távolságról beszélt, mely mindig el fogja választani az egyszerű nemesembert az uralkodó család tagjaitól.

–  Különbséget kell tenni!... – magyarázta a hercegnő. – Például egy francia király lánya soha nem remélheti, hogy korona kerül a fejére; a pármai családnál azonban egészen más a helyzet. Ezért kell nekünk, Farneséknek, megjelenésünkben mindig megőrizni bizonyos méltóságot; és én, a szegény hercegnő, akit most itt lát, nem tartom egészen lehetetlennek, hogy maga egyszer a miniszterelnököm lesz.

Ez a furcsán váratlan ötlet ismét felvidította a grófot, legalábbis egyetlen pillanatra.

Amikor távozott Isota hercegnőtől, aki mélyen elpirult a miniszterelnök szenvedélyes vallomásától, Mosca gróf találkozott a palota egyik hírnökével: a fejedelem sürgősen hívatta.

–  Beteg vagyok! – felelte a miniszter, boldogan, hogy udvariatlan lehet fejedelmével.

„A végsőkig ingerel, és azután azt várja, hogy szolgáljam! – vitatkozott magában a gróf a fejedelmével. – Hát tudja meg, kedves fejedelmem, ebben a században már nem elég a gondviseléstől nyert hatalom; kiváló szellem és erős jellem kell ahhoz, hogy valaki zsarnok lehessen!”

Elzavarta a palota hírnökét, akit felháborított, hogy a beteget ilyen jó egészségben látja; a grófnak kedve támadt, hogy azzal a két udvari emberrel beszéljen, akik legerősebben hatottak Fabio Conti tábornokra. A minisztert megremegtette, s valósággal megfélemlítette egy gondolat: a fellegvár kormányzója – úgy mondták – a perugiai acquetta[65] segítségével szabadult meg egyszer egy kapitánytól, személyes ellenségétől.

A gróf tudta, hogy a hercegné egy hét óta félelmetes összegeket költ arra, hogy a fellegvárban híveket szerezzen magának. De – szerinte – nemigen remélhetett semmit; az emberek még nagyon figyeltek. Most nem mondjuk el az olvasónak: a szerencsétlen asszony hányféleképpen s hány embert próbált megvesztegetni; kétségbeesetten kísérletezett, s mindenféle ügynökök segítették teljes szívvel. De a kis zsarnokok udvaraiban talán csak ezt az egyet intézik tökéletesen: a politikai foglyok őrizetét. A hercegné az aranyaival nem ért el mást, csak azt, hogy nyolc-tíz különböző rangú embert kidobtak a fellegvárból.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Így hát a hercegné és a miniszterelnök – bár mindent elkövettek – alig tehettek valamit a rabért. A fejedelem haragudott, az udvar ugyanúgy, mint a közvélemény, ingerülten gondolt Fabrizióra: örültek, hogy bajba került; eddig bosszantó volt a szerencséje. A hercegné két kézzel dobálta a pénzt, mégsem jutott előre egyetlen lépéssel a fellegvár ostromában; egy nap sem múlt el, hogy Raversi márkiné vagy Riscara lovag új meg új figyelmeztetést ne küldött volna Fabio Conti tábornoknak. Erősítették ezt a gyenge embert.

Elmondtuk már: elfogatása napján Fabriziót először a kormányzói palotába vezették. Ezt a szép kis épületet az előző században emelték; Vanvitelli tervezte, a hatalmas, kerek torony lapos tetejére helyezte, száznyolcvan láb magasságba. A hatalmas torony tetején olyan ez a magányosan álló kis palota, akár a teve púpja; ablakaiból Fabrizio felismerte – a messzi távolban – az Alpok vonulatát; szemével követhette a fellegvár lábánál a Pármát, ezt a hegyipatakszerűen ömlő folyót, mely négymérföldnyire a várostól jobbra fordul, és belefut a Póba. A folyó óriási, ragyogó fehér foltokkal szakítja meg mindvégig a zöld tájat, s bal partján túl Fabrizio elragadtatva és tisztán látta az Alpok hatalmas, észak-itáliai tömegének minden egyes csúcsát. Ezek a hegycsúcsok, melyeket örök hó borít, még most, augusztusban is, szinte felüdítenek, ha a melegtől égő tájakon rájuk gondolunk; a szem minden hajlatukat követheti, pedig harmincmérföldnyire húzódnak a pármai fellegvártól. A kormányzó szép palotája előtt a szélesen kitáruló panorámát dél felől váratlanul megszakítja a Farnese-torony; itt nyitottak sietve egy szobát Fabriziónak. Talán még emlékezik rá az olvasó, hogy ezt a második tornyot a nagy torony lapos tetején emelték az egyik trónörökös tiszteletére, aki erősen különbözött Thészeusz fiától, Hippolütosztól, mert a legkevésbé sem utasította vissza fiatal mostohaanyja gyengédségét. A mostoha néhány óra múlva meghalt; a fejedelem fia pedig csak tizenhét év múlva lett ismét szabad, amikor apja halála után a trónra került. Háromnegyed óra múlva Fabriziót felvezették a Farnese-toronyba, mely – elmondhatjuk – kívülről csúnya volt; ötvenlábnyira emelkedett a nagy torony lapos teteje fölé, s tele volt villámhárítókkal. A feleségével elégedetlen fejedelem, aki ezt a mindenhonnan látható börtönt emeltette, eléggé furcsán azt kívánta: alattvalóit meg kell győzni, hogy a torony már réges-régen itt áll, s ezért is neveztette el Farnese-toronynak. Tilos volt az építkezésről beszélni, de Párma minden részéből, még a szomszédos síkságokról is tisztán látták a kőműveseket, amint követ kőre helyeznek az ötszögletű épületen. A két láb széles és négy láb magas bejárati kapu fölé elragadó féldombormű került, mely a híres tábornokot, Alessandro Farnesét ábrázolta, amint IV. Henriket Párizsnál visszavonulásra kényszeríti; ennek a domborműnek is a torony régiségét kellett bizonyítania. A gyönyörű tájba épített Farnese-toronynak földszintje egyetlen nagy terem volt, legalább negyven láb hosszú, s arányosan széles, tele nagy tömzsi oszlopokkal, mert az óriási helyiség legfeljebb tizenöt láb magas volt. Ezt az őrség foglalta el. A terem közepéről lépcső indult felfelé, az oszlop körül kanyarogva; kicsi, rácsos vaslépcső, könnyű, alig két láb széles. A lépcső megremegett a Fabriziót kísérő börtönőrök súlya alatt; hatalmas, húsz lábnál is magasabb helyiségekbe értek, a szépen kiképzett első emeletre. Valamikor ragyogó pompával rendezték be ezeket a termeket – itt töltötte a fiatal herceg életének legszebb tizenhét évét. A lakosztály végében káprázatos kápolnát mutattak az új fogolynak; falait és boltozatát végig fekete márvány borítja, nemes arányú és ugyanilyen fekete márványoszlopok sorakoznak szorosan a fekete falak mentén, de nem érintkeznek velük; a falakat fehér márványból faragott, finoman kidolgozott óriás halálfejek serege díszíti, mindegyik alatt két, keresztbe tett lábszárcsont. „Milyen ötletes a gyűlölet, ha nem tud gyilkolni! – gondolta Fabrizio. – S milyen ördögi gondolat, hogy ezt megmutatják nekem!”

Könnyű, rácsos vaslépcső vezet a börtön második emeletére, ismét egy oszlop köré csavarodva; és itt, a második emelet tizenöt láb magas szobáiban mutatkozott meg egy év óta Fabio Conti tábornok lángesze. Kormányzósága idején először is megbízható rácsokat szereltek az ablakokra mindazokban a szobákban, melyekben valaha a trónörökös szolgái laktak; ezek az ablakok legalább harminc láb magasan nyíltak a nagy, kerek torony lapos tetejének kőkockái felett. Az épület belsejében húzódó homályos folyosóról lehet ezekbe a szobákba bejutni, s mindegyik szoba kétablakos. A nagyon szűk folyosón Fabrizio három, egymás után következő vasajtót pillantott meg, melyek boltozatig érő, hatalmas vasrudakból álltak. A remek ötletek tervei, megvalósításuk, felszerelésük két éven át hetenként egy-egy fejedelmi kihallgatáshoz juttatta a tábornokot. Az összeesküvő, akit itt helyeztek el valamelyik szobában, nem panaszkodhatott, hogy embertelenül bánnak vele, s mégsem tudott volna senkivel a világon érintkezni, sem pedig egyetlen mozdulatot tenni – rögtön meghallják. A tábornok mindegyik szobában vastag tölgyfa deszkákat rakatott le, háromlábnyi magasságban húzódó padlózatot, s ez volt a nagy ötlet, ezért számíthatott joggal a rendőrminiszterségre. A padlózatra tíz láb magas deszkaketrecet állíttatott, mely minden lépésre rögtön erősen megreccsent; a ketrec különben csak az ablak mellett ért a falhoz. Három oldalát négy láb széles kis folyosó vette körül, s ez a folyosó választotta el a deszkaketrecet a faragott kövekből épült börtönfaltól. A ketrec falait négy dupla deszkából ácsolták össze, dió-, tölgy- és fenyődeszkákból, csapszegekkel és megszámlálhatatlanul sok szeggel megbízhatóan egymáshoz erősítve.

Egy éve készültek el ezek a szobák, Fabio Conti tábornok remekművei; az egyik ezt a szép nevet kapta: Vak engedelmesség; ide vezették be Fabriziót. Azonnal az ablakhoz lépett. Csodálatos kilátás nyílt a rácson túl; csak északnyugaton szakadt meg a látóhatár, a kormányzó kedves kis palotájának tornácos teteje takarta el. A kis palota kétemeletes volt, földszintjét a várkormányzósági hivatal szobái foglalták el; Fabrizio tekintete rögtön megakadt az egyik második emeleti ablakon, itt csinos kalitkákban sok és sokféle madár repkedett. A madarak az utolsó alkonyi sugaraktól búcsúztak, Fabrizio boldogan hallgatta éneküket, míg körülötte a börtönőrök sürgölődtek. Ez a kalitkás ablak húszlábnyira nyílt az ő ablakaitól, és talán öt-hat lábbal mélyebben – Fabrizio jól belátott a madarakra.

Éppen holdfényes este volt; amikor börtönébe lépett, jobb felől fenségesen emelkedett a hold az Alpok hegylánca fölött, Treviso irányában. Még csak esti fél kilenc volt, s a látóhatár túlsó végén, nyugaton, a ragyogó narancsvörös félhomályban tisztán kirajzolódott a Viso hegye, s az Alpok magas csúcsai, melyek Nizzától a Cenis-hegy és Torino irányában húzódtak; Fabrizio teljesen megfeledkezett szerencsétlen helyzetéről – megindult volt, és elbűvölte a csodálatos látvány. „Hát itt él, ebben az elragadó világban Clelia Conti! Eltűnődő, komoly lelke jobban élvezheti ezt a panorámát, mint bárki más; úgy élhet itt az ember, mint a magányos hegyek között, száz mérföldre Pármától.” Két órát is az ablaknál töltött már, csodálattal nézte a tájat, mely megragadta lelkét, tekintete gyakran megpihent a kormányzó szép, kicsi palotáján is, s végül hirtelen felkiáltott: „Ez hát a börtön? Ettől féltem annyira?” És hősünk, ahelyett hogy minden percben újabb és újabb kellemetlenséget fedezett volna fel, újabb és újabb okot, hogy nekikeseredjék – elbűvölten átadta magát a fogság szelíd örömeinek.

Gondolatait váratlanul ijesztő lárma térítette vissza erőszakosan a valósághoz: deszkából ácsolt szobája, mely erősen emlékeztetett egy ketrecre, s minduntalan ropogott meg recsegett, most hevesen megingott; csaholás és kicsi, éles kiáltások keveredtek a furcsa zajba. „Mi ez? Máris megszökhetnék?” – gondolta Fabrizio. De a következő pillanatban már úgy nevetett, mint senki még a börtönben. A tábornok parancsára a börtönőrökkel egy gonosz angol kutyát is felküldtek, ezt a kutyát a jelentősebb foglyok őrzésére tartották: ott kellett töltenie az éjszakát a ketrec körül oly ötletesen fenntartott térségben. A kutya és a börtönőr abban a három láb széles közben aludt, mely a szoba kőkockás alapját a deszkapadlótól elválasztotta; fölöttük a rab egy lépést sem tehetett, hogy meg ne hallják.

Amikor Fabrizio megérkezett, a Vak engedelmesség-szobában legalább száz óriáspatkány tanyázott, s ezek százfelé szaladtak. A kutya – egy spániel és egy angol foxterrier keveréke – csúnya volt, de nagyon gyors. A kőkockákhoz láncolták, a deszkapadló alá; amint megérezte, hogy a patkányok ott surrannak el mellette, olyan vadul nekifeszült, hogy fejét sikerült kihúznia nyakörvéből. Ekkor kezdődött a csodálatos csata, mely egyszerre felriasztotta az oly kellemes álmokba merült Fabriziót. Azok a patkányok, melyeknek sikerült az első harapásokat kikerülni, mind a faketrecbe menekültek – a kutya utánuk vetette magát, fel a hat lépcsőn, mely a kőpadlózatról Fabrizióhoz vezetett. Erre még félelmesebb csatazaj támadt; a ketrec alapjaiban rázkódott meg. Fabrizio fuldokolva nevetett, könnyei csorogtak a nevetéstől: Grillo börtönőr maga is nevetett, s lecsukta az ajtót. A patkányok után rohangáló kutyát nem akadályozták bútorok: a szoba teljesen üres volt. A vadászkutya ugrásait csak a sarokban álló vaskályha zavarhatta. Miután a kutya végzett ellenségeivel, Fabrizio magához szólította, megsimogatta – sikerült megnyernie. „Ez nem fog már ugatni, ha egyszer megpillant, amint éppen leugrom a falról.” De inkább csak tetszelgett, milyen ravasz ő és milyen előrelátó; akkori hangulatában boldog volt, hogy játszhatik a kutyával. Sajátságos módon valamilyen titkos öröm áradt el benne – nem is próbálta megfejteni, mi ez?

Már kifulladt, annyit futkosott a kutyával.

–  Hogy hívnak? – fordult most a börtönőrhöz.

–  Grillo a nevem, eccellenza. Mindenben szolgálatára állok, amit csak a szabályzat megenged.

–  Hát ide hallgass, kedves Grillo! Egy Giletti nevű alak az országúton le akart szúrni, én védtem magam, és megöltem; megint csak megölném, ha úgy fordulna. De azért mégis jókedvűen szeretnék élni, amíg a te vendéged leszek. Kérj engedélyt a gazdáidtól és eridj, szerezz ágyneműt a Sanseverina-palotában. Azonkívül végy sok Asti spumantét.

Elég jó pezsgő bor ez az Asti spumante; Alfieri hazájában, Piemontban készítik, és sokan nagyon kedvelik, különösen a borkedvelőknek az a fajtája, melyhez a börtönőrök is tartoznak. Az őrök közül most nyolcan-tízen nekiláttak, és Fabrizio deszkaketrecébe néhány régi, aranyozott bútort hurcoltak fel az első emeletről, a herceg lakosztályából. Valamennyien áhítatosan fogadták az asti borról kiejtett szavakat. Akárhogy igyekeztek, Fabrizio szobája igazán szánalmas volt ezen az első éjszakán; de úgy látszott, neki semmi más nem hiányzik, csak egy palack jó Asti spumante.

–  Derék gyerek lehet... – mondogatták a börtönőrök, amint magára hagyták. – Csak azután engedjék meg az urak, hogy pénzt kaphasson.

Amikor Fabrizio magára maradt, és a sok jövés-menés után megnyugodott, így tűnődött: „Hát igazán ez a börtön?” Nézte a végtelen látóhatárt, Trevisótól a Viso-hegyig, az Alpok hatalmas vonulatát, a hóval borított csúcsokat, a csillagokat, mindent-mindent. „És ilyen az első éjszaka a börtönben? Megértem, hogy Clelia Conti szereti ezt a levegővel átjárt magányt; ezer mérföld magasban lehet itt az ember, a kicsinyességek és aljasságok felett, melyek odalent annyira elfoglalnak. Ha ezek a madarak, ott az ablakom alatt, az ő madarai: talán látni fogom őt... Elpirul-e majd, ha megpillant?” Ezen a fontos kérdésen mélázott a fogoly, míg végre – késő éjjel – elaludt.

Rögtön másnap, az első börtönben töltött éjszaka után, amikor egyetlen pillanatra sem fogta el türelmetlenség, Fabriziónak meg kellett elégednie azzal, hogy Fox-szal, az angol kutyával társalog; Grillo, a börtönőr, még mindig barátságosan tekingetett rá, de a legújabb rendelkezés teljesen elnémította, s nem hozott ágyneműt, sem Asti spumantét.

„Fogom-e látni Cleliát? – Ezzel a gondolattal ébredt Fabrizio. – És az ő madarai-e ezek?” A madarak csipogni és énekelni kezdtek, és itt a magasban más zaj nem is hallatszott. Ismeretlen élmény és gyönyörűség volt ez a magasban szétterülő végtelen csend; elragadtatva hallgatta madárszomszédai meg-megszakadó, élénk csivitelését: a napot köszöntötték. „Ha az ő madarai, egy percre meg kell jelennie abban a szobában, az ablakom alatt!” Az Alpok végtelenbe húzódó hegyláncolatát nézte, a legalsó lépcsővel szemben úgy állt a pármai fellegvár, mint egy előretolt sánc; mindenben elgyönyörködött, de tekintete minduntalan vissza-visszatért a citromfából és mahagónifából készített szép madárkalitkákhoz, melyeken aranyozott drótok feszültek, s elfoglalták a madárháznak berendezett, nagyon világos szoba közepét. Fabrizio később tudta meg, hogy a palota második emeletén csak erre a szobára hull tizenegytől négyig árnyék; a Farnese-torony védte meg a naptól.

„Milyen szomorú lenne – gondolta Fabrizio – ha a várt, elgondolkodó, égi arc helyett, mely talán elpirulna, ha észrevenne, valamelyik közönséges szobalány vaskos alakját pillantanám meg, a szobalányt, aki a madarakat gondozza úrnője parancsára. De ha Cleliát látom ott, vajon hajlandó lesz észrevenni engem? Azt hiszem, tolakodónak kell lennem, hogy feltűnjek; de a helyzetem csak feljogosít erre! Aztán meg mind a ketten egyedül vagyunk itt, s olyan messze az emberektől! Én fogoly vagyok, olyan valaki, akit Conti tábornok meg a hozzá hasonló nyomorultak bizonyára alárendeltjüknek neveznek... De ha Clelia olyan okos, azaz inkább olyan nemes és érzékeny, ahogy a gróf hiszi, bizonyára megveti apja mesterségét; talán ezért olyan szomorú mindig. Nemes szomorúság! De hiszen én nem vagyok egészen idegen... Milyen egyszerűen és kedvesen üdvözölt tegnap este is. Pontosan emlékszem, hogy amikor a comói úton találkoztunk, ezt mondtam neki: »Egyszer majd elmegyek magukhoz Pármába, s megnézem szép festményeiket, eszébe jut-e akkor ez a név – Fabrizio del Dongo?« Vajon emlékszik még rá? Milyen fiatal volt még akkor!”

„De lám! – eszmélt fel Fabrizio csodálkozva, s hirtelen félbeszakította gondolatait. – Nem is jutott eszembe, hogy haragudjam! Talán olyan nagy jellem volnék, amilyen példaképeket az ókor adott a világnak? Vagy hős vagyok, és nem is sejtem? Érthetetlen! Mennyire féltem a börtöntől; most itt vagyok, s eszembe sem jut bánkódni! Most igazán elmondhatom: a félelem sokszor rosszabb volt, mint a baj. No, tessék!... Érvekkel kell meggyőznöm magamat, hogy kétségbeessem a fogság miatt, ami Blanès szerint tíz hónapig, de akár tíz évig is eltarthat. Talán az új környezet meglepetései feledtetik el velem a keserűséget, amit éreznem kellene? Akaratomtól független és kissé értelmetlen jókedvem talán hirtelen elapad majd, s egyik percről a másikra belezuhanok a sötét keserűségbe, mely elválaszthatatlan a börtöntől.”

„Mindenképpen meglepő, hogy valaki börtönben ül, és erősen biztatja magát, hogy szomorú legyen! Becsületemre, még visszatérek első gyanúmhoz: talán nagy jellem vagyok!”

Fabrizio merengését a fellegvár asztalosa szakította meg: azért jött, hogy mértéket vegyen – ellenzőket készített ablakára. Ezt a szobát most használták először, s eddig megfeledkeztek a lényeges kellékről.

„Megfosztanak hát az isteni látványtól!” – sóhajtott Fabrizio, és igyekezett elszomorodni a veszteségen.

–  Mi az? – kiáltotta hirtelen, és az asztaloshoz fordult. – Nem láthatom többé a kedves madarakat?

–  Hát persze, a kisasszony madarait! Hogy szereti őket! – felelte az asztalos jóindulatúan. – Bizony, ez az ellenző eldugja, eltakarja, elveszi őket, mint mindent.

Az asztalosnak éppen olyan szigorúan tilos volt beszélnie, mint a börtönőröknek, de ezt az embert megindította a fogoly fiatalsága. Elmagyarázta neki, hogy a hatalmas ellenzőket a két ablak könyöklőjére helyezik, s felfelé egyre távolodnak a faltól; a rabnak csak a magas ég marad meg. Erkölcsi célja van – magyarázta – az üdvös szomorúságot és a javulás vágyát akarják erősíteni a rabok lelkében. A tábornok még azt is kitalálta, tette hozzá az asztalos, hogy az ablaküveget is levéteti, s olajos papírt ragasztat a helyébe.

Fabrizio őszintén élvezte a beszélgetést, az Itáliában oly ritka csípős fordulatokat.

–  Szeretnék egy madarat, hogy ne unatkozzam. Imádom a madarakat! Vegyen nekem egyet Clelia Conti kisasszony szobalányától.

–  Talán csak nem ismeri őt? – nézett fel az asztalos. – Olyan jól tudja a nevét.

–  Ki ne hallott volna a híres szépségről? De én olyan szerencsés voltam, hogy többször találkoztam is vele az udvarnál.

–  Szegény kisasszony nagyon unatkozik itt! – folytatta az asztalos. – A madarai között él. Ma reggel szép narancsfákat vásároltatott; parancsára a torony kapujához állították őket, éppen a maga ablaka alá; ha nem volna párkány, láthatná is.

A válaszból Fabrizio néhány értékes adathoz jutott; megtalálta a módját, hogy kedvesen pénzt csúsztasson az asztalos kezébe.

–  Egyszerre két bűn! – jegyezte meg az asztalos. – Beszélek kegyelmességeddel, és elfogadom a pénzt! Holnapután, ha eljövök az ellenzőkkel, egy madarat hozok a zsebemben; és ha nem leszek egyedül, úgy teszek majd, mintha véletlenül hagynám elrepülni. Ha tehetem, még egy imakönyvet is hozok: bizonyára rossz magának, hogy nem mondhatja el mindennapi imáit.

„Tehát az ő madarai! – tűnődött Fabrizio, amikor egyedül maradt. – De két nap múlva már nem látom őket!” Erre a gondolatra szomorúság fátyolozta el tekintetét. De végre – elmondhatatlan örömére – hosszú várakozás és hosszú les után feltűnt Clelia, hogy gondoskodjék védenceiről; Fabrizio mozdulatlanul, lélegzetét is visszafojtva állt ott, az ablak hatalmas vasrudainak dőlve. Észrevette, hogy a lány nem nézett feléje, de mozgása valamiképpen zavartnak látszott, mint aki érzi, hogy nézik. Szegény Clelia, ha akarja, sem tudja elfelejteni, milyen finom mosoly játszott tegnap este a rab ajkán, abban a percben, amikor a csendőrök elvezették az őrségről.

Láthatóan gondosan ügyelt minden mozdulatára, mégis – amikor a madárház ablakához közeledett – határozottan elpirult. Ablaka vasrúdjaihoz tapadva Fabrizio első gondolata az volt, hogy enged a gyerekes ötletnek, és kissé megkocogtatja a vasrudat: erre halk zaj támad; majd megborzadt ennek a tapintatlanságnak a gondolatától is. „Megérdemelném, hogy egy hétig a szobalánnyal etesse madarait.” Nápolyban vagy Novarában eszébe sem jutott volna ilyen gyöngéd gondolat.

Forró tekintete követte a lányt. „Biztosan kimegy, s nem vet egyetlen pillantást sem erre a szerencsétlen ablakra, pedig éppen szemben van vele.” De amikor Clelia a szoba mélyéből előbbre jött, amint Fabrizio, aki magasabbról figyelte őt, jól láthatta: a lány nem tudta megállni, hogy szeme sarkából oda ne pillantson, s erre a fiú, mintha csak felszólították volna, rögtön köszöntötte. „Hát nem vagyunk-e itt magunkban?” – ezzel a gondolattal bátorította magát. A köszöntésre a fiatal lány megállt, és lesütötte a szemét; Fabrizio nézte őt, amint lassan feltekint, és látható erőfeszítéssel, a legkomolyabban, nagyon tartózkodóan bólint a fogolynak. De a szemének nem tudott parancsolni; bizonyára nem tudta, hogy egy pillanatra forró szánalmat árult el. Fabrizio még valamit látott: Clelia annyira elpirult, hogy a rózsás árnyalat hirtelen egészen a válláig terjedt, a válláig, melyről a fekete csipkekendőt a nagy melegben levetette, mielőtt ide, a madaras szobába lépett volna. A fiatal lányt még nagyobb zavar fogta el attól az akaratlan pillantástól, mellyel Fabrizio a köszöntést viszonozta. „Milyen boldog lenne az a szegény asszony – gondolt Clelia a hercegnére – ha csak egyetlen percre is így láthatná őt, mint én!”

Fabrizio most halványan reménykedni kezdett: ismét köszöntheti a lányt, amikor az kimegy a szobából. De Clelia, hogy elkerülje az újabb udvariaskodást, ravaszul hátrált lépésről lépésre, kalitkától kalitkáig, mintha utoljára az ajtó mellett elhelyezett madarakat kellene megetetnie. Végre kiment; Fabrizio mozdulatlanul nézte az ajtót, mely mögött eltűnt; új emberré vált.

Ettől a pillanattól kezdve egyetlen gondolat foglalkoztatta: hogyan láthatná őt továbbra is, akkor is, ha már felszerelték azt a förtelmes ellenzőt a kormányzó palotájára nyíló ablakra.

Előző este, mielőtt lefeküdt, arra a hosszú s fárasztó munkára vállalkozott, hogy aranyainak nagy részét eldugdossa a deszkaketrecét díszítő különböző párkánylyukakba. „Ma este az órámat kell eldugnom! Hallottam már, hogy türelemmel és törött órarugóval a fát, sőt a vasat is el lehet vágni; tehát átfűrészelhetem az ellenzőt!” Két órába is beletellett, míg megfelelően elrejtette óráját, nem érezte hosszúnak az időt; azt fontolgatta, miképpen is érhetne célt, mennyire ismeri az asztalosmesterséget. „Ha egyáltalában hozzákezdhetek – gondolta – egy szép négyszöget vágok ki az ellenző tölgyfa deszkájából, ott, ahol az ablak könyöklőjére támaszkodik. Ahogyan a helyzet kívánja – kiveszem és visszateszem ezt a darabot. Mindenemet odaadom Grillónak, csak ne lássa meg mesterkedésemet!” Fabrizio boldogsága most már azon múlt: sikerül-e kivágnia a rést, gondolni sem tudott másra. „Ha elérem, hogy láthatom, nincs is más kívánságom... De nem! – villant fel benne. – Neki is látnia kell, hogy látom!” Egész éjszaka különböző asztalosmesterkedéseket forgatott fejében, s talán egyszer sem jutott eszébe a pármai udvar, a fejedelem haragja, s más efféle. És eláruljuk: arra sem gondolt már, mennyire szenvedhet most a hercegné. Türelmetlenül várta a reggelt, de az asztalos nem jelentkezett többé; túlságosan barátságosnak tarthatták a börtönben. Volt rá gondjuk, hogy mást küldjenek helyette, egy visszataszító képű férfit; ez csak baljóslatúan morgott, bárhogy igyekezett Fabrizio elbeszélgetni vele. Raversi márkiné sok-sok kéme kiszimatolta a hercegné egy-egy kísérletét, hogy Fabrizióval levelet válthasson; a márkiné naponta értesítette erről Fabio Conti tábornokot, akit sikerült megrémítenie, s a tábornok egyre hiúbb és ingerültebb lett. Nyolcóránként hat őr váltotta egymást a százoszlopos földszinti, hatalmas teremben; ezenkívül a kormányzó még külön börtönőröket is állított a folyosón sorakozó három vasajtó elé; és a szerencsétlen Grillót, az egyetlent, aki a rabot láthatta, arra ítélték, hogy csak minden nyolcadik napon hagyhatja el a Farnese-tornyot; Grillo nem titkolta, hogy ez nagyon bosszantja. Rosszkedvét Fabrizióval is éreztette; hősünk okosan mindig csak ezt felelte:

–  Igyál sok Asti spumantét, barátom!

És pénzt nyomott a markába.

–  Láthatja, még ezt is megtiltották! – hördült fel Grillo méltatlankodva, de olyan halkan, hogy a rab is alig érthette. – Nem volna szabad elfogadni, vissza kellene adni, minden bajunk egyetlen vigaszát; de én elfogadom! Különben, hiába szórja a pénzét, semmit nem tudok, semmit nem mondhatok! Maga ugyan jól belemászhatott valamibe, az egész fellegvár a feje tetején áll maga miatt! A hercegné vesztegetéseiből az lett, hogy három társamat kidobták.

Vajon délre itt lesz az ellenző? A délelőtt hosszúra nyúló óráiban ez volt a nagy kérdés, csak ez szorongatta Fabrizio szívét; a fellegvár órája megkondult, s ő számolta a negyedórákat. Végre elütötte a háromnegyed tizenkettőt is, s az ellenző még mindig nem érkezett meg; Clelia megjelent, hogy madarairól gondoskodjék. A kegyetlen szorítás annyira vakmerővé tette Fabriziót, s a veszély, hogy többé nem látja a lányt, annyira elsöpört minden mást, hogy amikor ránézett, merészen olyan mozdulatot tett, mintha kifűrészelné az ellenzőt. Amint Clelia megértette a mozdulatot, amely börtönben már-már lázadás volt, éppen csak bólintott, s kiment.

„Csak nem lehet olyan korlátolt, hogy szánalmas bizalmaskodásnak látja a mozdulatot, amire a parancsoló szorultság kényszerített! – döbbent meg Fabrizio. – Arra akartam kérni, hogy amikor madaraival foglalkozik, nézzen egyszer-egyszer ide a börtönablakra, akkor is, amikor majd hatalmas fatábla takarja. Közölni akartam: mindent megteszek, hogy továbbra is láthassam. Istenem! Tolakodó mozdulatom miatt talán nem jön be holnap?” – Félelme, mely aludni sem hagyta Fabriziót, igazolódott; másnap Clelia nem jelent meg, még háromkor sem, amikor Fabrizio ablakaira végleg felszerelték a két óriási ellenzőt; egyes darabjait a nagy torony sétányáról az ablakok vasrúdjára erősített csigákon kötéllel húzták fel kívülről. De szobáinak zsaluja mögé rejtőzve Clelia szorongva figyelte a munkások mozdulatait; jól látta, milyen halálosan nyugtalan Fabrizio – mégis volt ereje, hogy megtartsa önmagának tett fogadalmát.

Clelia a liberális eszmék lángoló ifjú híve volt; ő már egészen fiatalon hitte a liberális igéket, melyekről apja társaságában hallott, míg a tábornok csak arra gondolt, hogy hatalomra jusson. Már akkor kezdődött, hogy megvetette az udvaroncokat, szinte irtózott olcsó jellemüktől – ezért is vonakodott férjhez menni. Amióta Fabriziót a toronyba zárták, Clelia lelkiismerete megmozdult, kínlódott: „Tessék, szégyellhetem magam, azok mellé állok, akik el akarják árulni apámat! Olyan mozdulatot mer tenni, mint aki elfűrészeli a rácsot!... De az egész város arról beszél, hamarosan meghal! – gondolta rögtön elgyötörten. – És az a végzetes nap akár a holnapi nap is lehet! Olyan szörnyetegek kormányoznak, semmi nem lehetetlen! Milyen szelíd, milyen hősiesen derűs a szeme, mely holnapután talán becsukódik. Istenem, milyen félelem fojtogathatja a hercegnét! Igen, azt beszélik, egészen őrült! Ó, én le tudnám szúrni a fejedelmet, leszúrnám, mint a hős Charlotte Corday!”[66]

Fogságának harmadik napján Fabrizio egész nap dühöngött; de csak azért, mert Cleliát nem láthatta. „És akárhogy megharagítom, meg kellett volna mondanom neki, hogy szeretem! – kiáltotta. Mert végre megtudta, hogy szereti. – Nem, nem a lelkierőmön múlik, hogy a fogság nem izgat, s Blanès jóslata nem válik be; bátorságomért nem illet meg semmi tisztelet. Ha akarnám, sem tudnék másra gondolni, csak arra a gyengéd, szánakozó pillantásra, ahogyan Clelia nézett, amikor a csendőrök elvezettek. Ez a tekintet letörölte eddigi életemet. Ki hitte volna, hogy ilyen szempárral találkozom ezen a helyen! És éppen abban a pillanatban, amikor annak a Barbonénak és a kormányzó tábornok úrnak képe beszennyezte tekintetemet. Az ocsmányok között felvillant az ég. Hát lehet a szépséget nem szeretni, s nem törekedni, hogy újra lássam? Ó, nem! Nem lelkem ereje, ha nem izgatnak a börtön apró bosszúságai! – Fabrizio sorra vett minden lehetőséget, azt is, hogy szabadon bocsátják. – A hercegné szeretete bizonyára csodákat tesz értem. Hát én bizony nagyon kényszeredetten köszönném meg neki ezt a szabadságot; ilyenfajta helyre nemigen szokás visszatérni. Ha egyszer kikerültem innen, mi annyira más társaságban élünk, hogy alig láthatnám többé Cleliát! És ugyan mi bajom itt a börtönben? Ha Clelia kegyes, és nem sújt haragjával, kívánhatok-e még valamit?”

Annak a napnak estéjén, amikor nem látta szép szomszédnőjét, ragyogó ötlete támadt: amikor a rabok idekerülnek a börtönbe, mindegyik kap egy-egy rózsafüzért; Fabrizio nekilátott, hogy ennek a rózsafüzérnek fémkeresztjével kifúrja az ellenzőt; munkája sikerrel járt. „Lehet, hogy nagy oktalanság – gondolta, mielőtt hozzákezdett. – Hiszen hallottam, mikor az asztalosok mondták: holnap jönnek a mázolók. Mit mondanak majd, ha az ellenzőn lyukat találnak? De ha nem követem el ezt az oktalanságot, holnap nem láthatom őt. Hogyne! Saját hibámból ne lássam egy napig? S éppen most, amikor megharagudott?” – Fabrizio oktalansága nem maradt jutalmazatlanul; tizenöt órai erőfeszítés után meglátta Cleliát, s végtelen boldogságára a lány, aki nem tudta, hogy nézik, sokáig állt az ablakban mozdulatlanul, tekintetét nem vette le az óriás ellenzőről. A fiú mindvégig gyengéd szánalmat látott szemében. Még azt is észrevette, hogy gyorsan végzett madaraival, s megint mozdulatlanul áll, percekig nézi az ablakot. Clelia szíve mélyéig megzavarodott; a hercegnére gondolt, szerencsétlen sorsáért annyira sajnálta őt, s mégis – most már gyűlölni kezdte. Nem értette, miért rohanta meg ez a mély szomorúság; saját magára haragudott. Míg ott állt a madarai között, Fabrizio türelmetlenül kétszer-háromszor is kísérletet tett, hogy az ellenzőt megmozgassa; úgy érezte, nem lehet igazán boldog, ha nem közölheti Cleliával: látja őt! „Pedig ha tudná, milyen könnyen láthatom: oly félénk és tartózkodó, bizonyára elhúzódna előlem.”

Másnap sokkal boldogabb napja volt. (A szerelmes ember minden szorongatottságban boldog tud lenni.) Míg Clelia szomorúan figyelte a hatalmas ellenzőt, Fabriziónak sikerült egy drótot átbújtatni a fémkereszttel vájt lyukon: jeleket adott, s Clelia kétségtelenül megértette, legalábbis annyit, amennyit Fabrizio közölni kívánt: „Itt vagyok, látom magát!”

A következő napokon nem volt szerencséje. A hatalmas táblából ki akart fűrészelni akkora darabot, mint a tenyere, s úgy gondolta, ezt szabadon visszahelyezheti; így láthat és láthatják, és jelekkel mondhatja, mit érez; de az történt, hogy a tökéletlen kis fűrész, melyet a kereszttel kicsorbított órarugóból készített, recsegett, s ez a zaj nyugtalanította Grillót, s órák hosszat szobájában maradt. De legalább úgy látta, hogy Clelia szigorúsága egyre enyhül, ahogyan egyre nagyobb nehézségek akadályozták érintkezésüket; Fabrizio észrevette, hogy már nem süti le mindenáron a szemét, vagy nem fordul minduntalan madaraihoz, amikor ő a nyomorult kis drótdarabbal figyelmeztetni próbálja jelenlétére. Örömmel látta, hogy amint háromnegyed tizenkettőt üt az óra, mindig pontosan megjelenik a madaras szobában, ezt sohasem mulasztotta el; és elbizakodottan már-már azt hitte, miatta ilyen pontos. Miért? Ez a gondolat talán értelmetlennek tűnhetik; de a szerelem olyan árnyalatokat figyel meg, amik közömbös szemnek láthatatlanok maradnak, a szerelmes ember azonban végtelen sokat következtet mindenből. Például, amióta Clelia nem látta a foglyot, csaknem abban a pillanatban, amint belépett a madaras szobába, felnézett a fiú ablakára. Ezekben a sötét napokban Pármában mindenki azt hitte: Fabriziót hamarosan kivégzik. Csak hősünk nem tudott róla; de Clelia nem szabadulhatott többé a borzalmas gondolattól. Hogyan tehetett volna szemrehányást magának, hogy ennyire érdeklődik Fabrizio iránt. Meg fog halni! És a szabadságért! Mert az egészen nevetséges, hogy egy del Dongót halálra ítéljenek valamilyen komédiás ledöfése miatt. Igaz, hogy ez a kedves, fiatal férfi egy másik asszonyé! Clelia szerencsétlen volt, és szenvedett, s nem vallotta be magának pontosan, hogyan s miért is érdekli Fabrizio sorsa? „Ha kivégzik – gondolta – én zárdába menekülök; és soha-soha többé nem jelenek meg az udvari társaságban! Borzadok tőlük! Sima gyilkosok!”

Fabrizio fogságának nyolcadik napján Clelia mély szégyent érzett; szomorú gondolataiba elmerülten mereven nézte az ellenzőt, mely elrejtette előle a rabot; aznap Fabrizio még semmiképpen nem közölte, hogy ő is ott van. És egyszerre kiemelte az ellenző egy kicsi, tenyérnyi darabját, vidáman rámosolygott, és a lány látta, hogy szemével köszönti. Ez a váratlan próba kibillentette biztonságából: gyorsan hátrafordult madaraihoz, velük kezdett foglalkozni. De annyira reszketett, hogy a nekik szánt vizet kiloccsantotta, és Fabrizio jól látta, milyen izgatott. Nem tudott tovább maradni, futva menekült a szobából.

Fabrizio életének legszebb pillanata volt, minden eddiginél szebb! Ha most azt mondják neki: szabad – lángolva visszautasítja a szabadságot.

A következő nap a hercegné legrettenetesebb, legdúltabb napja volt. A városban mindenki úgy tudta: Fabriziót kivégzik. Cleliából hiányzott a rideg erő, hogy keménynek mutatkozzék, amikor nem volt kemény; másfél óra hosszat maradt a madaras szobában, nézte a fiú jeladásait, gyakran felelt is neki, ha másként nem, arcjátékával, az élénk és őszinte érdeklődés jeleivel. Egy-egy pillanatra otthagyta őt, hogy könnyeit letörölje. Női érdeklődése és kíváncsisága nagyon tökéletlennek érezte kettejük nyelvét: ha élőszóval beszélhetnek, hányféleképpen próbálhatta volna megtudni, milyen érzelem is fűzi Fabriziót a hercegnéhez? Clelia már alig áltathatta magát: gyűlölte Sanseverinát!

Egy éjszaka Fabrizio komolyan elgondolkodott nagynénjén. Meghökkent: a felidézett arc szinte idegen volt; az emlékkép, melyet róla őrzött, teljesen megváltozott; egyszerre ötvenévesnek látta.

„Ó, Istenem! – kiáltott fel boldogan – Milyen jól tettem, hogy sohasem mondtam neki: szeretem!” Már-már azt sem értette: hogyan láthatta olyan szépnek. Mert ugyanekkor a kis Marietta nem torzult el benne ilyen erősen; bizonyára azért, mert sohasem hitte, hogy szerelmükben a léleknek is jut valamilyen szerep. De azt gyakran gondolta: lelke mindenestül a hercegnéé. Úgy látta most A. hercegnét és Mariettát, mint két fiatal galambot, varázsuk a gyengeség és az ártatlanság; míg Clelia Conti földöntúli arca annyira rabul ejtette, hogy az már szinte ijesztő volt. Pontosan tudta: ezentúl nem hagyhatja ki életéből; Clelia az ő egyetlen boldogsága; s ha Clelia úgy akarja, a legszerencsétlenebb emberré teheti őt. Mindennap halálosan rettegett, hogy a lány megfellebbezhetetlen szeszélyéből hirtelen befejeződik ez a különös és elbűvölő élet, ahogyan most itt él a közelében; de akármi lesz, fogsága első két hónapja végtelen boldogsággal töltötte el. Ugyanekkor Fabio Conti tábornok hetenként kétszer azt jelentette a fejedelemnek:

–  Becsületszavamat adom felségednek, hogy a fogoly del Dongo teremtett lélekkel nem beszél, s vagy mély kétségbeesésben, magába roskadtan telnek napjai, vagy alszik.

Clelia napközben kétszer-háromszor is belépett a szobába, hogy megnézze madarait; néha csak percekre jött. Ha Fabrizio nem ilyen szerelmes, jól láthatja, hogy szeretik; de őt fájdalmas kételyek szorongatták. Clelia zongorát állíttatott be a madaras szobába; ütögette a billentyűket, hogy a zongorahangokkal tudassa, hol van, s foglalkoztassa az ablakai alatt sétáló őröket, közben pedig szemével válaszolgatott Fabrizio kérdéseire. Csak egyetlen kérdésre nem felelt soha, s válságosabb helyzetekben még el is menekült előle, s néha egész napra eltűnt; akkor történt ez, ha Fabrizio jelei olyan érzésekről beszéltek, melyeket nehéz lett volna félreérteni; Clelia ilyenkor kérlelhetetlen maradt.

Így hát a kicsi, szűk ketrecbe beszorítva Fabriziónak mégis sok dolga akadt; napjait teljesen elfoglalta a fontos kérdés: szeretik-e? Töprengve kereste a feleletet. Ezer megfigyelt jelt sorakoztatott fel újra meg újra, de azonnal kételkedett is bennük, s az eredmény ez volt: minden szándékos mozdulata nem-et mond, de önkéntelen tekintete mintha elárulná: már-már szereti.

Clelia remélte, hogy soha nem jutnak el a vallomásig, és a veszélyt akarta eltávolítani, amikor annyi haraggal utasította el Fabrizio egyik kérését, amit a fogoly többször is megismételt. Pedig a szerencsétlen rab nyomorúságos kellékei jobban megindíthatták volna a lányt. Fabrizio ugyanis tenyerébe rajzolt betűkkel levelezni akart vele, szénnel rajzolta volna a betűket – az értékes anyagot a kályhában találta. Betűről betűre állította volna össze a szavakat, egyiket a másik után. Ezzel a találmánnyal társalgásuk gazdagabbá válik, mert a pontos kifejezés lehetőségeit adja meg nekik. Fabrizio ablaka körülbelül huszonöt lábnyira esett Cleliáétól; sokat kockáztattak, amikor a kormányzói palota előtt sétáló őrök feje felett beszélgettek. Fabrizio bizonytalanságban élt: szeretik-e? Ha csak valamelyest tapasztaltabb a szerelem dolgaiban, nem kételkedik; de az ő szívét még nem foglalta el egyetlen nő sem. Különben nem is gyanította a titkot, mely kétségbe ejti, ha megtudja: komolyan szóba került, hogy Clelia Conti felesége lesz Crescenzi márkinak, a leggazdagabb férfinak a pármai udvarban.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Fabio Conti tábornok nagyravágyását egészen felkorbácsolta az, hogy Mosca miniszterelnök körül zavarok támadtak, melyek mintha már bukását is jelezték volna – és a tábornok indulatos jelenetekkel tört lányára; egyre haragosabban ismételgette, hogy útjába áll érvényesülésének, ha még mindig nem hajlandó férjet választani. Húszéves múlt, itt az ideje, hogy határozzon! Legyen vége már ennek a rettenetes, elszigetelt magánynak, melyben Clelia oktalan makacssága miatt élnek! Nem tudta abbahagyni.

Clelia eleinte azért menekült a madaras szobába, hogy elhúzódjék az örökös, bosszús támadások elől; ebbe a szobába csak egy szűk, kényelmetlen falépcsőn lehetett feljutni – komoly akadály a köszvényes kormányzónak.

Néhány hét óta a lány annyira nyugtalan volt, oly kevéssé tudta, mit kívánjon: ha nem is tett határozott ígéretet apjának, már-már beleegyezett, hogy eljegyezzék. Valamelyik dührohamában a kiáltozó tábornok odavetette Cleliának: bezáratja Párma legsötétebb kolostorába, s ott majd unatkozhatik kedvére, míg méltóztatik választania.

–  Jól tudod, hogy családunk bármilyen régi, hatezer livre évjáradékkal sem rendelkezik. És Crescenzi márki vagyona évente százezer tallért jövedelmez. Az udvarnál mindenki megegyezik: ő a legszelídebb férfi, még soha senkit nem bántott meg, nagyon szép férfi, fiatal, a fejedelem nagyon kedveli. Az is kötözni való bolond, aki visszautasítja hódolatát. És ha ez a visszautasítás az első volna, talán még tűrném; de öt-hat kérőd is volt már, csupa kiváló udvari férfi, s mindegyiket elutasítottad, te kis buta liba! Kérdezem tőled: ugyan mi lenne belőled, ha engem nyugdíjaznának? Hogyan ujjonganának ellenségeim, ha látnák, hogy valahol a második emeleten lakom, én, akiről annyiszor mondták, miniszter leszek! Hát nem! Meguntam, elég volt, hogy csupa jóakaratból örökösen Kasszander[67] szerepét játsszam. Vagy megmondod értelmesen, miért tiltakozol szegény Crescenzi márki ellen, aki olyan kedves, hogy beléd szeretett, hogy hozomány nélkül feleségül akar venni, és harmincezer livre özvegyi járadékot akar rád íratni, amiből legalább tisztességesen laknék; vagy értelmesen beszélsz velem, vagy, Istenemre, két hónapot adok, s a felesége leszel!...

Ebből a szónoklatból Cleliát egyetlen szó ütötte meg: a fenyegetés, hogy zárdába küldik; tehát itt kell hagynia a fellegvárat, s éppen akkor, amikor Fabrizio élete csak egy hajszálon függ, mert egy hónap sem múlt el anélkül, hogy közeli halálának híre nem terjedt volna el a városban s az udvarban. Bárhogyan érvelt magában, nem tudott beletörődni abba: éppen akkor szakadjon el Fabriziótól, amikor életéért remeg; mert ezt érezte a legnagyobb csapásnak, vagy legalábbis a legközelebbről fenyegetőnek.

Nem mintha itt, Fabrizio közelében, reménykedni tudott volna a boldogságban; azt hitte róla, a hercegné szeretője, és halálos féltékenység szorongatta. Mindig csak arra gondolt, hogy ezt a ragyogó asszonyt mindenki csodálja. A legnagyobb tartózkodást parancsolta magára, Fabrizio jelbeszédét megakadályozta, mert félt, hogy a fiú tapintatlan lesz; de mindez csak nehezítette, hogy megtudja: mi köti Fabriziót a hercegnéhez? Így napról napra jobban kínozta a szörnyűség, a szerencsétlenség, hogy Fabrizio szívében ketten vannak, és egyre kevésbé vállalta a veszélyt, hogy alkalmat adjon neki a vallomásra, s Fabrizio őszintén elmondhassa, mit érez. És mégis milyen varázslatosan szép volna hallgatni azt az őszinte vallomást! Milyen boldog lett volna, ha szétfújja az életét megmérgező gyanút.

Fabrizio állhatatlan volt; Nápolyban azt beszélték, elég könnyen váltogatja szeretőit. Amióta Clelia alapítványi hölgy lett, s megjelent az udvarnál, mindig nagyon tartózkodó volt, az illendő lányos tartózkodásra nagyon ügyelt, soha nem kérdezősködött, de figyelmesen hallgatott, s tudta, mit beszélnek azokról a fiatal férfiakról, akik egymás után megkérték a kezét; és szerelmi ügyeiben Fabrizio mindegyiknél könnyelműbb volt! Fogoly volt, unatkozott, egyetlen nővel beszélhetett, s ennek a nőnek udvarolt; mi egyszerűbb ennél? S – mi közönségesebb? És ez, éppen ez ejtette kétségbe Cleliát. S még akkor is, ha a legőszintébb vallomásból megtudná, hogy Fabrizio nem szereti többé a hercegnét – hogyan bízhatnék szavában? És ha hinne is őszinteségében, bízhatnék-e abban, hogy szerelme változatlan marad? S ami a legjobban kétségbe ejtette: nem túl magas-e már Fabrizio egyházi rangja? Nem tart-e már ott, hogy hamarosan megköti az örök fogadalom? Nem a legmagasabb méltóság várakozik-e rá, ha megmarad az egyház kötelékében? „Ha a józanságnak a szikrája ég bennem – kínlódott Clelia – nem kellene-e könyörögnöm apámnak: dugjon el valamelyik messzi zárdában? És milyen szánalmas, milyen nagyon-nagyon szánalmas: éppen attól félek, hogy elkerülök a fellegvárból, becsuknak egy zárdába – ezért teszek meg mindent! Ez a félelem bír rá, hogy színleljek, ez kényszerít az ocsmány, méltatlan hazugságra, mintha elfogadnám Crescenzi márki figyelmességét, nyílt udvarlását!”

Clelia mélységesen józan volt; még soha nem tehetett magának szemrehányást egyetlen meggondolatlan lépésért sem; és most oktalanságot oktalanságra halmozott – ebből érezhetjük, mennyire szenvedett!... És gyötrődése annál kegyetlenebb volt, mert nem áltatta magát. Olyan férfihoz vonzódott, akit őrülten szeretett az udvar legszebb asszonya, s ez az asszony annyi mindenben különb volt nála! S ez a férfi, ha szabad, nem tud komolyan szeretni; míg ő – ebben bizonyos volt – haláláig kitart egyetlen szerelem mellett.

Clelia így feldúltan és gyötrődve érkezett mindennap a madaras szobába: szinte akarata ellenére ért oda; ott azután nyugtalansága eltérült, a kétségek nem kínozták annyira, önvádja néhány percre elmúlt. Vadul dobogó szívvel leste: mikor tudja Fabrizio eltávolítani a fadarabkát, melyet az ablakát elfedő hatalmas ellenzőből vágott ki. Grillo, a börtönőr, gyakran bent maradt a fogoly szobájában, s Fabrizio miatta nem kezdhette meg rögtön a jelbeszédet.

Egy este tizenegy óra tájt Fabrizio egészen szokatlan zajt hallott a fellegvárban: a sötétben az ablakhoz tapadt, s fejét kidugva a kémlelőlyukon, sikerült megállapítania, hogy az erős zaj a nagy lépcső felől hallatszik, a kerek torony belsejéből, az úgynevezett háromszáz fokról, mely az első udvarból a kőlapokkal borított lapos tetőre vezet; itt emelkedett a kormányzó palotája s a Farnese-torony, ahol most raboskodott.

Ez a lépcső a közepe táján, körülbelül száznyolcvan fok magasságban, elkanyarodott egy tágas udvar, déli részéből északra; ide könnyű, keskeny vashidat szereltek, közepén állandóan egy őr tartózkodott. Hatóránként váltották. Ahányszor valaki át akart menni az őrizetére bízott hídon, az őrnek fel kellett állnia, s félre kellett húzódnia; csak ezen a hídon lehetett eljutni a kormányzó palotájához és a Farnese-toronyba. Csak kettőt kellett fordítani egy rugós záron, melynek kulcsát a kormányzó őrizte, s a vashíd villámgyorsan lesüllyedt az udvarba, a százlábnyi mélységbe. Csak ennyit kellett tenni, de mivel az egész fellegvárban nem volt más lépcső, és esténként, pontosan éjfélkor, egy segédtiszt valamennyi kút kötelét bevitte a kormányzóhoz, abba a fülkébe, melybe csak a kormányzó szobáján keresztülhaladva lehetett bejutni: Fabio Conti palotája ilyenképpen teljesen megközelíthetetlenné vált, s ugyanúgy senki nem juthatott a Farnese-toronyba sem. Mindezt Fabrizio már aznap észrevette, amikor a fellegvárba érkezett; és Grillo is többször elmagyarázta neki; Grillo – mint a börtönőrök általában – szerette dicsérni börtönét. Így hát Fabrizio alig remélte, hogy valamikor megszökhetik. De azért visszaemlékezett Blanès abbé egyik mondására: „A szerelmes férfi többet gondol arra, hogyan jusson szeretőjéhez, mint a férj, hogy feleségét őrizze; a rab is gyakrabban forgatja magában a szökést, mint a börtönőr, hogy bezárja a kaput; akármilyen nagy is az akadály, a szeretőnek és a rabnak végül győznie kell.”

Ezen az estén Fabrizio tisztán hallotta, hogy sokan haladnak át a vashídon; Rabszolga-hídnak is nevezték, mert egy dalmát rabszolga egyszer megszökött innen, olyanképpen, hogy a híd őrét letaszította az udvarra.

„Itt valakit megszöktetnek; vagy talán engem visznek akasztani? Ilyenkor zavar támadhat, s ezt ki kell használni.” Gyorsan magához vette fegyvereit, s már néhány lyukból előkaparta aranyait, amikor hirtelen megtorpant.

„Milyen nevetséges teremtmény az ember! – kiáltotta. – Nevetséges, így igaz! Mit gondolna most készülődésemről egy láthatatlan megfigyelő? Talán szökni akarok? Ugyan mihez kezdenék másnap, ha megérkeztem Pármába? Nem tennék-e meg mindent, hogy visszakerüljek ide, Clelia közelébe? De ha valamilyen kavarodás lesz, mégis használjuk fel az alkalmat; megpróbálok besurranni a kormányzó palotájába; talán sikerül Cleliával beszélnem; talán a kavarodás felbátorít, s olyan merész leszek, hogy megcsókolom a kezét!”

Conti tábornok nagyon bizalmatlan volt s nagyon hiú. Palotáját öt őrszemmel is őriztette, a négy sarokra jutott egy-egy, az ötödik a főkapu elé; szerencsére az éjszaka sötét volt. Fabrizio nesztelenül felkelt; ugyan mit csinál Grillo s a kutyája? A börtönőr mélyen aludt abban a vastag hálóból és ökörbőrből készített függőágyban, mely négy kötélen lógott a mennyezetről. Fox, a kutya, felnézett, felállt, és szelíden Fabrizióhoz lépett, megnyalta őt.

Foglyunk könnyedén felfutott faketrece hat lépcsőjén. A Farnese-torony lábánál, pontosabban a kapu előtt, már oly erős volt a zaj – azt hitte, Grillo rögtön felébred. Fabrizio felfegyverkezve, mindenre készen úgy gondolta, ma éjszaka nagy kalandok várnak rá; s egyszerre hallja, a világ legszebb szimfóniája hangzik fel alatta: a tábornoknak vagy a lányának szerenádot adtak. Harsányan felnevetett: „Én pedig már szúrni-vágni akartam! Mintha bizony a szerenád nem volna sokkal természetesebb, mint egy lázadás vagy szöktetés, melyhez börtönben legalább nyolcvan ember kell.” Szépen hangzó zene volt, s Fabrizio, akinek hetek óta semmilyen szórakozása nem akadt, gyönyörűséggel hallgatta; boldogan könnyezett, s végtelen boldogságában ellenállhatatlan szónoklatokkal ostromolta a gyönyörű Cleliát. De másnap délben a lány komoran és szomorúan jelent meg, sápadt volt; ahogyan rápillantott, tekintetében időnként annyi haragot érzett, hogy Fabrizio nem is mert a szerenádról kérdezősködni; attól tartott, udvariatlan lesz.

Cleliának nagy oka volt a szomorúságra: Crescenzi márki adta a szerenádot. Ezt a nyílt lépést a házasság hivatalos bejelentésének lehetett tekinteni. Egészen a szerenád napjáig, egészen este kilencig Clelia hősiesen ellenállt; de akkor elgyengült, s meghátrált a tábornok elől, aki megint a zárdával fenyegette.

„Ne lássam többé? – tépelődött sírva. Hiába szólalt meg józansága: – Nem látnám többé azt, aki mindenképpen szerencsétlenné tesz! Nem látnám ezentúl a hercegné szeretőjét; nem látnám a könnyelmű férfit, akinek tíz szeretőjéről tudtak Nápolyban, s valamennyit megcsalta; nem látnám a nagyravágyó fiatal férfit, aki pappá szentelteti magát, ha megmenekül a ránehezedő ítélettől! És amikor már nem lesz itt a fellegvárban, bűnt követnék el, ha csak ránézek is; állhatatlansága mentene meg a kísértéstől, mert ugyan mije vagyok neki? Pótszer, hogy napjai ne teljenek olyan unalmasan a börtönben.” A sok sértő gondolat közt Cleliának most hirtelen eszébe jutott Fabrizio mosolya, ahogyan a körülötte álló csendőrökre nézett, amikor kilépett a börtönirodából, s indult felfelé a Farnese-toronyba. Szemét rögtön elborította a könny: „Drágám, bármit megtennék érted! Tudom, tönkreteszel, ez az én sorsom; és én is tönkreteszem magam a legkegyetlenebbül, amikor végighallgatom ezt a szörnyű szerenádot! De holnap délben újra látom a szemedet!”

És éppen egy nappal azután, hogy Clelia olyan nagy áldozatot hozott a fiatal fogolyért, akit annyira, oly forrón szeretett, egy nappal azután, amikor hibáit látva mégis úgy határozott, neki szenteli életét: Fabriziót kétségbe ejtette a lány hidegsége. Ha Fabrizio, még jelbeszédük tökéletlen nyelvén is, valamivel követelőbb, a lány valószínűleg nem tudja elfojtani könnyeit, és bevallja a fiúnak, mit érez; de Fabrizio nem volt elég bátor, halálosan félt, hogy megsérti Cleliát, s a lány túl keményen bünteti. Vagyis Fabrizio tapasztalatlannak bizonyult, még nem ismerte az izgalmat, amit a szeretett nő kelt bennünk: ilyesmit még nem élt át, még a leghalványabb árnyalatát sem. A szerenád után egy hétre volt szükségük, míg Cleliával ismét megtalálták a régi, baráti hangot. A kiszolgáltatott lány keménységgel védekezett, rettenetesen félt, hogy elárulja magát, és Fabrizio úgy érezte, napról napra távolodik tőle.

Egyik nap – s ekkor Fabrizio már csaknem három hónapja élt a börtönben, a külső világból senkivel nem érintkezhetett, s mégsem érezte szerencsétlennek magát – Grillo délelőtt nagyon sokáig maradt bent a szobájában; Fabrizio nem tudta, hogyan küldje el, s teljesen kétségbeesett; a fél egyet is elütötte már, amikor végre felnyithatta a lábnyi magas, két kicsi kémlelőablakot, melyeket a szigorú ellenzőbe vágott.

Clelia a madaras szoba ablakában állt, tekintete szinte odatapadt Fabrizio ablakára, merev, eltorzult arcából a leghevesebb aggodalom sugárzott. Amint megpillantotta Fabriziót, rögtön jelezte: nagy, nagyon nagy baj van! Zongorájához szaladt, s mintha csak egy akkor divatos opera recitativóját énekelné, szaggatott mondatokkal üzent hozzá, mondatait a kétségbeesés s a félelem akasztotta el, hátha az ablaka alatt sétáló őrök mégis megértik.

–  Istenem, istenem! Hát él még?... Kimondhatatlanul hálás vagyok az égnek!... Barbone, a börtönírnok, akit maga szemtelenségéért megütött, sokáig nem volt itt a fellegvárban... Tegnapelőtt este visszajött; és nem ok nélkül hiszem, hogy meg akarja mérgezni magát... Ott ólálkodik a palota külön konyhája körül, ahonnan maga kapja az ennivalót... Semmit sem tudok biztosan, de a szobalányom azt mondja, hogy ez a förtelmes alak csak azért járkál a palota konyhájában, hogy végezzen magával... Elviselhetetlenül nyugtalan voltam, mert maga csak nem jelentkezett; azt hittem, már nem él... Ne egyék semmit, amíg nem értesítem! A lehetetlent is megkísérlem, hogy egy kis csokoládét juttassak magához... Remélem, a Jóisten is úgy akarja, hogy akad valamilyen fonala, vagy a fehérneműjéből tud egy szalagot összekötözni... Mindenesetre ma este kilenc órakor eressze le ablakából a narancsfákra, én hozzáerősítek egy kötelet, s azt maga felhúzza... ezen a kötélen kenyeret és csokoládét küldök majd magának...

Fabrizio kincsként őrizte azt a széndarabot, melyet szobája kályhájában talált; most sietve igyekezett kihasználni Clelia izgatottságát, és gyorsan különböző betűket írt tenyerére; a betűk egymás után megjelenve a következő szavakba formálódtak:

–  Szeretem! És az élet csak azért drága nekem, mert magát láthatom! Legelőször is papírt és ceruzát küldjön!

Ahogyan Fabrizio remélte is, a nagy-nagy rémület, amit Clelia arcáról leolvasott, megbénította a fiatal lányt, s a vakmerő szó után – Szeretem! – nem szakította meg beszélgetésüket. Megelégedett annyival, hogy rosszkedvűnek mutatkozott. Fabrizio leleményesen folytatta:

–  Olyan erős szél fúj ma, hogy alig értem énekszóban adott tanácsait, a zongora elnyomja a hangját. Nem értem, miféle méregről beszél?

Erre a szóra a fiatal lányban ismét fellángolt a félelem; egy könyv kitépett lapjaira gyorsan nagy betűket mázolt, és Fabrizio boldogan, elragadtatva látta, hogy háromhónapi igyekezete után végre elfogadták a levelezésnek ezt a módját, melyért eddig hiába könyörgött. Esze ágában sem volt lemondani sikerült kis ravaszkodásáról: leveleket akart írni, s minduntalan úgy tett, mintha nem értené pontosan a szavakat, amiket Clelia betűnként mutatott fel neki.

A lánynak végre ott kellett hagynia a madaras szobát, hogy apjához siessen; legjobban attól rettegett, hogy apja itt keresi: a gyanakvó tábornoknak aligha tetszett volna, hogy a madaras szoba ablaka annyira közel esik a foglyot eltakaró ellenzőhöz. Néhány perccel azelőtt, amikor Fabrizio csak nem jelentkezett, s ő olyan halálosan izgatott volt, még Clelia is arra gondolt: papírba csomagolt kicsi követ dob át az ellenző tetejére; ha az őr, akit Fabrizio mellé rendeltek, nincs éppen a szobában, így könnyen levelezhetnének.

Hősünk sietve szalagfélét csomózott össze fehérneműjéből; és este, valamivel kilenc óra után, tisztán hallotta az ablaka alatt álló narancsfák ládikáján a kis koppanásokat; leeresztette szalagját, melyre vékony, igen erős kötelet erősítettek, ezzel azután egy tábla csokoládét, majd leírhatatlan boldogságára egy tekercs papírt és ceruzát húzott fel. Ezután már hiába eresztette le a kötelet, mást nem kapott; az őrök bizonyára a narancsfához közeledtek. Az öröm megrészegítette. Azonnal hosszú-hosszú levelet írt Cleliának: amint befejezte, kötelére erősítette, és leeresztette. Három óra hosszat hiába várta, hogy elvegyék; többször is visszahúzta, és belejavított. „Ha Clelia nem kapja meg levelemet még ma este, amikor ilyen izgatott a méreg miatt, holnap délelőtt, talán már gondolni sem akar rá, hogy átvegye, amit írtam.”

Valójában az történt, hogy Clelia semmiképpen nem térhetett ki a felszólítás elől, s el kellett kísérnie apját a városba; Fabrizio csaknem megsejtette ezt, amikor éjfél után fél egykor hallotta, hogy a tábornok kocsija visszaérkezik; ismerte lovai járását. És milyen boldog lett! Néhány perccel azután, hogy a tábornok keresztülsietett a lapos tetőn, s Fabrizio hallotta, hogy az őrség tiszteleg: egyszerre megérezte: a kötél, melyet a karjára csavarva még mindig a mélybe lógatott, megrándul. A kötélre nagyobb súlyt erősítettek s két kis rántással jelezték – húzza fel! Csak nagyon nehezen sikerült ezt a súlyosabb csomagot átjuttatnia az erősen kiugró párkányon.

Vízzel telt és kendőbe burkolt palack volt az a valami, amit oly fáradságosan tudott beemelni. Szegény-szegény fiú, oly régen élt már teljes magányban, boldogan csókolta össze a kendőt. De nem is kíséreljük meg leírni megindultságát, amikor oly sok hiábavaló reménykedés után végre felfedezte, hogy a kendőre gombostűvel egy papírdarabkát tűztek.

Csak ebből a vízből igyék! Ne egyék mást, csak csokoládét! Holnap mindent megteszek, hogy kenyeret küldhessek; mindegyik oldalát kis tintakeresztekkel jelölöm meg. Rettenetes kimondani, de tudnia kell: Baritonét talán megbízták, hogy mérgezze meg magát! Nem értem, hát nem érzi, hogy amiről ceruzával írott levelében beszél, csak bánthat engem! Nem is írnék magának, ha nem fenyegetné a legnagyobb veszély. Most láttam a hercegnét, jól van, ő is, meg a gróf is; de a hercegné nagyon lefogyott. Arról többé ne írjon – meg akar haragítani?

Clelia minden erejét összeszedte, hogy az utolsó előtti sort leírja. Az egész udvar arról suttogott, hogy Sanseverina hercegné feltűnően bizalmas viszonyba került Baldi gróffal, a szép férfival, Raversi márkiné volt barátjával. Annyi bizonyos, hogy Baldi botrányosan összeveszett a márkinéval, aki hat évig úgy vigyázott rá, akár az anyja; ő erősítette meg helyzetét az előkelő társaságban is.

Cleliának újra kellett kezdeni a gyorsan odavetett néhány sort, mert az első fogalmazás megéreztetett valamit azokból az új szerelmekből, melyekkel a rosszindulat meggyanúsította a hercegnét.

„Ó, milyen hitványság volna! – gondolta Clelia. – Csak nem mondhatok rosszat Fabriziónak arról az asszonyról, akit szeret...”

Másnap hajnalban, még jóval napkelte előtt, Grillo belépett Fabrizio szobájába, lerakott egy elég súlyos csomagot, és szó nélkül eltűnt. Jó nagy kenyér került elő a csomagból, mindegyik oldalán kicsi, tintával húzott kereszt: Fabrizio végigcsókolta a kereszteket: szerelmes volt. A kenyér mellett papírba csavart vastag tekercs: hatezer frank, csupa arany zecchino. Végül egy szép, egészen új breviárium – s az a kéz, melynek betűit már ismerte, ezt írta az egyik oldal szélére:

Méreg! Óvakodjék a víztől, bortól, mindentől! Éljen csokoládén! Ne nyúljon az ebédhez, lehetőleg etesse meg a kutyával! De ne mutatkozzék bizalmatlannak, mert az ellenség mást eszelne ki! Az Istenért, csak semmi meggondolatlanság, semmi könnyelműség!

Fabrizio sietve eltüntette a drága írást, mely Cleliát bajba sodorhatta volna, majd több lapot kitépett a breviáriumból: ábécét gyártott belőlük. Porrá tört és borban feloldott szénnel olvashatóan megrajzolt minden betűt. S mire háromnegyed tizenkettőkor Clelia feltűnt két lépéssel a madaras szoba ablaka mögött, a betűk már meg is száradtak. „Most dől el – szorongott Fabrizio – beleegyezik-e, hogy használjuk?” Szerencsére Clelia sok mindent el akart mondani fiatal hősünknek a mérgezési kísérletről: a konyhalány kutyája megdöglött, mert evett valamelyik ételből, melyet Fabriziónak szántak. Cleliának eszébe sem jutott, hogy tiltakozzék az ábécé használata ellen; ő maga is tintával írt, remek betűket készített elő. A „társalgás” kissé kényelmetlenül folyt ugyan az első percben, mégis másfél óra hosszat tartott, mindaddig, míg Clelia a madaras szobában maradhatott. Fabrizio kétszer-háromszor tilos közlésekre merészkedett, Clelia ilyenkor nem felelt, s egy-egy percre a madaraihoz fordult.

Fabrizio könyörgésére a lány megígérte, hogy este – amikor vizet küld neki – eljuttat hozzá egy tintával rajzolt ábécét is, mely sokkal olvashatóbb. Fabrizio természetesen hosszú levelet írt Cleliának, s ebben gondosan kerülte a gyengéd szavakat, legalábbis azokat, melyek már sérthették volna a lányt. Amit akart, elérte: levelét átvették.

Másnap, az ábécé-beszélgetés közben, a lány nem tett szemrehányást; közölte hősünkkel, hogy a mérgezés veszélye csökkent. Barbonét megtámadta s csaknem agyonverte néhány férfi, a kormányzói palota konyháján dolgozó lányok udvarlói; valószínűleg nem mer többé a konyhában mutatkozni. Clelia bevallotta, milyen vakmerő volt: ellenmérget lopott apjától; Fabrizióhoz juttatja, de mindennél fontosabb, hogy azonnal toljon el magától minden ételt, melyben valamilyen szokatlan ízt érez.

Clelia sok mindent kérdezett don Cesarétól, de sehogyan sem tudta kideríteni: ki küldte Fabriziónak a hatszáz zecchinót. Mindenképpen jó jel volt, a szigorúság enyhült.

A mérgezési kaland nagyot lendített a fiatal fogoly ügyén; mégse mondtak neki egyetlen olyan szót sem, mely szerelmes szóra emlékeztetett volna, akár a leghalványabban is; de Fabrizio boldog volt, nagyon boldog, hogy ilyen bizalmas viszonyba került Cleliával. Minden reggel, s gyakran este is, hosszan társalogtak az ábécék segítségével; esténként, kilenc órakor, Clelia hosszú leveleket vett át, melyekre néha válaszolt is néhány szóval. A lány újságot és könyveket küldött; s végül Grillót annyira megpuhították, hogy kenyeret és bort vitt be Fabriziónak; az ételt s italt minden alkalommal Clelia szobalánya adta át neki. Grillo, a börtönőr, mindebből azt következtette: a kormányzó nem ért egyet azokkal, akik felbérelték Barbonét, hogy mérgezze meg a fiatal monsignorét. Grillo ennek szívből örült, s a társai is mind; mert a börtönben már valósággal szállóige lett: „Nézz rá monsignore del Dongóra, s pénz üti a markodat!”

Fabrizio nagyon megsápadt; nem mozgott eleget, s ez ártott az egészségének; ettől eltekintve soha nem volt boldogabb. Beszélgetésük hangja meghitt s néha egészen vidám volt. Amíg Clelia vele beszélt, megfeledkezett a sötét jövőről, s nem érzett semmilyen lelkifurdalást. Egyszer meggondolatlanul ezt mondta neki:

–  Szeretem a finomságát! A kormányzó lánya vagyok, s ezért soha nem beszél arról, hogy szabadulni szeretne.

–  Mert eszemben sincs ilyen őrültségeket kívánni! – felelte Fabrizio. – Hogyan láthatnám magát, ha visszatérnék Pármába? Ó, elviselhetetlennek érezném az életet, ha nem mondhatnék el magának mindent, ami eszembe jut... Különben nem, távolról sem mindent, mert maga kitűnően fegyelmezi a gondolataimat, de végül is, bármilyen kegyetlen, ha úgy kellene élnem, hogy nem láthatom magát mindennap, sokkal többet szenvednék, mint itt, a börtönben. Még soha nem voltam ilyen boldog! Hát nem mulatságos, hogy a boldogság a börtönben várt rám?

–  Erre nagyon sok mindent kellene felelnem... – válaszolta Clelia, s egyszerre feltűnően elkomolyodott, s arca elsötétült.

Fabrizio izgatottan felkiáltott:

–  Csak nem fenyeget azzal, hogy elveszíthetem azt a kicsi helyet is, melyet elfoglalhattam szívében; egyetlen örömömet az életben!

–  De igen!... – felelte a lány. – Okom van azt hinni, hogy nem becsületes velem. Pedig mindenki nagyon lovagiasnak tartja... De ma nem akarok erről beszélni...

Ez a különös nyitány nagyon megzavarta beszélgetésüket, s mindkettőjüknek szeme többször könnyes lett, hol az egyiknek, hol a másiknak.

...Rassi főügyész mindig arra vágyott, hogy a nevét megváltoztathassa; elege volt már abból, ami eddig nevéhez tapadt: Riva báró szeretett volna lenni. Mosca gróf fáradhatatlan ügyességgel élesztette a megvásárolható bíró szenvedélyét – hadd törje magát még jobban a báróságért! S ugyanígy erősítette a fejedelem esztelen reményeit is: valamikor még Lombardia alkotmányos királya lehet. Mást nem tudott kieszelni; ezzel akarta Fabrizio halálát késleltetni.

A fejedelem ezt mondta Rassinak:

–  Két hét kétségbeesés, két hét remény. Ez az állhatatos és következetes rendszer végül megtöri a gőgös nőt; kettétöri a gerincét! A kedveskedés és a keménység váltogatásával idomítják a legvadabb paripákat is. Csak használja a legerősebb szereket!

S valóban, Pármában kéthetenként újra meg újra elterjedt Fabrizio közeli halálának híre. A suttogás mindig letörte a szerencsétlen hercegnét. Hű maradt elhatározásához, hogy a grófot nem rántja magával, havonta csak kétszer fogadta; de megbűnhődött, hogy olyan kegyetlen volt a szenvedő férfival: napjai a sötét reménytelenség szakadatlan kétségeiben múltak. És Mosca gróf hiába győzte le magában a kínzó féltékenységet, amit a szép Baldi gyakori látogatásai keltettek, s hiába írt a hercegnének, amikor nem találkozhatott vele, és hiába tájékoztatta Ginát mindenről, amit a leendő Riva báró szorgalma szállított: Sanseverina hercegnének olyan bátor és okos ember mellett kellett volna élnie, amilyen Mosca volt, hogy ne dúlják fel a Fabrizióról keringő kegyetlen hírek. A jelentéktelen Baldi kiszolgáltatta őt gondolatainak, rettenetes volt mellette élni, s Mosca gróf még mindig nem jelenhetett meg, hogy elmondja, miben reménykedhetik.

A miniszternek szellemes indoklással sikerült rávenni a fejedelmet, helyezze el vidéken, Lombardia szívében, Sarono vidékén, egy baráti kastélyban azoknak a bonyolult intrikáknak iratait, melyek IV. Ranuccio Ernesto őrült reményeit táplálták, hogy egyszer még ennek a szép országnak alkotmányos királya lesz.

Ezekből a bajt hozó, veszélyes iratokból legalább húszat maga a fejedelem írt, vagy legalábbis ellenjegyezte őket, s Mosca gróf elhatározta: ha Fabrizio életét komoly veszedelem fenyegetné, bejelenti őfelségének – az iratait átadja annak a nagyhatalomnak, mely egyetlen szavával megsemmisítheti őt.

Mosca gróf nem tartott a leendő Riva bárótól, csak a méregtől félt; Barbone kísérlete erősen felkavarta, annyira, hogy megkockáztatott egy látszólag esztelen lépést. Valamelyik délelőtt megjelent a fellegvár kapujánál, beüzent Fabio Conti tábornoknak, s az hamarosan meg is jelent a kapu fölötti bástyán; itt kettes, barátságos séta közben rövid, fanyar-kedves és udvarias bevezetés után merészen ezt mondta neki:

–  Kedves tábornok, ha Fabrizio gyanús módon elpusztul, halálát rajtam kérnék számon. Rám sütnék a féltékenységet, s ezt a förtelmesen nevetséges szerepet nem vagyok hajlandó vállalni. Tehát, ha valamilyen betegség végezne Fabrizióval, hogy tisztázzam magam, tulajdon kezemmel ölöm meg magát! Ezt fontolja meg!

Fabio Conti tábornok méltóságosan válaszolt, és bátorságát emlegette; de nem felejtette el többé a gróf tekintetét.

Néhány nap múlva – mintha csak megbeszélte volna a gróffal – Rassi főügyész olyan meggondolatlanságra merészkedett, ami a hozzá hasonló embereknél teljesen szokatlan. A közmegvetéstől, mely teljesen azonosította a Rassi nevet és az aljasságot, szinte beteg volt már, amióta joggal remélte, hogy megszabadul ettől a névtől. Fabio Conti tábornokhoz juttatta a hivatalos ítélet másolatát, mely Fabrizio büntetését tartalmazta: tizenkét évi börtön a fellegvárban. A törvény rendelkezése szerint, amint Fabriziót beszállították a börtönbe, az ítéletet másnap kézbesíteni kellett volna; s az még Pármában, a titkos rendszabályok országában is hallatlan volt, hogy az igazságszolgáltatás a fejedelem határozott parancsa nélkül ilyesmire merészkedett. De hogyan is tartották volna ébren a reményt, és kelthették volna fel kéthetenként a hercegné rémületét, hogyan törhették volna meg gőgjét, ahogyan a fejedelem kívánta, ha az ítélet hivatalos másolata kikerül az igazságügy-minisztériumból? Előző nap, hogy Fabio Conti tábornok megkapta Rassi főügyész levelét, azt is megtudta: Barbonét összeverték, amikor kissé későn tért vissza a fellegvárba. Ebből megállapította: bizonyos helyen többé nem akarnak megszabadulni Fabriziótól; és óvatosságból, ami Rassit megmentette őrültsége azonnali következményeitől, legközelebbi kihallgatásán egyetlen szóval sem említette, hogy megkapta a rab ítéletének hivatalos másolatát. Az űzött hercegné megnyugtatására a gróf felfedezte, hogy Barbone ügyetlen kísérlete csak személyes bosszú fellángolása volt, és ezt a hivatalnokot az említett figyelmeztetésben részesítette.

Fabrizio számára kellemes meglepetés volt, amikor az elég szűk ketrecben eltöltött százharmincöt napi raboskodás után a jóindulatú don Cesare fogházlelkész egy csütörtöki napon felkereste őt, és kivitte sétálni a Farnese-torony bástyájára; de tíz percig sem tartózkodott odakint, amikor a szokatlan szabad levegőtől rosszul lett.

Don Cesare erre az ájulásra hivatkozott, s elérte, hogy a fiúval naponta félóra hosszat sétálhat. Ostobaság volt; a gyakori sétáktól hősünk megerősödött, és erejével hamarosan visszaélt.

Közben több szerenád is elhangzott; a rigolyás kormányzó csak azért tűrte a muzsikát, mert Cleliát ezekkel a szerenádokkal is jobban lekötötte Crescenzi márkinak. Félt a lány jellemétől: homályosan érezte, hogy ők ketten semmiben nem találkozhatnak, és mindig attól tartott, hogy Clelia valami egészen váratlant tesz. Akár zárdába menekül – s ő tehetetlen. Egyébként a tábornok attól is rettegett: a szerenádok, melyek belopózhatnak a legelvetemültebb liberálisok rejtett zárkáiba is, nem közvetítenek-e titkos üzeneteket? Magukra a zenészekre is gyanakodott: amint befejezték a muzsikálást, rögtön bezárták őket a kormányzói palota földszinti termeibe, melyek nappal a börtönigazgatóság irodái voltak, és csak másnap, a fénylő reggelben nyitották ki az ajtókat. A kormányzó maga állt oda a Rabszolga-hídra: előtte motozták őket sorra, s csak azután kapták vissza szabadságukat; közben többször is elismételték nekik: a kormányzó azonnal felakasztatja azt, aki vakmerően elvállalja bármelyik fogoly legapróbb megbízását is. És mindenki tudta róla, a tábornok állja a szavát, mert retteg attól, hogy felsőbb helyen elégedetlenek lesznek vele; ezért Crescenzi márki háromszoros tiszteletdíjat fizethetett zenészeinek, akiket sértett, hogy börtönben kell tölteniök az éjszakát.

A hercegné a legnagyobb erőfeszítéssel sem tudott többet elérni: az egyik ilyen halálra félemlített muzsikus vállalta – egy levelet átad a kormányzónak. A levél Fabriziónak szólt; tele volt kesergéssel: a végzet akaratából ötödik hónapja ül a börtönben, s kinti barátai semmi módon nem tudnak vele összeköttetésbe kerülni.

A fellegvárba érve a lepénzelt zenész térdre vetette magát Fabio Conti tábornok előtt, s bevallotta: egy pap, akit azelőtt soha nem látott, oly erőszakosan kérte, adjon át egy levelet del Dongo úrnak, hogy nem merte elutasítani; de hűséggel teljesíti kötelességét: azonnal őkegyelmessége kezébe helyezi a levelet.

Őkegyelmessége rendkívül elégedett volt; jól ismerte a hercegné erejét, s állandóan attól félt, hogy felültetik. Az örvendező tábornok a levelet a fejedelemnek is megmutatta, s az is elragadtatva olvasta.

–  Szilárd kormányom végre bosszút állt! Az a gőgös nő öt hónapja szenved! A közeli napokban felállítunk egy vérpadot, és az őrjöngő, képzelődő Sanseverina hercegné azt hiszi majd: a kis del Dongónak szánjuk.

HUSZADIK FEJEZET

Egy éjszaka, hajnali egy óra tájt, Fabrizio ablakára dőlve kidugta fejét az ellenzőbe vágott nyíláson: a csillagokat nézte, meg a végtelen égboltot, mely oly szép volt a Farnese-toronyból. Tekintete a Pó alsó folyásának és Ferrarának tájain kalandozott, s egészen véletlenül feltűnt neki egy nagyon kicsi s mégis éles fény – mintha egy magas toronyból jönne. „Ezt a fényt nem láthatják a földről – tűnődött Fabrizio. – A torony olyan széles, hogy alulról eltakarja; jeladás lesz, valamilyen távoli helyre üzennek.” Most egyszerre észrevette, hogy a fény rövid időközökben felvillan, majd eltűnik. „Bizonyára fiatal lány üzen a szeretőjének a szomszéd faluba.” Egymás után kilenc villanást számolt meg: „Ez i! – gondolta. Az i az ábécé kilencedik betűje. Utána szünet; majd tizennégy villanás. – Ez n! – Majd megint szünet s egyetlen villanás: – Ez a! A szó tehát Ina.”

Milyen boldog volt, s mennyire elcsodálkozott, amikor az egymást követő villanások – rövid szünetekkel elválasztva – a következő szavakba formálódtak:

INA PENSA A TE

Tehát: Gina rád gondol! Rögtön válaszolt, egymás után többször megvillantva lámpáját az ellenzőbe vágott kémlelőlyukban:

FABRIZIO SZERET!

Hajnalig tartott a levelezés. Fogságának százhetvenharmadik éjszakája volt, s közölték vele, hogy már negyedik hónapja minden éjszaka felvillantják a jeleket. De ezeket a fényjeleket bárki láthatta és megérthette; s már ezen az első éjszakán különböző rövidítésekben állapodtak meg: három, egészen gyorsan, egymás után következő villanás a hercegnét jelenti; négy a fejedelmet; kettő Mosca grófot; két gyorsabb villanás után két hosszabb: a szökést. Megállapodtak, hogy ezentúl a régi alla Monaca ábécét használják, mely megváltoztatja a betűk sorszámát, s önkényes számokkal jelöli őket, hogy a kíváncsiskodók ne fejthessék meg. Például az a: tíz; a b: három; azaz a lámpa három felvillanása b-t jelez, tíz sorozatos villanás: a; az egyes szavakat pillanatnyi sötétség választja el. Másnap éjfél után egy órára beszélték meg a következő találkát; s ezen az éjszakán maga a hercegné ment a toronyba, mely a várostól negyed mérföldnyire állt. Sírt, amikor látta Fabrizio jeleit – hányszor hitte már, hogy halott! Ő maga üzente neki, meg-megemelve a lámpát: „Szeretlek, légy bátor, egészséges, remélj! Tornázz a szobádban, szükséged lesz karod erejére!” – „Fausta hangversenye óta nem láttam őt! – emlékezett a hercegné. – Amikor megjelent fogadótermeimben mint vadász. Ki hitte volna akkor, mi vár ránk!”

A hercegné jeleket adott, melyek közölték Fabrizióval, hogy a fejedelem jósága nemsokára szabadon bocsátja (ezeket a jeleket úgy villantották, hogy más is megérthette). Ezután megint gyöngéd szavakat üzent; nem tudott elszakadni tőle. Csupán Lodovico figyelmeztetése bírta rá – ekkor már hajnalodott – hogy fejezze be a jelbeszédet, mely felkeltheti a rosszindulatúak figyelmét; Lodovico a hercegné jobb keze lett, mert valamikor segítette Fabriziót. A sokszor megismételt hír, hogy nemsokára szabadul, a fiút mélységesen elszomorította: Clelia másnap észrevette, s meggondolatlanul megkérdezte az okát.

–  Olyan helyzetbe kerültem, hogy a hercegnét komolyan magamra haragítom.

–  Mit kívánhat ő magától, amit elutasít? – kiáltott fel Clelia szinte izgatottan a kíváncsiságtól.

–  Azt akarja, hogy szökjem el innét! – felelte. – És ebbe soha nem egyezem bele!

Clelia nem tudott válaszolni; ránézett, és a szeme könnyes lett. Ha Fabrizio most mellette áll, és így beszélhet vele: talán meghallja a vallomást, meghallja végre, hogy szeretik, meghallja azt, amiben nem mert hinni, és amiért sokszor oly mélyen elcsüggedt; biztosan tudta, hogy Clelia szerelme nélkül élete csak keserű fájdalom vagy elviselhetetlen unalom. Úgy érezte, nem érdemes azért élnie, hogy ismét megtalálja azokat az örömöket, melyek talán érdekesek is voltak, mielőtt megismerte a szerelmet; s bár Itáliában akkor még nem divatozott az öngyilkosság, ő erre a menedékre gondolt, ha a sors elszakítaná a lánytól.

Másnap nagyon hosszú levelet kapott tőle.

Meg kell tudnia az igazat, barátom: amióta itt van, Pármában már sokszor azt hitték, elérkezett az utolsó napja. Igaz, csak tizenkét évi várfogságra ítélték, de – fájdalom – nem áltathatjuk magunkat: hatalmas gyűlölet üldözi magát, hússzor is remegtem már, hogy méreg végez magával; ragadjon hát meg minden lehetséges eszközt, hogy kijusson innét. Látja, magáért megtagadom legszentebb kötelességemet; ezt merészelem mondani magának, ezt, ami annyira nem illik hozzám – ebből következtessen, milyen fenyegető s közeli a veszély! Ha elkerülhetetlen, ha nincs semmi más segítség: szökjék! Minden perc, amit itt tölt a várban, veszélybe sodorhatja életét; gondoljon arra, hogy az udvarnál van egy párt, vannak emberek, akiket a bűn még soha nem tartott vissza semmitől. Nem látja, hogy ennek a pártnak terveit minduntalan Mosca gróf fölénye és ügyessége hiúsítja meg? Nos, találtak egy biztos megoldást, hogy eltávolítsák őt Pármából. Kétségbe kell ejteni a hercegnét! És bíznak benne, hogy ezt a kétségbeesést sikerül előidézniök, ha egy fiatal rab meghal. Ebből az egyetlen szóból, melyre nincs felelet, fel kell ismernie helyzetét. Azt mondja: szeret; gondoljon csak rá, milyen leküzdhetetlen akadályok hiúsítják meg, hogy ez az érzés bármikor valósággá váljék. Fiatalon találkoztunk, segítő kezet nyújtottunk egymásnak, amikor bajban voltunk; a sors ideparancsolt erre a rideg helyre, hogy enyhítsem szenvedését; de halálomig bántana a lelkiismeret, ha olyan remények, amiket semmi nem bátorított, és nem is fog soha bátorítani, arra bírnák, hogy ne ragadjon meg minden lehetséges alkalmat: mentse az életét a szörnyű veszedelemtől! Elvesztettem lelkem nyugalmát, kínoz a meggondolatlanság, hogy jó barátként jeleket váltottam magával; ha gyerekes játékunk az ábécével alaptalan reményt ébresztett magában, mely végzetes lehet – hiába próbálnám igazolni magam, hogy Barbone kísérletére gondoltam. Én lennek az, aki a szörnyűbb, biztosabb veszedelembe taszítom magát, amikor azt hittem: pillanatnyi veszélyektől mentem meg. És soha nem bocsáthatnám meg könnyelműségemet, ha olyan érzést keltek, ami arra bírja: álljon ellen a hercegné tanácsainak. Látja, kényszerít, hogy újra kimondjam: szökjék meg, parancsolom!...

Nagyon hosszú levél volt; néhány részlete, amilyen például a „parancsolom” (éppen most másoltuk ide) – a szerelmes Fabriziót reménykedőbbé és boldogabbá tette. Megsejtette, hogy az érzések mélye gyöngédség, ha kifejezésük feltűnően óvatos is. De a következő percben megbűnhődött, amiért tökéletesen tudatlan volt az ilyenfajta küzdelemben; Clelia levelében megint csak az egyszerű barátságot érezte, sőt a legköznapibb emberiességet.

Különben mindaz, amit Clelia írt, egyetlen pillanatra sem változtatta meg elhatározását; ha a veszély, melyre a lány célzott, valóban fenyegeti: a pillanatnyi veszedelemmel talán drágán fizetné meg a boldogságot, hogy naponta láthatja őt? Hogyan élne, ha újra Bolognába vagy Firenzébe menekülne? Mert ha megszökik a fellegvárból, nem remélheti, hogy Pármában szabad majd élnie. És még akkor is, ha a fejedelem annyira megváltoznék, hogy visszaadja szabadságát (ez pedig teljesen valószínűtlen, mert hiszen ő, Fabrizio, eszköz egy hatalmas párt kezében, hogy megfutamítsák Mosca grófot) – hogyan élne Pármában? Cleliától elszakítaná a két pártot elválasztó gyűlölet! Hónaponként egyszer vagy kétszer a véletlen összehozná őket ugyanabban a szalonban, de akkor is, hogyan beszélgethetne ott vele? Hogyan találhatnák meg újra azt a tökéletes meghittséget, mely most naponta órákra boldoggá teszi? Hogyan hasonlíthatná össze a társasági fecsegést ábécéjük beszédével? „És ha ezt a gyönyörű életet, a boldogság egyetlen lehetőségét apróbb veszedelmekkel kell megvásárolnom, baj az? Külön boldogság még az is, hogy így valamelyest mégis bebizonyíthatom szerelmemet.”

Clelia levele jó alkalom volt, hogy Fabrizio találkozót kérjen tőle; szüntelenül erre vágyott. Csak egyszer beszélt még a lánnyal, majd még egyszer, abban a pillanatban, amikor idekerült a börtönbe – s ennek már több mint kétszáz napja!

Most könnyen találkozhatott volna Cleliával: a kitűnő don Cesare abbé félórai sétát engedélyezett Fabriziónak a Farnese-torony tetőteraszán minden csütörtökön, fényes nappal! De ezt a sétát, amit Párma és a környék lakói megfigyelhettek, s a kormányzót még kényelmetlenebb helyzetbe sodorhatta volna, más napokon don Cesare csak este engedélyezte, amikor már besötétedett. A Farnese-torony tetőteraszára csupán annak a kis harangtoronynak lépcsőjén lehetett feljutni, mely a fekete és fehér márvánnyal oly gyászosan díszített kápolnához tartozott – az olvasó talán még emlékszik erre a kápolnára. Grillo a kápolnáig vezette Fabriziót, kinyitotta előtte a harangtorony kis lépcsőjének ajtaját: kötelessége lett volna továbbra is a rabbal maradni, de az esték már hűvösödtek, a börtönőr hagyta, hadd menjen fel egyedül, kulccsal rázárta a harangtornyot, mely a tetőteraszra vezetett, s visszatért szobájába melegedni. Miért ne jöhetett volna el szobalánya kíséretében a fekete márványkápolnába valamelyik este Clelia?

Fabrizio hosszú levélben válaszolt Cleliának, írás közben mindvégig arra gondolt: el kell érnie, hogy a lány beleegyezzék találkozásukba. Különben teljesen őszinte bizalommal írt neki; s úgy sorolta el érveit, miért vonakodik a fellegvárat itthagyni, mintha egy harmadik személyről beszélne. „Mindennap ezer halál veszélyét vállalnám azért a boldogságért, hogy beszélhetek magával az ábécéinkkel, melyekkel most már oly folyékonyan tudunk társalogni, s maga azt akarja: ostobán száműzzem magam Pármába, vagy talán Bolognába, sőt Firenzébe. Induljak el, s kerüljek egyre messzebb magától! Tudja meg, hogy ehhez nincs erőm; hiába adnám becsületszavamat, nem tudnám megtartani.”

Találkozót kért, s az eredmény az volt: Clelia öt napra eltűnt; öt napig csak azokban a percekben lépett be a madaras szobába, amikor tudta, hogy Fabrizio nem tekinthetett ki az ellenzőbe vágott kicsi ablakon. Fabrizio kétségbeesett; Clelia elmaradásából azt következtette; bizonyos pillantások hiába ébresztettek benne esztelen reményeket, a lányban nem tudott más érzést felkelteni, csak az egyszerű barátságot. „Akkor pedig mit ér az élet? Ha a fejedelem azt kívánja, pusztuljak: csak hálás leszek neki. Egy okkal több, hogy itt maradjak a fellegvárban.” És elkedvetlenedve, szinte csömörrel válaszolgatott éjszakánként a kis lámpa jeleire. A hercegné azt hitte, Fabrizio az eszét vesztette, amikor Lodovico minden reggel átadta a jelbeszélgetés szövegét, s ő ezeket a furcsa mondatokat olvashatta: „Nem akarok megszökni; itt akarok meghalni!”

Kegyetlen öt napja volt Fabriziónak; de Clelia ezalatt talán még jobban szenvedett. Önfeláldozó szívét egyetlen gondolat szorította össze: zárdába kell menekülni, messze-messze a vártól! „Ha Fabrizio megtudja, hogy már nem vagyok itt, s én gondoskodnék róla, hogy Grillo és a többi börtönőr elmondja neki, akkor talán még elszánná magát, hogy megkísérli a szökést.” De ha zárdába húzódik: örökre lemond arról, hogy valaha láthassa Fabriziót. És éppen akkor mond le róla, amikor Fabrizio félreérthetetlenül bebizonyította: a vonzalom, mely valamikor a hercegnéhez fűzte, a múlté. Egy fiatal férfi bizonyíthatja-e megrendítőbben szerelmét? A rabság hét hosszú hónapja után, mely alatt egészsége komolyan megromlott, elutasítja magától a szabadságot. Egy felületes lélek – s Fabriziót felületesnek rágalmazták az udvaroncok Clelia előtt – húsz szeretőjét feláldozta volna, hogy egy nappal hamarább kikerüljön a fellegvárból; és egy ilyen férfi bármit vállalt volna, hogy szabaduljon abból a börtönből, ahol naponta megmérgezhetik.

Clelia gyenge volt; nagy hibát követett el, nem menekült zárdába, pedig ezzel a lépéssel simán szakíthatott volna Crescenzi márkival is. S ha elkövette a hibát, hogyan tudott volna ellenállni a kedves, közvetlen, gyengéd fiúnak, aki a legszörnyűbb veszedelmeket vállalta, kockára tette életét, csupán azért az örömért, hogy a szemközti ablakból láthatta őt. Ötnapi gyötrelmes tusakodás után, önmagát megvetve, Clelia elhatározta: válaszol Fabrizio levelére – a levélre, melyben a fiú arra kérte, tegye boldoggá, s beszéljen vele a fekete márványkápolnában. Valójában elutasította kérését, s elég szigorúan; de ettől a pillanattól kezdve nem ismerte többé a nyugalmat. Mindig csak Fabriziót látta maga előtt, amint a méreg végez vele; napközben hatszor-nyolcszor is bement a madaras szobába, hevesen kívánta, hogy saját szemével győződjék meg: él-e még a fiú?

„Ha még itt van a várban – gondolta – ha még mindig fenyegeti az a sok borzalom, amit a Raversi-párt sző ellene, csak azért, hogy Mosca grófot eltávolíthassák: ennek csak az én gyávaságom az oka, mert nem menekültem zárdába! Semmi nem tartaná itt, ha biztosan tudná: örökre elmentem!”

A félénk és gőgös lány még azt is vállalta, hogy Grillo börtönőr elutasítja, s még a gyanút is vállalta, hogy szokatlan viselkedését mivel magyarázza a börtönőr. Annyira megalázkodott, hogy magához hívatta őt, s remegő hangja minden titkát elárulta, amikor azt mondta neki: Fabrizio néhány nap múlva szabad lesz, és Sanseverina hercegné ebben reménykedve most sok mindent előkészít; emiatt gyakran szükséges, hogy a fogoly azonnal válaszolhasson bizonyos tervekre, s ő kéri Grillót: engedje meg Fabriziónak, hadd vághasson nyílást az ablakát elfedő ellenzőbe, így ő jelbeszéddel közölheti vele az üzeneteket, melyeket Sanseverina hercegné napjában többször is hozzájuttat.

Grillo mosolygott, tiszteletéről és engedelmességéről biztosította a lányt. S Clelia végtelenül hálás volt, hogy Grillo semmilyen megjegyzést sem tett; a börtönőr arcáról leolvasta: az mindent tud, mi történik itt hónapok óta.

Alig távozott Grillo, Clelia azzal a jellel szólította Fabriziót, amit különleges, fontos alkalmakra beszéltek meg; bevallotta, mit tett.

–  Maga belenyugszik abba, hogy megmérgezzék. Remélem, lesz annyi erőm, hogy néhány nap múlva itthagyom apámat, s valamelyik távoli zárdába húzódom. Ezt magának köszönhetem; remélem, ezután nem utasítja már el azokat a terveket, amiket megszöktetésére eszeltek ki; amíg maga itt van, rettenetes és őrült pillanatokat élek át; soha nem sodortam senkit bajba, és most úgy érzem, ha maga meghal, én vagyok az oka. Még az is kétségbeejtene, ha idegenről volna szó, s ezt kellene hinnem; elképzelheti, mit érzek, amikor arra gondolok, hogy egy jó barát, akire oktalansága miatt sokszor panaszkodhatnék, de akit végre is hosszú idő óta naponta látok, minden pillanatban, még most is, a halállal néz szembe. Néha szükségét érzem, hogy maga erősítse meg nekem: még él.

Majd így folytatta:

–  Ettől a szörnyű kíntól akarok megszabadulni, ezért süllyedtem odáig, hogy egy cselédtől kérjek szívességet, aki megtagadhatta volna, s aki még el is árulhat. Különben talán boldoggá tenne, ha leleplezne apám előtt, mert abban a percben indulhatnék is a zárdába, s nem lennék többé akaratlan bűntárs a maga irgalmatlan őrültségében. De higgye el, így nem folytathatjuk sokáig; engedelmeskedni fog a hercegné parancsainak! Maga kegyetlen barát, elégedett most? Én kérem, áruljuk el apámat! Hívja be Grillót, s adjon neki valamit.

Fabrizio annyira szerelmes volt: Clelia bármilyen egyszerűen mondta el valamilyen kívánságát, ő úgy megrettent, hogy még a szokatlan szavak sem győzték meg róla, hogy szeretik őt. Beszólította Grillót, gazdagon megfizette eddigi szívességét, a jövőről pedig azt mondta: egy-egy zecchinót kap minden olyan napon, amikor megengedi, hogy használja az ellenzőbe vágott nyílást. Grillo el volt ragadtatva feltételeitől.

–  Egészen nyíltan beszélek magával, monsignore; hajlandó volna arra, hogy ebédjét mindig hidegen egye meg? Méreg ellen nagyon egyszerűen lehet védekezni. De a legnagyobb titoktartásra kérem! A börtönőrnek mindent látnia kell, de semmiről sem szabad tudnia. Egy kutya helyett többet fogok tartani, s maga odadob nekik egy falatot mindenből, amiből enni akar; bort meg én adok, az enyémből! S maga csak olyan palackból iszik, melyből én már ittam. De ha kegyelmességed örökre tönkre akar tenni, elég, ha Clelia kisasszonnyal beszél ezekről a dolgokról. A nő, az nő! Ha holnap összevesznek, holnapután bosszúból mindent elmond az apjának, akinek egy jó napot szereznénk, ha egy börtönőrt nyugodt lelkiismerettel felakasztathatna. Barbone után talán ő a leggonoszabb ember itt a várban; éppen ezért olyan veszélyes a maga helyzete. Nyugodt lehet, jól ismeri a mérgeket, és soha nem bocsátana meg nekem a jó gondolatot, hogy három-négy kiskutyát tartok.

Megint szerenádot adtak. Grillo válaszolt Fabrizio minden kérdésére, de azért megfogadta, hogy nagyon okos lesz, és nem árulja el Clelia kisasszonyt, aki – szerinte – bár hamarosan Crescenzi márki felesége lesz, Párma leggazdagabb emberének felesége – bizony szerelmeskedik a kedves del Dongo monsignoréval, már amennyire a börtönfalak engedik. Éppen Fabrizio utolsó kérdéseire felelt – a szerenádról beszéltek – amikor meggondolatlanul hozzátette:

–  Azt mondják, hamarosan feleségül veszi.

Elképzelheti az olvasó, hogyan hatott ez az egyszerű mondat Fabrizióra. Éjjel a lámpajelekre csak annyit felelt: beteg. Másnap délelőtt Clelia tíz órakor megjelent a madaras szobában, mire a fiú – teljesen szokatlan szertartásos udvariassággal – megkérdezte, miért nem mondta meg neki egyszerűen, hogy szereti Crescenzi márkit, s hamarosan a felesége lesz.

–  Mert ebből egy szó sem igaz! – felelte Clelia türelmetlenül.

De válasza ezután már nem volt ilyen világos; Fabrizio figyelmeztette is erre, s felhasználta az alkalmat, hogy újból találkozót kérjen. Clelia látta, hogy őszinteségében kételkednek, és erre szinte rögtön beleegyezett, hogy találkozzanak, de megmondta, hogy Grillo tiszteletét örökre eljátssza. Este, miután már besötétedett, szobalánya kíséretében megjelent a fekete márványkápolnában; középütt állt meg, az örökmécsesnél; a szobalány meg Grillo harminclépésnyire visszahúzódtak az ajtóhoz. Clelia reszketett, jó előre hatásos szónoklatot dolgozott ki magában, semmiképpen nem akart áruló vallomást tenni. De a szenvedély logikája erőszakos: annyira fontos számára az igazság, hogy nem ismer üres óvatosságot, határtalan önfeláldozással fordul afelé, akit szeret, de ugyanakkor nem fél attól, hogy megsebzi. Fabriziót először szinte elvakította Clelia szépsége, csaknem nyolc hónapja nem látott senki mást ilyen közelről, csak a börtönőröket. De Crescenzi márki neve megint felkorbácsolta indulatait, s haragja csak nőtt, amikor észrevette, hogy Clelia okos óvatossággal felelget; Clelia is megértette, hogy gyanakvását nem oszlatta el, csak erősítette. Gyötrelmes érzés volt.

–  Mondja!... – kiáltott rá haraggal, könnyes szemmel. – Akkor lesz elégedett, ha mindenről megfeledkezem, amivel magamnak tartozom? Az elmúlt év augusztusáig, augusztus harmadikáig minden férfitól idegenkedtem, aki tetszeni akart nekem. Mérhetetlenül s bizonyára túlságosan is megvetettem az udvari embereket, a jellemüket; senki sem tetszett nekem, aki az udvarnál jól érezte, magát. De szokatlan értékeket fedeztem fel abban a fogolyban, akit augusztus harmadikán hoztak ide a fellegvárba. Eleinte számot sem adtam magamnak róla: megismertem a féltékenység minden kínját. A szívem megfájdult annak a gyönyörű asszonynak varázsától (akit nagyon jól ismertem), mert azt hittem, s kissé még mindig hiszem is: a fogoly őt szereti. Crescenzi márki megkérte a kezemet, s ekkor már egyre jobban szorongatott. A márki nagyon gazdag, s nekünk semmink sincs; egészen nyíltan elutasítottam őt, mire apám kimondta a szörnyű szót: zárda. Rájöttem, ha itthagyom a fellegvárat, nem vigyázhatok a fogoly életére, akinek sorsa fontos volt nekem. Addig olyan nagyszerűen tudtam gondoskodni róla, hogy nem is sejtette, milyen rettenetes veszélyek fenyegetik. Erősen megfogadtam, hogy soha nem árulom el sem apámat, sem a titkomat; de az a csodálatosan fáradhatatlan, fölényesen okos és félelmetes akaratú asszony, aki a fogoly mellett áll, azt hiszem, a szökés lehetőségét ajánlotta neki; ő mindent elutasított, s engem meg akart győzni: azért nem hagyja itt a fellegvárat, hogy mellettem maradhasson. Ekkor nagy hibát követtem el; öt napig vártam, pedig rögtön zárdába kellett volna szöknöm, azonnal itt kellett volna hagynom a várat, milyen egyszerű megoldás kínálkozott. Crescenzi márkival is szakíthattam volna. De nem voltam elég erős, maradtam; és most elvesztem! Egy könnyelmű férfi mellé álltam: tudom, hogyan élt Nápolyban, és miért is hinném, hogy megváltozott? Szigorú börtönbe zárták: annak az egyetlen nőnek udvarolt, aki eléje került; nagy unalmában ez is szórakozás. S mert csak bizonyos nehézségek leküzdésével beszélhetett vele, a szórakozás megtévesztő módon szenvedélynek látszott. A foglyot a társaság úgy ismeri: bátor ember; s ő azt gondolja, csak úgy bizonyíthatja be, hogy szerelme nem könnyed kedvtelés, ha mindenféle veszedelmeket vállal, hogy továbbra is láthassa a lányt, akit, azt hiszi, szeret. De amint egy nagyvárosba kerül, ismét körülveszi a társaság csábítása, s megint csak az lesz, aki mindig volt: szórakozásra és szerelemre született nagyvilági férfi; s míg börtönbeli szegény barátnője zárdában él, az a könnyed és felületes férfi elfelejti őt, s neki gyógyíthatatlanul fáj majd, hogy nem tudott hallgatni.

Ezt a nevezetes szónoklatot, melynek csupán fontosabb részleteit idéztük, Fabrizio talán hússzor is megszakította, őrülten szerelmes volt, vakon hitte, hogy soha nem szeretett, míg Cleliát nem látta, s arra rendeltetett, hogy érte éljen.

Az olvasó bizonyára elképzeli, milyen tündöklő szavakkal árasztotta el Cleliát, amikor a szobalány jelentette, hogy fél tizenkettőt ütött az óra, a tábornok bármelyik percben hazaérhet; a búcsú kegyetlenül nehéz volt.

–  Talán utoljára látom! – mondta Clelia a fogolynak. – Talán nagyon veszélyes módon bizonyíthatja be állhatatosságát, mert jöhetnek intézkedések, melyek a Raversi-összeesküvés érdekeit szolgálják.

Clelia fojtott zokogással vált el Fabriziótól; halálosan szégyellte, hogy szobalánya s főként Grillo előtt nem tudta elrejteni könnyeit. Megállapították, hogy csak akkor beszélhetnek ismét, ha a tábornok bejelenti: estéjét társaságban kell töltenie. Csakhogy Fabrizio fogsága óta, mely annyira foglalkoztatta a kíváncsi világot, a tábornok helyesnek látta, hogy csaknem szünet nélkül köszvényrohamok kínozzák. Városbeli kirándulásait – bölcs politikai mérlegelések után – legtöbbször csupán akkor határozta el, amikor már be is szállt kocsijába.

Fabrizio élete megszakítatlan, üdvözült önkívületben telt a márványkápolnában töltött este óta. Igaz, még súlyos akadályok torlódtak boldogsága elé, de teljesen eltöltötte a mindenekfeletti és a nem remélt öröm, hogy a mennyei lény szereti.

Három nappal találkozásuk után a lámpavillanások korán befejeződtek, körülbelül éjfélkor; abban a pillanatban, hogy megszakadt a jelzés, Fabrizio fejét csaknem betörte egy nagy ólomgolyó: az ablak ellenzőjének teteje felé hajították, áttörte a papírtáblákat, és szobájába zuhant.

Ez a nagy golyó korántsem volt olyan súlyos, mint terjedelme sejtette; Fabrizio könnyen fel tudta nyitni, s a hercegné egy levelét találta benne. A hercegné fáradhatatlanul kedveskedett az érseknek, s az ő közvetítésével megnyerte a fellegvár helyőrségének egyik katonáját. Ez a katona ügyes parittyás volt; kijátszotta a kormányzói palota sarkaihoz állított őrszemeket, vagy összejátszott velük.

Köteleken kell megszöknöd: reszketve adom ezt a furcsa tanácsot; több mint egy hónapja habozom: leírjam-e? De hivatalosan alakuló jövőd egyre sötétebb, elkészülhetünk a legrosszabbra. Máris figyelmeztetlek, azonnal adj jeleket lámpáddal, hogy megnyugodjunk: megkaptad-e ezt a veszélyes levelet? Jelezz P-t, B-t és G-t. Monaco jelzéssel; tehát négyet, tizenkettőt és kettőt: lélegzet-visszafojtva várom jeleidet! A toronyban vagyok. M-mel és O-val válaszolunk, hét és öt villanással. Ha válaszomat megpillantottad, többé ne adj jelt, mélyedj el levelembe, hogy mindent jól megérthess!

Fabrizio sietve engedelmeskedett, felvillantotta a kívánt jeleket, melyekre rögtön megjött a bejelentett válasz; csak ezután olvasta tovább a levelet.

A legrosszabbat várhatjuk; ezt mondta nekem az a három férfi, akikben a legjobban bízom; előbb megeskettem őket az evangéliumra, hogy az igazat mondják, bármilyen kegyetlen is ez az igazság. A három férfi közül az egyik azzal fenyegette meg az áruló ferrarai sebészt, hogy nyitott bicskával esik a nyakába; a másik azt mondta neked, amikor Belgiratéból hazajöttél, hogy okosabban tetted volna, ha lelövöd az inast, aki énekelve jött az erdőben, s egy szép, kissé sovány lovat vezetett, kantárát fogva; a harmadikat nem ismered: ez a barátom útonálló, a tettek embere, éppen olyan bátor, mint te; főképpen ezért is kértem, mondja meg, mit kell tenned? Mind a hárman azt felelték (s egyik sem tudta, hogy a másik kettőt is megkérdeztem): inkább kockáztatni a nyaktörést, mint még tizenegy évet és négy hónapot tölteni börtönben, s állandóan félni, mert minden bizonnyal meg akarnak mérgezni.

Egy hónapig gyakorold a szobádban, hogyan kell felmászni és leereszkedni csomózott kötélen. S végre, valamelyik ünnepnapon, amikor a vár helyőrsége bort kap, belevágsz a nagy vállalkozásba. Lesz három köteled, selyemből és kenderből, olyan könnyűek, mint egy-egy hattyútoll. Az első kötél nyolcvan láb hosszú, arra való, hogy leereszkedhess a harmincöt lábnyi magasságból: ablakodtól a narancsfákhoz; a második háromszáz láb (s itt a súly okoz némi nehézséget), ezen kell leereszkedned a száznyolcvan lábnyi magas nagytoronyból; a harminc láb hosszú harmadik kötélen a mellvédről fogsz lecsúszni. Állandóan a nagy, keleti falat tanulmányozom, a ferrarai oldalt: egy földrengés után szakadék keletkezett itt, támasztófallal töltötték fel, s ez a rész most sima, ferde lejtő. Az én útonállóm erősködik: ő különösebb nehézség nélkül leereszkedik ezen az oldalon, legfeljebb néhány horzsolásba kerül – eleresztené magát a támasztófal lejtőjén. A függőleges rész mindössze huszonnyolc láb magas, már egészen lent; ezt az oldalt őrzik legkevésbé.

De az én útonállóm, aki háromszor szökött meg börtönből, s akit te is kedvelnél, ha ismernéd, bár ő utálja a te osztályodból valókat, szóval az én útonállóm, aki ügyes és gyors, akárcsak te, mégis szívesebben ereszkednék le a nyugati oldalon, szemben azzal a kis palotával, melyben valamikor Fausta lakott – jól ismerheted a helyet. Azért választaná ezt az oldalt, mert itt nagyon kevéssé lejt, s csaknem teljesen ellepi a bozót: tele van kisujjnyi ágakkal, s ezek alaposan feltéphetik a bőrt, ha az ember nem vigyáz eléggé, de ugyanakkor remekül meg is kapaszkodhatsz bennük. Egy jó távcsővel ma reggel is sokáig néztem a nyugati oldalt; a kiválasztott hely pontosan az alatt az új kőkocka alatt található, melyet két-három éve raktak fel a mellvédre. A kőkocka alatt – függőlegesen – először egy húszlábnyi csupasz térségre érsz; ott nagyon lassan kell lépkedned (talán megérzed, milyen szívdobogva írom neked ezeket a szörnyű utasításokat; de éppen az a bátorság, hogy a legkisebb veszélyt tudjuk kiválasztani, bármilyen borzalmas az a kis veszély). A csupasz térség után nyolcvankilencven lábnyi nagy cserjést találsz, itt állandóan madarak röpködnek; utána harminclábnyi terület következik, ahol csak fű, viola és falgyom akad. Azután – a földhöz közeledve – húszlábnyi bozót; s végül huszonöt vagy harminclábnyi frissen vakolt fal.

Én azért választanám ezt az oldalt, mert itt éppen a felső mellvéd kőkockája alatt, a mélyben, fakalibát állított valamelyik katona a kertjében (a fellegvár mérnök-kapitánya mindenáron le akarja bontani); tizenkét láb magas, zsúpfedeles kunyhó, s teteje a várfalához támaszkodik. Ez a tető csábít engem; ha – Isten őrizzen – baleset érne, a tető csökkentené a zuhanás erejét. Ha már ide értél, az elég felületesen őrzött földsáncövezetben vagy, s ha itt elkapnának, süsd el pisztolyaidat, és néhány percig védd magad. Ferrarai barátod s egy másik bátor ember, az, akit útonállónak nevezek: létrákkal várnak, rögtön felmásznak az elég alacsony földsáncra, és segítségedre sietnek.

A sánc csak huszonhárom láb magas, és a lejtője igen hosszú. Ott, az utolsó falnál, várlak én, szép számú felfegyverzett emberemmel.

Remélem, hogy még öt-hat levelet küldhetek neked, ugyanilyen módon. Más és más szavakkal ugyanezt fogom ismételni, hogy megértsük mindig egymást. Tudhatod, mit érzek, amikor bevallom: az a férfi, aki szerint az inast le kellett volna lőnöd, és aki bármit tett is, a világ legjobb embere, s most lelkiismerete kínozza, ez a férfi azt gondolja – egy kartöréssel megúszod! Az útonálló, aki tapasztaltabb az ilyesféle vállalkozásokban, azt hiszi: ha nagyon lassan ereszkedsz le, semmiképpen nem sietsz, szabadságodért csak néhány horzsolással kell fizetned. A legnagyobb nehézség, hogyan juttassuk el hozzád a kötelet; két hete állandóan erre gondolok, amióta a nagy terv foglalja el minden percemet.

Nem felelek arra az őrültségre, az egyetlen ostobaságra, amit egész életedben mondtál: „Nem akarok megszökni!” Az a férfi, aki szerint az inast le kellett volna lőnöd, felkiáltott, hogy megzavarodtál az unalomtól! Nem titkolom előtted: nagyon közeli veszélytől félünk, s ez a veszély talán előbbre hozza szökésed napját. Ha erről a veszélyről akarunk értesíteni, a lámpavillanások – egymás után többször – ezt fogják mondani:

A kastély kigyulladt!

Te majd ezt feleled:

És elégtek a könyveim?

A levél további öt-hat oldalon magyarázta a részleteket, hártyavékony papíron, a legapróbb betűkkel.

„Ez mind nagyon szép, nagyszerűen gondolták el! – mélázott Fabrizio. – Örökké hálás lehetek a grófnak és a hercegnének; s talán azt hiszik majd, hogy féltem, de mégsem szököm meg! Megszökött-e már valaki onnan, ahol tökéletesen boldog? Megszökött-e, hogy belerohanjon egy borzalmas száműzetésbe, mely mindentől megfosztja, még a levegőtől is? Ugyan mihez kezdenék Firenzében, ha egy hónapja már ott élek? Álruhába bújnék, és itt kódorognék, a fellegvár kapujában, hogy elfogjak egy pillantást!”

Másnap Fabrizio nagyon megijedt; tizenegy óra tájt éppen az ablaknál állt, s a csodálatos tájban gyönyörködött, a boldog percre várva, amikor Cleliát láthatja – s egyszerre Grillo nyitott be lihegve szobájába.

–  Gyorsan, gyorsan, monsignore! Vesse magát az ágyra, tegyen úgy, mintha beteg volna! Három bíró jön a lépcsőkön magához. Kihallgatják, gondolja meg jól, amit kimond. Azért jönnek, hogy beugrassák!

Amíg Grillo ezt hadarta, közben sietve behúzta az ellenző kis csapóablakát, Fabriziót az ágyra lökte, és rádobott két-három kabátot.

–  Mondja azt, hogy nagyon rosszul van; csak keveset beszéljen! És főképpen ismételtesse meg a kérdéseket, hogy legyen ideje gondolkodni.

Belépett a három bíró. „Nem bírák, inkább három szökött gályarab!” – gondolta Fabrizio, amint alattomos arcukba nézett. Hosszú, fekete talárt viseltek. Nagyon komolyan üdvözölték Fabriziót, és szótlanul elfoglalták a szobában álló három széket.

–  Fabrizio del Dongo úr! – kezdte végül a legidősebb. – Szomorú kötelességet teljesítünk, amikor most felkerestük. Azért jöttünk, hogy bejelentsük atyjának, del Dongo márki őkegyelmességének, második főudvarmesternek, a Lombard-Velencei Királyság őrnagyának, több rend nagykeresztje tulajdonosának és lovagjának halálát.

Fabrizio szeme könnyes lett; a bíró folytatta:

–  Édesanyja, del Dongo márkiné levélben tudatta önnel ezt a hírt; de mivel a tényekhez helytelen gondolatokat fűzött, a legfelső bíróság tegnapi határozatában úgy döntött: a levelet csak kivonatosan közli önnel, s ezt a kivonatot fogja most Bona törvényszéki írnok úr felolvasni.

Miután a felolvasás véget ért, a bíró odalépett a még mindig fekvő Fabrizióhoz, és megmutatta neki anyja levelében azokat a részleteket, melyeket felolvastak. De Fabrizio ezeket a szavakat is elkapta a levélből: „igazságtalan fogság – kegyetlen büntetés olyan bűnért, ami nem is bűn” – s máris tudta, miért jöttek a bírák. Különben annyira megvetette a becstelen hivatalnokokat, hogy csak ezt felelte nekik:

–  Beteg vagyok, uraim: egészen elgyengültem, bocsássák meg, hogy nem kelek fel.

A bírák távoztak, és Fabrizio még sokáig sírt, majd feltámadt benne a kétely: „Álszent volnék? Azt hittem, egyáltalában nem szeretem őt!”

Aznap és a következő napokon Clelia nagyon szomorú volt, többször is szólította Fabriziót, de oly gyenge volt, hogy alig tudott néhány szót mondani. Az első találkozásukat követő ötödik nap reggelén közölte vele: este ott lesz a márványkápolnában.

–  Csak néhány szót válthatunk! – mondta rögtön, amint belépett. Úgy remegett, hogy a szobalányra kellett támaszkodnia. Visszaküldte a lányt a kápolna bejáratához. – Becsületszavát kell adnia... – suttogta alig hallhatóan – becsületszavát, hogy engedelmeskedik a hercegnének, és megkísérli a szökést azon a napon, amikor ő parancsolja, és úgy, ahogyan ő rendelkezik, vagy holnap reggel zárdába vonulok, és esküszöm, hogy soha többé nem beszélek magával.

Fabrizio hallgatott.

–  Ígérje meg! – mondta Clelia könnyes szemmel, szinte önkívületben. – Vagy most beszélünk egymással utoljára! Rettenetes az életem maga miatt: én vagyok az oka, hogy itt van, s bármelyik nap az utolsó napja lehet.

Ebben a pillanatban Clelia annyira elgyengült, hogy meg kellett kapaszkodnia az óriás karosszékben, melyet a fejedelmi fogolynak állítottak annak idején a kápolna közepére. Már-már összeesett.

–  Mit ígérjek meg? – kérdezte Fabrizio elgyötört arccal.

–  Jól tudja.

–  Hát esküszöm, hogy tudatosan belerohanok a szörnyű szenvedésbe, és arra ítélem magam, hogy távol éljek mindentől, amit ezen a földön szeretek!

–  Határozottan mondja ki, mit ígér!

–  Esküszöm, hogy engedelmeskedem a hercegnének, és megszököm azon a napon, amikor ő kívánja. De mi lesz velem azután, hogy elszakadtam magától?

–  Esküdjék meg, hogy menekül, bármi történjék is!

–  Mire gondol? Elhatározta, hogy Crescenzi márki felesége lesz, amint már nem vagyok itt?

–  Ó, Istenem! Hát ilyennek hisz?... De esküdjék, különben egyetlen pillanatig sem leszek többé nyugodt!

–  Hát jó, esküszöm, hogy menekülök innét azon a napon, amikor Sanseverina hercegné parancsolja, bármi történjék is addig.

Clelia hát elérte, hogy a fiú megesküdött, s most olyan gyenge volt, hogy rögtön el kellett mennie, amint köszönetet mondott neki.

–  Mindent előkészítettem, hogy holnap elmenekülök, ha maga ragaszkodik ahhoz, hogy marad! – mondta a lány. – Ebben a percben láttam volna magát utoljára életemben: megfogadtam a Madonnának! Mihelyt kimozdulhatok szobámból, alaposan megnézem azt az ijesztő falat, a mellvéd új, fehér kőkockája alatt.

Másnap annyira sápadt volt, hogy Fabriziónak fájdalmasan elszorult a szíve. Clelia a madaras szoba ablakában állt, s ezt mondta:

–  Ne áltassuk magunkat, kedves barátom! Barátságunk bűnös, s ezért azt hiszem, megbűnhődünk! Rajtakapják, amikor menekülni próbál, és akkor odavész minden remény, ha ugyan nagyobb baj nem történik; és mégis hallgatni kell az ész szavára, mely azt mondja: mindent meg kell kísérelni! Ahhoz, hogy a nagy toronyból leereszkedjék, több mint kétszáz láb hosszú, erős kötélre lesz szüksége. Amióta ismerem a hercegné tervét, mindent megpróbáltam, de csak olyan köteleket tudtam szerezni, melyek együttesen sem hosszabbak ötven lábnál. Az egyik kormányzói napiparancs elrendelte, hogy a fellegvárban el kell égetni minden kötelet; esténként még a kutak köteleit is összeszedik; ezek különben is olyan vékonyak, hogy gyakran elszakadnak, míg könnyű terhüket emelik. De kérje Istent, bocsásson meg nekem: én elárulom apámat, szörnyeteg vagyok, arra készülök, hogy halálos szomorúságot okozok neki. Imádkozzék értem Istenhez, és ha megmenekül, fogadja meg, hogy élete minden percét az ő dicsőségének szenteli!

Majd még ezt mondta:

–  Hallgassa meg, mit tervezek: egy hét múlva kimegyek a várból, mert ott kell lennem Crescenzi márki egyik húgának esküvőjén. Este hazajövök, amint illik, de mindent megkísérlek, hogy nagyon későn érjek haza; s Barbone talán nem mer túl közelről megvizsgálni. A márki húgának esküvőjén ott lesznek az udvar legelőkelőbb asszonyai, bizonyára Sanseverina hercegné is. Az Isten nevére kérem... intézze úgy, hogy valamelyik asszony hozzon oda nekem jól összetekerve s becsomagolva egy nem túlságosan vastag kötelet; minél kisebb csomag legyen! Ezer halált is vállalok, megkockáztatom a legveszedelmesebb módot is, hogy azt a kötélcsomót belopjam a fellegvárba! Megtagadom minden kötelességemet! Ha apám megtudja, nem láthatom többé magát; de bármilyen sors vár is rám, boldog leszek (ahogyan egy testvér boldog lehet), ha segíthetem a maga menekülését!

Még aznap este – a lámpa éjjeli villanásaival – Fabrizio értesítette a hercegnét: milyen páratlan alkalom nyílik, hogy elegendő kötelet juttassanak be a várba. De könyörögve kérte: tartsa titokban a gróf előtt is; ez furcsa volt. „Bolond! – gondolta a hercegné. – A fogság egészen megváltoztatta, mindent tragikusan lát.” Másnap a parittyás új ólomgolyót dobott be; az új üzenet a legeslegnagyobb veszedelemről értesítette a rabot: az, aki vállalkozik rá, hogy a köteleket beviszi – így szólt a levél – valóban és szó szerint az életét menti meg. Fabrizio sietve közölte a hírt Cleliával. Ebbe az ólomgolyóba rejtették a nyugati fal pontos rajzát is: Itt kellett leereszkednie a nagy toronyból a bástyák közti területre. Innét azután elég könnyű volt menekülni, mert a földsánc csak huszonhárom láb magas volt, s elég felületesen őrizték. A tervrajz hátlapjára finom gyöngybetűkkel szép szonettet írt valaki: egy nemes lélek könyörgött, szökjek meg, s ne tűrje, hogy tizenegy évi rabság eltompítsa lelkét, és elsorvassza testét.

A merész vállalkozás történetét szakítsuk meg rövid időre – egy fontos részlettel; ez a részlet megmagyarázza, miért tanácsolta a hercegné vakmerően a veszedelmes szökést Fabriziónak.

A Raversi-pártban is dúlt az egyenetlenség, mint a legtöbb olyan pártban, mely nincs hatalmon. Riscara lovag utálta Rassi főügyészt; azzal vádolta, hogy miatta vesztette el egyik fontos perét, melyben – áruljuk el – nem Riscara oldalán állt az igazság. Riscara névtelen levélben figyelmeztette a fejedelmet, hogy Fabrizio ítéletének másolatát; hivatalosan megküldték a fellegvár kormányzójának. Raversi márkinét, az ügyes pártvezért, nagyon bosszantotta az elhibázott lépés; véleményét rögtön közölte is barátjával, a főügyésszel. A márkiné természetesnek tartotta, hogy Rassi addig akart kapni valamit Moscától, amíg a miniszter hatalmon van, Rassi vakmerően jelentkezett a palotában: úgy számított, néhány rúgással lezárják az ügyet. A fejedelem nem lehetett meg ügyes jogász nélkül; s Rassi száműzte azt a bírót s ügyvédet, akik az egész fejedelemségben egyedül tölthették volna be az ő helyét; azzal vádolta őket, hogy liberálisok.

A fejedelem felindultan sértegetve támadt rá, meg akarta verni.

–  Ej, valamelyik írnok hanyag volt! – védekezett Rassi nagy nyugalommal. – A törvény különben is így rendelkezik; amint del Dongo urat átvették a fellegvárban, az ítéletet másnap kézbesíteni kellett volna. A túlbuzgó írnok azt hitte, mulasztást követett el, s úgy írathatta alá velem a kísérő levelet, mintha csupán valamilyen formaságról volna szó!

–  Ilyen gyenge hazugságot akarsz velem elhitetni? – ordított fel a fejedelem dühöngve. – Valld be, hogy eladtad magad annak a gaz Moscának, s ezért kaptad a keresztet! De fogadom, ezt nem úszod meg néhány ütéssel: törvény elé állítlak, csúnyán kidoblak!

–  Nem hinném, hogy törvény elé idézne! – válaszolt Rassi mély biztonsággal. Jól tudta, hogy így csillapíthatja le legjobban a fejedelmet. – A törvény mellettem áll, és felségednek nincs még egy Rassija, aki kijátszaná a törvényt. Nem fog elbocsátani, mert felséged néha nagyon kemény, s ilyenkor vérre szomjazik, de ugyanakkor meg akarja őrizni a józan olaszok becsületét is. Az ő becsülésük sine qua nonja[68] felséged nagyravágyásának, tehát az első alkalommal, amikor felséged szigorú ítéletre vágyik, visszahív majd, s én, mint mindig, megszerzem a félénk s elég becsületes bíráktól azt a szabályos ítéletet, mely kielégíti felséged szenvedélyét. Talál-e országában még egy olyan hasznos embert, amilyen én vagyok?

Amint befejezte, Rassi rögtön menekült is. Mindössze öt-hat rúgást kapott, s a vonalzóval jól rávertek. A palotából kiérve egyenesen rivai birtokára utazott; tartott tőle, hogy a fejedelmi harag első indulatában egy tőrdöfés éri, de abban is egészen bizonyos volt, két hét sem telik el, és futár szólítja vissza a fővárosba. Vidéken azzal töltötte idejét, hogy jól megszervezze levelezését Mosca gróffal; beleszeretett a bárói címbe; úgy látta, a fejedelem még mindig többre becsüli a valamikor oly fenséges rangot, a nemességet, semhogy valaha is megadná neki; de a származására büszke gróf csak azt a nemességet becsülte, amit már 1400 előtt is számon tartottak.

A főügyész nem tévedett számításában: még egy hete sem tartózkodott birtokán, amikor a fejedelem egyik híve, aki véletlenül arra járt, azt tanácsolta neki: késedelem nélkül térjen vissza Pármába. A fejedelem nevetve fogadta, majd igen elkomolyodott, megeskette az evangéliumra, hogy megőrzi a titkot, amit most közöl vele. Rassi halálos komolyan megesküdött, és a fejedelem gyűlölettől lobogó tekintettel kiáltotta: nem érzi magát igazán uralkodó fejedelemnek, míg Fabrizio del Dongo él!

–  Sem elkergetni nem tudom a hercegnét, sem tűrni, hogy itt van! – tette még hozzá. – Még tekintete is sért és zavar.

Rassi hagyta, hogy a fejedelem hosszan magyarázkodjék, s végül nagy zavart színlelve felkiáltott:

–  Természetesen engedelmeskedem felségednek, de szörnyű nehézséggel kell megbirkóznom: nem találhatjuk meg a kellő formát, hogy elítéljünk egy del Dongót, mert megölt egy Gilettit. Már az is bámulatos mutatvány volt, hogy tizenkét évi várfogságot préseltünk ki az ügyből. Azonkívül gyanakszom, hogy a hercegné talált három parasztot, akik a sanguignai ásatásoknál dolgoztak, s akik éppen nem tartózkodtak az árokban, amikor az a gazember Giletti megtámadta del Dongót.

–  És hol vannak ezek a tanúk? – kérdezte a fejedelem ingerülten.

–  Azt hiszem, Piemontban bújtatták el őket. De megrendezhetnénk talán valamilyen összeesküvést felséged élete ellen...

–  Nagyon veszélyes! – Az embereknek eszébe juttatja, hogy meg lehet tenni! – mondta a fejedelem.

–  Pedig hát hivatalos fegyvertáram ezzel kimerült! – felelte Rassi színlelt ártatlansággal.

–  És a méreg?...

–  De ki adná be? Talán az a buta Conti?

–  Azt beszélik, nem először tenné.

–  Nagyon meg kellene haragítani! – felelte Rassi. – Különben, amikor a kapitány elintézte, még harmincéves sem volt, szerelmes volt, és nem olyan gyáva, mint most. Természetesen az államérdek mindennél előbbre való; de így, hirtelenében és készületlenül, csak egyvalakit tudnék, aki végrehajtaná fejedelme parancsát: a fellegvár Barbone nevű írnoka, akit del Dongo úr a földre pofozott, rabsága első napján.

Amint egyszer a beszélgetés a fejedelem kedve szerint alakult, a végtelenbe nyúlt; IV. Ernesto végül azzal fejezte be, hogy a főügyésznek egyhónapi haladékot engedélyezett. Rassi kettőt kért. Másnap ezer zecchino jutalmat kapott. Három napig töprengett, a negyediken visszatért ahhoz a gondolatsorhoz, amit egészen megtámadhatatlannak érzett: „Primo: csak Mosca gróf meri megtartani nekem adott szavát, mert ha báróvá tesz, nem olyasvalamit ad, amit becsül; – secundo, ha őt tájékoztatom, valószínűleg megszabadulok egy olyan bűntől, amiért körülbelül már előre megfizettek; – tertio, bosszút állok az első megalázó ütésekért, amiket Rassi lovag kapott.” Következő éjjel mindent elárult Mosca grófnak, mindent, amiről a fejedelemmel tárgyalt.

A gróf és a hercegné barátsága titokban megújult; Mosca gróf ugyan nem látogathatta meg bármikor, havonként legfeljebb egyszer vagy kétszer; de a hercegné szinte hetenként felkereste a grófot Cecchina kíséretében késő este a kertben, sőt, ha a miniszternek volt valamilyen híre Fabrizióról, hetenként többször is, s ilyenkor néhány percig elbeszélgettek. A hercegné még hű kocsisát is meg tudta téveszteni; a kocsis azt hitte: úrnője a szomszéd házban tesz látogatást.

Mihelyt a gróf a főügyész ijesztő és bizalmas közlését meghallotta, rögtön értesítette a hercegnét a megbeszélt jellel. Késő éjszaka volt már; a hercegné mégis azt üzente Cecchinával: kéri, azonnal menjen hozzá. Mosca szerelmes volt, s ez a bizalmasság most végtelenül boldoggá tette, mégis habozott: elmondhat-e mindent a hercegnének? Attól tartott, hogy tanúja lesz, mennyire feldúlja az asszonyt a szenvedés.

Félszavakat keresgélt, hogy valamiképpen enyhítse a rettentő hírt, végül is mindent elmondott; nem volt elég erős, hogy magába zárjon egy titkot, amit a hercegné ismerni akart. De az elmúlt kilenc hónap sok kemény megpróbáltatása átformálta Sanseverina hercegné lobogó lelkét, s annyira megerősítette, hogy nem sírt többé, és nem panaszkodott.

Másnap este fényjelekkel tudatta Fabrizióval a nagy veszélyt.

–  A kastély kigyulladt!

Fabrizio helyesen válaszolt:

–  És elégtek a könyveim?

Nagy örömére még azon éjszakán ólomgolyóban levelet küldhetett neki. Mindez egy héttel Crescenzi márki húgának esküvője után történt; itt a hercegné óriási meggondolatlanságot követett el – erről majd később beszámolunk.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Ezekben a hónapokban, amikor annyit szenvedett, a hercegné egy alkalommal különös emberrel találkozott; ennek csaknem egy éve már. Egy napon, megbolondította a hold, ahogyan errefelé mondják, este váratlanul kiment saccai kastélyába, mely Colornón túl a Pó mellett egy dombra épült. Mindig örömmel szépítette birtokát; szerette a dombra felhúzódó hatalmas erdőt, mely egészen a kastélyig ért; ösvényeket vágatott a fák között különböző kilátókhoz.

–  Útonállók fogják egyszer elrabolni, szép hercegné! – figyelmeztette a fejedelem. – Nem maradhat elhagyatott az az erdő, melyről tudják, hogy maga sétálgat benne!

S a fejedelem a grófra pillantott, féltékenységét akarta ismét szítani.

–  Amikor az erdőmben sétálok, nem félek, felség! – felelte a hercegné ártatlanul. – Megnyugtat a gondolat: senkinek nem tettem rosszat, ugyan ki gyűlölhetne?

Vakmerő felelet volt; az arcátlan liberálisok sértéseire emlékeztetett.

Azon a bizonyos napon a hercegnének séta közben eszébe jutott a fejedelem megjegyzése, s egyszerre észrevette: egy nagyon elhanyagoltan öltözött férfi követi messziről az erdőben. Továbbsétált, s váratlanul elkanyarodott, ekkor az ismeretlen oly közel került hozzá, hogy a hercegné megijedt. Először ösztönösen vadőrjét szólította kiáltva: a kastélynál hagyta, a virágágyak között, legfeljebb ezerlépésnyire. Az ismeretlennek még maradt annyi ideje, hogy közelebb lépjen, s a lába elé boruljon. Fiatal, nagyon szép férfi volt, de a ruhája ijesztő; ezt a ruhát lábnyi hosszú szakadások rongyolták, a férfi szeméből azonban lángoló tűz és lélek áradt.

–  Engem halálra ítéltek! Ferrante Palla orvos vagyok! Éhezem, s öt gyermekem is éhezik!

A hercegné látta, milyen ijesztően sovány; de szeme oly szép volt, csupa gyengéd lelkesség, már nem gondolt arra, hogy rosszat akarhat. „Ilyen szemet festhetett volna Pallagi Szent Jánosnak a pusztában, azon a képen, melyet most helyeztek el a székesegyházban!” Ferrante valószínűtlen soványsága emlékeztette Szent Jánosra. Három zecchinót nyújtott neki, amennyit erszényében talált; s mentegette magát, hogy csak ilyen keveset ad, de éppen most fizette ki a kertész számláját. Ferrante áradó hálával köszönte.

–  Valamikor városokban laktam én is, elegáns asszonyokkal beszéltem; de amióta állampolgári kötelességemet teljesítve halálra ítéltettem magam, erdőkben élek, és nem azért követtem magát, hogy alamizsnáért ostromoljam, vagy megraboljam: a vadonban élő ember követte, akit megigézett angyali szépsége. Olyan régen nem láttam két szép, fehér kezet.

–  De álljon már fel! – mondta a hercegné, mert a férfi még mindig térdelt.

–  Engedje meg, hogy így maradjak! – felelte Ferrante. – Ez a helyzet megnyugtat, hogy pillanatnyilag nem foglalkozom rablással. Mert tudnia kell: amióta megakadályoznak abban, hogy hivatásomat gyakoroljam, rablásból élek. De most csak egyszerű halandó vagyok, aki a fenséges szépséget imádja!

A hercegné látta, hogy kissé bolond, de semmi félelmet nem érzett; a fiatal férfi tekintete meggyőzte, hogy melegszívű és jó, különben sem irtózott a szokatlan arcoktól.

–  Már mondtam: orvos vagyok, és a pármai Sarasine gyógyszerész feleségének udvaroltam. Rajtakapott bennünket, és elkergette az asszonyt meg három gyerekét; joggal gyanakodott, hogy az én gyerekeim, s nem az övéi. Azután még kettő született. Az anya és öt gyereke a legnagyobb nyomorban él, egy kunyhófélében, melyet magam ácsoltam; talán egymérföldnyire innen. Mert kerülnöm kell a csendőröket, és a szegény asszony nem akar elszakadni tőlem. Halálra ítéltek, s az ítélet igazságos; összeesküvést szerveztem. Gyűlölöm a fejedelmet: zsarnok! Nem szökhettem el, mert nem volt pénzem. De nem azért szenvedek. Már ezerszer öngyilkosnak kellett volna lennem, mert nem szeretem többé a szerencsétlen asszonyt, aki öt gyerekemet szülte, és aki miattam végleg elrontotta életét. Mást szeretek! De ha megölöm magam: az öt gyerek és az anya éhen vesznek.

A férfi minden szavát az őszinteség hitelesítette.

–  De hát miből él? – kérdezte a hercegné megindultan.

–  A gyerekek anyja fon; a legnagyobb lányt befogadták egy liberális tanyájára, ott birkákat őriz; én meg a Piacenzából Genovába vezető országúton rabolok.

–  És a rablást hogyan egyezteti össze liberális elveivel?

–  Feljegyzem, hogy kiket raboltam meg, és ha valaha pénzem lesz, visszaadom, amit elraboltam. Úgy gondolom, hogy az olyan népszónok, amilyen én vagyok, veszélyes munkát végez, s ez megér havonta száz frankot; gondosan ügyelek, hogy évente ezerkétszáz franknál többet ne raboljak.

Még hozzátette:

–  De nem vagyok egészen őszinte; valamivel többet rabolok, s ebből fizetem ki munkáim nyomtatási költségeit.

–  Milyen munkái vannak?

–  Lesz-e valaha is országunknak kamarája és költségvetése?

–  Mit mond? – kiáltotta a hercegné elámulva. – Hát maga a híres Ferrante Palla, századunk nagy költője?

–  Talán híres; de egészen bizonyosan szerencsétlen.

–  Kedves barátom, hát ilyen tehetségnek rabolnia kell, hogy megélhessen?

–  Talán ezért van valamelyes tehetségem. Eddig minden híres írónk olyan ember volt, akit megfizetett az a kormány vagy vallás, melyet meg akart dönteni. Én, primo, kockára teszem az életemet; secundo, képzelje csak el, asszonyom, amikor rabolni indulok, mi háboroghat bennem! Igazam van-e? – kérdezem magamtól. És azt is megkérdem: egy néptribun munkája valóban megér-e havonta száz frankot? Két ingem van, ez a ruha, melyet rajtam lát, néhány hitvány fegyver, s egészen biztos, hogy kötélen végzem! Hinni merem, hogy önzetlen vagyok. És boldog lennék, ha nem nyomasztana az a végzetes szerelem; de gyerekeim anyja mellett csak boldogtalan vagyok. A szegénységben csak a csúnyaság nyomaszt; szeretem a szép ruhákat, a fehér kezeket.

És rámeredt az asszony kezére, a hercegné szinte megijedt tőle.

–  Isten áldja, uram! – mondta. – Nem tehetek magáért valamit Pármában?

–  Gondolkozzék néha azon, hogy az a férfi, akinek hivatása, hogy felrázza a szíveket, s ne hagyja az embereket elaludni a monarchiák hamis, anyagi elégedettségében: ez a férfi megérdemel-e havonta száz frankot mindazért, amit polgártársaiért tesz... Végzetem, hogy szeretek!... – mondta még szelíden. – Két év óta csak magára gondolok; de a mai napig mindig úgy néztem magát, hogy nem ijesztettem meg.

És villámgyorsan elfutott; a hercegné követte tekintetével: csodálkozott és megnyugodott. „Nehezen kapnák el a csendőrök... – gondolta. – Valóban bolond!”

–  Bolond! – mondták szolgái is. – Mindnyájan régóta tudjuk, hogy ez a szegény bolond szerelmes a hercegnébe. Ha úrnőnk itt van, látjuk, hogy ott bolyong az erdőben, fent a tetőn, és amint asszonyunk elment, azonnal előjön, leül oda, ahol a hercegné megállt, gondosan felszedi a virágokat, melyek kihulltak csokrából, és sokáig őrzi őket ócska kalapjára tűzve.

–  És ti sohasem szóltatok nekem ezekről a bolondságokról! – mondta a hercegné majdnem szemrehányó hangon.

–  Féltünk, nehogy asszonyunk elmondja Mosca grófnak. Jó gyerek ez a szegény Ferrante! Nem ártott még soha senkinek! És halálra ítélték, mert szereti a mi Napóleonunkat!

A hercegné egyetlen szóval nem említette a találkozást a grófnak; s mert négy év óta most először titkolt el valamit, váratlanul tízszer is megtorpant egy-egy mondat közepén. Amikor legközelebb kiment Saccába, aranyakat vitt magával; de Ferrante nem mutatkozott. Két hét múlva ismét Saccában volt: Ferrante egy ideig száz lépés távolságból, fától fáig surranva követte őt, majd oly sebesen csapott le rá, mint egy karvaly; a lába elé borult, mint legelőször.

–  Hol járt két héttel ezelőtt? – kérdezte a hercegné.

–  Novin túl, a hegyek közt, hogy kiraboljam az öszvérhajcsárokat, akik olajat adtak el Milánóban, s éppen hazatérőben voltak.

–  Fogadja el ezt az erszényt!

Ferrante kinyitotta az erszényt, kivett egy zecchinót, megcsókolta, ruhája alá dugta; majd visszaadta az erszényt.

–  Visszaadja az erszényt... és rabol?

–  Természetesen. Úgy rendezkedtem be, hogy soha ne legyen száz franknál több pénzem; most pedig gyerekeim anyjánál nyolcvan frank van, s nálam huszonöt. Öt frankkal már bűnözök, s ha most felakasztanának, bántana a lelkiismeret. Ezt a zecchinót azért vettem el, mert a magáé; és szeretem magát!

Ezt az egyszerű mondatot a legőszintébben mondta ki. „Valóban szeret!” – gondolta a hercegné.

Ferrante ezen a napon egészen zavarodottnak látszott. Arról beszélt, hogy Pármában hatszáz frankkal tartoznak neki; s hogy ezzel a pénzzel kitatarozhatná kunyhóját, melyben most szegény kisgyerekei megfázhatnak.

–  De én előlegezem magának a hatszáz frankot! – mondta a hercegné egészen meghatottan.

–  Közéletben szereplő ember vagyok. Az ellenpárt még megrágalmazna; azt mondhatnák, eladom magam.

A meghatott hercegné búvóhelyet ajánlott fel neki Pármában, ha megesküszik, hogy a városban egyelőre nem folytatja politikai tevékenységét, és főként nem hajtja végre azokat a halálos ítéleteket, melyekről azt mondta: döntött in petto.[69]

–  És ha meggondolatlanságomért felakasztanak? – kérdezte Ferrante komolyan. – És azok a gazemberek, a nép megrontói, még sokáig élnek, ki lesz az oka? Hogyan fogad majd Atyám odafent a mennyekben?

A hercegné sokáig beszélt neki kisgyerekeiről, akik halálosan megbetegedhetnek a nedves kunyhóban; Ferrante végül is elfogadta a felajánlott pármai rejtekhelyet.

Sanseverina herceg azon az egyetlen fél napon, melyet házassága óta Pármában töltött, a nevét viselő palota déli sarkában egy érdekes búvóhelyet mutatott a hercegnének. A középkori homokfal nyolc láb vastag; ezt belül kivájták, s ott húzódik a húsz láb magas, de csak hét láb széles üreg. Közvetlenül a csodálatos vízmedence mellett, melyről minden útleírás megemlékezik; a medence a XII. század remekműve,[70] akkor építették, amikor Zsigmond császár ostromolta Pármát; később a Sanseverina-palota gazdáinak tulajdonába került.

A búvóhelyre úgy lehet bejutni, hogy el kell mozdítani egy hatalmas kőkockát, mely a közepébe szerelt vastengely körül forog. A hercegnét mélyen meghatotta Ferrante őrültsége és gyerekeinek sorsa; Ferrante a gyerekei számára sem volt hajlandó elfogadni olyan ajándékot, melynek valamelyes értéke volt – ezért a hercegné megengedte neki, hogy hosszabb ideig használhassa a rejtekhelyet. Egy hónap múlva látta őt újra, megint a saccai erdőben; ezen a napon Ferrante valamivel nyugodtabb volt, s elszavalta egyik szonettjét; a hercegné úgy érezte, szép, talán az utolsó két század legnagyobb olasz verseinél is szebb. Ferrante most többször találkozhatott vele; de szerelme annyira fellángolt, hogy már terhessé vált: a hercegné ráébredt, hogy ez a szenvedély is a szerelem általános törvényeit követi, ha megcsillan előtte a remény és a lehetőség fénye. Visszaküldte hát az erdőbe, s megtiltotta neki, hogy megszólítsa; a férfi azonnal szelíden engedelmeskedett.

Itt tartottak, amikor Fabriziót letartóztatták. Három nap múlva, amint besötétedett, egy kapucinus barát jelentkezett a Sanseverina-palota kapujánál; azt mondta, fontos titkot kell közölnie a hercegnével. A hercegné oly szerencsétlennek érezte magát, hogy fogadta: Ferrante volt.

–  Olyan újabb igazságtalanság történik itt, amiről a néptribunnak feltétlenül tudnia kell! – szólalt meg az őrülten szerelmes férfi. – Másrészről meg mint magánember nem adhatok mást Sanseverina hercegnének, mint az életemet. Íme elhoztam!

Az útonálló, őrült férfi tiszta önfeláldozása megrendítette a hercegnét. Sokáig beszélt Észak-Itália legnagyobb költőjével, és sokat sírt. „Ez a férfi tudja, mit érzek!” – gondolta. Másnap Ferrante ismét megjelent Ave Maria idején, inasruhában.

–  Nem mentem el Pármából; olyan szörnyűséget hallottam, amit az én szám nem ismétel el; de itt vagyok! Gondolja meg, asszonyom, mit utasít el! Egy férfit lát maga előtt, s nem egy udvari bábut.

Míg ezt mondta, térdelt, s hangja tartalommal töltötte meg szavát.

–  Tegnap ezt gondoltam: sírt előttem, tehát valamivel kevésbé szenved.

–  De uram, gondoljon arra, milyen veszély fenyegeti; itt a városban elfogják!

–  A néptribun ezt feleli: „Mit számít az élet, amikor a kötelesség szólít!” S a szerencsétlen férfi, aki – fájdalom – nem lángol már az erkölcsért, amióta a szerelem égeti őt, még hozzáteszi: „Hercegné! Fabrizióval, a bátor fiatalemberrel, talán végeznek most, ne utasítson el egy másik bátor férfit, aki parancsait várja!” A testem vasból van, és a lelkem csak egyetlen félelmet ismer: azt, hogy magának nem tetszik.

–  Ha még egyszer az érzéseiről beszél, örökre bezárom az ajtómat maga előtt!

A hercegné ezen az estén be akarta jelenteni Ferranténak, hogy kisebb összegű járadékot juttat gyerekeinek, de attól félt, hogy Ferrante éppen ezért öngyilkos lesz.

Alig távozott a költő, komor sejtelmei hatalmukba kerítették: „Én is meghalhatok, s bár így lenne! Minél előbb! Csak találjak egy férfit, aki megérdemli, hogy annak tekintsem, s akire rábízhatnám szegény Fabriziómat!”

Hirtelen ötlettel papírt keresett, s felhasználva azt a két-három jogi kifejezést, mely eszébe jutott, néhány sorban elismerte, hogy Ferrante Palla úrtól huszonötezer frankot kapott, azzal a határozott feltétellel, hogy életfogytiglan ezerötszáz frank járadékot fizet Sarasino asszonynak és öt gyerekének. A hercegné még hozzátette: „Ezenfelül még három-háromszáz frank életjáradékot hagyok mindegyik gyereknek, azzal a feltétellel, hogy Ferrante Palla orvosi gondozásban részesíti Fabrizio unokaöcsémet, és mindig testvéri módon vigyáz rá. Erre kérem őt!” Aláírta, előző évi keltezéssel, és összehajtotta a papírt.

Két nap múlva Ferrante megint jelentkezett. Ez akkor volt, amikor Pármát felkavarta Fabrizio közeli kivégzésének híre. Vajon a gyászos szertartást a fellegvárban hajtják-e végre, vagy a sétatér fái alatt? Ezen az estén sokan sétáltak el a fellegvár kapuja előtt, talán megtudják, ácsolják-e már a vérpadot? Ferrantét megrendítette, amit látott. Amikor belépett, a hercegné zokogott, egyetlen szóhoz sem volt ereje, csak kezével intett, s egy székre mutatott. Ferrante álruhájában, a kapucinus csuhában, fenséges volt ezen az estén, nem ült le, rögtön térdre ereszkedett, s ájtatosan, halkan Istenhez imádkozott. Olyan pillanatban, amikor úgy látszott, a hercegné kissé lecsillapodott, térdeplő helyzetén mit sem változtatva egy percre megszakította imáját, hogy elmondhassa: ismét felajánlja életét.

–  Gondolja meg, mit mond! – kiáltott rá a hercegné olyan zavaros tekintettel, mely a sírás után már azt jelezte: megindultságát a harag váltja fel.

–  Felajánlom életemet, hogy útjába álljak Fabrizio végzetének, vagy hogy megbosszuljam őt.

–  Vigyázzon, mert megtörténhetik, hogy elfogadom felajánlott életét!

A hercegné szigorúan és figyelmesen nézte. Ferrante szemében öröm lobbant; gyorsan felugrott, s karját a magasba tárta. A hercegné kiemelt egy iratot, a nagy diófa szekrény titkos fiókjában őrizte.

–  Olvassa! – mondta a férfinak.

Az adományozó levél volt, mely Ferrante gyerekeiről gondoskodott; már beszéltünk róla.

Könnyeitől és a zokogástól Ferrante nem is tudta végigolvasni; térdre borult.

–  Adja vissza! – szólalt meg a hercegné, és az írást szeme láttára elégette a gyertya lángjánál.

Majd ezt mondta:

–  Ha elfognák és kivégeznék magát, a nevem nem szerepelhet ebben az ügyben. Mert tudja meg, a fejével játszik.

–  Boldogan halok meg, ha a zsarnoknak árthatok. De mennyivel nagyobb boldogság magáért meghalni! Ha ezt elhiszi és megérti, nagyon kérem, ne említsen többé semmilyen anyagi ügyet, sértő kételyt éreznék benne.

–  Ha maga bajba kerül, én is bajba kerülhetek – válaszolta a hercegné. – S utánam Fabrizio. Ezért követelem (s nem mintha bátorságában kételkednék), hogy azzal az emberrel, aki szívemet összetörte, méreg végezzen, s ne fegyver. És ugyanezért fontos nekem, s parancsolom magának: tegyen meg mindent, hogy megmeneküljön.

–  Hűségesen, pontosan és óvatosan teljesítem majd parancsait. Úgy látom, hercegné: az én bosszúm találkozik a magáéval; de ha nem így volna, akkor is hűségesen, pontosan és óvatosan engedelmeskednék. Lehet, hogy amire vállalkozom, nem sikerül; de minden erőmet beleadom!

–  Meg kell mérgeznie Fabrizio gyilkosát!

–  Sejtettem; és ez alatt a huszonhét hónap alatt, amióta a szörnyű, kóbor életet folytatom, sokszor gondoltam már hasonlóra, a magam nevében.

–  Ha lelepleznek és elítélnek mint bűntársát – folytatta a hercegné gőgösen – nem akarom, hogy azzal vádolhassanak: elcsábítottam. Követelem, hogy többé ne is próbáljon találkozni velem, míg el nem érkezik bosszúnk ideje. A mérgezésre addig gondolnia sem szabad, míg jelt nem adtam. Például ebben a percben halála csak bajt hozna, és semmit nem segítene. Valószínűleg csak hónapok múlva kerülhet sor a mérgezésre, de sor kerül rá! Követelem, hogy méreg végezzen vele; és szívesebben engedném élni, mint hogy halljam: agyonlőtték. Nem akarom megmagyarázni, miért: azt kívánom, maga maradjon életben.

Ferrantét egészen elbűvölte, hogy a hercegné ilyen parancsoló hangon beszélt vele; szemében a legnagyobb boldogság ragyogott. Elmondtuk már: milyen ijesztően sovány volt; de látszott, hogy fiatalon nagyon szép férfi lehetett; és Ferrante azt hitte: most is olyan, mint régen. „Őrült vagyok-e? – kérdezte magától. – Vagy pedig valóság, hogy a hercegné egyszer majd, amikor önfeláldozásomat már bebizonyítottam, a legboldogabb emberré tesz? S tulajdonképpen miért ne? Nem érek-e annyit, mint ez a Mosca gróf, ez a bábu? Ő, amikor sor került rá, semmit nem tudott tenni; még monsignore Fabriziót sem tudta megszöktetni.”

–  Talán már holnap kívánom a halálát! – folytatta a hercegné, ugyanolyan parancsolóan. – Ismeri, ugye, azt a hatalmas vízmedencét a palota sarkánál; ott van, a rejtekhely közelében, ahol maga meghúzódott. Azt a hatalmas víztömeget egyetlen titkos fogással kizúdíthatjuk az utcára: ez lesz a bosszúm jele! Ha Pármában van akkor, meglátja; ha az erdőt járja, hallani fogja, hogy a Sanseverina-palota nagy vízmedencéje meghasadt. Ekkor azonnal cselekedjék, de csak méreggel! És ne felejtse el: saját életét csak annyira veszélyezteti, amennyire elkerülhetetlen. Hogy soha, senki ne tudhassa meg: én benne voltam.

–  Felesleges minden szó! – Ferrante alig tudta lelkesedését elfojtani. – Már tudom, hogyan hajtom végre! Azt a férfit még jobban gyűlölöm, mint eddig; mert addig nem láthatom magát, amíg ő él. Várni fogom a jelt: mikor árad ki a vízmedence az utcára.

Hirtelen köszönt, és elrohant. A hercegné utánanézett.

Amikor a másik szobában volt már, visszahívta.

–  Ferrante! – kiáltotta. – Nagyszerű ember!

A férfi visszatért, s mintha csak bosszantotta volna, hogy feltartják: ebben a pillanatban valóban szinte sugárzott a fenségtől.

–  És mi lesz a gyerekeivel?

–  Asszonyom, gazdagabbak lesznek, mint én; maga talán ad majd nekik valamilyen kis kegydíjat.

–  Tessék! – mondta a hercegné, s egy olajfából faragott, nagy dobozt nyújtott feléje. – Itt van minden gyémántom, ami még megmaradt! Megér ötvenezer frankot is!

–  Ó, asszonyom, hogy megaláz!... – Ferrante borzadó mozdulatot tett, s arca teljesen megváltozott.

–  Előtte már nem fogom látni. Vegye el, akarom! – ismételte a hercegné olyan gőgösen, hogy Ferrante szinte megsemmisült; zsebébe rejtette a dobozt, és kisietett.

Az ajtó bezárult mögötte. A hercegné másodszor is visszahívta; nyugtalanul lépett be. A hercegné a szalon közepén állt; karjába vetette magát. A következő pillanatban Ferrante szinte eszét vesztette a boldogságtól; a hercegné kiszabadította magát öleléséből, tekintetével az ajtó felé küldte.

„Az egyetlen ember, aki megértett! – gondolta. – Így tett volna Fabrizio is, ha vele beszélhettem volna!”

A hercegnét két tulajdonság jellemezte: makacsul akarta, amit egyszer akart; és sohasem fontolgatta, amit egyszer már elhatározott. Ha erről volt szó, első férjének, a kedves Pietranera tábornoknak szavait idézte: „Csak magamat sérteném meg! Miért hinném, hogy ma okosabb vagyok, mint amikor így döntöttem?”

Ettől a perctől kezdve a hercegné visszanyert valamit régi vidámságából. Végzetes elhatározása előtt – ha bármilyen új gondolata támadt, ha valami újat látott, mindig úgy érezte: a fejedelemmel szemben alulmaradt; gyenge volt, hiszékeny. Mindig arra gondolt: a fejedelem gyáván megcsalta; Mosca gróf pedig az udvari ember beidegzettségével, ha ártatlanul is, a fejedelmet segítette. Amint elhatározta, hogy bosszút áll, érezte az erejét, s minden új ötlete új boldogságot hozott. Legjobban talán azzal magyaráznám az erkölcstelen boldogságot, amit az olaszoknak a bosszú szerez, hogy ennek a népnek képzelőereje van; más népek valójában nem bocsátanak meg, ők felejtenek.

A hercegné csak Fabrizio fogságának utolsó idejében látta ismét Pallát. Az olvasó talán már kitalálta: a szökés ötlete Ferrantéé volt. Saccától kétmérföldnyire egy középkori torony állt az erdőben, félig romba dőlve; a torony száz lábnál is magasabb volt. Ferrante – mielőtt másodszor említette volna a hercegnének a szökést – könyörgött: küldje oda megbízható emberekkel Lodovicót, s állítsanak a torony köré létrákat. Amikor a hercegné is megjelent, a létrákon felmászott a toronyra, s egyszerű, megcsomózott kötélen leereszkedett róla. Háromszor ismételte meg a kísérletet, majd újból elmagyarázta tervét. Egy hét múlva Lodovico is le akart ereszkedni a csomózott kötélen az öreg toronyról: a hercegné ekkor közölte a szökés tervét Fabrizióval.

A vállalkozás a rab halálával végződhetett, s nem is egy okból; a hercegné a szökést megelőző utolsó napokon egyetlen percig sem volt nyugodt, ha Ferrante nem tartózkodott mellette; ennek a férfinak bátorsága felvillanyozta. De mindenki megértheti: a gróf előtt titkolnia kellett a furcsa társulást. Nem is attól tartott, hogy Mosca gróf fellázad, de elernyesztette volna minden aggály, s nyugtalansága csak nőtt volna. Csak nem léptet elő bizalmas tanácsadójának egy őrültet! Akit mindenki őrültnek tart, s még halálra is ítélték! És milyen őrültségeket követhet el még ezután? – vitatkozott tovább a hercegné a gróf nevében önmagával. Ferrante éppen ott tartózkodott a hercegné szalonjában, amikor a gróf elmondta a fejedelem és Rassi beszélgetését; mihelyt a gróf távozott, a hercegné alig tudta visszatartani Ferrantét: el akart rohanni, hogy rögtön végrehajtsa a szörnyű ítéletet.

–  Milyen erős vagyok most! – kiáltotta az őrült. – Már tudom, hogy jogosan tehetem, amit tenni akarok!

–  De Fabriziót kivégzik a felháborodás első percében!

–  Ha megölöm, megkíméljük Fabriziót a leereszkedés veszélyeitől. Ez a leereszkedés megoldható, s nem is veszélyes; de a fiú tapasztalatlan.

...Megtartották Crescenzi márki húgának esküvőjét, s a hercegné az esküvő alkalmából rendezett estélyen találkozott Cleliával; itt úgy beszélhetett vele, hogy nem keltette fel az előkelő megfigyelők gyanúját. Maga a hercegné adta át Cleliának a becsomagolt kötelet a kertben, amikor egy percre kiléptek, hogy friss levegőt szívjanak. A kötelet a legnagyobb gonddal fonták, kenderből és selyemből; megcsomózták őket, vékonyak voltak és hajlékonyak. Lodovico kipróbálta erősségüket is, bármelyik darab szakadás nélkül megbírt nyolc mázsát. Úgy hajtogatták a köteleket, hogy több csomag készült, negyedrét formájú könyvcsomagok; Clelia magához vette őket, s megígérte a hercegnének: mindent megtesz, hogy a csomagok eljussanak a Farnese-toronyba.

–  Csak azért aggódom, mert maga olyan félénk. Meg azután miért is tenné egy idegenért?

–  Monsignore del Dongo szerencsétlen! Ígérem, hogy én megmentem!

De a hercegné mégsem bízott egészen abban, hogy egy húszéves lány hidegvérűen megállja a helyét, s más elővigyázatos lépéseket is tett, melyekről óvakodott a kormányzó lányával beszélni. Amire joggal számíthattak: a kormányzó természetesen megjelent a fogadáson, mely Crescenzi márki húgának esküvőjét követte. A hercegné olyasmit tervezett: ha erős altatót kevertet a kormányzó italába, először azt hinnék, hogy szélütés érte; s akkor ahelyett, hogy kocsijába ültetnék, s így vinnék vissza a fellegvárba, kis mesterkedéssel inkább hordágyba fektethetik, mely véletlenül rögtön előkerül az ünneplő palotában. Értelmes embereket is találnának, az estélyre felfogadott s munkaruhába öltözött kisegítők között; ezek az általános izgalomban készségesen felajánlanák, hogy a beteget felviszik magasan fekvő palotájába. Lodovico vezetné az embereket, akik meglehetősen sok kötelet csempésznének be; a köteleket ügyesen ruhájuk alá rejtenék. Az olvasó megfigyelheti: a hercegné valóban nem tudott már józanul gondolkodni és mérlegelni, amióta Fabrizio megszöktetése komolyan foglalkoztatta. Szíve túl nagy terhelésnek érezte a szeretett férfit fenyegető veszélyt, s ez a veszély már túl sokáig tartott. Amint majd látni fogjuk, túlzó aggodalmaskodásával majdnem meghiúsította a szökést. Minden úgy történt, ahogyan elképzelte, azzal a különbséggel, hogy az altató nagyon erősen hatott. Mindenki azt hitte, még az orvosok is, hogy a tábornokot szélütés érte.

Szerencsére a kétségbeesett Clelia a legtávolabbról sem gyanította a hercegné bűnös kísérletét. A fellegvárban olyan fejetlenség támadt, amikor a csukott hordágyon fekvő félholt tábornokkal beléptek, hogy Lodovico és emberei akadálytalanul továbbjutottak; csak éppen formaságból motozták meg őket a Rabszolga-hídon. Miután a tábornokot ágyba fektették, a tálalóba vezették őket, s itt a személyzet jól megvendégelte valamennyit; de a nagy evés után, mely csaknem hajnalig tartott, közölték velük: a börtönszabályzat szerint az éjszaka még hátralevő óráira a palota föld alatti helyiségeibe zárják őket, s csak másnap reggel bocsátja őket szabadon a kormányzó tisztje.

A hordágyat vivő emberek ügyesen átadták Lodovicónak a rájuk bízott köteleket, de maga Lodovico sehogyan sem tudta úgy intézni a dolgát, hogy Clelia meghallgassa őt. Végül, amikor a lány egyik szobából éppen átment a másikba, Lodovico felhívta a figyelmét, hogy az első emeleti szalon sötét sarkába kötélcsomókat tett le. Cleliát mélyen megdöbbentette a váratlan közlés: azonnal fájdalmas gyanú támadt benne.

–  Kik maguk? – kérdezte Lodovicót.

S a nagyon bizonytalan válaszra rátámadt:

–  Rögtön le kellene fogatnom magát! Maga vagy a társai, maguk mérgezték meg apámat!... Azonnal vallja be, milyen mérget adtak be neki, hogy a vár orvosa megfelelő ellenmérget használhasson. Azonnal vallja be, vagy maga és társai soha többé nem hagyják el a várat!

–  A kisasszonynak semmi oka az izgalomra! – felelte Lodovico kifogástalan udvariassággal s kedvesen. – Nincs szó semmiféle mérgezésről! Meggondolatlanul egy adag laudánumot adtak be a tábornok úrnak, s úgy látszik, az inas, aki ezt a vétkes megbízást kapta, néhány csöppel többet kevert a pohárba. A vigyázatlanság örökre bántani fog bennünket, de a kisasszony bízhatik, hála Istennek, nem fenyeget semmiféle veszély! Úgy kell a kormányzó urat kezelni, mint aki tévedésből erősebb laudánumot kapott; tiszteletteljesen ismétlem: a megvesztegetett inas nem használt igazi mérget, mint Barbone, amikor meg akarta mérgezni monsignore Fabriziót. Senki nem akart bosszút állni azért a veszedelemért, melyben monsignore Fabrizio élete forgott. Csak az történt, hogy egy kis üveg laudánumot bíztak az ügyetlen inasra, erre esküszöm, kisasszony! De meg kell mondanom, ha hivatalosan kihallgatnak, tagadni fogok!

Majd így folytatta:

–  Különben, ha a kisasszony bárkinek beszél laudánumról és méregről, akár a kitűnő don Cesarénak is: a kisasszony öli meg monsignore Fabriziót. Örökre meghiúsít minden szökési tervet; és a kisasszony jobban tudja, mint én, hogy a monsignorét nem egyszerű laudánummal akarják megmérgezni; azt is tudja, hogy valaki csak egy hónapot adott erre a merényletre, s hogy már egy hete annak, hogy a végzetes parancsot kiadták. Így hát ha a kisasszony engem lecsukat, vagy csak egy szót szól don Cesarénak vagy bárki másnak, vállalkozásunkat több mint egy hónappal eltolja, és joggal mondhatom: saját kezével öli meg monsignore Fabriziót.

Cleliát megdöbbentette Lodovico különös nyugalma.

„Szóval szabályos tárgyalást folytatok azzal az emberrel, aki apámat megmérgezte, s aki most oly udvarias fordulatokkal társalog velem. És a szerelem sodort ennyi bűnbe!...”

Alig tudott megszólalni, önvádjai teljesen elgyengítették. Végül ezt felelte Lodovicónak:

–  Most bezárom magát ebbe a szobába. Szaladok az orvoshoz, s megmondom, hogy csak laudánumról van szó. De Istenem! Hogyan mondom el, hogy én magam tudtam ezt meg!... Azután visszajövök, és kiengedem magát.

Clelia már az ajtóban volt, de visszaszaladt.

–  De mondja, Fabrizio tudott a laudánumról?

–  Istenemre, nem! Sohasem egyezett volna bele. Meg aztán mire való ok nélkül beavatni valakit? A legszigorúbb óvatossággal intéztünk mindent. Meg akarjuk menteni a monsignore életét, akit legkésőbb három hét múlva megmérgeznek. A parancsot olyan valaki adta, akinek akarata nem szokott akadályokba ütközni. És hogy mindent elmondjak, kisasszony, azt beszélik: a rettenetes Rassi főügyész kapta a megbízást.

Clelia rémülten elfutott; annyira megbízott don Cesare becsületességében, hogy óvatosan ugyan, de elmondta neki: a tábornokkal laudánumot itattak, semmi mást. Don Cesare válasz és kérdés nélkül az orvoshoz sietett.

Clelia visszatért a szalonba, ahová Lodovicót bezárta: tovább akarta faggatni a laudánumról. Már nem volt ott; sikerült kiszöknie. Az egyik asztalkán egy zecchinókkal teli erszényt talált, s egy kis dobozt, különböző mérgekkel. A mérgeket látva megremegett. „Ki biztosít, hogy apámnak csak laudánumot adtak, és hogy a hercegné nem akarta megbosszulni Barbone próbálkozását?”

„Istenem! – kiáltott fel. – Odáig süllyedtem, hogy azokkal tárgyalok, akik apámat megmérgezték! És tűröm, tűröm, hogy elszökjenek! Pedig ez az ember kínvallatás közben talán mást is bevallott volna, nemcsak a laudánumot!”

Clelia rögtön térdre rogyott, és zokogva, forrón kérte a Madonna segítségét.

Ezalatt a börtön orvosa – elhűlve és elcsodálkozva – a don Cesarétól kapott tájékoztatáson, mely szerint csak laudánummal kell számolni, megfelelő ellenszereket adott a betegnek, mire a legaggasztóbb tünetek hamarosan megszűntek. Mikor virradt, a tábornok eszmélni kezdett. Alig tért vissza öntudata, máris sértegetve támadt rá a fellegvár helyettes parancsnokára, aki néhány egészen egyszerű parancsot merészelt kiadni, míg a tábornok eszméletlenül feküdt.

Majd egy konyhalány gurította dühbe a kormányzót: erőlevest hozott neki, s közben ügyetlenül kiejtette a guta szót.

–  Mi az? Talán olyan öreg vagyok – kiáltotta – hogy megüthet a guta? Csak acsarkodó ellenségeimnek szerez örömet, ha ilyesmit terjeszthetnek! Különben is, talán eret vágtak rajtam? Még a rágalom sem beszélhet gutaütésről!

...Fabriziót teljesen elfoglalták a szökés előkészületei, s alig értette a szokatlan lármát, mely szétáradt a fellegvárban, amikor a félholt kormányzót hazaszállították. Először olyasmire gondolt, hogy megváltoztatták ítéletét; rögtön elviszik és kivégzik. Amikor aztán látta, hogy szobájába nem nyit be senki, átvillant rajta: talán Cleliát árulták el, s a várba lépve, elvették tőle a köteleket, mert a csomag bizonyára nála volt; s végül azt: szökési terve meghiúsult. Másnap hajnalban ismeretlen ember lépett be ketrecébe, és szó nélkül letett egy gyümölcsös kosarat; a gyümölcsök alá levelet rejtettek.

Gyötör és kínoz a lelkiismeret mindazért, amit elkövették! S ha nem is az én beleegyezésemmel történt – hála Istennek – mégis az én ötletem következménye; s megfogadtam a Madonnának, ha áldott közbenjárására apám meggyógyul: soha nem szegülök többé ellene parancsainak; ha apám felszólít rá, azonnal felesége leszek a márkinak, s magát soha többé nem látom! Mégis azt hiszem, kötelességem befejezni, amit elkezdtek. Jövő vasárnap a miséről visszatérve, melyre kérésemre magát is elvezetik (ne feledkezzék meg róla, s készítse elő a lelkét, mert a nehéz vállalkozásban meghalhat), tehát: visszatérve a miséről, amennyire magán múlik, érjen minél előbb a szobájába. Ott talál majd mindent, amire szüksége van a megbeszélt vállalkozásra. Ha elpusztul, a szívem összetörik! Vádolhatna-e azzal, hogy én is oka vagyok halálának? Hányszor mondta nekem a hercegné is, hogy a Raversi-csoport végül is elfogja érni, amire vágyik: olyan kegyetlen tettel kötik meg a fejedelmet, ami örökre elszakítja Mosca gróftól. A hercegné könnyezve esküdött meg előttem, hogy nincs más megoldás – maga elpusztul, ha nem kísérel meg mindent. Szigorúan megfogadtam, hogy többé nem nézhetek magára! De ha vasárnap este fekete ruhában lát engem a szokott ablakban, ez a jel! Azon az éjszakán minden készen áll, ami gyenge erőmtől tellett. Tizenegy óra után – vagy talán éjfélkor, esetleg egy órakor – kis lámpa tűnik fel ablakomban: ez a döntő perc! Kérje védőszentje segítségét, öltözzék gyorsan papi ruhába, van ilyen ruhája – s induljon!

Áldja meg az én Istenem, Fabrizio! Azt tudnia kell: imádkozni fogok, s keserves könnyeim hullanak majd, míg magára a legszörnyűbb veszélyek leselkednek. Ha meghal, én nem élem túl! – Uram, mit is mondtam! De ha vállalkozása sikerül, soha nem látom többé. Vasárnap, a mise után, pénzt, mérgeket és köteleket talál majd börtönében: az a rettenetes asszony küldi, aki imádja magát, és aki háromszor is elmondta nekem: ezt kell tennünk! Isten és a szent Madonna óvja!

Fabio Conti olyan börtönőr volt, aki mindig nyugtalan, mindig szerencsétlen, mindig arról álmodik: valamelyik foglya szökik. Mindenki utálta a fellegvárban. De a szerencsétlenség minden embernek ugyanazt sugallja: a szegény rabok, még azok is, akik a három láb magas, három láb széles és nyolc láb hosszú zárkákban éltek, leláncolva, s nem tudtak felállni, de leülni sem – mindegyik rab, mondom, még a leláncoltak is, elhatározták, hogy saját pénzükön hálaadó Te Deum-ot énekeltetnek, amikor megtudták, hogy a kormányzó túl van a veszélyen. Két-három ilyen nyomorult még szonettet is írt, s Fabio Continak ajánlotta. Ó, mennyire eltorzítja a balsors az embereket! Ha valaki elítélné őket: hadd vesse sorsa egy évre a három láb magas cellákba, hadd éljen napi nyolc uncia kenyéren, s böjtöljön minden pénteken!

Clelia – aki csak akkor hagyta el apja szobáját, ha a kápolnába indult, hogy imádkozzék – azt mondta: a kormányzó úgy határozott, hogy az örömünnepet csak vasárnap tartják meg. Ezen a vasárnap délelőttön Fabrizio részt vett a misén és a Te Deum-on; este tűzijáték volt, és a palota földszinti termeiben bort mértek a katonáknak, négyszeresét a kormányzó által engedélyezett adagnak; egy ismeretlen több hordó pálinkát is küldött, a hordót a katonák beütötték. A beszeszelt s nagylelkű katonák nem tűrhették, hogy öt társuk, aki a palota körül teljesít őrszolgálatot, beosztása miatt megrövidüljön; amint az öt őr elhelyezkedett a faköpönyegben, egy megbízható szolga rögtön bort hozott nekik, s azok, akik éjfélkor kezdték az őrséget, s a többiek, akik az éjszaka hátralevő óráiban őrködtek, nem tudni, kinek a kezéből, ugyancsak megkapták a pohár pálinkát, s a palackot minden alkalommal ott felejtették a faköpönyeg mellett (ez a későbbi vizsgálat folyamán bebizonyosodott).

A felfordulás tovább tartott, mint ahogyan Clelia számította, s Fabrizio, aki már nyolc nappal ezelőtt kifűrészelte ablakának két vasrúdját (arról az ablakról van most szó, mely nem a madaras szobára nyílt) – Fabrizio csak egy órakor kezdte leszerelni az ellenzőt. Úgyszólván a kormányzó palotáját őrző katonák feje felett dolgozott; de azok semmit nem hallottak. Néhány új csomót kötött a hosszú kötélre, melyen a félelmes, száznyolcvan lábnyi magasságból kellett leereszkednie. A kötelet vállszíjként tekerte magára: nagyon zavarta, mert hatalmas tömeg volt. A csomók miatt nem tudta eléggé összepréselni, tizennyolc hüvelyknél vastagabb hurkában vette körül testét. „Ez komoly nehézség!” – gondolta Fabrizio.

Miután ezt jól-rosszul elrendezte, Fabrizio magához vette azt a kötelet is, mellyel ablakából a harmincöt lábnyi mélységbe, a teraszra akart leereszkedni; itt állt a kormányzó palotája. De bármilyen részegek voltak az őrök, mégsem ereszkedhetett egyenesen a fejükre, tehát – ahogyan már elmondtuk – a másik ablakon lépett ki; ez az ablak egy jókora, őrszobaszerű épület teteje fölött nyílt. Mihelyt Fabio Conti tábornok beszélni tudott, a betegek furcsa szeszélyességével kétszáz katonát vezényelt abba a régi, már legalább száz éve üresen álló őrszobába. Azt mondta, meg akarták mérgezni, s most az ágyában akarják meggyilkolni – annak a kétszáz katonának kell megvédeni őt! Elgondolhatjuk, mit érzett Clelia, amikor erről a váratlan intézkedésről tudomást szerzett; a vallásos lány érezte, milyen komoly árulást követett el apja ellen, akit majdnem megmérgeztek, hogy segítsenek azon a rabon, akit ő szeret. Már-már a Gondviselés ítéletét érezte a kétszáz katona váratlan érkezésében, a Gondviselés tilalmát, hogy tovább nem mehet: nem segítheti Fabrizio szabadulását.

De Pármában mindenki a fiatal fogoly közeli haláláról beszélt. Még Giulia Crescenzi esküvői ünnepén is erről a szomorú eseményről suttogtak. Ha olyan előkelő származású férfit, amilyen Fabrizio, ezért a semmiségért – mert ügyetlenül szúrt meg egy komédiást – kilenchónapi fogság után még a miniszterelnök pártfogására sem engedtek szabadon, csak azt jelenthette: ez politika! Akkor pedig felesleges érte bármit is tenni – mondogatták. Ha a hatalmasoknak nem felelt meg, hogy nyilvánosan kivégezzék, valamilyen betegség pusztítja el hamarosan. Egy lakatos, aki Fabio Conti tábornok palotájában dolgozott, azt beszélte, hogy a Fabrizio nevű rabot már régen kivégezték, s csak politikából hallgatnak haláláról. A lakatos fecsegése bírta rá Cleliát a végső lépésre.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Fabriziót napközben komoly és kellemetlen gondolatok izgatták; de ahogyan hallgatta az óraütéseket, melyek egyre közelebb hozták a nagy vállalkozást, jókedvű lett, s erősnek érezte magát. A hercegné azt írta neki, ha a szabad levegő teljesen váratlanul éri, s cellájából kilépve járni sem tud, inkább fogassa el magát, semhogy lezuhanjon a száznyolcvan láb magas falról. „Ha valóban ilyen gyenge leszek – gondolta Fabrizio – a mellvédhez fekszem, alszom egy órát, s azután újra kezdem: megesküdtem Cleliának, s inkább lezuhanok, bármilyen magas mellvédről, semhogy továbbra is arra figyeljek: milyen ízű a kenyerem. Bizonyára rettenetes fájdalmak marcangolják az embert, mielőtt a méreg végezne vele, Fabio Conti nem fog válogatni! Abból az arzénból juttat majd nekem, mellyel fellegvára patkányait irtja.”

Éjfél felé a sűrű, fehér, Pó menti köd, mely néha ellepi mindkét partot, előbb a városra telepedett, majd elérte a vár lapos tetejét és a bástyafalakat is, melyek a nagy tornyot körülveszik. Fabrizio úgy érzékelte, hogy ebben a ködben a lapos tető mellvédjéről már nem lehet tisztán látni a kis akácfákat, melyek a száznyolcvan láb magas fal tövében a katonák kertjeit veszik körül. „Remek!” – gondolta.

Kevéssel azután, hogy fél egyet ütött az óra, a kis lámpa megjelent a madaras szoba ablakában. Fabrizio készen állt; keresztet vetett; majd ágyához erősítette a rövidebb kötelet, melyen a harmincöt láb mélységbe kellett leereszkednie, a lapos tetőre, ahol a palota állt.

Szerencsésen leért az őrszoba fedelére, melyet az őrségre rendelt kétszáz katona foglalt el tegnap óta – de ezt már elmondtuk! Baj volt, hogy a katonák még most, háromnegyed egykor sem aludtak; óvatosan lépkedett a nagy, öblös cserepekkel borított tetőn, s közben hallotta, hogy a katonák arról beszélnek: ki az ördög járhat a tetőn? Le kellene puffantani! Egyesek tiltakoztak a szívtelen ötlet ellen; mások azt mondták, ha elsütik a puskát, s hiába sütötték el, a kormányzó mindannyiukat lecsukatja, mert ok nélkül riasztották a várat. A kellemes beszélgetés mindenesetre alaposan megmozdította Fabriziót, nekieredt, de még nagyobb zajt ütött. Annyi bizonyos, hogy amikor a kötélre függeszkedve lecsúszott az ablakok előtt (szerencsére négy-öt lábnyira a faltól, mert a tető messze kiugrott): minden ablak tele volt szuronnyal. Néhány katona arra gondolt, hogy az az őrült Fabrizio ördögösdit játszik, s tele marékkal zecchinókat szór a katonáknak. Szobája padlóján valóban elszórt néhány aranyat, s jócskán jutott a zecchinókból a tetőteraszra is, míg a Farnese-toronyból a mellvédhez ért. Arra számított, hogy az aranyakkal elterelheti magáról a figyelmet, ha esetleg üldözésére indulnak.

Amint a tetőteraszra ért, látta, hogy körülötte mindenhol őrök állanak, akik szokás szerint negyedóránként elkiáltják:

–  Őrhelyemen minden rendben!

Fabrizio a nyugati mellvéd felé indult, s az újonnan beépített kőkockát kereste.

Hihetetlennek látszik, s bárki kétségbe vonhatná, ha az egész város nem igazolná, hogy a mellvéd hosszában felállított őrök nem látták meg és nem tartóztatták fel Fabriziót. Igaz, a köd, melyről már szóltunk, közben már emelkedett, s Fabrizio később azt mondta, amikor ő a tetőteraszon állt, úgy látta: már-már a Farnese-torony közepéig szállt. De ez a köd nem volt sűrű, s ő igen jól látta az őröket, egyik-másik fel s alá járkált. Még hozzátette: mintha valamilyen természetfeletti erő lökte volna előre, vakmerőn két, egymáshoz elég közel álló őr között helyezkedett el. Nyugodtan letekerte testéről az óriás kötelet, mely kétszer is összegubancolódott, és sok idejébe került, míg a gubancokat ki tudta bontani, s az egészet a mellvédre fektethette. Mindenfelől hallotta a katonák hangját, s ő keményen elhatározta: rögtön ledöfi, aki közeledik hozzá. „Semmit nem voltam izgatott! – mesélte. – Azt éreztem, mintha valamilyen szertartást végeznék.”

Kibogozott kötelét végül is a mellvéd vízlevezető nyílásához kötözte; most fellépett a mellvédre, forró imával köszöntötte Istent; majd – mint a lovagkor egyik hőse – egy pillanatig Cleliára gondolt. „Milyen más vagyok, mint az a könnyelmű és könnyűvérű Fabrizio, aki kilenc hónappal ezelőtt ide belépett!” S végül megindult a döbbenetes magasságból lefelé. Úgy mondja, gépiesen tett mindent; s mintha csak fényes nappal, barátai előtt ereszkedett volna le, hogy megnyerjen egy fogadást. Az út közepén hirtelen olyasmit érzett: a karja teljesen elgyengült; azt hiszi, egy pillanatra el is engedte a kötelet; de a következő pillanatban újra megragadta; arra a pillanatra talán a bokrokban kapaszkodott meg, amelyek felett lefelé siklott, s azok fel is horzsolták. Időnként éles fájdalom szúrt a két lapockája közé, lélegzeni is alig tudott. Kellemetlen, himbáló mozgással ereszkedett; a kötél minduntalan be-becsapta a bokrok közé. Nagy madarak kaptak utána: álmukból verte fel őket, s ahol felszárnyaltak, nekimentek. Amikor először történt, azt hitte, a várból leereszkedő katonák érték utol, akik ugyanazon az úton indultak üldözésére – s már védekezni készült. Végre leért a nagy torony aljába, s más baja nem történt, csak a keze vérzett. Elmondta, hogy az út közepétől a torony lejtője nagyon segítette; míg lefelé jött, minduntalan a falat súrolta, és a kövek közül kihajtó növényzet biztosabbá tette mozgását. Amikor leért a katonák kertjeihez, egy akácfára zuhant; ezt a fát fentről négy-öt láb magasnak hitte, a valóságban azonban tizenöt-húsz láb is lehetett. Egy részeg katona aludt a tövében, tolvajnak nézte őt. Amikor Fabrizio leesett a fáról, majdnem kificamította bal karját. A földsánc irányában menekült, de, ahogy mondja, lába szinte összecsuklott; semmi ereje nem volt már. Bár nagy veszélyben forgott, leült és kortyolt maradék pálinkájából. Néhány percre úgy elaludt, hogy azt sem tudta, hol van; amikor felriadt, nem értette, hogyan láthat a szobájában fákat. Végül ráeszmélt az ijesztő valóságra. Rögtön megindult a földsánc felé; széles lépcsőn ment fel. Az őrszem – egészen közel – a faköpönyegben hortyogott. A fűben egy ágyúra bukkant; ehhez erősítette a harmadik kötelet. Ez a kötéldarab kissé rövid volt: iszapos árokba esett, az árok fenekét – lábnyi magasságban – víz borította. Míg feltápászkodott, és tájékozódni próbált, érezte, hogy két férfi megragadja: egy pillanatra megijedt; de már hallotta is, közvetlenül a füle mellett, az egészen halk hangot:

–  Ó, monsignore! Monsignore!

Homályosan megértette, hogy a hercegné emberei; mély ájulásba bukott. Egy idő múlva érezte, hogy férfiak viszik, szótlanul és gyorsan; majd megálltak, ez nagyon nyugtalanította. De nem volt ereje sem megszólalni, sem a szemét felnyitni; érezte, hogy szorosan fogják; egyszerre csak ráismert a hercegné ruháinak illatára. Ez az illat felkeltette; kinyitotta szemét, s ki tudta mondani:

–  Drága, drága barátnőm!

És újra elvesztette eszméletét.

A hű Brunó kétszáz lépésnyire várakozott, egy csapat rendőrrel, a gróf megbízható embereivel; maga Mosca gróf egy kis házban rejtőzködött, egészen közel ahhoz a helyhez, ahol a hercegné várakozott. Nem tétovázott volna, hogy néhány meghitt barátjával, félzsoldon élő katonatisztekkel, kardot rántson, ha így kívánja a helyzet; kötelességének érezte, hogy megmentse Fabrizio életét; tudta, hogy komoly veszély fenyegeti, s hogy annak idején a fejedelem aláírta volna a kegyelmet adó levelet, ha ő, Mosca gróf, ostobán meg nem akadályozza, hogy uralkodója ostobaságot írjon alá.

A hercegné éjfél óta állig felfegyverkezett emberei között bolyongott ide-oda a fellegvár földsáncai előtt; nem tudott egy helyben maradni, azt hitte, küzdeni kell majd, hogy elrabolhassák Fabriziót az üldözők elől. Lángoló képzelete száz óvóintézkedést is sugallt – ezeket most hosszadalmas volna részleteznünk; csupa érthetetlen meggondolatlanság volt. Kiszámították, hogy nyolcvannál több embert mozgósítottak ezen az éjjelen, akik mind azt várták: valamilyen rendkívüli ügyért kell majd verekedniök. Szerencsére Ferrante és Lodovico intézett mindent, s a rendőrminiszter nem volt ellenségük; a gróf később elmondta: a hercegnét nem árulta el senki, és a miniszternek hivatali úton semmi nem jutott tudomására.

Gina szinte eszét vesztette, amikor megpillantotta Fabriziót. Görcsösen karjába szorította, majd kétségbeesett, hogy csupa vér: Fabriziót a felhorzsolt keze vérezte meg, de ő azt hitte, a fiú veszélyesen megsebesült. Egyik szolgája segítségével lehúzta Fabrizio kabátját, hogy bekötözze, amikor Lodovico, aki szerencsére éppen ott állt, parancsot adott, hogy a hercegnét és Fabriziót tuszkolják be az egyik kis kocsiba; ezeket a kocsikat a városkapu közelében egy kertben rejtették el; végül száguldva megindultak, hogy Sacca mellett átkeljenek a Pón. Ferrante és húsz jól felfegyverzett embere volt a hátvéd; Ferrante megesküdött az életére, hogy az üldözőket mindenképpen feltartja. A gróf egyedül, gyalogosan, ott maradt a fellegvár közelében, s csak két órával később távozott, amikor látta, hogy minden csendes. „Íme, felségárulás bűnébe estem!” – gondolta boldogan, mámorosan.

Lodovicónak kitűnő ötlete támadt: ültessék be az egyik kocsiba azt a fiatal sebészt, aki lelkesen ragaszkodott a hercegnéhez, és akinek alakja feltűnően emlékeztetett Fabrizióra.

–  Bologna felé meneküljön! – mondta neki. – Viselkedjék nagyon ügyetlenül, s igyekezzék, hogy elfogják! Keveredjék ellentmondásokba, s végül vallja be, hogy maga Fabrizio del Dongo. Húzza az időt! Legyen ravaszul ügyetlen, megússza egyhónapi börtönnel, s asszonyunktól ötven aranyat kap.

–  Ki gondol pénzre, ha asszonyunkért tehet valamit!

Elindult; s néhány óra múlva elfogták; jó tréfa volt! Mennyire megörült elfogatásának Fabio Conti tábornok és Rassi, aki úgy látta: Fabrizio igen veszélyes helyzetbe juttatta, s a bárósága füstté vált.

A fellegvárban csak reggel hat órakor fedezték fel a szökést, és csak tízkor merték tájékoztatni a fejedelmet. A hercegnét olyan tökéletesen szolgálták, hogy Fabrizio mély álomban feküdt ugyan – amit ő halálos ájulásnak hitt, s háromszor is megállíttatta a kocsit – mégis, mire négyet ütött az óra, egy bárkán átkeltek a Pón. A bal parton kocsi várta őket; még két mérföldet vágtattak őrült gyorsasággal; majd egy óránál is hosszabb ideig vesztegeltek, míg útleveleiket vizsgálták. A hercegnének mindenféle irata volt saját maga és Fabrizio számára; de ezen a napon bolond volt: meggondolatlanul tíz aranyat tolt oda az osztrák rendőrtisztviselőnek, a kezét szorongatta és sírt. A tisztviselő ijedten elölről kezdte a vizsgálatot. Postakocsiba ültek; a hercegné olyan feltűnően szórta a pénzt, hogy mindenütt gyanút keltett ebben az országban, ahol amúgy is gyanús minden idegen. Megint Lodovico segített; ahol csak lehetett, elmondta, hogy a hercegné félig eszét vesztette fájdalmában, mert Párma miniszterelnökének fia, a fiatal Mosca gróf állandóan lázas, s most Páviába viszi, a páviai orvosokkal akarja megvizsgáltatni.

Mire a fogoly teljesen magához tért, tízmérföldnyire maguk mögött hagyták a Pót. Megállapították: Fabrizio egyik válla kificamodott, és sok horzsolt sebe van. A hercegné még mindig olyan furcsán viselkedett, hogy az egyik falusi fogadóban, ahol megebédeltek, a fogadós azt hitte, császári hercegnővel áll szemben, és a császári ház tagjait megillető üdvözlésben részesítette, mire Lodovico figyelmeztette: a hercegné azonnal lecsukatja, ha szertekürtöli jelenlétét.

Végre, este hat óra tájt, piemonti területre értek. Fabrizio csak itt került teljes biztonságba; egy kis faluba vitték, távol az országúttól; bekötözték a kezét, s néhány órát alhatott.

Ebben a faluban indított el a hercegné olyasvalamit, ami joggal és mélyen sértheti erkölcsi érzékünket, de még jobban megzavarta a hercegné egész élete nyugalmát. Néhány héttel Fabrizio szökése előtt, azon a napon, amikor egész Párma a fellegvár kapuja elé tódult, hogy talán megpillanthatja az udvaron a Fabrizio számára ácsolt vérpadot, ezen a napon a hercegné Lodovicónak, mindenbe beavatott bizalmi emberének megmutatta a titkos szerkezetet, melynek segítségével a jól rejtett vaskeretből ki lehetett mozdítani azt a követ, mely egyik alapköve volt a Sanseverina-palota XIII. században épült híres vízmedencéjének; erről a medencéről már szó esett. Míg Fabrizio a kis falu trattoriájában aludt, a hercegné magához szólította Lodovicót. Lodovico azt hitte, megőrült, olyan különösen nézte.

–  Most bizonyára azt gondolod, hogy néhány ezer frankot kapsz tőlem; hát nem! Jól ismerlek, költő vagy, hamarosan elvernéd a pénzt! De neked adom a ricciardai kis birtokomat, egymérföldnyire Casal-Maggiorétól.

Lodovico szinte táncolt az örömtől, s eléje borult; közben őszintén, lázasan hajtogatta, hogy nem jutalomért tette, amikor segített megmenteni monsignore Fabriziót; hogy egészen különleges hűséggel szerette őt, amióta egyszer olyan szerencsés volt, és kocsin vihette mint a hercegné harmadik kocsisa. S amikor ez az őszinte és derék ember úgy gondolta, hogy az előkelő dáma már igazán eleget foglalkozott vele, búcsúzni kezdett; de a hercegné szikrázó szemmel rászólt:

–  Maradj!

Szótlanul járkált a fogadó szobájában, időnként egy-egy érthetetlen pillantást vetett Lodovicóra. Végül, amikor Lodovico látta, hogy a különös séta csak nem fejeződik be, úgy gondolta, neki kell megszólítania úrnőjét.

–  Asszonyom olyan túlságosan nagy ajándékot adott nekem, ez annyival több mindennél, amit a magamfajta szegény ember csak elképzelni tud, s főképpen annyival több az én gyenge szolgálatomnál, amit szabad volt teljesítenem, hogy én igazán azt hiszem, nem tarthatom meg a ricciardai birtokot. Mély tisztelettel visszaadom asszonyomnak a birtokot, és kérem, juttasson inkább egy négyszáz frankos járadékot.

–  Hányszor tapasztaltad már életedben – csattant fel a hercegné sötét gőggel – hányszor hallhattál olyasmiről, hogy én elejtettem egy tervemet, ha már kimondtam?

Szavai után a hercegné néhány percig tovább járkált; majd hirtelen megállt és felkiáltott:

–  Fabriziót csak a véletlen mentette meg, és mert tetszeni tudott annak a kislánynak! Ha nem olyan elbűvölő, meghal! Talán tagadod ezt?

Úgy lépett Lodovico elé, hogy szeme szinte izzott a sötét haragtól. Lodovico hátrált néhány lépést; azt hitte, a hercegné megőrült, s ez nagyon nyugtalanította ricciardai birtoka miatt.

–  Nos!... – folytatta a hercegné a legkedvesebben és jókedvűen, egészen megváltozva. – Azt akarom, hogy derék saccai népemnek legyen egy jó, bolond napja, amit sokáig megemlegetnek! Visszamégy Saccába... van valamilyen kifogásod? Azt hiszed, veszélyes?

–  Semmi az, asszonyom! Egyetlen saccai sem fogja soha elfecsegni, hogy monsignore Fabrizio kíséretében voltam. Különben is, ha szabad bevallanom, égek a vágytól, hogy lássam az én ricciardai birtokomat! Olyan furcsa, hogy birtokom van!

–  Tetszik a jókedved! Ricciarda mostani bérlője, úgy emlékszem, három-négy évi bérrel még tartozik nekem; neki ajándékozom a felét, s az adósság másik fele a tied, de van egy feltételem: elmégy Saccába, azt mondod, hogy holnapután egyik védőszentem ünnepe lesz, és a megérkezésed utáni estén a legragyogóbban kivilágítod kastélyomat. Ne sajnáld se a pénzt, se a fáradságot! Gondolj arra, hogy életem legnagyobb öröméről van szó. Már régen előkészítettem a kivilágítást; legalább három hónapja gyűjtöm a kastély pincéiben, amire a ragyogó ünnepen szükség lesz. A kertésznél leraktam, ami egy káprázatos tűzijátékhoz kell: intézkedj, hogy a Póra néző teraszról röpítsék fel a rakétákat. Nyolcvankilenc nagy hordó bor áll a pincéimben, nyolcvankilenc borkutat állíttatsz fel a parkban. Ha másnapra egyetlen palack bor marad, amit nem itták meg: azt fogom mondani, hogy nem szereted Fabriziót! Ha mindent elrendeztél, a borkutakat, a kivilágítást, a tűzijátékot, óvatosan elpárologsz, mert lehetséges, és én remélem is, hogy Pármában kihívásnak tartják majd ezt a kis játékot.

–  Hát ez nemcsak lehetséges: ez biztos! Aminthogy biztos az is, hogy Rassi főügyész úr, aki monsignore ítéletét aláírta, megpukkad dühében! És ha... – Lodovico félénken folytatta – ha asszonyom még a ricciardai hátralék felénél is nagyobb örömet akar szerezni szerény szolgájának, akkor megengedi, hogy kissé megugrassam azt a Rassit!...

–  Remek ember vagy! – kiáltotta lelkesen a hercegné. – De határozottan megtiltom, hogy bármit tégy Rassival; azt akarom, hogy nyilvánosan kerüljön akasztófára, majd később! Te pedig vigyázz, nehogy elcsípjenek Saccában, minden örömömet elrontod, ha téged elvesztlek.

–  Engem, asszonyom? Amikor elmondtam, hogy a hercegné egyik védőszentjének ünnepét készítem elő, küldhetnek oda akár harminc csendőrt, hogy zavart csináljanak, fogadom, egyik sem marad a lován, mielőtt elérnék a vörös keresztet, a falu közepén! Nem estek a fejük lágyára a saccaiak; mind hétpróbás csempész, és imádják asszonyomat!

–  S végül – folytatta a hercegné különös, könnyed hangon – ha derék saccai népemnek bort adok, a pármaiakat elárasztom vízzel. Aznap este, amikor kastélyom kivilágítva ragyog, vezesd ki istállómból a legjobb lovamat, száguldj be Pármába, a palotámba, és mozdítsd el a vízmedence kövét!

–  Remek! Remek gondolat, asszonyom! – kiáltotta Lodovico, és mint az őrült, úgy nevetett. – Bort a derék saccaiaknak, és vizet Párma polgárainak, a nyomorultaknak, akik olyan biztosra vették, hogy monsignore Fabriziót megmérgezik, akár azt a szegény L.-t.

Lodovico jókedve csak nem csendesedett; a hercegné elégedetten nézte, hogyan rázza a nevetés, hogyan ismétli: bort a saccaiaknak, vizet a pármaiaknak!

–  Asszonyom bizonyára jobban tudja, mint én, hogy amikor húsz évvel ezelőtt vigyázatlanul kieresztették a medence vizét, Párma több utcáját lábnyi magasságban elborította az áradat.

–  És vizet a pármaiaknak! – ismételgette a hercegné nevetve. – A fellegvár előtt a sétány tele lett volna emberekkel, ha Fabriziót lefejezik!... Mindenütt a nagy bűnösnek nevezik!... De jól vigyázz: nagyon ügyesen csináld! Soha teremtett lény meg ne tudja, hogy az áradás a te műved, és azt se, hogy én parancsoltam! Fabrizio sem tudhat erről a bolond tréfáról; de még a gróf sem!... Hanem megfeledkeztem Sacca szegényeiről; menj, írj egy levelet az intézőmnek, én majd aláírom; megírod neki, hogy védőszentem ünnepén osszon ki száz zecchinót Sacca szegényei között, és hogy mindenben engedelmeskedjék neked, a kivilágítás, a tűzijáték és a bor dolgában! És fontos, nagyon fontos: másnap egyetlen üres palack se maradjon a pincémben!

–  Asszonyom intézőjét csak az fogja zavarni, hogy öt év óta, amióta asszonyomé a kastély, Saccában tíz szegény sem maradt!

–  És vizet a pármaiaknak! – dúdolta a hercegné. – És hogyan ütöd nyélbe a tréfát?

–  Kész a tervem! Saccából kilenc órakor indulok, fél tizenegykor lovam a Három tökfilkó fogadóhoz ér, a Casal-Maggiore és az én ricciardai birtokom felé vezető úton; tizenegy órakor szobámban ülök már, a palotában; és negyed tizenkettőkor: vizet a pármaiaknak, mégpedig többet, mint amit szeretnének, hogy ihassanak a nagy bűnös egészségére. Tíz perccel később már kint vagyok a városból, a bolognai országúton. Útközben mély tisztelettel üdvözlöm a fellegvárat, melyet monsignore bátorsága és úrnőm okossága gyalázatba kevert. A réteken egy ösvényre térek, jól ismerem, és bevonulok Ricciardába.

Lodovico a hercegnére pillantott, és megrémült: a hercegné hat lépésről meredten nézte a csupasz falat, tekintete kegyetlen volt – kegyetlen, ez a pontos kifejezés. „Ó, szegény birtokom! – gondolta Lodovico. – Biztos, hogy megőrült!” A hercegné ránézett, és kitalálta, mire gondol.

–  Á, Lodovico úr, a nagy költő, írott adománylevelet szeretne! Szaladj, keress egy ív papírt.

Lodovico nem várta meg, hogy a parancsot másodszor is elismételjék; és a hercegné saját maga írta meg az egy évvel előbbre keltezett, hosszú elismervényt, melyben kijelenti, hogy Lodovico San-Michelitől nyolcvanezer frankot kapott, és zálogképpen ricciardai birtokát adta neki. Ha tizenkét hónap elteltével nem fizeti vissza a fent említett nyolcvanezer frankot, a ricciardai birtok végleg Lodovico tulajdona marad.

„Kellemes érzés, hogy egy hű szolgámnak körülbelül a harmadát adom mindannak, amim még van.”

–  Igaz is! – fordult a hercegné Lodovicóhoz. – Miután elintézted azt a tréfát a vízmedencével, csak két napot engedélyezek neked, hogy Casal-Maggioréban szórakozz! És hogy az egyezségünk érvényes legyen, mondd azt, hogy ez a kis ügy már legalább egyéves. Gyere utánam Belgiratéba, gyere minél előbb! Lehet, hogy Fabrizio Angliába megy, és te vele tartasz!

A hercegné és Fabrizio másnap korán reggel Belgiratéba ért.

Itt telepedtek le, ebben a varázslatos faluban; de a szép tó mellett halálos szomorúság várakozott a hercegnére. Fabrizio teljesen megváltozott; amikor a szökését követő kábult álomból magához tért, a hercegné már az első percekben észrevette, hogy valami furcsa, valami rendkívüli történik benne. És csakugyan, az a mélyen megbújó érzés, amit Fabrizio gondosan titkolt, elég szokatlan volt, s nem más, mint a kétségbeesés, hogy kikerült a börtönből. De óvakodott attól, hogy bevallja szomorúsága okát; vallomását olyan kérdések követték volna, amikre nem akart felelni.

–  Nem értlek! – mondta a hercegné csodálkozva. – Milyen szörnyű élmény lehetett! Éhes voltál, s ha az éhségtől nem akartál összeesni, enned kellett az iszonyatos ételekből, melyeket a börtön konyhájából hoztak fel neked, s egyre figyelni, nincs-e valaminek szokatlan íze, nem mérgezed-e meg magad abban a percben; erre az élményre nem gondolsz most borzalommal?

–  Úgy gondoltam a halálra – felelte Fabrizio – ahogyan, azt hiszem, a katonák gondolhatnak: valami, ami lehetséges, de amit ügyesen talán elkerülhetek.

Mennyit nyugtalankodott, milyen szomorú volt a hercegné! Az imádott, a páratlan, az eleven, eredeti lény szeme láttára süllyed bele megfoghatatlan álmaiba; inkább a magányt választotta, mintsem őszintén beszéljen mindenről legjobb barátnőjével. Most is jó volt, figyelmes és hálás a hercegnével, százszor is feláldozta volna érte az életét, úgy, mint azelőtt, de lelke nem volt vele. Gyakran négy-öt mérföldet megtettek a fenséges tavon, s egyetlen árva szót nem váltottak. Minden beszélgetésük csak a gondolatok érzelemmentes közlése lehetett; mások talán kellemesnek tartották volna ezt is, de ők még emlékeztek rá, s főként a hercegnében élt elevenen, hogyan beszélgettek a végzetes Giletti-féle verekedés előtt, ami azután elválasztotta kettejüket. Fabrizio adósa volt a hercegnének a börtönben töltött rettentő kilenc hónap történetével; s kiderült, hogy erről az időről csak kurta, színtelen szavai vannak.

„Ennek előbb vagy utóbb így kellett történnie! – gondolta a hercegné elkomorodva, szomorúan. – A bánkódás megöregített; vagy Fabrizio igazán szerelmes lett, és szívében nekem csak a második hely jut.” Máskor meg a nagy-nagy szomorúságtól rémülten és megalázottan ezt gondolta: „Azt hiszem, nem szenvednék annyira, ha Isten úgy rendelné: Ferrante őrüljön meg valóban, vagy gyávuljon el!” S ettől a perctől a fél-megbánás megmérgezte önmagába vetett hitét és becsülését. Keserűen gondolta: „Hát megbánok valamit, amit elhatároztam? Úgy látszik, nem vagyok már del Dongo!”

„Isten akarja így! – tért vissza előbbi gondolatához. – Fabrizio szerelmes! S milyen jogon kívánhatnám, hogy ne legyen szerelmes? Mondtunk-e egymásnak egyetlen, igazi szerelmes szót is?”

Ez a józan gondolat elrabolta az álmát; százszor szerencsétlenebb volt Belgiratéban, mint Pármában: úgy látszik, a remélt nagy bosszúval az öregedés és a lélek elgyengülése is elérkezett. És józanul gondolkodva kételkedni sem lehetett: ki a hősnője Fabrizio különös álmainak? Clelia Conti, az istenhivő lány, elárulta apját, hiszen tűrte, hogy az őrséget leitassák – és Fabrizio soha nem beszélt Cleliáról! „De ha az őrséget nem itatják le – s a hercegné kétségbeesve verte a mellét – ha nem itatják le őket, minden ötletem, minden erőfeszítésem kárba vész; tehát ő mentette meg Fabriziót!”

A hercegné alig tudta rávenni a fiút, hogy elmondjon néhány részletet annak az éjszakának történetéből. „Milyen kimeríthetetlen, újra és újra visszatérő élmény lett volna azelőtt! Milyen élénken, mennyi áradó jókedvvel beszélt a boldog időkben reggeltől estig bármilyen csekélységről, ami engem érdekelt!”

S mert mindenre gondolni kellett: a hercegné Fabriziót Locarnóban, a Lago Maggiore túlsó végén, a svájci kikötővárosban helyezte el. Mindennap átment hozzá hajóval, hogy hosszú csónakutakat tegyenek a tavon. Egyszer – hirtelen elhatározással – felment érte a lakására, s ekkor meglátta, hogy szobájában a falakat pármai látképek borítják; Milánóból vagy Pármából hozathatta a metszeteket, arról a földről, melyet utálnia kellene. Kis szalonját műteremmé alakította át, az akvarellfestő minden kellékét felhalmozta itt, s a hercegné éppen akkor lépett be, amikor harmadik képét fejezte be a Farnese-toronyról s a kormányzói palotáról.

–  Már igazán csak az hiányzik – mondta neki ingerülten – hogy emlékezetből megfesd a kedves kormányzód portréját, aki éppen csak meg akart mérgezni. De most jut eszembe, igazán írhatnál neki valamilyen mentegetőző levelet, amiért merészkedtél megmenekülni, s fellegvárát nevetségessé tenni.

Szegény Gina nem sejtette, mennyire nem tréfa, amit mondott; amint Fabrizio biztos helyre érkezett, első dolga volt, hogy kifogástalanul udvarias s valamelyest nevetséges levelet írt Fabio Conti tábornoknak; bocsánatot kért, hogy megszökött, s azzal mentegette magát: el kellett hinnie, hogy valamelyik börtönőrt megbízták, mérgezze meg őt. Fabrizio nem nagyon fontolgatta, mit ír; azt remélte, hogy Clelia szeme is rápillant majd erre a levélre, s amíg írt, könnyei végigfolytak arcán. Mulatságos fordulattal fejezte be levelét: le merte írni, hogy most, szabadon, gyakran hiányzik kis szobája, a Farnese-toronyban. Ezért a mondatért írta levelét; remélte, hogy Clelia megérti. Nagy levélíró kedvében, s megint csak azt remélve, hogy valaki elolvassa levelét, Fabrizio köszönő sorokat írt don Cesarénak is, a börtön jószívű lelkészének, aki teológiai könyveket kölcsönzött neki. Néhány nappal később megbízta a locarnói kis könyvkereskedőt, utazzék el Milánóba; s ott a kis könyvkereskedő, a híres könyvimádónak, Reinának[71] barátja, a legcsodálatosabb kiadásokban megszerezte mindazokat a könyveket, melyeket valaha don Cesare kölcsönadott. A derék lelkészhez eljutottak a könyvek, rajtuk kívül egy szép levél is, mely elmondta, hogy könyveibe nevetséges széljegyzeteket írt a türelmetlenség talán megbocsátható pillanataiban egy szegény rab. Ezért arra kéri őt: könyvtárában cserélje ki eredeti könyveit ezekkel a kötetekkel, melyeket a legforróbb hálával küld neki.

Fabrizio nagy jóindulattal nevezte egyszerűen jegyzetnek az alig olvasható, sűrű betűhalmazt, mellyel Szent Jeromos műveinek fóliókötetében a lapszéleket megtöltötte. Abban reménykedve, hogy a kötetet visszaküldheti kedves papjának, s másikat kap helyette, naponként pontos naplót vezetett a lapszéleken mindarról, ami a börtönben történt vele. Mindig az volt a nagy esemény, hogy lelke isteni szerelemben lángolt (az isteni olyan szót helyettesített, melyet nem is mert leírni). Néha ez az isteni szerelem mély kétségekbe taszította foglyunkat; máskor hangot hallott a magasságból, s ez a hang némi reményt oltott belé, s boldogan ujjongott. Mindezt szerencsére börtön-tintával írta, borból, csokoládéból és koromból kevert lével, és don Cesare éppen csak rápillantott a jegyzetekre, amikor Szent Jeromos fóliókötetét visszahelyezte a polcra. Ha több figyelmet szentel a feljegyzéseknek, megtudhatta volna, hogy egy napon a fogoly, amikor azt hitte, megmérgezték, boldogan készült a halálra, mert alig negyvenlépésnyire halhat meg attól, akit a világon legjobban szeret. De szökése után ezt az oldalt másvalaki olvasta, s nem a derék don Cesare. A szép gondolatot: szerelmesünk mellett meghalni – száz meg száz módon fejezte ki, s végül egy szonett következett, mely elmondta, hogy a lélek – kegyetlen vívódások után – elhagyva a törékeny testet, melyben huszonhárom évig lakott, engedett a boldogság hívásának, amit mindenki ismer, aki valaha élt; ez a lélek nem akar a mennybe jutni, s elvegyülni az angyalok karában, mihelyt szabad lesz – ha ugyan Isten rettentő ítélete megbocsátja minden bűnét; a lélek boldogabb lesz halálában, mint bármikor életében: ott marad néhány lépésnyire börtönétől, melyben oly sokáig panaszkodott, és eggyé lesz mindazzal, amit életében szeretett. „Így azután – közölte a szonett utolsó szakasza – megtalálom a földön a paradicsomot.”

Bár a pármai fellegvárban csak úgy emlegették Fabriziót, mint alávaló árulót, aki durván megsértette legszentebb kötelességeit: a derék don Cesare atyát mégis boldoggá tették a gyönyörű könyvek, melyeket egy ismeretlen juttatott hozzá; mert Fabrizio igen helyesen gondolt arra, hogy csak néhány nappal a csomag kézbesítése után írja meg levelét, nehogy – nevét látva – a csomagot felháborodva visszaküldjék. Figyelmességét don Cesare nem is említette bátyjának, aki már akkor is haragra gerjedt, ha Fabrizio nevét csak kiejtették előtte; de a fogoly szökése óta megint a régi, meghitt barátság hangját találta meg kedves unokahúgával; s mert régebben néhány latin szóra is megtanította a lányt, megmutatta neki a frissen érkezett, szép köteteket. Éppen ebben reménykedhetett a távol élő is. Clelia egyszerre mélyen elpirult, megismerte Fabrizio írását. Hosszú, keskeny, megsárgult papírszeleteket tettek a könyv néhány helyére könyvjelzőként. Az az igazság, hogy a kicsinyes anyagi érdekek és az életünket betöltő hideg, színtelen, mindennapi gondolatok közt nagyon ritkán marad hatástalan az igazi szenvedély, mely cselekedeteinket irányítja; mintha jótékony, isteni gondviselés vigyázna az ilyen tettekre: Cleliát is titkos ösztön és a lelkében eláradó egyetlen gondolat vezette; arra kérte nagybátyját; engedje meg, hogy összehasonlíthassa a régi Szent Jeromos-kötetet azzal, amit most kapott. Hogyan mondjuk el, milyen elragadtatássá változott a sötét szomorúság, melybe Fabrizio távozása óta süllyedt, amikor a régi Szent Jeromos-kötet margóin felfedezte a szonettet, és Fabrizio szerelmének napról napra bejegyzett szavait.

Még aznap szóról szóra tudta a szonettet; ablakába könyökölve énekelte – a másik ablak felé fordulva, mely most már elhagyott volt, de hányszor látta, hogy ellenzőjén kinyílik a kis ajtócska. Ezt az ellenzőt leszerelték, hogy a bíróság asztalára helyezzék; hogy bűnjel legyen abban a nevetséges pörben, melyet Rassi indított Fabrizio ellen, szökéssel vádolva őt, vagy – ahogyan az ügyész maga is mosolyogva mondta – kivonta magát nagylelkű fejedelme kegyelméből...

Clelia állandóan kétségeivel vívódott; s amióta oly boldogtalan volt, még vétkesebbnek érezte magát. Úgy próbálta csillapítani önvádjait, hogy fogadalmára gondolt, amit a Madonnának tett, amikor a tábornokot csaknem megmérgezték, s amit azóta is naponta megújított: soha többé nem pillant Fabrizióra.

Fabio Conti belebetegedett Fabrizio szökésébe, s állását is majdnem elvesztette, amikor a fejedelem haragjában a Farnese-torony valamennyi börtönőrét elcsapta, s a városi börtönbe záratta őket. A tábornokot részben Mosca gróf közbelépése mentette meg, mert a gróf szívesebben látta őt a fellegvár tornyába bezárva, mint az udvarban, tevékeny és cselszövő vetélytársként.

Két hétig tartott, míg az igazán beteg Fabio Conti tábornok bizonytalanságban élt, elveszti-e a fejedelem kegyét, s ezalatt erősítette meg magát Clelia az áldozatra, amit Fabriziónak bejelentett. Az olvasó talán emlékszik rá, hogy a nagy mulatozás napján, azon a napon, amikor a fogoly is megszökött, Clelia okosan beteg volt; beteg maradt másnap is; olyan ügyesen viselkedett, hogy senki más, csak Fabrizio őrzője, Grillo börtönőr sejthette részvételét a szöktetésben; Grillo pedig hallgatott.

De mihelyt a leleplezés veszedelme nem fenyegette többé Cleliát, annál kegyetlenebbül gyötörte a jogos önvád. „Van-e olyan mentség – támadt magára – mely enyhíthetné annak a lánynak bűnét, aki elárulta apját?”

Egy este – miután majdnem egész napját sírva a kápolnában töltötte – arra kérte nagybátyját, don Cesarét, kísérje őt a tábornokhoz, akinek dührohamaitól azért is félt annyira, mert Fabio Conti minduntalan a legvadabbul szidalmazta Fabriziót, az undok árulót.

Apjához belépve hősi hatósággal elmondta: ha mindeddig megtagadta kezét Crescenzi márkitól, azért tette, mert nem vonzódik hozzá, s biztosan tudja, hogy ebben a házasságban nem lesz boldog. A tábornok ennél a szónál dühöngeni kezdett, s Clelia csak nehezen folytathatta beszédét. Mégis folytatta, s elmondta, ha apját csábítja a márki nagy vagyona, s úgy gondolja, meg kell parancsolnia lányának, hogy a márki felesége legyen: ő fejet hajt, s engedelmeskedik. A tábornokot teljesen meglepte a fordulat, a legkevésbé ezt várta; de végül nagyon megörült. „Így hát nem kell majd a második emeletre költöznöm – fordult bátyjához – ha annak a gaz Fabriziónak pimaszsága miatt elvesztem állásomat!”

Mosca gróf természetesen kifejezésre juttatta mély megbotránkozását, hogy Fabrizio, a hűtlen alattvaló, megszökött, s ha alkalma nyílt rá, szívesen idézte Rassi ötletes mondását: milyen hitványul, igazán közönségesen viselkedett az a fiatalember, amikor elhárította magától a fejedelem kegyét. A szellemes mondatot az előkelő társaság szentesítette, a nép azonban elutasította. A nép a maga józan esze szerint Fabriziót ugyan nagy bűnösnek tartotta, de lelkesedve csodálta elszántságát, hogy olyan merészen levetette magát a magas falról. Az udvarban persze senki nem csodálta ezt a bátorságot. A rendőrség meg – iszonyúan restellve vereségét – hivatalosan felderítette, hogy a hercegné, ez a felháborítóan hálátlan nő, akinek a nevét is csak sóhajtva lehet már kiejteni, pénzzel megvesztegetett húsz katonát, s a kis csapat négy, egymáshoz kötött létrát nyújtott fel Fabriziónak (egy-egy létra negyvenöt láb hosszú volt); Fabrizio pedig leeresztett egy kötelet, melyet a létrához erősítettek, s a szökevény csak azzal az igen szerény tettel dicsekedhetik, hogy felhúzta a létrákat magához. Néhány meggondolatlanságáról ismert liberális, közöttük C. doktor, akit maga a fejedelem fizetett meg, még azt is hozzátette: a kegyetlen rendőrség embertelenül agyonlövetett nyolc szerencsétlen katonát, akik a hálátlan Fabriziót szökésében segítették. Így azután még az igazi liberálisok is elítélték Fabriziót, mert meggondolatlansága nyolc nyomorult katona életébe került. Kis zsarnoki birodalmakban így rontják semmivé a közvéleményt.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Az elszabadult indulatok kavargásában csak Landriani érsek maradt hű fiatal barátja ügyéhez; még a fejedelemasszony előtt is hivatkozni mert ismételten a jogszabályra: minden perben előítéletmentesen kell megvárni, míg a távollevő igazolhatja magát.

Fabrizio szökése után – rögtön másnap – többen is kaptak egy eléggé közepes szonettet, mely úgy ünnepelte a szökést, mint a század egyik nagy hőstettét, és Fabriziót angyalhoz hasonlította, aki kitárt szárnnyal száll le a földre. Két nap múlva egész Párma egy felséges szonettet szavalt. Fabrizio monológja volt, amint a kötélen lefelé csúszva felidézi életének különböző fordulatait. A szonett két csodálatos szakaszát hallva a pármaiak egészen másképpen gondolkoztak róla; a hozzáértők mind felismerték Ferrante Palla hangját.

S most kellene igazán elbeszélővé válnom; de honnan vegyem a megfelelő színeket, hogyan érzékeltessem a felháborodást, mely elöntötte a tisztességes szíveket, mikor megtudták a saccai kivilágításnak rémületes arcátlanságát. Mindenki a hercegnét támadta; még az igazi liberálisok is azt gondolták: gonoszul bajba keverte a különböző börtönökben fogva tartott, szerencsétlen, gyanúsított katonákat, s feleslegesen dühítette tovább a fejedelmet. Mosca gróf kijelentette: a hercegné régi barátai nem tehetnek mást – el kell őt felejteniük. Tehát egyhangú volt a szidalmazás; ha egy idegen érkezik a városba, bizonyára meglepi, milyen erőteljes itt a közvélemény. De ebben az országban értékelni tudják a bosszú gyönyörűségét, és a saccai kivilágítás, s az a csodálatos ünnepség, hatezernél több paraszt megvendégeltetése a parkban, ez mind határtalanul tetszett. Pármában mindenki arról beszélt, hogy a hercegné ezer zecchinót osztatott ki parasztjai között. Ezzel magyarázták, hogy a saccaiak kissé barátságtalanul fogadták azt a harminc csendőrt, akiket a hatóság elég ostobán kiküldött a faluba harminchat órával a felséges éjszaka és az utána következő általános részegség után. A csendőröket kövekkel hajigálták, s azok meg is futamodtak; kettő leesett lováról, ezeket a Póba lökték.

Azt már alig vette észre valaki, hogy a Sanseverina-palota nagy vízmedencéje megrepedt; éjszaka volt, amikor néhány utcát elöntött a víz, az egyiket jobban, a másikat kevésbé; másnap akár azt hihették, eső esett. Lodovico mindenre gondolt, s betörte a palota egyik ablakát; kézenfekvő volt a magyarázat: itt tolvajok jártak.

Még egy kis létrát is találtak. Csak Mosca gróf ismert rá barátnője szellemességére.

Fabrizio erősen eltökélte, amint teheti, visszatér Pármába; Lodovicót hosszú levéllel az érsekhez küldte; és a hű szolga visszafordult, hogy az első piemonti faluban, San Nazaróban, Páviától nyugatra, postára adjon egy latinul írt levelet, a nemes főpap írta fiatal pártfogoltjának. S még egy részletet közlök, amit olvasóim sok más részlettel együtt, talán hosszadalmasnak tartanak azokban az országokban, ahol már nincs szükség semmilyen óvatosságra. Fabrizio del Dongo nevét soha nem írták le; minden neki szóló levelet Lodovico San-Michelinek címeztek, a svájci Locarnóba vagy a piemonti Belgiratéba. Durva papírból ragasztották a borítékot, ügyetlenül pecsételték, a címzést alig lehetett elolvasni, s egy-egy levélen néha szakácsnékhoz illő ajánlás díszelgett; mindegyikre nápolyi keltezést írtak, a valóságosnál hat nappal korábbit.

A piemonti San Nazaro faluból, Pávia mellől, Lodovico azonnal visszatért Pármába: olyan megbízást kapott, ami Fabriziónak nagyon-nagyon fontos volt; nem kevesebbről volt szó: Clelia Contihoz kellett eljuttatnia egy selyemkendőt, melyre Petrarca egyik szonettjét festették. Bevalljuk: a szonettben egy szót megváltoztattak. Clelia az asztalán találta a selyemkendőt, két nappal azután, hogy Crescenzi márki megköszönte Clelia döntését, és a világ legboldogabb emberének vallotta magát; talán nem kell részleteznünk, mit érzett Clelia, amikor megbizonyosodott, hogy szünet nélkül rágondolnak.

Lodovicónak minden részletet, a legapróbbat is, össze kellett gyűjtenie mindarról, ami a fellegvárban történt. Tőle tudta meg Fabrizio a szomorú hírt, hogy a Crescenzi házasságot – úgy látszik – már elhatározták; alig múlt el nap, hogy a márki ne rendezett volna valamilyen ünnepséget bent a fellegvárban. Nagyon komoly jel volt, hogy a mérhetetlenül gazdag, tehát nagyon fösvény márki – (Észak-Itáliában a gazdagok mind fösvények) – igen költséges előkészületeket tett, s mindezt olyan lányért, akinek nem volt hozománya. Fabio Conti tábornokot fölöttébb sértette is ez a megállapítás, honfitársainak első gondolata, s ezért éppen most vásárolt egy háromszázezer franknál is drágább birtokot, s ő, akinek semmije nem volt, készpénzzel fizetett, nyilván a márki pénzéből. A tábornok azután kijelentette, hogy a birtokot hozományként adja lányának. Crescenzi márki rendkívül józan esze persze nagyon nevetséges kiadásnak ítélte a tizenkétezer frankot meghaladó átírási s más költséget. A márki Lyonban csodálatos, színes kárpitokat rendelt, a híres Pallagi bolognai festőművész tervezte őket, mindenki gyönyörűségére. Ezekkel a kárpitokkal a márki palotájában a tizenhét földszinti szalont vonták be, s minden egyes kárpit a Crescenzi család történetének legdicsőbb haditetteit örökítette meg; talán mindenki tudja, hogy a Crescenziek a híres Crescentiustól származnak, aki 985-ben konzul volt. A Pármába szállított kárpitok, órák és csillárok értéke a háromszázötvenezer frankot is meghaladta; a meglevő tükrökhöz új tükröket hozatott, s ezekért is legalább kétszázezer frankot fizetett. Csak két régi szalonját hagyta érintetlenül, ezekben Parmigianinónak, az isteni Corregio óta Párma legnagyobb festőjének remekei pompáztak; különben az első és második emelet minden termében Firenze, Róma és Milánó híres művészei dolgoztak, és freskókkal díszítették a falakat. Fokelberg,[72] a nagy svéd szobrász, a római Tenerani és a milánói Marchesi már egy esztendeje mintáztak tíz domborművet: Crescentiusnak, a kiváló konzulnak tíz hőstettét ábrázolták. A freskóval díszített mennyezetek is többnyire őt idézték. Mindenki megcsodálta azt a mennyezetet, melyen Hayez, a milánói Hayez, úgy mutatta be Crescentiust, hogy Francesco Sforza az elíziumi mezőkön fogadja őt, Lorenzo Magnifico, Róbert király, Cola di Rienzi, a néptribun, Machiavelli, Dante és a középkor többi nagy férfia társaságában. Ez a hódolat a rendkívüli szellemek előtt mintha gúnyos fintor lett volna a hatalmon levők felé.

A sok nagyszerű részlet teljesen lekötötte Párma nemességének és polgárainak figyelmét, és hősünk szíve összeszorult, amikor minderről Lodovico húszoldalas, gyerekesen lelkendező leveléből értesült; a levelet Casal-Maggiore egyik vámőrjének mondta tollba.

„Én meg szegény vagyok! – gondolta Fabrizio. – Pénzem mindössze és mindenre évi négyezer livre! Milyen vakmerőség, hogy azt a Clelia Contit merem szeretni, akiért ennyi csoda történik!”

Lodovico hosszú levelének egyik bekezdése – saját rossz kézírásával – arról számolt be urának, hogy valamelyik este találkozott a szegény Grillóval, akin látszott, hogy bujkál, megjárta a börtönt, majd szabadon engedték. Grillo egy zecchinót kért tőle irgalomból, ő négyet adott a hercegné nevében. A régi börtönőrök, szám szerint tizenketten, most kerültek szabadlábra, és fogadkoztak, hogy késsel vendégelik meg (trattamento di cortellate) utódaikat, az új őröket, ha a fellegváron kívül bárhol találkoznak velük. Grillo mondta el, hogy majdnem minden este szerenád hangzik fel a várban; hogy Clelia Conti kisasszony nagyon sápadt; s még egyebeket is mondott. Ez a jelentéktelen szó volt az oka, hogy Lodovicóhoz rögtön futár érkezett a paranccsal: térjen vissza Locarnóba. Visszament, s az élőszóval elmondott részletek még jobban elszomorították Fabriziót.

Az olvasó képzeletére bízzuk: kellemes társaság lehetett-e a szorongó hercegnének a nyomott Fabrizio; hősünk inkább meghalt volna, semhogy kiejtse előtte Clelia Conti nevét. A hercegné iszonyodott Pármától; Fabrizio meg felségesnek és megindítónak érzett mindent, ami erre a városra emlékeztette.

A hercegné most többet gondolt bosszújára, mint valaha. Milyen boldog volt Giletti bajt hozó halála előtt! És hogy élt most! Várta a szörnyű eseményt, melyről szót sem mondhatott Fabriziónak; ő, aki akkor, amikor Ferrantéval megegyezett, azt hitte: boldoggá teszi Fabriziót, ha a fiú megtudja, hogy egy napon bosszút állnak érte.

Elgondolhatjuk, milyen kellemesen teltek el a hercegné és Fabrizio napjai: legtöbbnyire komoran hallgattak; hallgattak mind a ketten. S hogy együttlétük még szórakoztatóbb legyen, a hercegné engedett a kísértésnek, s elkövetett egy kis gonoszságot imádott unokaöccsével. A gróf szinte naponta írt neki; bizonyára futárokat küldött, mint a nagy szerelem idején, mert leveleit mindig valamelyik svájci városban bélyegezték le. A szegény férfi aggódva és feszülten fogalmazta ezeket a leveleket, nehogy nyíltan árulkodjanak szerelméről, s arra is ügyelt, hogy mindig szórakoztató legyen; figyelmetlen tekintettel éppen csak átfutották sorait. Ó, mit ér a becsült szerető hűsége, ha szívünket összetöri annak a másiknak hidegsége, akit jobban szeretünk!

Két hónap alatt a hercegné egyetlenegyszer válaszolt a grófnak; ekkor arra kérte, hogy érdeklődjék óvatosan a fejedelemasszonynál, és tudja meg: szívesen fogadna-e tőle egy levelet a kihívó tűzijáték után? Úgy tervezte, hogy a levelet a gróf adja majd át, ha jónak látja; levelében a hercegné a fejedelemasszony udvarában nemrég megüresedett főudvarmesteri tisztséget kérte Crescenzi márki számára, s további kérése az volt, hogy a főudvarmesterséget a márki házassága jutalmául kapja meg. A hercegné levelét remekműnek nevezhetjük; a leggyöngédebben és legtökéletesebben kifejezett tiszteletadás volt, sima, fondortalan mondataiba egyetlen szó sem került be, mely a legtávolabbról is kellemetlenül érinthette volna a fejedelemasszonyt. És a válaszból csak úgy sugárzott a gyöngéd barátság, mely a távolságot nehezen tűri.

Fiamnak s magamnak egyetlen tűrhető esténk sem volt, mióta oly hirtelen elutazott! – írta a fejedelemasszony. – Elfelejtette már az én kedves hercegném, hogy ő szerezte vissza tanácsadói jogomat, amikor udvartartásom tisztségeit betöltik? Azt hiszi, meg kell okolnia, miért kéri ezt a tisztséget a márkinak? Mintha bizony az én hercegném kívánsága nem volna mindennél előbbre való! A márki megkapja ezt a helyet, ha ugyan tehetek valamit; és szívemben mindig marad üres hely, a legelső hely, az én kedves hercegnémnek. Fiam pontosan ugyanezt mondja, bár egy nagy, huszonegy éves fiúnak talán nem is volna szabad ilyen határozott szavakat használnia; különben ásványmintákat kér magától; Belgirate környékéről, az Orta-völgyből. Leveleit – remélem, gyakran érkeznek majd – a gróf címére küldheti, aki változatlanul gyűlöli magát, s akit én elsősorban ezért az érzéséért kedvelek. Az érsek is hű maradt magához. Mindannyian reméljük, hogy viszontlátjuk egyszer: ne felejtse, ennek így kell lennie! Ghisleri márkiné, főudvarmesternőm, a jobb világba készülődik: szegény asszony elég sok bajt okozott nekem, s most megint alkalmatlankodik, mert rosszkor távozik; betegsége eszembe juttatta annak a valakinek a nevét, akit olyan örömmel állítottam volna az ő helyébe, ha ugyan feláldozta volna értem függetlenségét az a páratlan asszony, aki elhagyva mindenkit, magával vitte udvaromból a jókedvet. (S ugyanígy folytatódott tovább is.)

Íme, a hercegné úgy nézett most mindennap Fabrizióra, hogy amennyire csak tudja, éppen ő sietteti azt a házasságot, ami a fiút kétségbe ejti. Sokszor négy-öt órát bolyongtak a tavon – és egyetlen szót sem váltottak. Fabrizio tele volt tökéletes jóindulattal; de másra s másvalakire gondolt, s egyszerű és őszinte lelkében semmi mondanivaló nem bukkant fel. A hercegné látta ezt, s vergődött.

Annak idején elfelejtettük megemlíteni, hogy a hercegné egy házat vett Belgiratéban, a kedves faluban, mely valóban beváltja, amit a neve ígér (a tónak egy részlete látszik innen). Szalonjának földig nyíló ablakából Sanseverina hercegné egyenesen a bárkájába lépett. Egészen közönséges bárkát vásárolt, négy evezős is hajthatta volna; ő tizenkettőt bérelt, s úgy intézte, hogy mindegyik Belgirate környéki faluból legyen egy-egy embere. Harmadszor vagy negyedszer járhatott kint a tavon jól összeválogatott embereivel, amikor megállíttatta az evezőket.

–  Mindnyájan a barátaim vagytok! – mondta nekik. – Egy titkot bízok rátok. Unokaöcsém, Fabrizio, börtönből szökött meg; lehet, hogy árulók megkísérlik őt ismét elfogni, bár itt él, ezen a tavon, szabad országban. Nagyon vigyázzatok! És mondjatok el nekem mindent, ami eljut hozzátok. Bármikor, éjjel vagy nappal beléphettek a szobámba.

Az evezősök lelkesen fogadkoztak; a hercegné tudta, hogyan kell megszerettetnie magát. De maga sem hitte, hogy Fabriziót el akarják fogni: önmagát védte; mielőtt kiadta a végzetes parancsot, hogy a Sanseverina-palota vízmedencéjét megnyissák, nem gondolt volna ilyesmire.

Óvatosságból a locarnói kikötőben bérelt Fabriziónak lakást; Fabrizio naponta meglátogatta, vagy ő maga ment át Svájcba. Egy részlettel jól érzékeltethetjük, hogyan érezték magukat örökké kettesben: a márkiné és lányai két ízben is meglátogatták őket, és ők örültek az idegenek jelenlétének. Mert hiába a vér köteléke, idegennek nevezhetjük azt, aki nem ismeri legfontosabb dolgainkat, s akit évente csak egyszer látunk.

Egyik este Locarnóban Fabriziónál tartózkodott a hercegné, vele a márkiné és a két lány. A locarnói esperes és a plébános tisztelgett éppen az asszonyoknál; az esperes, aki érdekelve volt egy kereskedelmi vállalkozásban, s ezért mindig ismerte a legfrissebb híreket, váratlanul ezt mondta:

–  Meghalt a pármai fejedelem!

A hercegné erősen elsápadt; alig tudott megszólalni.

–  Ismerik már a részleteket is?

–  Nem! – felelte az esperes. – Csak halálának híre terjedt el. De az biztos!

A hercegné Fabrizióra pillantott. „Érte tettem! – gondolta. – Ezerszer többet, rosszabbat is megtettem volna! És most itt ül mellettem, közömbösen, és arra a másikra gondol!” A hercegnének már nem volt ahhoz ereje, hogy ezzel a rettenetes gondolattal megbirkózzék: eszméletét vesztve összeesett. Mindenki körülötte sürgölődött, mindenki segíteni akart; de amikor a hercegné magához tért, észrevette, hogy Fabrizio távolról sem olyan buzgó, mint az esperes vagy a plébános; réveteg volt, mint mindig.

„Vissza akar menni Pármába! – gondolta a hercegné. – És talán arról ábrándozik, hogyan akadályozhatná meg Clelia és a márki házasságát; de ezt én nem engedem!” Majd eszébe jutott, hogy itt a két pap, és gyorsan megszólalt:

–  Nagy fejedelem volt, akit sokan megrágalmaztak! Óriási veszteség ért bennünket.

A két pap elbúcsúzott, és a hercegné, hogy egyedül maradhasson, bejelentette: lefekszik.

„Az óvatosság kétségtelenül azt kívánná – tűnődött – hogy várjak egy hónapot, vagy akár kettőt, mielőtt visszatérnék Pármába; de érzem, ehhez nem vagyok elég türelmes; túlságosan sokat szenvedek itt! Elviselhetetlen látni, hogy Fabrizio örökké álmaiba merül, mindig néma. Ki hitte volna, hogy egyszer unatkozni fogok, ha kettesben járunk ezen a gyönyörű tavon, és éppen akkor, amikor többet tettem azért, hogy megbosszuljam őt, mint amennyit bevallhatok neki. A halál már semmiség lesz azután, amit most kell végignéznem. Most fizetek az áradó boldogságért, a gyerekes örömért, amit pármai palotámban éreztem, amikor befogadtam oda a Nápolyból visszatérő Fabriziót. Ha akkor kimondok egy szót, minden másképpen fordul, és ha hozzám köti magát, talán soha meg nem látja a kis Cleliát. De attól a szótól visszarettentem és borzadtam. És az a lány most elveszi őt tőlem! De hát nem így természetes? Ő húszéves; én gondoktól elgyötörten, betegen, kétszer annyi vagyok!... Meg kell halni, legyen már vége!... A negyvenéves asszony már csak azoknak a férfiaknak lehet fontos, akik fiatalon szerették. Rám már csak a hiúság örömei várnak. Érdemes ezért élni? Egy okkal több: Pármába kell menni, szórakozni kell! Jöhet egy fordulat: és halálra ítélnek. Hát ez sem lenne nagy baj! Felségesen halnék meg, és mielőtt befejezném – de csak akkor! – megmondanám Fabriziónak: hálátlan, érted halok meg!... Igen, azzal a néhány évvel, mely még az enyém, már csak Pármában tudok mit kezdeni; ott az előkelő arisztokrata nő leszek! Milyen jó volna, ha most is örülni tudnék a sok kitüntetésnek, mely oly boldogtalanná tette valaha azt a szegény Raversit! Akkor, ha tudni akartam, milyen boldog vagyok, az irigy szemekbe kellett néznem... Hiúságom egynek örülhet: a gróf kivételével talán senki sem sejtheti meg, mi végzett örökre szívemmel... Mindig szeretni fogom Fabriziót, vigyázni fogok rá: de nem engedem, hogy meghiúsítsa Clelia házasságát, és végül feleségül vegye... Nem, ez nem történhetik meg!...”

Komor monológjában eddig ért a hercegné, amikor nagy zaj tört rá a házból.

„Helyes! – gondolta. – Itt vannak, s most letartóztatnak. Ferrantét bizonyára elfogták – és ő vallott. Annál jobb! Legalább lesz mivel foglalkoznom; a fejemért fogok harcolni velük. De primo: nem engedhetem, hogy elfogjanak!”

A hercegné éppen csak magára kapott valamit, s lefutott a kert végébe; már arra gondolt, átmászik egy alacsony falon, s a réten át menekül. De ebben a pillanatban meglátta, hogy beléptek szobájába. Megismerte a gróf bizalmas emberét, Brunót: egyedül jött, mögötte a szobalány. A hercegné közelebb ment a francia ablakhoz. Brunó éppen azt mondta el a szobalánynak, hogyan sebesült meg. A hercegné belépett a szobába, Brunó csaknem leborult lábához, úgy könyörgött: ne árulja el a grófnak, milyen furcsa időben érkezett.

–  A gróf úr rögtön a fejedelem halála után kiadta a parancsot a postaállomásoknak: pármai alattvaló nem válthat lovat. Én tehát a palota lovaival utaztam egészen a Póig; de amikor a bárkából kiszálltam, kocsim felborult, összetört, elmerült, olyan erős zúzódások értek, hogy nem tudtam lóra ülni; pedig kötelességem lett volna!

–  Jó! – mondta a hercegné. – Most hajnali három van. Azt fogom mondani, hogy délben érkeztél. De nehogy elárulj!

–  Végtelenül köszönöm a jóságát, hercegné.

Irodalmi művekben olyan a politika, mint pisztolylövés hangverseny közben; közönséges dolog, de mindenki felriad rá.

Csúnya ügyeket fogunk részletezni, szívesen hallgatnánk róluk, több okból is, mégis össze kell kapcsolnunk ezeket a részleteket olyan eseményekkel, melyek már a mi világunkba tartoznak: hőseink lelke a színpaduk.

–  Ó, Istenem, hát hogyan halt meg a nagy fejedelem? – kérdezte a hercegné Brunót.

–  Költöző madarakra vadászott a Pó menti mocsarakban, Saccától két mérföldnyire. Vadászat közben belezuhant egy fűcsomókkal takart gödörbe: már izzadt volt, s ott megfázott; egy magányosan álló házba szállították, ahol néhány óra múlva meghalt. Mások azt mondják, hogy Catena és Borone urak is meghaltak, s a szerencsétlenséget annak a parasztnak a rézedényei okozták, akihez betértek; az edényekhez zöld rozsda tapadt vastagon. Mindnyájan ott tízóraiztak a parasztnál. S végül a forrófejűek, a jakobinusok, akik azt mondják, amire vágyódnak: méregről suttognak. Tudom, hogy Toto barátom, a szállásról gondoskodó őrmester, elpusztult volna, ha egy paraszt nem ápolja olyan önfeláldozóan; úgy látszik, jól értett a gyógyításhoz, s egészen különös orvosságokat csináltatott neki. No de a fejedelem haláláról nem beszél már senki: igaz, ami igaz, nagyon kegyetlen ember volt. Amikor én eljöttem, a nép kint tolongott, hogy Rassi főügyészt megölje; a fellegvár kapuját is fel akarták gyújtani, hátha sikerül kiszabadítaniuk a foglyokat. De sokan azt mondták, hogy Fabio Conti nyomban elrendelné: süssék el az ágyúkat. Mások viszont biztosan tudták, hogy a vártüzérek vízzel locsolták meg a puskaport: nem kaphatók rá, hogy lemészárolják polgártársaikat. De hoztam egy sokkal érdekesebb hírt: míg a sandolarói sebész bekötözte szerencsétlen karomat, valaki éppen Pármából érkezett, s ez az ember azt mondta: a nép az utcán elcsípte Barbonét, a vár hírhedt írnokát, agyonverték, s azután a sétányon felakasztották a fellegvárhoz legközelebb álló fára. Majd a tömeg nekilódult, hogy összetörje a fejedelem szép szobrát az udvari parkban. De a gróf úr kirendelt egy testőrszázadot, felsorakoztatta őket a szobor előtt, s kihirdettette a nép előtt: aki belép a parkba, élve onnét nem távozik; s a nép megijedt. De ami a legkülönösebb, pedig a Pármából jött férfi, aki azelőtt csendőr volt, ezt többször elismételte: a gróf úr belerúgott P. tábornokba, a fejedelem testőrségének parancsnokába, letépte a vállrojtját, s két katonával kivezettette a parkból.

–  Erről ráismerek a grófra! – kiáltotta a hercegné felcsapó jókedvvel, olyan kedvvel, amire egy perccel azelőtt nem gondolt volna. – Mosca gróf soha nem fogja tűrni, hogy fejedelemasszonyunkat megsértsék; ami meg P. tábornokot illeti, törvényes urait odaadóan tisztelve, soha nem szolgálta volna a trónbitorlót; míg a gróf nem volt olyan kényes, ő végigharcolta a spanyol csatákat, s az udvarnál ezt sokszor szemére is vetették.

A hercegné felbontotta a gróf levelét, de minduntalan megszakította az olvasást – száz kérdése volt még Brunóhoz.

Mulatságos levél volt; a gróf a leggyászosabb kifejezéseket használta, de minden szaván fénylett az öröm; hallgatott a fejedelem halálának részleteiről; levelét így fejezte be:

Bizonyára visszajössz, drága angyalom! Mégis azt tanácsolom neked, várj egy-két napot, míg megérkezik hozzád a fejedelemasszony futára, remélem, már ma vagy holnap. Visszatérésednek olyan nagyszerűnek kell lenni, amilyen vakmerő volt távozásod. Azzal a nagy bűnössel – aki ott él melletted – azt tervezem, hogy tizenkét bírót hívok meg államunk különböző vidékeiről; majd ők ítélkeznek felette. De hogy érdeme szerint büntethessük a szörnyeteget, előbb hajbodorító papírt kell csinálnom az első ítéletből, ha ugyan megvan még valahol.

A gróf ezután még egyszer felnyitotta a levelet.

De hadd írjak egy más ügyről is: töltényeket osztattam ki két testőrszázadnak; verekedni fogok, és meg akarom érdemelni a Kegyetlen jelzőt, mellyel a liberálisok már régen megajándékoztak. Az az öreg múmia, P. tábornok, a kaszárnyában arról mert beszélni, hogy kezdjünk tárgyalni a lázongó néppel. Az utcáról írok neked; most a palotába megyek, ahová csak holttestemen át léphetnek be. Isten veled! Ha meghalok, úgy halok meg, ahogyan éltem is: bármi történt imádlak! Ne feledkezz meg arról a háromszázezer frankról, melyet nevedre helyeztem el D.-nél Lyonban.

Az a nyomorult Rassi sápadt, mint a halál, nincs parókája, el sem tudod képzelni, milyen förtelmes! A tömeg mindenáron fel akarja akasztani; nagy igazságtalanság volna: igazán megérdemelné, hogy felnégyeljék. Az én palotámba menekült, utánam szaladt az utcán; nemigen tudom, mit kezdjek vele... A fejedelmi palotába nem vihetem, mert akkor ott kitörne a lázadás. F...io majd tapasztalni fogja, mennyire szeretem! Első szavam ez volt Rassihoz: szerezze meg a monsignore del Dongo ellen hozott ítéletet, s minden másolatát, amivel rendelkezik; és mondja meg azoknak az igazságtalan bíráknak, akik ennek a lázadásnak okozói, hogy valamennyit felakasztatom, természetesen magát is, kedves barátom, ha a jövőben akár egyetlen szóval említik ezt az ítéletet, mely soha nem is létezett. Fabrizio nevében egy gránátosszázadot küldök az érsekhez. Isten veled, kedves angyalom! A palotámat biztosan felgyújtják, s én elvesztem a te gyönyörű portréidat. De most sietek a fejedelmi palotába, hogy elcsapassam az aljas P. tábornokot, aki szabadon garázdálkodik; aljasul hízeleg a népnek, ugyanúgy, ahogyan azelőtt a boldogult fejedelemnek hízelgett. Ezek a tábornokok mind halálosan félnek; azt hiszem, fővezérré neveztetem ki magamat.

A hercegné – kissé kajánul – nem keltette fel Fabriziót; a grófra gondolva egyszerre olyan lelkesedés fogta el, hogy ez az érzés már-már a szerelemhez hasonlított. „Nem tehetek okosabbat: a felesége leszek!” Ezt rögtön meg is írta neki, s a levéllel útnak indította egyik emberét. Ezen az éjszakán a szomorúságra nem jutott ideje.

Másnap déltájt egy bárkát pillantott meg a tavon, tíz evezős hasította sebesen a vizet; Fabrizio is, ő is hamarosan felismerte egyik férfin a pármai fejedelemség egyenruháját: valóban, a fejedelem futára volt, még ki sem szállt, már odakiáltotta a hercegnének:

–  A lázadást elfojtották!

A futár Mosca gróf több levelét hozta, ezenkívül egy elbűvölő levelet a fejedelemasszonytól, s V. Ranuccio Ernesto pergamenre írt rendeletét, mely Sanseverina hercegnét San Giovanni hercegnővé és az özvegy fejedelemasszony főudvarmesternőjévé nevezte ki. A hercegné kis együgyűnek hitte a fiatal, ásványtudós fejedelmet, s most azt látta, rövidke levele szellemes, s ebben a levélben szerelem is bujkál. Így kezdődött:

Hercegné, a gróf azt mondja: elégedett velem. Annyi mindenesetre igaz, hogy vele tartva rám sütöttek néhány puskát, s a lovamat is eltalálták; most, hogy látom, milyen nagyra vannak ilyen semmiséggel, komolyan szeretnék igazi csatában is részt venni, de nem az alattvalóim ellen. Mindent a grófnak köszönhetek; tábornokaim, akik még soha nem voltak harctéren, mind úgy viselkedtek, mint a nyulak; azt hiszem, ketten-hárman Bolognáig futottak. Amióta az a nagy és fájdalmas esemény az én kezembe adta a hatalmat, még egyetlen rendeletet sem írtam alá olyan örömmel, mint azt, mely magát anyám főudvarmesternőjévé nevezi ki. Eszünkbe jutott – anyámnak is meg nekem is – hogy maga egyszer mennyire megcsodálta a San Giovanni palazzetto gyönyörű kilátását, ez a kis palota valamikor Petrarcáé volt, legalábbis azt mondják. A kis birtokot anyám akarja magának ajándékozni; én nem tudtam, mit adjak magának, s mert nem mertem felajánlani mindent, ami a magáé, birodalmam hercegnőjévé tettem; nem vagyok bizonyos benne, hogy tudja-e, a Sanseverina hercegi cím római cím. Rendem nagyszalagjával tüntettem ki csodálatos érsekünket, aki olyan szilárdan kitartott, s ezt a hetvenéves emberek igazán ritkán teszik meg. Talán nem neheztel majd rám, hogy a száműzött hölgyeket mind visszahívtam. Azt mondják, ha ezentúl leírom nevemet, mindig eléje kell írnom: jóakarója; őszintén bánt, hogy így el kell pazarolnom olyasvalamit, ami csak akkor egészen igaz, ha magának írom:

Jóakarója
Ranuccio Emesto

Ki kételkedhetett volna ilyen szavak után, hogy a hercegnére a legmagasabb kegy várakozik. Mégis a gróf néhány levelében, melyek valamivel később érkeztek, a hercegné valami furcsát fedezett fel. Nem írt erről bővebben, de azt tanácsolta: néhány napig halassza még el pármai útját, s írja azt a fejedelemasszonynak, hogy beteg. De a hercegné és Fabrizio ennek ellenére rögtön ebéd után elindultak Pármába. A hercegné ugyan magának sem vallotta be, de ő azért igyekezett annyira, hogy siettesse Crescenzi márki házasságát; Fabrizio meg oly lázas örömmel utazott, amit nagynénje nevetségesnek tartott. A fiú abban reménykedett: hamarosan ismét látja Cleliát. Arra gondolt: akár akarata ellenére is megszökteti a lányt, ha másként nem tudja megakadályozni a Crescenzi-házasságot.

Nagyon vidáman utaztak mind a ketten, a hercegné és unokaöccse. A Párma előtti postaállomáson Fabrizio megállapodott rövid időre, hogy felöltse papi ruháját; rendesen csak úgy öltözött, mint aki gyászol. Amikor visszatért a hercegnéhez, nagynénje így fogadta:

–  Valami gyanúsat és megmagyarázhatatlant érzek a gróf leveleiben. Ha rám hallgatsz, itt maradsz még néhány óráig; mihelyt beszéltem a gróffal, rögtön futárt küldök hozzád.

Fabrizio csak hosszas vonakodás után hallgatott a józan tanácsra. A gróf ujjongva fogadta a hercegnét, olyan kitörő boldogsággal, mint egy tizenöt éves gyerek; a feleségének nevezte. De politikáról sokáig nem akart beszélni: amikor végre mégis visszatértek a rideg valósághoz, ezt mondta:

–  Nagyon jól tetted, hogy nem engedted Fabriziót hivatalosan megérkezni; itt benne vagyunk a legnagyobb reakcióban. Kitalálnád-e, kit rendelt mellém a fejedelem igazságügy-miniszternek? Rassit, drágám! Rassit, akivel azokban a forró napokban úgy bántam, mint egy csirkefogóval; aminthogy az is! Erről jut eszembe, hogy itt mindent elhallgatnak, ami történt. Ha lapunkat olvasod, majd megtudod, hogy a fellegvár egyik tisztviselője, bizonyos Barbone, lebukott egy kocsiról és meghalt. Az a hatvan-egynéhány gazember, akit lelövettem, amikor megtámadták a parkban a fejedelem szobrát, mind kitűnően érzi magát, most éppen utazgatnak. Zurla gróf, a belügyminiszter, maga ment el ezeknek a nyomorult hősöknek a lakására, és mindenhol tizenöt zecchinót adott a családnak vagy a barátoknak, rájuk kiáltva, hogy azt kell mondani: a halott elutazott. És szigorúan megfenyegette a családot, azonnal börtönbe kerülnek, ha sejtetni merik, hogy a megboldogultakat megölték. Saját minisztériumomból, a külügyből, egy tisztviselő azzal a megbízással utazott Milánóba és Torinóba, hogy megegyezzék az ottani újságírókkal: ne írják meg a szerencsétlen eseményt. Ez a szentesített kifejezés! A külügyi tisztviselőnek el kell utaznia Párizsba és Londonba is, hogy minden napilapban félhivatalosan megcáfolja mindazt, amit az itteni zavargásokból esetleg megírtak. Egy másik tisztviselőnk Bolognába és Firenzébe ment. Minderre én csak vállat vontam.

Majd ezt mondta:

–  Milyen mulatságos, hogy ilyen korú ember, mint én, őszintén lelkesedtem abban a percben, amikor a testőrökhöz beszéltem, s letéptem a hitvány P. tábornok vállrojtját. Abban a pillanatban habozás nélkül életemet adtam volna a fejedelemért; most már tudom, hogy ostoba vég lett volna. Ma a fejedelem, ez a derék fiatalember, száz tallért megadna, ha betegágyban meghalnék. Még nem meri a lemondásomat kérni, de csak a legritkábban tárgyalunk; írásbeli jelentéseket küldhetek csak neki, egész sereget, ahogyan a meghalt fejedelemmel is tettem, Fabrizio bebörtönzése után. Igaz, nem készíthettem hajbodorító papírt a Fabrizio ellen hozott ítéletből; s igen egyszerű az oka: az a bitang Rassi nem adta ki az ítéletet. Tehát nagyon jól tetted, hogy nem engedted Fabriziót hivatalosan megérkezni. Az ítélet még mindig végrehajtható; bár nem hiszem, hogy Rassi ma le merné tartóztatni unokaöcsénket; de lehetséges, hogy két hét múlva már elég bátor lesz hozzá. Ha Fabrizio mindenáron be akar jönni a városba, lakjon nálam!

–  De hát mi történt? Mi történt itt? – kiáltott fel a hercegné elámulva.

–  Elhitették a fejedelemmel, hogy diktátor akarok lenni, a haza megmentője, s őt úgy akarom vezetni, akár egy gyereket! S van még súlyosabb is; állítólag azt a végzetes szót mondtam róla: az a gyerek! Talán mondtam is; nagyon lángoltam aznap, például bátor férfinak tartottam őt, mert nem félt túlságosan, amikor életében először lövöldöztek körülötte. Valójában eszes; jobb modorú is, mint az apja, szóval nem ismételhetem elégszer: tulajdonképpen tisztességes és jó. De őszinte fiatal szíve megborzad, ha valamilyen gazságot említek előtte; azt hiszi, éppen az az ember sötét lelkű, aki ilyen dolgokat lát: sohasem szabad elfelejtenünk, hogyan nevelték őt!...

–  Magának kellett volna gondolnia rá, hogy egy napon ő kerül a trónra; értelmes embert kellett volna helyezni melléje!

–  Hát először is itt van Condillac abbé példája, akit elődöm, Felino márki hívott ide, s az abbé tanítványából az ostobák királya lett. Állandóan csak körmeneteken vett részt, s 1796-ban nem tudott megfelelően tárgyalni Bonaparte tábornokkal, aki megháromszorozhatta volna birodalma területét. Másodszor meg: sohasem hittem, hogy egyfolytában tíz évig miniszter leszek. Most, hogy mindenből kiábrándultam, immár egy hónapja, össze akarok szedni egymilliót, mielőtt itthagynám ezt a bolond zűrzavart, melyben rendet teremtettem. Ha én nem vagyok, Párma két hónap múlva köztársaság, s költőnk, Ferrante Palla a diktátora.

Palla nevére a hercegné elpirult; a gróf nem tudott semmit.

–  A XVIII. század ismert monarchikus államformájához térünk majd vissza: a gyóntatóhoz és a szeretőhöz. A fejedelem lelke mélyén csak az ásványtant kedveli, s talán még magát, kedves hercegné. Amióta uralkodik, komornyikja (akinek bátyját kilenchavi szolgálat után most neveztettem ki kapitánnyá) telebeszélte a fejét, hogy neki mindenki másnál boldogabbnak kell lennie, mert arcmása rákerül majd a tallérokra. Gyönyörű elképzelés, melyből csak unalom sarjadhat.

Folytatta:

–  Most azután az unalom ellen egy szárnysegédre volna szüksége. Nos hát, ha felajánlaná nekem azt a sokat emlegetett milliót, melyre szükségünk volna, hogy jól élhessünk Nápolyban vagy Párizsban, akkor sem volna kedvem rá, hogy unalmát gyógyítgassam, s naponta négy-öt órát töltsek őfelségével. Különben pedig, mivel én vagyok az okosabbik, egy hónap múlva már veszélyes szörnyetegnek tartana úgyis.

Elgondolkodott:

–  A boldogult fejedelem gonosz volt és irigy, de háborúkat indított, és hadseregeket vezényelt, s ez valamilyen biztonságot lopott belé; valahogy mégis fejedelmi anyagból volt, és én jó vagy rossz minisztere lehettem. E mellett a becsületes fiú mellett, aki ártatlan és tisztességes, cselszövővé kell válnom. Versenghetek a palota legutolsó kis nőstényeivel, és alul fogok maradni, mert száz fontos részlet nem érdekel. Például: három nappal ezelőtt az egyik asszony, aki minden reggel szétosztja a fehér törülközőket az egyes lakosztályokban, azt eszelte ki, hogy elveszíti a fejedelem egyik angol íróasztalának kulcsát. Erre őfelsége nem volt hajlandó azokkal az ügyekkel foglalkozni, melyeknek iratai abban az íróasztalban voltak; természetesen húsz frankért ki lehet emeltetni a hátsó deszkákat, vagy álkulcsot lehet használni; V. Ranuccio Ernesto kijelentette: ezzel rosszra oktatná az udvari lakatost.

Folytatta:

–  Mostanáig nem tudott egyfolytában három napig kitartani valamilyen elhatározása mellett. Ha gazdag márkinak születik, ez a fiatal fejedelem udvarának legértékesebb embere lett volna, olyasféle ember, amilyen XVI. Lajos volt. De jámbor gyerekességével hogyan tud majd védekezni a sok, ravasz kelepce ellen? A maga ellenségének, Raversi márkinénak szalonja máris erősebb, mint bármikor. Felfedezték, hogy én, aki a népre lövettem, aki elszántam magam rá, hogy akár háromezer embert megöletek, de nem engedem megsérteni annak a fejedelemnek a szobrát, aki az uralkodóm volt, én, igen, én vad liberális vagyok, alkotmánytervezetet akartam aláíratni a fejedelemmel, s még száz ilyen őrültséggel rágalmaznak! Annyit fecsegnek a köztársaságról: az őrültek meghiúsítják, hogy élvezhessük a legkellemesebb monarchiát!... Tehát, asszonyom, a mai liberális pártban, melynek vezetője lettem ellenségeim jóvoltából, maga az egyetlen, akiről a fejedelem nem nyilatkozott kedvezőtlenül; az érsek teljesen kegyvesztett lett, mert mindvégig tisztességes maradt, és józanul nyilatkozott arról, amit én azon a szerencsétlen napon tettem.

S még hozzátette:

–  Az után a nap után, amit akkor még nem neveztek szerencsétlennek, amikor még igaz volt, hogy a nép fellázadt, a fejedelem azt mondta az érseknek, hogy herceggé emel, nehogy magának kisebb címe legyen, ha feleségül veszem. Ma, azt hiszem, Rassit teszi meg gróffá, Rassit, akinek én szereztem meg a nemességet, amikor eladta nekem a boldogult fejedelem titkait. És ha ez a kinevezés valóban megtörténik, engem szomorú tökfilkónak fognak tartani.

–  És a szegény fiatal fejedelem elmerül a pocsolyában! – mondta a hercegné.

–  Természetesen! De valójában ő az úr, s ez két héten belül lesimít róla mindent, ami nevetséges. Így hát, drága hercegné, tegyünk úgy, mint a trikk-trakk játékban: lépjünk le!

–  De szegények leszünk ám!

–  Tulajdonképpen sem maga, sem én nem kívánjuk a nagy gazdagságot. Ha Nápolyban a San Carlo egyik páholyában ad nekem egy széket, s ezenkívül kapok még egy lovat is, több vagyok, mint elégedett; magának vagy nekem sohasem az a csekélység ad rangot, hogy mennyi a pénzünk, hanem az, hogy kiváló emberek milyen örömmel jönnek el egy csésze teát meginni nálunk.

–  És mi történt volna akkor – kezdte újra a hercegné – ha azon a szerencsétlen napon maga félrehúzódik, amit remélem, a jövőben meg is tesz.

–  A katonák barátkoztak volna a néppel, három napig öltek és gyújtogattak volna (mert száz év kell még ahhoz, hogy nálunk a köztársaság ne legyen valamilyen őrültség), majd két hétig fosztogattak volna, míg azután két-három idegen ezred véget nem vetett volna az egésznek. Ferrante Palla ott volt a nép közt, vakmerően és lángolva, mint mindig, akadt legalább tucatnyi barátja, aki ugyanúgy viselkedett, mint ő: ebből majd Rassi gyönyörű összeesküvést sző. Annyi bizonyos, hogy valószínűtlenül rongyos ruhában tele marokkal szórta az aranyakat.

A sok új hírtől felvillanyozva a hercegné a fejedelemasszonyhoz sietett, hogy köszönetet mondjon.

Amikor belépett a fejedelemasszonyhoz, a ruhatár gondozásával megbízott udvarhölgy átadta neki azt a kis aranykulcsot, melyet az övre tűzve szokás viselni, s mely a legnagyobb rangot jelzi a palotának abban a részében, ahol a fejedelemasszony parancsol. Clara-Paolina sietve távozásra szólított fel mindenkit. Amikor kettesben maradt barátnőjével, néhány percig állhatatosan félszavakkal igyekezett megértetni magát. A hercegné sehogyan sem tudta megfejteni, mit jelent ez, s csak nagyon óvatosan felelgetett. Végre a fejedelemasszony zokogni kezdett, átölelte a hercegnét és felkiáltott:

–  Hát megint kezdődik a szenvedésem! A fiam még rosszabbul bánik majd velem, mint az apja!

A hercegné hevesen közbevágott:

–  Azt nem engedem meg! De ehhez arra van szükségem, hogy felséges asszonyom elfogadja hódolatteljes hálámat és mély tiszteletemet.

–  Mire gondol? – kiáltott fel a fejedelemasszony nyugtalanul; attól félt, hogy a hercegné máris lemond.

–  Mire? Valahányszor felséged megengedi nekem, hogy jobb felé fordítsam ennek a kínai porcelán törpének remegő állát itt, a kandallón, arra is engedélyt ad: őszintén kimondhatok mindent.

–  Ez az egész, drága hercegné? – sóhajtotta felszabadultan Clara-Paolina. Felállt, s maga állította a megfelelő helyzetbe a kis kínai figurát. – Beszéljen teljesen őszintén, kedves főudvarmesternőm! – mondta elbűvölő kedvességgel.

–  Felséges asszonyom – kezdte a hercegné – felséged tisztán látja a helyzetet: mind a ketten a legnagyobb veszélybe kerültünk. A Fabrizio ellen hozott ítéletet nem vonták vissza, tehát amelyik napon meg akarnak tőlem szabadulni, s felségedet sérteni akarják, Fabriziót ismét lecsukják. Még sohasem voltunk ilyen rossz helyzetben. Ami engem illet: én felesége leszek a grófnak, s letelepszünk Nápolyban vagy Párizsban. Az a legfrissebb hálátlanság, mely éppen most érte Mosca grófot, egészen elkedvetlenítette és eltávolította őt a politikától, s ha nem gondolnék felséged érdekeire, azt tanácsolnám a grófnak, csak abban az esetben tartson ki ebben a zűrzavarban, ha a fejedelem óriási összeget ad neki. Engedje meg, felséges asszonyom, hadd világosítsam fel: a grófnak százharmincezer frankja volt, amikor kezébe vette itt az államügyeket, és még mindig alig rendelkezik húszezer livre évjáradékkal. Hiába sürgettem már régen, törődjék a vagyonával is. Míg azután most, nem voltam itt, leleplezte és kitette a fejedelem nagy bérlőit, akik gazemberek voltak; más gazemberekkel helyettesítette őket, akiktől nyolcszázezer frankot kapott.

–  Ez igaz? – kiáltott a fejedelemasszony csodálkozva. – Istenem, ez nagyon bánt!

–  Felséges asszonyom – nézett rá a hercegné hideg nyugalommal – visszafordítsam balra a törpe állát?

–  Ó, nem, nem!... De rosszul esik hallanom, hogy egy jellemes embernek, mint a gróf, kell az ilyen nyereség.

–  Ha nem lopott volna, minden tisztességes ember lenézné.

–  Istenem, így volna?

A hercegné rögtön felelt:

–  Felséges asszonyom, az egyetlen kivétel barátom, Crescenzi márki, akinek háromszázezer vagy négyszázezer livre a jövedelme; rajta kívül itt mindenki más lop! És miért ne lopnának abban az országban, ahol a legnagyobb szolgálatokért sem hálásak egy hónapnál tovább? A kegyvesztést egyetlen kézzelfogható dolog éli túl: a pénz. Szörnyű igazságokat fogok mondani, felséges asszonyom!

–  Csak mondja, megengedem! – A fejedelemasszony mélyet sóhajtott. – De nem titkolom: kegyetlenül kellemetlenek.

–  Figyeljen hát, felséges asszonyom! Őfelsége, a fia, kifogástalanul becsületes férfi, és mégis sokkal szerencsétlenebbé teheti felségedet, mint az apja; a boldogult fejedelem körülbelül olyan volt, mint mindenki. Mostani uralkodónkról nem tudhatjuk, hogy három napig ugyanazt akarja-e, tehát ha biztosak akarunk lenni felőle, szünet nélkül vele kell lennünk, s meg kell akadályoznunk, hogy bárkivel beszéljen. Ezt az igazságot azonban nem nehéz felfedezni, és az új ultra-párt, melyet két eszes lény vezet, Rassi és Raversi márkiné, igyekezni fog a fejedelemnek szeretőt szállítani. Ennek a hölgynek megengedik majd, hogy meggazdagodjék, és néhány kisebb állást is kioszthat; de neki viszont szállítania kell a pártnak a fejedelem nem változó akaratát.

Folytatta:

–  Ahhoz, hogy biztosan megállhassak felséged udvarában, el kell érnem azt, hogy Rassit leköpjék és száműzzék; ezenkívül azt kívánom, hogy Fabrizio felett a legtisztességesebb bírák ítélkezzenek, a legtisztességesebbek, akiket csak a pármai fejedelemségben találunk; ha ezek a bírák elismerik, hogy Fabrizio ártatlan, és én remélem, hogy így lesz, könnyen teljesíthető érsekünk kívánsága: Fabrizio legyen érseki helynök, s később az utóda. Ha mindezt nem sikerül elérnem, mi a gróffal visszavonulunk; akkor, távozóban, ezt a tanácsot adom felségednek: soha ne bocsásson meg Rassinak, és soha ne hagyja el fia fejedelemségét. Ha a közelben marad, ez a jó fiú nem okozhat komoly bajt felségednek.

–  Kellő figyelemmel követtem gondolatait – felelte a fejedelemasszony mosolyogva. – Tehát nekem kellene a fiam számára szeretőt keresnem.

–  Nem, felséges asszonyom. De mindenekelőtt arról gondoskodjék, hogy csak felséged szalonjaiban érezze jól magát.

Így beszélgettek még sokáig; s mintha hályog hullt volna le a gyanútlan és okos fejedelemasszony szeméről.

A hercegné egyik futára hírül vitte Fabriziónak, hogy titokban bejöhet a városba. Nem ismerhette meg senki: parasztnak öltözve élt egy gesztenyeárus fabódéjában, mely ott állt a fellegvár kapujával szemben, a sétány fái alatt.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

A hercegné elragadó estélyeket rendezett a fejedelmi palotában, s itt még soha nem pezsgett ilyen vidám élet. Ez az asszony soha nem volt vonzóbb, mint ezen a télen, pedig száz veszély leselkedett rá; de a fenyegető hónapokban kétszer sem történt meg vele, hogy komolyabban bánkódott volna Fabrizio érzelmeinek változásán. A fiatal uralkodó mindig nagyon korán érkezett anyja kellemes estélyeire, és a fejedelemasszony mindig figyelmeztette:

–  Ugyan menjen már, s foglalkozzék az országával! Fogadnék, hogy íróasztalán legalább húsz jelentés várja döntését, egy igent vagy nemet; nem akarom, hogy Európa megvádolhassa: semmittevő fejedelmet faragok magából, s én kívánok uralkodni.

Ezek a megjegyzések azért voltak csak kellemetlenek, hogy mindig a legrosszabb pillanatban hangzottak el, vagyis akkor, ha őfelsége – legyőzve félénkségét – részt vett valamilyen találós játékban, s nagyon jól érezte magát. Hetenként kétszer kirándulásokat rendeztek, amikor a fejedelemasszony a legszebb polgárasszonyokat is fogadta, azzal az indoklással, hogy az új uralkodónak meg kell szereznie a nép szeretetét. A hercegné, a jókedvű udvar lelke, azt remélte, hogy a szép polgárasszonyok, akik mind halálos irigységgel nézték a polgári Rassi óriási szerencséjét, el-elmondanak a miniszter számtalan gazságából egynéhányat. És a fejedelem gyerekes vágyai közé tartozott az is, hogy erkölcsös kormánya legyen.

Rassi sokkal okosabb volt, semhogy ne érezte volna: milyen veszélyesek rá a fejedelemasszony udvarának ragyogó estélyei, melyeket ellensége rendez. Nem, semmiképpen nem akarta átadni Mosca grófnak a Fabrizio ellen hozott törvényes ítéletet; tehát vagy a hercegnének kellett eltűnnie az udvarból, vagy neki.

A forradalom napján, melynek létét ma tagadni illett, a népnek pénzt osztottak. Rassi ebből indult ki: kopottabban öltözött, mint máskor; bekopogtatott Párma legnyomorúságosabb házaiba, és órákat töltött itt, rendszeresen beszélgetve a szegénynegyedek lakóival. Fáradságát megjutalmazta a sors: két hetét töltötte így, s ekkor már biztosan tudta, hogy a felkelés titkos vezére Ferrante Palla volt, sőt azt is, hogy ez az ember, aki nagy költőkhöz illően egész életében szegény volt, nyolc-tíz gyémántot adatott el Genovában.

Többek közt öt olyan drágakőről beszéltek, melyek negyvenezer franknál is többet értek, s ezt az öt követ tíz nappal a fejedelem halála előtt eladták harmincötezer frankért, mert – amint mondták – kellett a pénz.

Amikor mindezt apróra felfedezte, elképzelhetjük: az igazságügyminiszter felujjongott. Naponta tapasztalhatta, hogy az özvegy fejedelemasszony udvarában állandóan gúnyolódnak rajta, s még a fiatal fejedelem is, mialatt hivatalos ügyekről tárgyalt vele, az ifjúság gondtalanságával gyakran szemébe nevet. El kell mondanunk, hogy Rassinak különlegesen közönséges szokásai voltak. Például, ha a beszélgetés érdekelte, egyik lábát átvetette a másikon, s megmarkolta a cipőjét; ha a beszélgetés még érdekesebbé vált, vörös pamutzsebkendőjét kiterítette a combjára; és még hosszú ideig tarthatna ez a felsorolás. A fejedelem jókat nevetett egy nagyon csinos polgárasszonyka mókáin, aki nagyon jól tudta, milyen szép vonalú lába van, s minduntalan eljátszotta az igazságügy-miniszternek ezt a finom mozdulatát.

Rassi rendkívüli kihallgatást kért a fejedelemtől.

–  Adna-e felséged százezer frankot, hogy megtudja az igazságot: milyen módon halt meg felséges apja? Ennyi pénzből igazságszolgáltatásunk el tudná csípni a bűnösöket... ha vannak bűnösök.

Könnyű volt kitalálni, mit válaszol a fejedelem.

Nem sokkal ezután Cecchina jelentette a hercegnének, hogy nagy pénzt ajánlottak neki, ha megengedi, hogy úrnője gyémántjait egy aranyműves megvizsgálhassa; ő felháborodottan megtagadta. A hercegné megszidta, miért tagadta meg; és egy hét múlva Cecchinának voltak már megmutatható gyémántjai. A drágakövek bemutatására kitűzött napon Mosca gróf két megbízható embert állított Párma minden aranyművese mellé, s éjfélkor már közölte is a hercegnével, hogy a kíváncsi aranyműves senki más, mint Rassi bátyja. A hercegné nagyon vidám volt ezen az estén (egy commedia dell’artét játszottak a palotában, azaz mindegyik szereplő maga rögtönözte mondanivalóját játék közben, csupán a komédia vázlatát mondták el a színfalak mögött). Maga a hercegné is játszott egy szerepet, s a komédiában Baldi gróf volt a szerelmese, a nézők között ülő Raversi márkiné régi barátja. A fejedelem, a legfélénkebb férfi államában, de különben szép fiú és érzékeny szív, feszülten figyelte Baldi grófot: a második előadáson ő akarta szerepét játszani.

–  Csak pillanataim vannak! – magyarázta a hercegné a grófnak. – A második felvonás első jelenetében szerepelek: addig menjünk át a testőrök szobájába.

És ott, húsz testőr előtt, akik mind kíváncsian figyelték a beszélgető miniszterelnököt és a főudvarmesternőt, a hercegné nevetve fordult barátjához:

–  Maga mindig összeszid, ha feleslegesen fecsegek el titkokat. V. Ernestónk nekem köszönheti, hogy fejedelem lett; bosszút kellett állnom Fabrizio miatt, akit akkor sokkal jobban szerettem, mint ma, bár akkor is egészen ártatlanul. Jól tudom, maga nem hisz ebben az ártatlanságban, de hát nem fontos, ha már a bűneimmel együtt is szeret. No de most hallgassa meg egy igazi bűnömet: minden gyémántomat odaajándékoztam egy nagyon érdekes félőrültnek, Ferrante Pallának; még meg is csókoltam őt azért, hogy végezzen azzal az emberrel, aki meg akarta mérgeztetni Fabriziót. Mondja, mi ebben a rossz?

A gróf kissé megdöbbent.

–  Hát így szerezte a pénzt Ferrante a felkeléshez? És maga ezt a testőrök termében mondja el nekem?

–  Mert nagyon kell sietnem; és Rassi már nyomon van. Igaz, hogy én sohasem beszéltem felkelésről, mert utálom a jakobinusokat. Gondolkozzék ezen, és előadás után mondja el véleményét.

–  Máris megmondom, hogy magába kell bolondítania a fejedelmet... de mértéktartóan!

A hercegnét a színpadra szólították, és elfutott.

Néhány nap múlva a hercegné nevetségesen nagy levelet kapott; egy régi szobalányának nevét írták a levél alá; a lány azt kérte, alkalmazzák az udvarnál, de a hercegné rögtön észrevette, hogy sem az írás, sem a stílus nem azé a lányé. Amikor szétnyitotta a levelet, hogy a másik oldalra térjen, a Madonnának egy csodálatos kis képe hullt a lábához, egy régi könyv nyomtatott lapjába burkoltan. Rápillantott a képre, s ekkor szemébe ötlött néhány sor is arról a nyomtatott könyvoldalról. A hercegné felragyogott, mert éppen a következő mondatokat olvasta:

A néptribun száz frankot tartott meg magának havonta, semmivel sem többet. A pénzzel a szent tüzet akarta föléleszteni az önzéstől megkeményedett lelkekben. A róka a nyomomban jár, ezért nem próbáltam alkalmat találni, hogy még egyszer, utoljára lássam az imádott lényt. Megmagyaráztam magamnak: ő nem szereti a köztársaságot; ő, akinek szelleme annyira fölöttem áll, mint varázsa és szépsége. Különben is, hogyan teremtsünk köztársaságot, köztársaságiak nélkül? Tévedtem vajon? Hat hónap múlva, mikroszkóppal a kezemben, gyalog bejárom Amerika kisvárosait, s megtudom, szeressem-e még azt, ami a maga egyetlen vetélytársa szívemben. Ha megkapja levelemet, báróné, és ha avatatlan szem nem olvasta a levelet maga előtt, töressen derékba egy fiatal kőrisfát húszlépésnyire attól a helytől, ahol először mertem megszólítani. Feleletül én elások egy ládikát a kertben, a nagy puszpángfa alatt, melyre egyszer, az én boldog napjaimban, maga ránézett, s abban a ládikában olyan dolgok lesznek, amiért vád érheti a velem egyformán gondolkodókat. Természetesen nem írtam volna, ha a róka nem járna a nyomomban, és nem érhetné el az égi lényt is; a puszpángfát két hét múlva kell megnézni.

„Rendelkezésére áll valamelyik nyomda! – gondolkodott el a hercegné. – Tehát hamarosan megjelenik egy szonettciklusa; isten tudja, minek fog ott nevezni?”

...Kacér kedve egy kísérletre biztatta a hercegnét; egy hétig azt mondta, beteg, s az udvarnál szüneteltek a kedves estélyek. A fejedelemasszonyt erősen sértette mindaz, amit özvegysége első percétől a fia miatt tennie kellett, mert félt tőle; ezt a hetet zárdába vonulva töltötte, a mellett a templom mellett, ahová a meghalt fejedelmet temették. Az estélyek elmaradása mérhetetlenül sok szabad időhöz juttatta a fejedelmet, és erősen megtépázta az igazságügy-miniszter tekintélyét. V. Ranuccio Ernesto megértette, milyen unalom fenyegetné, ha a hercegné elhagyná az udvart vagy ha visszavonulna, s nem árasztaná szét jókedvét. Egy hét múlva ismét pezsegni kezdtek az estélyek, és a fejedelmet egyre jobban érdekelte a commedia dell’arte művészete. Mindenképpen szerepet akart vállalni, de nem merte elárulni, mire vágyik. Egy nap – erősen elpirulva – megszólította a hercegnét:

–  Miért ne játszhatnék én is?

–  Itt valamennyien felséged rendelkezésére állunk; ha kegyesen megparancsolja: elkészíttetem a komédia vázlatát, és felséged szerepének minden ragyogó jelenetét velem játssza majd, s mert az első napokon mindenki bizonytalan kissé, ha felséged hajlandó figyelni rám, én majd súgom, mit kell felelnie.

S mindent elintézett a legügyesebben. A nagyon félénk, fiatal fejedelem szégyellte, hogy ilyen félénk; a hercegné pedig gondosan vigyázott arra, hogy ez a vele született félénkség meg ne sérüljön, s a fiatal uralkodó egészen meghatódott.

Első fellépésének napján az előadás félórával korábban kezdődött, mint máskor; amikor átmentek a színházterembe, a szalonban meg csak nyolc-tíz idősebb asszony ült. Ezeket nemigen tisztelte a fejedelem; s különben is Münchenben, s még igazi monarchikus szellemben nevelték őket: ezek az asszonyok mindig tapsoltak. A hercegné ma megtette, amire főudvarmesternői méltósága felhatalmazta: kulccsal lezárta az ajtót, melyen az udvaroncok serege beléphetett az előadásra. A fejedelem irodalmilag képzett volt, megjelenése jó: első jeleneteit ügyesen, sikeresen megúszta. Értelmesen hangsúlyozta mondatait, melyeket a hercegné tekintetéből olvasott ki, s a hercegné időnként halkan súgott is neki. Végül egy olyan pillanatban, amikor a kisszámú közönség éppen forrón tapsolt, a hercegné jelt adott: felnyitották a díszajtót, s a színháztermet egy perc alatt megtöltötték az udvar szép női, akiknek tetszett a fejedelem kedves alakja és boldog arca, s mind tapsolni kezdtek: a fejedelem elpirult örömében. A hercegnébe szerelmes férfi szerepét játszotta. Már nem kellett súgni a szavait, inkább arra kellett kérni: fogja rövidebbre jeleneteit. A fejedelem oly lelkesen áradozott szerelméről, hogy gyakran zavarba hozta társnőjét; ötperces tirádákat vágott ki. A hercegné nem volt olyan vakítóan szép, mint tavaly: Fabrizio fogsága s még inkább a Lago Maggiore mellett töltött idő, amikor Fabrizio oly komoly és hallgatag lett, tíz évvel öregítette a szép Ginát. Vonásai élesek lettek, több szellemet és kevesebb fiatalságot sugároztak.

Arcán ritkán csillogott az ifjúság derűje; de színpadon, kifestve s a színésznőket segítő más fogásokkal még mindig ő volt az udvar legszebb asszonya. A fejedelem szenvedélyesen elszavalt tirádái felkeltették az udvaroncok érdeklődését; ezen az estén mind azt gondolták: íme, az új uralkodó Balbija! A gróf lázadozott magában. Előadás után a hercegné az egész udvar előtt ezt mondta a fejedelemnek:

–  Felséged túlságosan jól játszik; azt fogják mondani, hogy szerelmes egy harmincnyolc éves asszonyba; még elrontja házasságomat a gróffal. Így én nem játszom többé felségeddel, hacsak meg nem ígéri: ezentúl csupán olyan szavakat mond nekem, amilyenekkel egy tiszteletre méltó korú hölgyhöz közelednék, például Raversi márkinéhoz.

A komédiát még háromszor eljátszották: a fejedelem rettenetesen boldog volt; de egy este nagyon nyomottan jelent meg.

–  Lehet, hogy tévedek – fordult a főudvarmesternő uralkodónőjéhez – de úgy érzem, Rassi tervez valamit ellenünk. Azt tanácsolnám felségednek, jelentsen be holnapra egy előadást; a fejedelem rosszul fog játszani, és kétségbeesésében elárul valamit.

A fejedelem valóban nagyon rosszul játszott; alig hallották őt, s a mondatait sehogyan sem tudta befejezni. Az első felvonás végén majdnem sírt; a hercegné a közelében állt, de hideg volt s mozdulatlan. A fejedelem – amikor egy pillanatra kettesben maradt vele a művész-szobában – behúzta az ajtót.

–  Nem tudom eljátszani a második és harmadik felvonást! Nem akarom, semmiképpen nem akarom, hogy elnézésből tapsoljanak nekem! Ez a ma esti taps megfájdította a szívemet. Adjon tanácsot, mit tegyünk?

–  Én kimegyek a színpadra, mélyen meghajolok a fejedelemasszony előtt, azután a közönség előtt, mint az igazi színházigazgatók, s bejelentem, hogy a művész, aki Lelio szerepét játssza, hirtelen rosszul lett, s az előadást néhány zeneszámmal fejezzük be. Rusca gróf és a kicsi Ghisolfi ujjongani fog, hogy ennek a fényes társaságnak bemutathatják éles kis hangjukat.

A fejedelem megragadta a hercegné kezét, és rajongva kezet csókolt.

–  Miért nem férfi maga? Ma este jó tanácsot adhatna nekem! Rassi éppen most tett le az íróasztalomra száznyolcvanhét tanúvallomást, melyek leleplezik apám állítólagos gyilkosait. A vallomásokhoz kétszáz oldalas vádiratot is csatolt; ezt mind el kell olvasnom! És ráadásul megígértem, hogy a grófnak nem mondok el semmit. Mindez elkerülhetetlenül kivégzésekhez vezet! Máris azt akarja, hogy raboltassam el Ferrante Pallát, aki most Franciaországban él, Antibes közelében; Ferrante Pallát, a nagy költőt, akit annyira csodálok! Poncet néven él ott.

–  Ha felakasztat egy liberálist, attól a naptól kezdve Rassit vaslánc köti a miniszteri székhez, s ő éppen ezt akarja. És felséged többé nem jelentheti be két órával előbb, hogy sétálni indul. Én nem szólok sem a felséges asszonynak, sem a grófnak, milyen szorongás szakadt ki felségedből! De miután esküm kötelez, hogy a fejedelemasszony előtt nem lehet titkom, boldog lennék, ha felséged az édesanyjának is elmondaná, amit most elárult nekem.

Ez a gondolat elterelte a fejedelem figyelmét a bukott színész fájdalmáról.

–  Helyes, értesítse anyámat: a nagy dolgozószobájában várom.

A fejedelem távozott a színfalak mögül, átvágott a szalonon, mely a színházteremhez vezetett, kemény tekintettel elzavarta főkamarását és a szolgálattevő szárnysegédet, akik a nyomába szegődtek; a fejedelemasszony is sietve otthagyta az előadást. A nagy dolgozószobában a főudvarmesternő mély bókkal köszöntötte az anyát és fiát, és magukra hagyta őket. Elképzelhetjük, milyen izgatott lett az udvar: ezek a fordulatok varázsolják oly szórakoztatóvá az udvari életet. Egy óra sem telt el, s maga a fejedelem jelent meg a dolgozószoba ajtajában: a hercegnét szólította. A fejedelemasszony sírt, fiának arca egészen elváltozott.

„Két gyenge ember, akinek rosszkedve van – gondolta a főudvarmesternő – s most keresik az okot, hogy valakire megharagudhassanak.” Anya és fia először egymás szavába vágtak, hogy a hercegnének elmondják a részleteket, ő pedig gondosan ügyelt, hogy válaszaiban el ne árulja, mit gondol. Két, halálosan hosszú óra alatt a fárasztó jelenet három szereplője egyetlen pillanat alatt sem lépett ki most vázolt szerepéből. A fejedelem maga ment a két hatalmas irattáskáért, melyeket Rassi az íróasztalára helyezett; amikor kilépett anyja nagy dolgozószobájából, látta, hogy az egész udvar ott várakozik.

–  Ugyan, menjenek már innen! Ne zavarjanak! – kiáltotta nagyon udvariatlanul; így még sohasem beszélt.

A fejedelem nem akarta, hogy lássák, amint maga viszi a két irattáskát – egy fejedelem ne vigyen semmit! Az udvaroncok egyetlen pillanat alatt eltűntek. Visszajövet a fejedelem már csak az inasokkal találkozott, a gyertyákat oltogatták; tombolva zavarta szét őket, ugyanígy a szerencsétlen Fontanát is, a szolgálattévő szárnysegédet, aki elég ügyefogyott volt, s buzgalomból ott maradt.

–  Ma este mindenki kötelességének tartja, hogy próbára tegye a türelmemet! – mondta rosszkedvűen a hercegnének, amikor belépett a dolgozószobájába. Tudta, milyen eszes asszony, s dühítette, amiért nyilván makacsságból nem akart elsőnek véleményt mondani. A hercegné viszont eltökélte, hogy egy szót sem szól addig, amíg egészen határozottan nem kérik véleményét. Még jó félóra telt el, amíg a fejedelem, akiben megvolt méltóságának tudata, elszánta magát, hogy kimondja:

–  De asszonyom, maga még semmit sem mondott!

–  Azért vagyok itt, hogy a fejedelemasszonyt szolgáljam, s azonnal elfelejtsem, amit előttem beszélnek.

–  Akkor hát, asszonyom – felelte a fejedelem erősen elpirulva – megparancsolom: rögtön mondja el a véleményét!

–  A bűnt meg kell büntetni, hogy ne ismétlődjék. Megmérgezték-e a fejedelmet? Ezt igazán nem tudhatjuk. A jakobinusok mérgezték volna meg? Ezt szeretné Rassi bizonyítani, mert akkor örökre nélkülözhetetlen eszköze marad felségednek. Ebben az esetben felségednek, aki most kezdi uralkodását, sok ilyen estéje lesz, mint a mai. Alattvalói mind azt mondják, s ez teljesen igaz is, hogy felséged alapjában jó; amíg fel nem akasztat néhány liberálist, ilyen is marad a híre, és bizonyára senki nem fog arra gondolni, hogy megmérgezze.

–  Amit mondani akar, félreérthetetlen! – szólalt meg rosszkedvűen a fejedelemasszony. – Nem akarja, hogy megbüntessék férjem gyilkosait!

–  Bizonyára gyengéd barátság fűz hozzájuk, asszonyom.

A hercegné megértette a fejedelem tekintetét; azt hiszi: ő is, meg az anyja is elő szeretnék írni, mit tegyen, ebben tökéletesen megegyeznek. A két asszony néhány gyors, éles mondatot váltott, majd a hercegné kijelentette: többé egyetlen szót sem szól, s elhatározásához hű maradt. De a fejedelem, miután hosszan tárgyalt anyjával, ismét a hercegnére parancsolt: mondja el véleményét.

–  Esküszöm felségteknek, hogy ezt nem teszem meg!

–  Milyen gyerekesség! – kiáltotta a fejedelem.

–  Kérem, beszéljen, hercegné! – szólt méltósággal a fejedelemasszony.

–  Tisztelettel kérem, mentsen fel ez alól, felséges asszonyom! – A hercegné most a fejedelemhez fordult. – Hanem felséged tökéletesen olvas franciául: nem olvasná fel nekünk La Fontaine egyik meséjét, hogy izgatottságunk csillapodjék?

A fejedelemasszony elég szemtelennek érezte ezt a nekünk szót; de arcán egyszerre csodálkozás és derű áradt el, amikor főudvarmesternője a legnagyobb nyugalommal megindult, kinyitotta a könyvszekrényt, s visszatért La Fontaine Meséi-nek egyik kötetével; néhány pillanatig lapozott a könyvben, majd a fejedelemnek nyújtotta.

–  Nagyon kérem felségedet, olvassa végig a mesét.

A KERTÉSZ MEG A VÁRURA

Egy fél-parasztnak, aki Kertész
S félig polgár, a faluja
Szélén volt egy bekerített és
Elég szép kertje, jól megművelt birtoka.
A telket mindenütt élősövény övezte,
S nőtt a sok vetemény, sóska, saláta benne,
S névnapi csokrai Mancinak, Bözsinek;
S némi spanyol jázmin, s kakukkfű, rengeteg.
Érthető, hogy Gazdánk a Várurát kereste,
Mikor dús édenét feldúlta egy Nyuszi.
„Az az ebadta dög – háborgott – reggel-este
Ott tömi bendőjét, s hurkomat neveti;
Kő és bot nem segít, mindet megbűvöli:
Varázsló az, Uram!” – „Varázsló? – kétli kissé
S mosolyog a Nagyúr. – No, ha pokolfia
S akárhogy cikázik, elkapja Miria!
Légy nyugodt, öregem, fülön csípjük az ipsét.”
„De mikor?” – „Hát holnap: pusztuljon a koma!”
Az alku áll; s másnap jön az Úr és hada.
„Nos – szól – reggelizzünk! Vannak-e jó csibéid?”
A lakoma után végre nyeregbe szállnak,
Tolong mind s kurjongat vígan,
A sok kürt s trombita oly bősz zenebonát csap,
Hogy jó Kertészünk odavan.
S most jön még a java: a kertet összetörték:
Palánkot dönt a had, üvegházat tipor.
Agyő, friss hagyma és kapor,
Agyő, levesek lelke, zöldség!
„Uri muri!” – jajdul Kertészünk. De beszélhet:
Legyintenek reá, s óra multán marad
Kár annyi vissza – hogy elvonult a csapat -
Mint amennyit száz év alatt
Nem tesz nyúl-népe a megyének.

Rendezd, Herceg, ha van, társaddal, a vitád:
Rendet teremteni csak bolond hív királyt.
Ne vonjátok bele kis háborúitokba,
S földeteket sosem tapodja![73]

A felolvasást hosszú csend követte. A fejedelem maga tette helyére a kötetet, majd a dolgozószobájában járkált.

–  Nos, asszonyom! – szólalt meg végül a fejedelemasszony. – Lesz oly kegyes és beszél?

–  Nem, asszonyom, addig nem, amíg őfelsége nem nevez ki miniszterévé. Ha most beszélek, kockáztatom főudvarmesternői állásomat.

Hosszú negyedóra múlt el, ismét hallgattak. Végül is a fejedelemasszonynak eszébe jutott, milyen szerepet játszott valaha Maria Medici, XIII. Lajos anyja; a hercegné éppen az elmúlt napokban olvastatta fel neki Bazin remek könyvét, XII. Lajos történeté-t. A fejedelemasszony nagyon bosszús volt, de mégis arra gondolt: a hercegné könnyen itthagyhatja az országot, s akkor Rassi, akitől iszonyodva félt, a legsimábban megteheti, amit Richelieu tett: ráveszi fiát, hogy őt száműzze. Ebben a percben a fejedelemasszony semmilyen árat nem sokall, ha főudvarmesternőjét megalázhatja; de nem tehette. Felállt és kissé erőltetett mosollyal megfogta a hercegné kezét:

–  Kérem, hercegné, bizonyítsa be a barátságát, és beszéljen!

–  Jó! De csak két mondatot, és nem többet. Itt a kandallóban rögtön el kell égetni minden írást, amit ez a vipera Rassi összeszedett. És sohasem szabad elárulni neki, hogy az iratokat elégették.

S még egészen halkan, bizalmasan a fejedelemasszony fülébe súgta:

–  Rassiból Richelieu is lehet!

–  Az ördög vigye el! De ezekért az írásokért én nyolcvanezer frankot fizettem! – kiáltotta a fejedelem rosszkedvűen.

–  Felség! – vágta rá a hercegné határozottan. – Most láthatja, mibe kerül, ha alacsony származású gazembereket fogad szolgálatába. Adná isten, hogy felséged veszítsen inkább egymilliót, de soha többé ne bízzék ezekben az aljas latrokban, akik miatt édesapja aludni sem tudott uralkodásának utolsó hat évében.

A fejedelemasszonynak nagyon megtetszett a szó: alacsony származású, eddig mindig úgy érezte, hogy a gróf és barátnője túlságosan megbecsüli a szellemet, mely mindig rokona a jakobinizmusnak.

A fejedelemasszony elgondolkodott, a mély hallgatás rövid szünetében a palota órája hármat ütött. A fejedelemasszony felállt, fiához fordulva mélyen meghajolt, majd ezt mondta:

–  Egészségi állapotom nem engedi, hogy tovább folytassuk a beszélgetést. Óvakodjék az alacsony származású miniszterektől. Különben erősen gyanakszom, hogy ez a Rassi ellopta a pénz felét, amit kémkedésre szedett ki felségedből.

A fejedelemasszony leemelt két gyertyát a karos gyertyatartóról, a kandallóba állította mindkettőt, vigyázva, hogy ki ne aludjanak; azután közelebb lépett fiához, és még hozzátette:

–  La Fontaine meséje legyőzte lelkemben a jogos vágyat, hogy bosszút álljak férjemért. Megengedi felséged, hogy elégessem a papírokat?

A fejedelem nem mozdult.

„Az arca valóban buta! – gondolta a hercegné. – A gróf jól jellemezte. A meghalt fejedelem nem tartott volna minket itt háromig, amíg elhatározza magát valamire.”

A fejedelemasszony még mindig állt, s folytatta:

–  Milyen büszke volna ez a kis féreg ügyész, ha tudná, hogy hazugságokkal teletömött irkafirkái, melyeket csak azért szerkesztett, hogy feljebb jusson, államunk két legmagasabb személyét egész éjszaka foglalkoztatták.

A fejedelem erre szinte dühöngve felkapta az egyik irattárcát, és az iratokat egyben beborította a kandallóba. A sok papír majdnem eloltotta a két gyertyát; a terem megtelt füsttel. A fejedelemasszony kiolvasta fia szeméből, hogy legszívesebben máris felkapná a vizeskancsót, s mentené az iratokat, melyekért nyolcvanezer frankot fizetett.

–  Nyissa ki az ablakot! – kiáltotta a hercegnének rosszkedvűen.

A hercegné sietve engedelmeskedett; az iratok fellángoltak; rögtön nyilvánvaló lett, hogy a kandalló kigyulladt.

A fejedelem minden anyagi ügyben kicsinyes volt: képzelete már lángokban látta palotáját, már-már azt hitte, minden összegyűjtött kincse itt bent pusztul; az ablakhoz rohant, és egészen elváltozott hangon az őrségért kiáltott. A fejedelem szavára a katonák csapatostul rohantak az udvarba; ő meg visszahúzódott a kandalló mellé, mely valóban ijesztő sustorgással húzta magához a nyitott ablakon beáramló levegőt. A fejedelem türelmét vesztette, káromkodott, kétszer-háromszor izgatottan körüljárta a szobát, s végül futva kiment.

A fejedelemasszony és főudvarmesternője továbbra is ott álltak szemben egymással, néma csendben.

„Most megint fellobban a haragja? – tűnődött a hercegné. – Nem fontos! A pört megnyertem!”

Elhatározta, hogy kihívóan fog felelni, de ekkor hirtelen felvillant benne valami: meglátta, hogy a másik irattartó még érintetlen. „Nem! Még csak félig nyertem meg a pört!” S elég hidegen a fejedelemasszonyhoz fordult:

–  Parancsolja, asszonyom, hogy elégessem a többi papírt is?

–  És hol égetné el? – kérdezte a fejedelemasszony kedvetlenül.

–  A szalon kandallójában. Ha egyenként dobom be őket, nincs semmi veszély.

A hercegné felkapta s magához szorította a tömött irattartót, elvett egy gyertyát, s átment a szomszéd szalonba. Még arra is szakított időt, hogy belepillantson, mit éget: ebben az irattartóban a tanúvallomások szorongtak. Vállkendője alá rejtett öt-hat köteget, a többit gondosan elégette; majd távozott, s a fejedelemasszonytól nem is búcsúzott.

„Hát ez nagy szemtelenség volt! – gondolta vidáman. – De vigasztalhatatlan özvegyi kitöréseivel majdnem odajuttatott, hogy vérpadon csapják le a fejemet!”

A fejedelemasszonyt elöntötte a felháborodás főudvarmesternője ellen, amikor meghallotta, hogy a hercegné kocsija eldübörög.

A hercegné a szokatlan órában is rögtön hívatta a grófot. Mosca gróf a kastélytűznél volt, de hamarosan megérkezett a hírrel, hogy már nincs semmi baj.

–  A kis fejedelem igazán bátran viselkedett; lelkesen megdicsértem!

–  Nézze át gyorsan ezeket a tanúvallomásokat, és minél előbb égessük el őket!

A gróf olvasott-olvasott, s belesápadt.

–  Istenemre, nagyon közel járnak az igazsághoz! Ügyesen vezették a nyomozást, már a sarkában vannak Ferrante Pallának. És ha ő beszélni fog, nehéz szerepünk lesz.

–  De ő nem fog beszélni! – kiáltotta a hercegné. – Ő tisztességes ember! Égessük el, égessük el!

–  Még ne! Engedje meg, hogy tizenkét-tizenöt veszélyes tanú nevét följegyezzem; bátor leszek majd ezeket eltüntetni, ha Rassi valaha is újrakezdené.

–  Emlékeztetem rá, hogy a fejedelem a szavát adta: a ma éjszaka történtekről egyetlen szót sem árul el az igazságügy-miniszternek.

–  Meg fogja tartani a szavát, mert gyenge, és fél a jelenetektől.

–  Ez az éjszaka, kedves barátom, sietteti a házasságunkat. Nem szerettem volna hozományként egy bűnpört hozni a palotájába, s olyan bűn miatt, amit valaki másért követtem el.

A gróf szerelmes volt; megfogta a hercegné kezét, hangosan felkiáltott, a szeme könnyes lett.

A hercegné ránézett:

–  Mielőtt elmegy, adjon még tanácsot, hogyan viselkedjem ezután a fejedelemasszonnyal? Halálosan fáradt vagyok, egy óra hosszat komédiáztam a színpadon, s öt óra hosszat a dolgozószobában.

–  Szemtelen távozásával eléggé megtorolta a fejedelemasszony éles megjegyzéseit, ami tőle csak gyöngeség volt. Holnap ugyanúgy beszéljen vele, ahogyan ma reggel beszélt; Rassi még nem ül börtönben, és nem száműzték, még nem téptük el Fabrizio ítéletét.

Folytatta:

–  Maga döntést vár a fejedelemasszonytól: ilyesmitől mindig rosszkedvűek lesznek a fejedelmek, még a miniszterek is. És végül is maga a főudvarmesternője, vagyis legszerényebb szolgálója. Gyenge embereknél elmaradhatatlan fordulat, hogy három nap múlva Rassi nagyobb kegyben áll, mint bármikor. Mindenáron fel akar akasztatni valakit; s amíg a fejedelmet nem rántja be valamibe, egyetlen pillanatig sem lehet nyugodt.

Tovább beszélt:

–  A ma éjszakai tűznél valaki megsebesült; egy szabó, aki igazán szokatlanul bátor volt. Holnap ráveszem a fejedelmet: karoljon belém, s jöjjön velem, látogassuk meg a szabót. Jól felfegyverkezem, s mindenre ügyelek majd; különben a fiatal fejedelmet még nem gyűlölik. Hozzá akarom szoktatni, hogy kint járjon az utcán; ügyes fogás ez Rassi ellen; bizonyára ő lesz az utódom, s ő majd nem engedhet meg ilyen oktalanságokat. Amikor visszajövünk a szabótól, elvezetem a fejedelmet apja szobra előtt; meg kell látnia, hogy kövekkel megrepesztették római tógáját, melybe az a hülye szobrász öltöztette; és a fejedelem igazán nagyon ostoba lenne, ha magától nem támadna benne a gondolat: íme, így jár, aki jakobinusokat akasztat! Mire én így felelnék: tízezret kell felakasztatni, vagy egyet sem; a Szent Bertalan-éjszaka[74] egyszerűen kiirtotta Franciaországból a protestánsokat.

S még ezt mondta:

–  Holnap, drága barátnőm, még az én sétám előtt, jelentesse be magát a fejedelemnél, és mondja neki ezt: „Tegnap este miniszteri szolgálatot teljesítettem felséged mellett, tanácsot adtam, és felséged parancsára magamra vontam a fejedelemasszony rosszallását. Ezért most fizetnie kell!” Ő majd azt hiszi, hogy pénzt kér, s összevonja szemöldökét. Maga hagyja, hogy ez a kellemetlen gondolat minél tovább foglalkoztassa. Azután közli: „Arra kérem felségedet: rendelje el, hogy Fabrizio ügyében az állam tizenkét legtekintélyesebb bírája ítélkezzék, érdemi tárgyalás alapján (azaz az ő jelenlétében).” És pillanatnyi szünetet sem tartva, aláírásra átnyújt neki egy rövid rendeletkét, amit maga most rögtön leír a szép kis kezével; én majd lediktálom. Természetesen beleiktatjuk azt a pontot is, hogy az első ítélet érvénytelen. Ezt a kérést csak egyetlen ellenvetés fogadhatja; de ha maga szenvedélyesen hajtja az ügyet, a fejedelemnek eszébe sem jut ellenkezni. Talán ezt feleli: „Fabriziónak fogolyként jelentkeznie kell a fellegvárban.” Mire maga azt feleli: „Jelentkezni fog a Városi Börtön-ben.” (Tudja, hogy ott én parancsolok; és Fabrizio minden este meglátogatja magát.) Ha a fejedelem ellentmond: „Nem! Szökése foltot ejtett fellegváram becsületén, s a forma kedvéért kívánom, hogy ugyanabba a cellába térjen vissza, ahonnan megszökött!” – maga így felel: „Nem teheti, mert ott ellenségem, Rassi parancsol!” És ügyes asszonyi mondattal, amihez maga oly mesterien ért, sejteti vele, ha maga felé akarná hajlítani Rassit, könnyen elárulhatná neki a ma éjszakai autodafét. Ha a fejedelem nem enged, bejelenti, hogy két hétre saccai kastélyába távozik.

Folytatta:

–  Magához hívatja Fabriziót, és megbeszéli vele ezt a lépést, mely azzal járhat, hogy vissza kell térnie a börtönbe. Mindenre gondolnunk kell; ha azalatt, míg ő börtönben ül, Rassi türelmetlenségében megmérgeztet engem: Fabrizio veszélybe kerülhet. De ezt nem tartom valószínűnek; tudja, hogy francia szakácsot hozattam, aki a világ legvidámabb embere, és szójátékokat gyárt; a szójáték pedig nem fér össze a gyilkossággal. Már elmondtam Fabrizio barátunknak, hogy szép és bátor viselkedése minden tanúját megtaláltam; kétségtelen, hogy Giletti akarta őt megölni. Nem említettem magának ezeket a tanúkat, mert meglepetést akartam szerezni; de tervem felborult; a fejedelem megtagadta aláírását. Fabrizióval közöltem, hogy feltétlenül hozzájuttatom valamilyen magas egyházi tisztséghez; de igen nehéz dolgom lesz, ha ellenségei Rómában gyilkossággal vádolhatják.

–  Ugye, megérti? – kérdezte a gróf. – Giletti árnyéka egész életében kísérné őt, ha nem a legünnepélyesebb formák megtartásával tárgyalják ügyét, mert nagy gyengeség, ha valaki nem akar törvény elé állni, amikor biztosan tudja, hogy ártatlan. Különben, ha bűnös volna is, felmentetném! Amikor vele beszéltem, forrófejű fiatal barátunk rögtön a szavamba vágott, máris hozta a hivatalos címtárt, s együtt választottuk ki a tizenkét legbecsületesebb bírót, a legképzettebbeket; amikor a névsort összeállítottuk, hat nevet kitöröltünk, ezek helyébe hat jogászt akartunk írni, akik mind személyes ellenségeim, s mert csak kettőt találtunk, a névsort négy Rassihoz húzó gazemberrel egészítettük ki.

A gróf indítványa halálosan nyugtalanná tette a hercegnét, s a nyugtalanságra meg is volt minden oka; de végül meghajolt a józan érvelés előtt; a gróf tollba mondta, s ő leírta a rendeletet, mely felsorolta a bírákat.

Mosca gróf csak reggel hatkor távozott tőle; a hercegné aludni próbált, de nem tudott. Kilenckor Fabrizióval reggelizett; a fiú égett a vágytól, hogy ítélkezzenek felette; tíz órakor a hercegné a fejedelemasszonyhoz indult, de az nem mutatkozott; tizenegy órakor a fejedelem előtt állt a reggeli fogadáson; a fejedelem minden ellenkezés nélkül aláírta a parancsot; a hercegné a parancsot elküldte a grófnak és lefeküdt.

Egészen mulatságos volna, ha elmondanám, hogyan dühöngött Rassi, amikor a gróf a fejedelem jelenlétében kényszerítette, hogy ellenjegyezze a reggel aláírt parancsot; de sürgetnek az események!

A gróf megvitatta minden egyes bíró érdemeit, s felajánlotta, hogy a névsoron változtathatnak. De az olvasót talán már fárasztja is ez a sok hivatalos előkészület és részlet, s fáraszthatják a különböző udvari intrikák is. Mindebből azt a tanulságot vonhatjuk le: aki az udvar közelébe kerül, kockára teszi a boldogságát, ha elégedett ember; jövője pedig mindenképpen az udvari dámák cselszövéseitől függ majd.

Viszont Amerikában, a köztársaságban, egész nap unatkozhatik, mert komolyan kell udvarolnia az utcájabeli boltosoknak, s ugyanolyan ostobává kell válnia, mint azok; s ott még Opera sincs.

A hercegné, amikor este felkelt, egy ideig igen nyugtalan volt: Fabriziót sehol nem találták. Végre, éjféltájt, az udvari előadáson levelet kapott tőle. Ahelyett, hogy a Városi Börtönben jelentkezett volna, ahol a gróf volt az úr, elfoglalta régi szobáját a fellegvárban, boldogan, hogy Cleliától néhány lépésnyire élhet.

Súlyos következményekkel járó fordulat volt: a fellegvárban komolyabban fenyegette a méreg, mint valaha, őrültsége kétségbeejtette a hercegnét. Okát megbocsátotta: őrjöng Cleliáért, hiszen a lány néhány nap múlva biztosan férjhez megy a gazdag Crescenzi márkihoz. Fabrizio őrültsége megint felgyújtotta az asszonyt, a fiú ugyanúgy betöltötte minden gondolatát, mint azelőtt.

„Azért az átkozott írásért fog meghalni, s én írattam alá! Milyen ostobák a férfiak az ő becsület-rögeszméikkel! Mintha bizony törődni kellene a becsülettel egy abszolút monarchiában! Olyan országban, ahol egy Rassi az igazságügy-miniszter! Egyszerűen el kellett volna fogadni a kegyelmet; a fejedelem éppen olyan könnyen aláírta volna, mint a rendkívüli törvényszék összehívásáról intézkedő parancsot. Ugyan mit számít az, ha olyan előkelő származású férfit, mint Fabrizio, határozottabban vagy bizonytalanabbul azzal vádolják: tőrrel kezében megölt egy Giletti nevű komédiást!”

Amint a hercegné megkapta Fabrizio sorait, a grófhoz sietett; a gróf halálsápadt volt.

–  Istenem, drága barátnőm! Szerencsétlen kezem van; maga ismét megharagszik rám a fiú miatt! Bebizonyíthatom, hogy tegnap este magamhoz hívattam a Városi Börtön őrét; Fabrizio minden este magánál teázott volna. A legrettenetesebb, hogy sem maga, sem én nem mondhatjuk meg a fejedelemnek: méregtől félünk. Rassi-féle méregtől! A fejedelem ezt a gyanúsítást erkölcstelenségnek tartaná. Ha azonban maga kívánja, én elmegyek a palotába; de előre tudom a választ! Még többet mondok!... Olyan megoldást ajánlok, amit magamért soha nem vennék igénybe. Amióta csak hatalmon vagyok, egyetlen embert sem öltem meg; ismerhet, hogy ebben a kérdésben mennyire ostoba vagyok; néha alkonyatkor még mindig eszembe jut a két kém, akiket kissé meggondolatlanul agyonlövettem Spanyolországban. Kívánja-e, hogy megszabadítsam Rassitól? Ennek az embernek léte a legkomolyabban veszélyezteti Fabrizio életét; a fiú a leghatásosabb eszköz, hogy engem lemondasson.

A gróf ajánlata nagyon tetszett a hercegnének; mégsem fogadta el.

–  Ha már visszavonultunk, nem akarom, hogy Nápoly szép ege alatt komor gondolatai támadjanak esténként.

–  Drága barátnőm, én azt hiszem, csak sötét gondolatok között válogathatunk. Mi lenne magából, de mi lenne belőlem is, ha Fabrizióval valamilyen betegség végezne?

Erről azután még hevesebben vitatkoztak, s a hercegné végül ezzel a mondattal zárta le a vitát:

–  Rassi annak köszönheti életét, hogy jobban szeretem magát, mint Fabriziót. Nem, nem akarom megmérgezni öregségünk minden estéjét, amit együtt fogunk tölteni!

A hercegné a fellegvárba sietett. Fabio Conti tábornok elragadtatva mutatta fel neki a hivatalos katonai szabályzatot: állami börtönbe senki nem léphet be a fejedelem írásbeli engedélye nélkül.

–  És Crescenzi márki, meg a zenészei? Ők mindennap belépnek a fellegvárba!

–  Mert megszereztem számukra a fejedelmi engedélyt.

A szerencsétlen asszony nem is sejtette, mennyi baj ólálkodik körülötte! Fabio Conti tábornok úgy érezte: a szökéssel Fabrizio az ő személyét sértette meg. Amikor meglátta a fellegvárba érkező Fabriziót, nem kellett volna befogadnia, mert erre semmiféle parancsot nem kapott. „Az ég vezérelte ide – gondolta – hogy visszaadja becsületemet, s megmentsen a nevetségességtől, mely egész katonai pályámat megnyomorította volna. Nem szabad elszalasztanom az alkalmat: bizonyára felmentik, s csak néhány napom van, hogy bosszút álljak!”

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Hősünk megérkezése kétségbe ejtette Cleliát; a szegény lány vallásos volt, s önmagával is őszinte: nem titkolhatta maga előtt, hogy Fabriziótól távol soha nem lehet boldog; de amikor majdnem megmérgezték apját, megfogadta a Madonnának, hogy apjáért meghozza az áldozatot, és Crescenzi márki felesége lesz. Megfogadta, hogy soha többé nem látja Fabriziót, s már azért is szörnyű önvádakkal gyötörte magát, hogy a Fabrizio szökése előtti estén levelében önfeledten megtette azt a vallomást. Hogyan írjuk le, mit érzett elgyötört szívében, amikor csendes szomorúsággal tett-vett röpködő madarai között, s megszokásból felpillantott az ablakra, melyből azelőtt Fabrizio nézte őt, s váratlanul újra meglátta a fiút: Fabrizio szerelmes tisztelettel köszöntötte.

Azt hitte – látomás; látomás, amivel az ég büntetni akarja. Majd megértette a kegyetlen valóságot. „Megint elfogták! – gondolta. – S most vége!” Jól emlékezett rá, mit beszéltek a várban a szökés után; még a legutolsó börtönőr is úgy érezte, halálosan megsértették. Clelia nézte Fabriziót, s tekintete akarata ellenére a legnyíltabban elárulta kétségbeejtő szerelmét.

Mintha csak ezt mondta volna: „Azt hiszi, boldog leszek abban a ragyogó palotában, melyet nekem díszítenek? Apám az unalomig ismétli, hogy maga éppen olyan szegény, mint mi; ó, istenem, milyen boldogan osztanám meg ezt a szegénységet magával; s jaj, sohasem szabad találkoznunk!”

Clelia gyengébb volt, semhogy az ábécét használja; nézte-nézte Fabriziót, s egyszerre rosszul lett, az ablak mellett álló székre rogyott. Fejét az ablakdeszkára fektette, s mert utolsó pillanatig látni akarta Fabriziót, arcát feléje fordította, a fiú egészen jól láthatta. Amikor Clelia néhány perc múlva ismét felnyitotta szemét, tekintete rögtön Fabriziót kereste: látta, hogy szeme tele van könnyel; de ezek a nagy-nagy boldogság könnyei voltak; Fabrizio megtudta, hogy míg távol volt, nem felejtették el! A két fiatal szegény gyerek egy ideig úgy viselkedett, mintha egymás látása megbűvölte volna őket. Fabrizio énekelni kezdett, mintha gitárral kísérné önmagát, s néhány rögtönzött sorral merészen kimondta: „Azért jöttem vissza a börtönbe, hogy újra lássam! Ítélkezni fognak fölöttem.”

Ezekre a szavakra mintha felébredt volna Clelia tisztasága; gyorsan felállt, eltakarta szemét, s heves mozdulatokkal magyarázta: soha nem szabad őt viszontlátnia, megígérte a Madonnának, s most csak feledékenységből pillantott rá. S amikor Fabrizio még ezután is szerelméről mert beszélni, Clelia méltatlankodva menekült, s esküvel fogadta magában, hogy soha nem pillant rá többé, mert pontosan így esküdött a Madonnának: „Szemem többé nem nézi őt!” A fogadalom szavait felírta egy papírdarabra, s nagybátyja, don Cesare megengedte, hogy a kicsi papírt elégesse az oltáron, a felajánlás pillanatában, míg ő miséjét mondja.

De hiába volt minden fogadalom: amióta Fabrizio a Farnese-toronyban élt, Clelia ismét megtett mindent, ugyanúgy, mint azelőtt. Rendszerint egész nap a szobájában maradt, egyedül. Alig ocsúdott fel megrendüléséből, melyet Fabrizio látása keltett, máris bejárta az egész palotát, úgy is mondhatnánk: felújította ismeretségét minden alárendelt jóemberével. Egy fecsegő vénasszony, aki a konyhán dolgozott, titokzatos arccal súgta neki:

–  Most aztán Fabrizio úr nem jut majd ki a várból!

–  Többször nem követi el azt a hibát, hogy a falakon ereszkedik le – felelte Clelia. – De amint felmentik, kisétál a kapun.

–  Azt mondom a kegyelmes kisasszonynak: tudom, amit tudok; csak úgy megy ki a várból, hogy viszik.

Clelia erősen elsápadt, s ezt észrevette az öregasszony is; a fecsegés rögtön a torkán akadt. Úgy érezte, nagy ostobaság volt így beszélni a kormányzó lányával, akinek kötelessége mindenki előtt hangoztatni: Fabrizióval betegsége végez. Amikor Clelia visszatért szobájába, útközben találkozott a börtön orvosával, egy félénk, tisztességes emberrel, aki egészen riadtan jelentette, hogy Fabrizio nagyon beteg. Clelia alig tudta összeszedni erejét; az egész palotát bejárta nagybátyjáért, a derék don Cesare abbéért, végül a könyvtárban talált rá, elmerülten imádkozott, arca dúlt volt. Ebédhez kongattak. Az asztalnál egyetlen mondatot sem váltott a két testvér; csak az ebéd vége felé vetett oda a tábornok néhány fanyar szót öccsének. Az abbé a szolgákra nézett, ezek rögtön kimentek.

–  Tábornok úr! – fordult don Cesare a kormányzóhoz. – Tisztelettel bejelentem, hogy elhagyom a fellegvárat: beadom lemondásomat.

–  Bravó! Bravissimo! Hogy minél gyanúsabb legyek!... És szabad tudnom, miért megy el?

–  A lelkiismeretem parancsolja.

–  Csuhás vagy, semmi más! Tudod is te, mi a becsület!

„Fabrizio meghalt! – rémült meg Clelia. – Megmérgezték a mai ebéddel, vagy megmérgezik a holnapival!” Rohant a madaras szobába: elhatározta, hogy énekelni fog, s zongorán kíséri magát, „Majd meggyónom! – gondolta. – És bocsánatot fogok nyerni, ha azért szegtem meg fogadalmamat, hogy megmentsem egy ember életét.” Milyen rémület fogta el, amikor a madaras szobába érve meglátta, hogy az ellenzők helyére vasrudakhoz erősített deszkákat raktak. Szinte eszét vesztve próbálta figyelmeztetni a foglyot, néhány szót már inkább kiáltott, mint énekelt. Semmilyen válasz nem jött; halálos csend ülte meg a Farnese-tornyot. „Mindennek vége!” Halálos izgalomban lerohant, de rögtön visszajött, hogy magához vegye kevés pénzét és kicsi, gyémánttal díszített fülbevalóját; útközben kivette a pohárszékből az ebédről maradt kenyeret, amit odatettek. „Ha él még, kötelességem megmenteni!” Gőgös arccal indult a torony kis ajtaja felé; ez az ajtó nyitva állt, csak a földszinti oszlopos terembe állítottak nyolc katonát. Merészen szembenézett a katonákkal; úgy tervezte, hogy parancsnokukkal, az őrmesterrel fog beszélni, de az őrmester nem volt ott. Clelia gyorsan nekivágott a kis vaslépcsőnek, mely egy oszlop körül csavarodott a magasba, a katonák megrökönyödve bámulták, de nyilván csipkesálja és kalapja miatt nem merték megszólítani. Az első emeleten senkit nem talált; a második emeleten, a folyosó bejáratánál (melyet – ha az olvasó még emlékszik rá – három vasrácsos ajtó zárt el, s ez a folyosó vezetett Fabrizio szobájához) egy ismeretlen őrt talált, aki félénken ezt mondta neki:

–  Még nem ebédelt.

–  Tudom! – felelte Clelia gőgösen.

Az őr nem merte megállítani. Húsz lépéssel távolabb, a Fabrizio szobájába vezető hat falépcső legalján egy másik őr ült, öreg, vörös képű őr, aki elszántan rászólt:

–  Kisasszony, van engedélye a kormányzó úrtól?

–  Maga talán nem ismer engem?

Ebben a pillanatban Cleliát természetfeletti erő szállta meg, önkívületben tette, amit tett. „Megmentem a férjemet!”

Az öreg börtönőr hangosan rákiáltott:

–  A kötelességem tiltja...

De Clelia felszaladt a hat lépcsőfokon; az ajtónak dőlt. A zárban hatalmas kulcs meredezett, minden erejét összeszedve elfordította. Ebben a pillanatban a félig részeg öreg őr elkapta ruhája szegélyét. Clelia gyorsan belépett a szobába, ruháját elszakítva becsapta az ajtót, s mert az őr nyomta az ajtót, hogy utánamehessen, a lány rátolta a reteszt, mely éppen keze ügyébe akadt. Körülnézett, s meglátta Fabriziót, egy apró asztalnál, az ebédje előtt ült. Az asztalhoz rohant, felborította, megragadta Fabrizio karját.

–  Már ettél?

Fabriziót elbűvölte a tegezés. Clelia izgalmában most először feledkezett meg a nőies tartózkodásról; mindent elárult.

A fiú éppen most akarta megenni a végzetes ebédet; átölelte a lányt és összecsókolta. „Ezt az ebédet megmérgezték! – gondolta. – Ha megmondom, hogy még nem nyúltam hozzá: a vallás győz, és Clelia elfut. De ha úgy néz rám, mint egy haldoklóra, elérem, hogy itt marad velem. Ő is arra vágyik, hogy valamiképpen lehetetlenné tegye a gyűlölt házasságot: a véletlen remek megoldást ajándékozott nekünk! A börtönőrök összefutnak, betörik az ajtót, s olyan botrány támad, hogy még Crescenzi márki is megijed, és a házasságnak vége!”

Míg egy pillanatig hallgatott és gondolkodott, már érezte: Clelia ki akarja szabadítani magát öleléséből.

–  Még semmi fájdalmat nem érzek! – mondta erre. – De nemsokára a lábad előtt fogok heverni. Segíts meghalni!

–  Ó, egyetlen barátom! – kiáltotta a lány. – Én is meghalok veled!

És görcsösen átölelte.

Olyan szép volt megtépett ruhájában, a szenvedélytől feldúlva, hogy Fabrizio nem tudott ellenállni szinte önkéntelen mozdulatának. A lány nem ellenkezett.

A szerelem és a nagylelkűség fellángolásában, mely a fokozhatatlan boldogságot követi; Fabrizio meggondolatlanul kimondta:

–  Boldogságunk első perceit nem szennyezheti be méltatlan hazugság; ha nem vagy ilyen hős, már halott volnék, vagy szörnyű kínokban vergődnék! De éppen akkor akartam nekilátni az ebédnek, amikor beléptél; még semmihez nem nyúltam!

Fabrizio bőbeszédűen részletezte a riasztó képet, hogy leküzdje a felháborodást, mely már-már megjelent Clelia tekintetében. A lány néhány pillanatig nézte őt; két heves, egymással viaskodó érzés küzdött benne, majd karjaiba omlott. A folyosóról nagy zaj hallatszott be. Hevesen nyitották és zárták a három vasajtót; kiabáltak.

–  Ó, ha fegyvereim volnának! – kiáltotta Fabrizio. – De oda kellett adnom őket, hogy beengedjenek. Bizonyára végeznek velem! Isten veled, Cleliám! Áldom halálomat, mert csak így lehettem boldog!

Clelia megcsókolta, s egy kicsi, elefántcsont nyelű tőrt nyomott a kezébe; pengéje alig volt nagyobb egy zsebkésnél.

–  Ne engedd, hogy megöljenek! – kiáltotta. – És védekezz, védekezz az utolsó pillanatig! Ha nagybátyám, don Cesare meghallja a lármát: ő bátor és tiszta, ő megment! Megyek, s beszélek velük!

És máris rohant az ajtóhoz.

Szorongatta a reteszt, visszafordult Fabrizio felé, s lobogva kiáltotta:

–  Ha nem ölnek meg, inkább halj éhen, de ne nyúlj semmihez, bármit adnak! Tartsd magadnál ezt a kenyeret!

A lárma közeledett. Fabrizio átkapta a lányt, félretolta őt, hevesen kicsapta az ajtót, s lerohant a falépcső hat fokán. Kezében villogott a kicsi, elefántcsont nyelű tőr, s már majdnem beledöfte Fontana tábornok mellényébe, de a fejedelem szárnysegéde gyorsan félreugrott, s rémülten kiáltotta:

–  De hiszen azért jöttem, hogy megmentsem magát, del Dongo úr!

Fabrizio visszarohant a hat lépcsőfokon, és bekiáltott a szobába:

–  Fontana eljött, hogy megmentsen!

Majd ismét kiment a lépcsőre a tábornokhoz, és nyugodtan-bátran tárgyalni kezdett vele. Hosszan kérte, bocsássa meg az első pillanatban fellobbant haragját.

–  Meg akartak mérgezni; ez az ebéd itt előttem mérgezett; volt annyi eszem, hogy nem nyúltam hozzá. De bevallom: ez az eljárás felháborított! Amikor hallottam a lépteit, azt hittem: tőrrel akarnak megölni! Kérem, tábornok úr, rendelje el, hogy senki ne léphessen be a szobámba; eltüntetnék a mérget, és jó fejedelmünknek mindent meg kell tudnia!

A tábornok sápadtan és tanácstalanul fordult a kiválasztott börtönőrökhöz, akik idáig kísérték, és megismételte a parancsot, melyre Fabrizio kérte; az őrök riadtan látták, hogy a mérget felfedezték, és gyorsan lefelé kotródtak; úgy tettek, mintha csak azért sietnének lefelé, hogy a szűk lépcsőn helyet adjanak a fejedelem szárnysegédjének, valójában azonban menekültek, és igyekeztek eltűnni. Fontana tábornok sehogyan sem értette, miért álldogál még Fabrizio jó negyedóráig a földszinti oszlopot körülölelő kis vaslépcsőnél; a fiú Cleliának akart időt adni, hogy az első emeleten elbújhasson.

Sok esztelen próbálkozás után a hercegné érte el, hogy Fontana tábornokot a fellegvárba küldjék; ez egészen véletlenül sikerült csak. Amikor elvált Mosca gróftól, aki éppen olyan nyugtalan volt, mint ő, a palotába rohant. A fejedelemasszony, aki határozottan idegenkedett az erélyességtől, közönségesnek érzett minden erőszakoskodást, bolondnak tartotta a hercegnét, és úgy látszott, semmilyen szokatlan intézkedésre nem hajlandó. A hercegné önuralmát elveszítve felzokogott, csak úgy ömlöttek forró könnyei, s egyre ezt ismételte:

–  De asszonyom, negyedóra múlva Fabrizio már nem él, megmérgezik!

Amikor a hercegné látta, hogy a fejedelemasszony változatlanul hideg marad, őrjöngött fájdalmában. Nem lobbant fel benne az erkölcsi tisztánlátás, mely az északi vallások tanításai szerint nevelt nőben életre kelt volna (mert ezek a vallások megengedik önmagunk lelkiismeretének vizsgálatát): „Én nyúltam először méreghez, méreg végez velem is!” Itáliában az ilyen elmélkedést a szenvedély pillanataiban ízetlennek érzik; éppen olyan ízetlennek, mintha Párizsban hasonló helyzetben valaki szójátékot faragna.

A hercegné kétségbeesésében arra vetemedett, hogy bement a szalonba, melyben Crescenzi márki aznap szolgálatot teljesített. Amikor a hercegné visszatért Pármába, a márki túláradó hálával köszönte meg neki a főkamarási tisztséget; a hercegné segítsége nélkül valóban nem is számíthatott volna rá. Nem mulasztotta el hangsúlyozni, hogy ő is bármiben rendelkezésére áll. A hercegné most megszólította:

–  Rassi meg akarja mérgeztetni Fabriziót, aki a fellegvárban van. Tegyen a zsebébe csokoládét és egy palack vizet, amit én adok magának. Menjen fel a várba! Az életemet menti meg, ha azt mondja Fabio Conti tábornoknak: rögtön szakít a lányával, ha nem engedi meg, hogy személyesen adja át Fabriziónak ezt a vizet és csokoládét!

A márki elsápadt, arca – ahelyett, hogy áttüzesedett volna a hercegné szavaitól – a legostobább zavart tükrözte. Nem hiszi, hajtogatta, hogy az erkölcsös Pármában ilyen szörnyű bűnt kövessen el valaki... itt, ahol olyan nagy fejedelem uralkodik... s még ezeket a közhelyeket is vontatottan mondta. A hercegné egy tisztességes, de gyenge emberrel került szembe, aki nem tudta elhatározni magát, hogy tegyen valamit. Amikor már húsz hasonló mondatát szakította félbe Sanseverina hercegné türelmetlen felkiáltása, egyszerre kitűnő ötlete támadt: főkamarási esküje tiltja, hogy kormányellenes cselekedeteket támogasson.

Az olvasó elképzelni sem tudja a hercegné szorongását és gyötrődését: az idő repül, repül!

–  De legalább beszéljen a kormányzóval! Mondja meg neki, hogy még a pokolba is követni fogom Fabrizio gyilkosait!...

A kétségbeeséstől a hercegné érvelőképessége még tüzesebb lett, de ez a tűz egyre jobban megijesztette a márkit, és még határozatlanabbá vált. Egy óra múlva már annyi készség sem volt benne, mint az első percben.

A szerencsétlen hercegné a kétségbeesés végső határához ért; tudta, hogy a kormányzó semmit nem tagadna meg gazdag vejétől, s Gina most még azt is megtette, hogy letérdelt eléje; de erre Crescenzi márki – úgy látszott – még gyávább lett. Attól tartott, a szokatlan helyzet, tudtán kívül, rossz hírbe keveri; de valami különös is történt: a márki valójában jó ember volt, megindították a könnyek, és az előtte térdeplő asszony, egy ilyen szép s főleg ilyen mindenható asszony!

„Nemes és gazdag vagyok – gondolta – s nem történhetik-e meg, hogy egy napon én is valamilyen republikánus előtt térdelek így?” A márki könnyezni kezdett, s végül megállapodtak, hogy a hercegné – mint főudvarmesternő – bevezeti őt a fejedelemasszonyhoz, akitől engedélyt kap, hogy átadhat Fabriziónak egy kis kosarat, és hangsúlyozni fogja, hogy a kosár tartalmát nem ismeri.

Előző este, mielőtt a hercegné megtudta volna, hogy az az őrült Fabrizio a fellegvárban jelentkezett, az udvari estélyen egy commedia dell’artét játszottak; és a fejedelem, aki mindig magának foglalta le a szerelmes szerepeket, melyekben a hercegnével játszhatott, szerelmét olyan szenvedélyesen vallotta meg, hogy nevetségessé válhatott volna, ha Itáliában egy szerelmes ember s egy fejedelem valaha is nevetséges lehetne.

A fejedelem nagyon félénk volt, de a szerelmet igen komolyan vette; a palota egyik folyosóján találkozott a hercegnével, aki a feldúlt Crescenzi márkit a fejedelemasszonyhoz vonszolta. Annyira megdöbbentette és elvakította a hercegné kétségbeeséstől s indulatoktól lángoló szépsége, hogy életében először határozott lett. Erélyes fejedelmi mozdulattal elküldte a márkit, és valóságosan szerelmet vallott a hercegnének. Ezt a vallomást nyilván már régen megfogalmazta magában, mert elég okos érveket mondott.

–  Rangom és helyzetem nem engedi meg, hogy feleségül vegyem magát, de az oltáriszentségre megesküszöm, hogy soha nem házasodom meg a maga írásbeli engedélye nélkül. Jól tudom – tette hozzá – hogy miattam elveszíti a miniszterelnököt, hogy meghiúsul a tervezett házasságuk, pedig ő nagyon szeretetre méltó és okos férfi; de végre is ő ötvenhat éves, s én még huszonkettő sem vagyok. Azt hiszem, megsérteném magát, és megérdemelném, hogy elutasítson, ha a szerelemmel összeférhetetlen előnyökre hivatkoznék; de udvaromnál mindenki, aki fontosnak tartja a pénzt, csodálattal beszél a gróf szerelmének jeleiről, aki mindenét, amije van, magára bízta. Kimondhatatlanul boldoggá tenne, ha ebben utánozhatnám őt. Maga jobban rendelkeznék vagyonommal, mint én magam; szabadon rendelkeznék azzal az összeggel, amit minisztereim évenként a koronajavak vagyonkezelőjének adnak át; és így, kedves hercegné, maga határozná meg, mennyit költhetek havonként.

A hercegné elviselhetetlenül hosszadalmasnak érezte ezeket a részleteket; szíve tele volt a Fabriziót fenyegető veszéllyel.

–  De hát felséged nem tudja – kiáltott végül – hogy most, talán ebben a pillanatban mérgezik meg a fellegvárban Fabriziót! Mentse meg! És elhiszek mindent!...

Ezt a felkiáltást a hercegné a legszerencsétlenebbül dobta be. Csak a méreg szót kellett meghallania, s a szegény, tisztességes fejedelem bizalma, jó szándéka, mely előző szavait átjárta, egyetlen pillanat alatt szertefoszlott. A hercegné csak akkor vette észre ügyetlenségét, amikor már nem változtathatott rajta; s még jobban kétségbeesett, pedig azt hitte, ez már lehetetlen. „Ha nem beszélek méregről – gondolta – a kedvemért megteszi, hogy szabadon engedi Fabriziót. Drága Fabrizio!... Hát az a sorsod, hogy az én ostobaságaim öljenek meg?”

Sok időre volt szükség, míg a hercegné visszatéríthette a fejedelmet lobogó szerelméhez; de V. Ranuccio Ernesto ezután mélységesen bizalmatlan maradt. Csak az ész diktálta szavait: lelke megdermedt először a méreg gondolatától, majd egy másik gondolattól, mely éppen olyan kellemetlen volt, amennyire ijesztő az első: „Az én birodalmamban megmérgeznek valakit, s nekem nem szólnak róla! Tehát Rassi lehetetlenné akar tenni Európa előtt! Isten tudja, mit olvashatok majd jövő hónapban a párizsi lapokban.”

A fiatal, félénk férfi hirtelen megtorpant – egy ötlet villant fel benne:

–  Drága hercegné! Tudja, mennyire ragaszkodom magához. Szeretném hinni, hogy ijesztő képzelődése arról a mérgezésről alaptalan. De mégiscsak gondolkozásra kényszerített, egy pillanatra szinte elfeledtette velem szerelmemet, életem egyetlen szerelmét. Tudom, nem vagyok vonzó; szerelmes gyerek vagyok, semmi más. De tegyen próbára!

A fejedelem eléggé felhevült, míg ezeket mondta.

–  Mentse meg Fabriziót, és mindent elhiszek! Bizonyos, hogy az anyai szeretet őrült félelme ragadott el; de küldjön valakit rögtön a fellegvárba Fabrizióért, hadd lássam őt! És ha még él, küldje azután a palotából a Városi Börtönbe, és ott maradhat akár hónapokig, ha felséged úgy kívánja, egészen addig, míg felséged ítél felette.

A hercegné rémülten látta, hogy a fejedelem elkomorul, pedig egyetlen szóval teljesíthette volna az egyszerű kérést. A fejedelem mélyen elpirult, a hercegnét nézte, majd lesütötte szemét, és elsápadt. A szerencsétlen pillanatban emlegetett méreg olyan gondolatot ébresztett benne, mely apjához vagy II. Fülöphöz lett volna méltó; de nem merte kimondani.

–  Hallgasson meg, asszonyom! – szólalt meg végül, mintha kényszerítenie kellene magát, hogy beszéljen, s a hangjából most hiányzott minden kedvesség. – Maga lenéz engem, mint egy gyereket, sőt mint egy olyan gyereket, akiben semmi vonzót nem talál. Hallgasson rám! Valami retteneteset fogok magának mondani; mély és őszinte szerelmem sugallta ebben a pillanatban. Ha csak valamelyest is hinnék a mérgezésben, már intézkedtem volna, kötelességemnek tartanám; de úgy érzem, kérése csak szenvedélyes szeszély, aminek, bocsássa meg, ha kimondom, talán nem is ismerhetem egész jelentőségét. Azt kívánja, hogy minisztereim meghallgatása nélkül cselekedjek, én, aki alig három hónapja uralkodom! Furcsán és szokatlanul térjek el attól, ahogyan máskor viselkedem, s amit, bevallom, nagyon helyesnek tartok. Asszonyom, most maga itt korlátlan hatalmú uralkodó: megengedi, hogy reméljem, ami számomra minden; de egy óra múlva, amikor már nem lát rémeket, amikor nem gondol semmilyen mérgezésre, jelenlétem már alkalmatlan magának, s kegyvesztett leszek magánál, kedves hercegné. Hát nekem eskü kell: esküdjék meg, asszonyom, ha Fabriziót egészségesen és sértetlenül visszakapja, a következő három hónapban valamikor megadja nekem azt a legszebbet, legtöbbet, amit szerelmem kíván; egész életemet boldoggá teszi, ha a maga életének egyetlen óráját nekem adja, s az enyém lesz.

Ebben a pillanatban a palota órája kettőt ütött. „Jaj, talán már késő!” – gondolta a hercegné.

–  Esküszöm! – kiáltotta zavaros tekintettel.

A fejedelem egyetlen pillanat alatt más férfivá vált; a folyosó túlsó végébe sietett, a szárnysegédek termébe.

–  Fontana tábornok, siessen, vágtasson a fellegvárba, menjen fel abba a szobába, melyben del Dongo urat őrzik, és vezesse őt hozzám; húsz perc múlva beszélni akarok vele; de ha lehet, tizenöt perc múlva!

–  Tábornok úr! – kiáltotta a hercegné, aki a fejedelem nyomában maradt. – Egyetlen másodperc is eldöntheti a sorsomat! Bizonyára téves jelentést kaptam, mégis attól félek, hogy Fabriziót meg akarják mérgezni: mihelyt unokaöcsém meghallhatja a hangját, kiáltson oda neki, hogy ne egyék semmit! És ha már enni kezdett, hánytassa meg! Mondja neki, hogy én kívánom ezt. Kényszerítse, ha kell! Mondja neki, hogy ott vagyok, egészen közel. Higgye el, egész életemben hálás leszek magának!

–  Hercegné, a lovam fel van nyergelve; azt mondják, tudok bánni a lóval. Vágtatni fogok, s nyolc perccel előbb leszek a fellegvárban, mint maga.

–  Én pedig, hercegné – kiáltotta a fejedelem – én négy percet kérek magától abból a nyolcból.

A szárnysegéd eltűnt; Fontana tábornoknak valóban egyetlen kiváló tulajdonsága volt, hogy jól lovagolt. Alig csukta be az ajtót, a fiatal fejedelem – mintha férfivá keményedett volna – megragadta a hercegné kezét.

–  Kérem, jöjjön velem most a kápolnába! – mondta szenvedélyesen.

A hercegné életében először tanácstalanul engedelmeskedett; szó nélkül követte. Futva siettek végig a fejedelemmel a palota hosszú oszlopcsarnokán, a kápolna a túlsó szárnyon volt. Amikor beléptek a kápolnába, a fejedelem letérdelt, csaknem annyira a hercegné elé, mint az oltár elé.

–  Ismételje meg esküjét! – suttogta lángolva. – Ha őszinte volt, ha szerencsétlen fejedelmi rangom nem ártott nekem, már megszánta volna szerelmemet, és teljesítette volna azt, amivel most tartozik nekem, mert megesküdött.

–  Ha viszontlátom Fabriziót, s nem mérgezték meg... ha egy hét múlva is él... ha felséged kinevezi őt koadjutornak és Landriani érsek utódjának... eldobom becsületemet, női méltóságomat, eldobok mindent, és felségedé leszek!

–  Drága barátnőm... – szólt most a fejedelem félénk szorongással, melybe mosolyt keltő gyöngédség is keveredett – nagyon félek, hogy valamilyen kelepcébe csalnak, amit én nem látok, s ami meghiúsítaná boldogságomat; ebbe belehalnék! Például, ha az érsek valamilyen egyházi tilalomra hivatkoznék, s ez évekig elhúzná az egészet, akkor mi lesz velem? Látja, hogy én teljesen őszinte vagyok; ne legyen jezsuita velem!

–  Nem, nem! Őszinte vagyok; ha Fabrizio megmenekül... ha felséged mindent megtesz, hogy koadjutor legyen, s később majd érsek... lemondok becsületemről, és felségedé vagyok. De felséged is fogadja meg, hogy arra a kérvényre, melyet érsekünk egy hét múlva benyújt, ráírja: jóváhagyom.

–  Aláírom magának akár az üres papírt! Uralkodjék rajtam és országomon! – kiáltotta a fejedelem elvörösödve a boldogságtól, szinte eszét vesztve.

Még egy esküt követelt. Olyan felindult volt, hogy megfeledkezett félénkségéről, és ott, a palota kápolnájában, ahol csak ketten voltak, halkan olyanokat mondott, hogy a hercegné egészen másként gondol rá, ha három nappal előbb hallja így beszélni. De a Fabriziót fenyegető veszély kétségbe ejtette, s kétségbeesésében most csak borzadva tudott gondolni az ígéretre, amit oly erőszakosan csikartak ki belőle.

Ginát feldúlta, amit tett. Csak azért nem érezte még egészen, milyen borzalmasan keserű a kimondott szó, mert egyre arra gondolt: idejében ér-e Fontana tábornok a fellegvárba?

Meg akart szabadulni ennek a gyereknek őrült, szerelmes szavaitól, s hogy más irányba terelje a beszélgetést, megdicsérte Parmigianino híres festményét a kápolna főoltárán.

–  Nagyon kérem, engedje meg, hogy elküldjem magának! – mondta rögtön a fejedelem.

–  Elfogadom – felelte a hercegné. – De engedje meg, hogy Fabrizio elé siessek.

Zavaros tekintettel utasította kocsisát, hogy vágtasson a fellegvárba. A vár-árok hídján találkozott Fontana tábornokkal és Fabrizióval; gyalog jöttek.

–  Ettél valamit?

–  Nem. De csodának köszönhetem!

A hercegné átölelte a fiút, és elájult; egy óra hosszat tartott az ájulása: először életéért aggódtak, majd attól féltek, eszét veszti.

Fabio Conti tábornok elsápadt dühében, amikor meglátta Fontana tábornokot: olyan vontatottan engedelmeskedett a fejedelem parancsának, hogy a szárnysegéd – aki sejtette, hogy a hercegné a fejedelmi barátnő helyét készül elfoglalni – végül is megharagudott. A kormányzó úgy tervezte, hogy Fabrizio betegségét két-három napig elhúzza, és tessék, most Fontana tábornok, az udvar embere, meglátja a szemtelen kölyköt, aki szökéséért bűnhődve ebben a percben halálos kínok közt vergődik.

Fabio Conti gondolataiba merülve állt meg a Farnese-torony földszinti őrszobájában, melyből gyorsan kiparancsolta a katonákat; nem akarta, hogy tanúi legyenek az elkövetkező jelenetnek. Öt perc múlva megkövülten nézett fel: Fabrizio hangját hallotta, s megpillantotta őt, elevenen és élénken, a börtönt mutogatta Fontana tábornoknak. A kormányzó eltűnt.

Fabrizio a fejedelem előtt kifogástalan gentlemanként viselkedett. Legfőképpen azt szerette volna elkerülni, hogy gyereknek nézzék, aki semmiségektől riadozik. A fejedelem jóságosan megkérdezte, hogyan érzi magát?

–  Mint olyan valaki, felséges uram, aki rögtön éhen hal, mert szerencsésen nem reggelizett, és nem ebédelt.

S miután tisztelettel mindent megköszönt a fejedelemnek, engedélyt kért, hogy meglátogathassa az érseket, mielőtt jelentkeznék a Városi Börtönben. A fejedelem döbbenetesen sápadt lett, amikor gyereklelke végre megértette: a méreg mégsem csak a hercegné képzeletében kísértett. Ez a kínzó gondolat annyira elfoglalta, hogy először nem is felelt Fabrizio kérésére, meglátogathatja-e az érseket? Majd úgy gondolta, figyelmetlenségét különleges kedvességgel kell jóvátennie.

–  Menjen csak egyedül, del Dongo úr. Járjon csak őrök nélkül Pármám utcáin. Tíz-tizenegy óra tájt majd jelentkezzék a börtönben; remélem, nem marad ott sokáig.

A nagy nap, élete legnagyobb napja után V. Ernesto ifjú Napóleonnak érezte magát; olvasta, hogy ezt a rendkívüli férfit udvarának sok szép asszonya tüntette ki. És ha már a férfiszerencse Napóleonná ütötte, eszébe jutott, hogy a puskatűzben is Napóleon volt. Szívét még mindig megdobogtatta: milyen határozottan viselkedett a hercegnével. Két hét alatt teljesen átformálta a tudat, hogy megoldott valami nehéz dolgot, s már hajlott a nagylelkű elhatározásokra is; nem volt olyan puha, mint azelőtt.

Ezt a napot azzal kezdte, hogy elégette a Rassinak grófi rangot adományozó levelet, mely már egy hónapja ott feküdt íróasztalán. Fabio Conti tábornokot elkergette, és Lange ezredest tette meg utódjává, azt kívánta tőle, hogy a mérgezés ügyében derítse ki az igazságot. Lange derék, lengyel katona volt, a börtönőrök féltek tőle; hamarosan jelentette a fejedelemnek: már del Dongo úr reggelijét is meg akarták mérgezni, de ehhez túl sok embert kellett volna beavatni. Az ebédet jobban lehetett megoldani; és ha Fontana tábornok nem jelenik meg, del Dongo úrral végeztek volna. A fejedelem megdöbbent; de őszintén szerelmes volt, s vigasztalta a gondolat: „Tehát csakugyan megmentettem monsignore del Dongo életét, a hercegné nem meri megszegni szavát.” És még valamire gondolt. „Az én mesterségem sokkal nehezebb, mint hittem volna; mindenki azt mondja, hogy a hercegné nagyon okos asszony; a politika és szerelmem találkozik. Mennyei megoldás lenne, ha vállalkoznék rá, hogy a miniszterelnököm lesz.”

Estére a fejedelmet annyira felizgatta a sok leleplezett borzalom, hogy nem kívánt színpadra lépni.

–  Akkor lennék a legboldogabb – fordult a hercegnéhez – ha kedve volna országomban ugyanúgy uralkodni, mint a szívemen. Kezdjük azzal, hogy elmondom magának, hogyan használtam fel a mai napomat.

És a legpontosabban mindent elmondott neki; elégette Rassi grófi kinevezését, Conti utóda Lange lett, Lange jelentést tett a mérgezésről, és így tovább, és így tovább.

–  Még nagyon kevés a tapasztalatom egy ország vezetéséhez. A gróf megaláz tréfáival; a koronatanácsban is tréfál, a társaságban is azt teszi, olyanokat mond, amit maga sem tartana igaznak; azt mondja, gyerek vagyok, úgy vezet, ahogyan akar. Kedves hercegné, a fejedelem éppen olyan férfi, mint más; az ilyesmi bántja. Hogy megcáfoljuk Mosca gróf meséit, kineveztették velem a kormányba Rassit, ezt a veszedelmes gazembert, és látja, Conti tábornok még ma is olyan hatalomnak hiszi őt, hogy nem meri bevallani: Rassi vagy Raversi márkiné bujtották fel, hogy mérgezze meg a maga unokaöccsét. Legszívesebben egyszerűen bíróság elé állítanám Fabio Conti tábornokot: a bírák majd megállapítanák, bűnös-e ebben a mérgezési kísérletben?

–  De hát vannak felségednek bírái?

–  Nem értem – csodálkozott a fejedelem.

–  Tudom, vannak bölcs jogászai, akik méltóságteljesen járnak az utcán; de mindig úgy fognak ítélkezni, ahogyan felséged udvarában az uralkodó pártnak tetszik.

A fiatal fejedelem felháborodott szavai sokkal inkább ártatlanságáról árulkodtak, mint bölcsességéről; a hercegné közben ezt gondolta: „Vajon használ-e nekünk, ha engedem, hogy Contit megbélyegezze? Nem, semmi esetre sem! Mert akkor füstbe megy Clelia házassága ezzel a tekintélytisztelő, becsületes Crescenzi márkival.”

Minderről még nagyon sokáig beszélt a hercegné és a fejedelem. Az ifjú fejedelmet elvakította a csodálat. Clelia Conti és Crescenzi márki házassága érdekében, de ezzel a határozott feltétellel, megbocsátotta Continak a mérgezési kísérletet, s ezt haragosan maga közölte az elcsapott kormányzóval; de a hercegné tanácsára Clelia házasságáig száműzte őt. A hercegné úgy érezte, már nem szerelemmel szereti Fabriziót, de még mindig hevesen kívánta Clelia Conti és a márki házasságát; bizonytalan remény bujkált ebben a vágyban: Fabrizio lassan-lassan talán mégis eltávolodik a lánytól.

A boldogságtól lobogó fejedelem még ugyanezen az estén botrányosan akarta elbocsátani Rassit. A hercegné nevetve figyelmeztette:

–  Nem ismeri Napóleon mondását? Aki nagyon magasan áll, s akire mindenki figyel, az sohase határozzon indulatosan. De ma este már nagyon késő van, halasszuk a többit holnapra.

Időt akart nyerni, hogy tanácsot kérjen a gróftól, akinek a leghívebben elmondta az esti beszélgetést, csak arról hallgatott, milyen gyakran célzott a fejedelem egy bizonyos ígéretre, ami megmérgezte életét. A hercegné abban bízott: annyira nélkülözhetetlenné válik, hogy újra meg újra haladékot nyerhet a fejedelemtől, ha azt mondja:

–  Ha olyan kegyetlen, és erre a megalázkodásra akar kényszeríteni, én soha nem tudnám felségednek megbocsátani, és másnap elhagyom birodalmát!

Amikor a hercegné tanácsot kért a gróftól, mi történjék Rassival: Mosca gróf nagyon bölcsnek mutatkozott.

–  Rassi és Fabio Conti tábornok utazzanak el Piemontba.

Fabrizio pörében különös nehézség mutatkozott: a bírák már az első tárgyaláson egyhangú felkiáltással akarták felmenteni. A grófnak meg kellett őket fenyegetni, majd rájuk parancsolt, hogy a tárgyalás legalább egy hétig tartson, és a bírák kegyeskedjenek legalább meghallgatni minden tanút. „Ezek az emberek nem változnak!” – gondolta magában.

Fabrizio del Dongót felmentették, s a következő napon végre elfoglalta a kegyes Landriani érsek mellett az érseki helynök méltóságát. A fejedelem még aznap aláírta a szükséges iratokat, hogy Fabriziót koadjutorrá nevezzék ki, cum jure successionis; s két hónap sem telt el, s beiktatták.

A hercegnének mindenki dicsérte unokaöccse komoly megjelenését; valójában Fabrizio kétségbeesett volt. Amikor ő kiszabadult, majd elmozdították és száműzték Fabio Conti tábornokot, s a hercegné a legmagasabb kegy fényében tündökölt: Clelia rögtön másnap Contarini grófnőhöz menekült, ez a nagynénje nagyon gazdag öregasszony volt; a grófnő csak a saját egészségével foglalkozott. Clelia láthatta volna Fabriziót; de aki tudta, mit érzett Clelia azelőtt, s látja, hogyan viselkedik most, azt gondolhatta volna: amikor szerelmesét már nem fenyegeti veszély, szerelme is elmúlt. Fabrizio nem elégedett meg azzal, hogy gyakran elsétált a Contarini-palota előtt, gyakrabban, mint ahogyan illett, hosszú fáradozás után még egy kis lakást is sikerült bérelnie, szemben a palota első emeleti ablakával. Egyszer Clelia meggondolatlanul az ablakhoz állt, mert egy körmenetet akart megnézni, de rögtön rémülten vissza is húzódott; meglátta Fabriziót. A fiú fekete ruhájában egészen szegénynek látszott: őt figyelte abból a nyomorúságos odúból, melynek ablakait olajos papírral ragasztották be, mint Farnese-toronybeli szobájában. Fabrizio szívesen elhitette volna magával, hogy Clelia azért kerüli őt, mert a közvélemény úgy tudta, hogy a hercegné száműzette Fabio Conti tábornokot; de jól ismerte a lány visszahúzódásának igazi okát, és szomorúságát semmi nem oldhatta fel.

Semmi nem hatott rá, sem a felmentése, sem az, hogy beiktatták magas méltóságaiba, életének első tisztségeibe; nem hatott rá előkelő társadalmi helyzete, és az sem, hogy olyan buzgón tisztelegtek előtte az egyházmegye papjai és hívei. Szép lakosztálya a Sanseverina-palotában már kicsinek bizonyult. Nagy örömére a hercegné átengedte neki palotája egész második emeletét, s ezenkívül még két szép fogadószobát az első emeleten: ezek mindig tele voltak különböző emberekkel, akik alig várták a pillanatot, amikor hódolhatnak a fiatal koadjutor előtt. A cum successionis-záradék meglepő hatást váltott ki mindenfelé a fejedelemségben; Fabriziónak azok a magabiztos tulajdonságai, amik azelőtt annyira megbotránkoztatták a szegény és üresfejű udvaroncokat, most mind csupa erénnyé váltak.

Fabrizio komoly leckét kapott életbölcsességből, amikor tapasztalhatta, milyen közömbösen fogadja a sok megtiszteltetést, mennyivel boldogtalanabb pompás lakosztályában, tíz inassal, akik az ő egyenruháját viselik, mint amilyen fakalitkájában volt a Farnese-toronyban, a förtelmes börtönőrök között, örökösen a mérgezéstől rettegve. Anyja és nővére, V. hercegné, Pármába jött, hogy lássák őt nagy dicsőségében, s mély szomorúsága megdöbbentette a két asszonyt. Del Dongo márkiné, aki most már igazán nem volt regényes asszony, oly komolyan megijedt, hogy arra gondolt: a Farnese-toronyban talán valamilyen lassan ható szerrel mérgezték meg a fiát. Nagyon tapintatos nő volt, mégis úgy érezte, beszélnie kell erről a szokatlan mélabúról; de Fabrizio csak hallgatott s könnyezett.

Ragyogó helyzete sok-sok kivételezettséggel járt, mindez azonban csak fokozta rosszkedvét. Bátyja, a hiú és önzéssel fertőzött lélek, szinte ünnepélyes hangú levélben fejezte ki jókívánatait, s leveléhez ötvenezer frankot mellékelt, hogy öccse nevéhez méltó lovakat és fogatot vehessen magának – így írta az új márki. Fabrizio fiatalabbik húgának adta a pénzt, aki szegényen ment férjhez.

Mosca gróf szép olasz fordítást készíttetett a Valserra del Dongo család genealógiájáról, melyet annak idején Fabrizio pármai érsek írt latinul. Ragyogó kiállításban nyomatta ki, kétnyelvű kiadásban: az olasz szöveg mellett az eredeti latint is. A metszeteket párizsi litográfusok sokszorosították gyönyörűen. A hercegné kívánságára Fabrizio vonzó arcképét az egykori püspök képmásával szemben helyezték el a könyvben. A fordítás úgy jelent meg, mint Fabrizio munkája, melyet első fogsága idején készített. De hősünkben minden érzés megszakadt, még az ősi emberi hiúság is. Nem volt hajlandó egyetlen oldalt sem elolvasni a műből, melyet neki tulajdonítottak. Társadalmi helyzete arra kötelezte, hogy egy pompásan bekötött példányt a fejedelemnek nyújtson át; a fejedelem úgy érezte, kárpótolnia kell őt, hogy olyan közelről fenyegette a legborzalmasabb halál, s megadta neki az udvari fogadásokat megelőző belépés jogát szobáiba: ez a kitüntetés a kegyelmes címmel járt.

HUSZONHATODIK FEJEZET

Mindössze néhány olyan perc akadt, amikor Fabrizio valamelyest szabadulni tudott mély szomorúságától; azok a percek voltak, amikor egy üvegtábla mögé húzódott, mert szobája ablakára üveget helyeztetett az olajozott papír helyébe, szemben a Contarini-palotával, ahová – mint tudjuk – Clelia menekült. Csak nagyon ritkán láthatta a lányt, amióta a fellegvárból szabadult, ilyenkor egészen lesújtotta, milyen döbbenetesen megváltozott Clelia; ezt rossz, nagyon rossz előjelnek érezte. Elbukása óta Clelia arca olyan feltűnően nemes és komoly lett, bárki harmincévesnek tarthatta volna. A szokatlan változásban Fabrizio valami nagyon kemény elhatározás fényét látta. „Bizonyára reggeltől estig, minden pillanatban esküjét ismételgeti magában, hogy híven megtartja a Madonnának tett fogadalmát, és soha nem találkozik velem!” – gondolta Fabrizio.

Hősünk Clelia szenvedésének csak egyik okát találta ki; a lány tudta, hogy apja a komoly száműzetésből csak akkor térhet vissza Pármába, és csak akkor jelenhetik meg az udvarnál (enélkül pedig Fabio Continak az élet mit sem jelentett), ha ő felesége lesz Crescenzi márkinak; megírta hát apjának, hogy kívánja ezt a házasságot. A tábornok ekkor Torinóban élt, a bánat megbetegítette. Elárulhatjuk: a súlyos elhatározástól öregedett tíz évet Clelia.

Nagyon jól tudta, hogy Fabriziónak ablaka van a Contarini-palotával szemközt, de csak egyszer volt olyan szerencsétlen, hogy ránézett; mihelyt egy fejtartás, egy férfi alakjának körvonalai emlékeztették Fabrizióra, rögtön lehunyta a szemét. Most már csak mély vallásossága, a Madonna segítségébe vetett hite adott neki erőt. Nagyon fájt, hogy apját nem tudja becsülni; jövendőbeli férjét jelentéktelen, semmitmondó embernek tartotta, aki nem emelkedik az előkelő társaság érzelemvilága fölé; és végre imádott egy férfit, akit nem volt szabad többé látnia, s akinek mégis joga volt hozzá. Úgy érezte, hogy sorsa többszörösen is szerencsétlen; s elmondhatjuk, hogy igaza volt. Esküvője után Pármától kétszáz mérföldnyire kellett volna élnie.

Fabrizio tudta, mennyire tartózkodó Clelia; tudta, milyen ellenszenves neki minden szokatlan cselekedet, olyasmi, ami csattanó történetkévé formálódik, ha kiderül. Mégis olyan elviselhetetlen volt már szomorúsága, elviselhetetlen Clelia állhatatosan elfordított tekintete is, hogy arra vetemedett: megvesztegeti a nagynéninek, Contarini grófnénak két szolgáját. Egyik este, amint besötétedett, Fabrizio vidéki polgárnak öltözve megjelent a palota kapujában, ahol már várta az egyik megvesztegetett inas; azt mondta, Torinóból jön, és Cleliának leveleket hozott apjától. Az inas elindult, hogy átadja az üzenetet, Fabriziót közben felvezették az első emeletre, egy óriási váróterembe. Talán itt élte át Fabrizio élete legszorongatóbb negyedóráját. Ha Clelia elutasítja, többé nem remélheti, hogy valaha is megnyugodjék. „Hogy minél előbb véget vessek a sok felesleges fáradságnak, amivel új méltóságom elhalmoz, megszabadítom az egyházat rossz papjától, és álnéven valamelyik karthauzi kolostorba húzódom.” Az inas végül megjelent, és közölte: Clelia Conti kisasszony hajlandó őt fogadni. Hősünkből abban a pillanatban elpárolgott minden bátorság, félelmében csaknem lerogyott a lépcsőre, míg felfelé tartott a második emeletre.

Clelia egy kicsi asztal előtt ült, az asztalon egyetlen szál gyertya. Amint megismerte Fabriziót, felugrott, s a szalon mélyére húzódott.

–  Hát így törődik maga az én üdvösségemmel! – kiáltotta s arcát eltakarta kezével. – Pedig tudja, hogy amikor apám majdnem meghalt a méregtől, megfogadtam a Madonnának: többé nem pillantok magára! Ezt a fogadalmat csak akkor szegtem meg, életemnek azon a legszerencsétlenebb napján, amikor azt hittem, kötelességem megmenteni a haláltól. Már az is sok, hogy fogadalmam erőszakos és bizonyára vétkes magyarázatával meghallgatom magát.

Az utolsó mondat annyira meglepte Fabriziót, hogy néhány pillanatba tellett, míg örülni tudott neki. Arra készült, hogy heves haraggal fogadják. Clelia talán el is menekül; most ismét visszatért bátorsága, és eloltotta az egyetlen gyertyát. Bízott ugyan magában, hogy helyesen értette Clelia parancsát, mégis remegve tartott a szalon sarkába, ahol a lány egy pamlag mögé húzódott; nem tudta, nem sérti-e meg, ha megcsókolja a kezét; Clelia remegett szerelmében, s a karjába dőlt.

–  Drága Fabrizio, milyen sokára jöttél! – lehelte. – Csak egy percig beszélhetek veled, mert bizonyára nagy bűnt követek el, s amikor megígértem, hogy soha többé nem pillantok rád, bizonyára úgy gondoltam, azt is megfogadom: többé nem beszélek veled. De hogyan tehetted, hogy te is olyan kegyetlenül ragaszkodtál a bosszúhoz, mint szegény apám! Hiszen őt mérgezték meg először, hogy a te menekülésedet segítsék! Nem kellett volna értem is tenned valamit? Értem, aki bátran odadobtam jó híremet, hogy téged megmentselek! És látod, most már az egyházhoz vagy láncolva; akkor sem vehetnél feleségül, ha valamiképpen meg tudnék szabadulni a gyűlöletes márkitól. És a körmenet estéjén, még napfényben, hogyan mertél mutatkozni előttem, s így a legkihívóbban megsérteni a Madonnának tett szent fogadalmamat?

Fabrizio átölelte, s ujjongott a meglepődéstől és a boldogságtól.

Olyan találkozás, mely annyi mondanivalóval indul, nem fejeződhetik be egyhamar. Fabrizio elbeszélte a lánynak apja száműzetésének legpontosabb, legőszintébb történetét; a hercegnének semmi szerepe nem volt benne, nem is lehetett, mert ő egyetlen pillanatig sem hitte, hogy a méreg Conti tábornok ötlete volt; ő mindig azt gondolta, hogy a Raversi-csoport eszelte ki, s így akarták eltávolítani Mosca grófot. A hosszan elmondott történeti igazság boldoggá tette Cleliát; mennyire fájt neki, hogy gyűlölnie kell valakit, aki Fabrizióhoz tartozik! Most már nem gondolt féltékenyen a hercegnére.

Csak néhány napig tartott a boldogság, amit ennek az estének köszönhettek.

A kitűnő don Cesare megjött Torinóból; becsületes szívéből merítette az erőt, hogy merészen jelentkezzék a hercegnénél. Először szavát kérte, hogy bizalmas közléseit semmiképpen nem használja fel, majd bevallotta: bátyját a becsület téves felfogása félrevezette; Fabio Conti úgy érezte, Fabrizio szökése olyan sértés és vereség a közvélemény előtt, amit meg kell bosszulnia.

Két percig sem beszélt don Cesare, s máris nyert ügye volt: tisztasága megindította a hercegnét; nemigen szokott ilyen embereket látni. Megragadta, mint minden újdonság.

–  Sürgesse Conti tábornok leányának házasságát Crescenzi márkival, és én szavamat adom: mindent megteszek, ami hatalmamban áll, hogy a tábornokot úgy fogadják, mintha csak utazásból térne haza. Meghívom ebédre, meg van elégedve? Eleinte valószínűleg bizonyos tartózkodásba ütközik; ne siessen, semmiképpen ne siessen a tábornok; ne kérje vissza kormányzói állását a fellegvárban. De maga is tudja, hogy a márki jó barátom; higgyék el, nem leszek haragtartó az apósával.

A hercegné ígéretével megerősítve don Cesare közölte unokahúgával, hogy kezében tartja apja életét, mert Fabio Conti tábornok belebetegedett a kétségbeesésbe. Már hónapok óta nem vett részt semmilyen udvari életben.

Clelia meg akarta látogatni apját, aki álnéven Torino környékén, egy faluban bújt meg, mert azt hitte, hogy a pármai udvar kiadatását kérte, a torinói udvartól, hogy törvény elé állíthassa őt. Clelia betegen és félőrülten találta apját. Még azon az estén levelet írt Fabriziónak; megírta neki, hogy mindörökre el kell szakadniok egymástól.

Fabrizio jelleme egészen olyanná formálódott, mint kedveséé; a vellejai kolostorba vonult, hegyek közé, tíz mérföldnyire Pármától. Clelia tízoldalas levelet írt Fabriziónak: valamikor megesküdött, hogy az ő beleegyezése nélkül nem lesz a márki felesége. Most a beleegyezését kérte, és Fabrizio meg is adta vellejai magányából; levele a legtisztább barátság volt.

Amikor Clelia megkapta a levelet, melynek baráti hangja – áruljuk el – bántotta: ő maga tűzte ki esküvője napját, melynek ünnepségei csak erősítették a fényt, mely beragyogta ezen a télen a pármai udvart.

V. Ranuccio Ernesto valójában fösvény volt; de őrülten szerelmes is, és azt remélte, udvarához kötheti a hercegnét: tekintélyes összeget ajánlott fel anyjának, a fejedelemasszonynak, s kérte, rendezzen sok estélyt. A főudvarmesternő csodálatosan használta fel a megnövekedett összeget; Párma estélyei ezen a télen a milánói udvar szép napjaira emlékeztettek, a kedves Eugène hercegre, Itália alkirályára, akinek jóságát sokáig nem lehetett elfelejteni.

Fabriziót a koadjutor kötelességei visszaparancsolták Pármába; de ő kijelentette, hogy elvonulását vallási meggyőződésből folytatja abban a kis lakosztályban is, melyet pártfogója, monsignore Landriani az érseki palotában rákényszerített; és valóban ide zárkózott, egyetlen inassal. Nem jelent meg a ragyogó udvari estélyeken, ezért azután Pármában és jövendő egyházmegyéjében valóságos szentnek kiáltották ki. Ennek a visszavonulásnak, melybe Fabriziót csak mély és reménytelen szomorúsága hajtotta, váratlan hatása támadt: a jó Landriani érsek, aki mindig szerette őt, hiszen tulajdonképpen ő kívánta koadjutori kinevezését is, kissé féltékeny lett.

Az érsek joggal gondolta, hogy az udvari estélyeken meg kell jelennie, Itáliában így szokás. Ezeken az estélyeken a nagy szertartásokon előírt ruháját öltötte magára, mely alig különbözött attól, amit székesegyháza szentélyében viselt. A palota oszlopos előcsarnokában összegyűlt száz meg száz inas sohasem mulasztotta el, hogy felsorakozva ne kérje a monsignore áldását; ő szívesen megállt, és megáldotta őket. Az ünnepélyes csendben monsignore Landriani egyszer meghallotta, hogy valaki ezt mondja:

–  Érsekünk bálba jár, és monsignore del Dongo ki sem lép szobájából.

Ettől a pillanattól kezdve az érseki palotában elapadt a határtalannak látszó kegy, mely eddig Fabrizióra áradt. De most már repülhetett a saját szárnyaival is! Magatartását, melyet csak a Clelia házassága miatt érzett kétségbeesés sugallt, őszinte és fenséges jámborságnak tekintették, és az ájtatos hívek mint épületes művet olvasták családja genealógiájának fordítását, melyből sugárzott az esztelen hiúság. A könyvkereskedők sokszorosították arcképét; s ez a sorozat néhány nap alatt elfogyott, főként szegény emberek vették; a tudatlan vésnök Fabrizio arcképét több olyan ékítménnyel díszítette, melyek csak püspöki képmásnál használhatók, egy koadjutor nem tarthat ezekre igényt. Landriani érsek meglátott egy ilyen sokszorosított lapot, s határtalanul megharagudott. Maga elé rendelte Fabriziót, és a legkeményebben beszélt vele, olyan szavakkal, melyek a szenvedélytől néha egészen gorombák voltak. Elgondolhatjuk, hogy Fabriziónak nem került semmilyen erőfeszítésébe úgy viselkedni, ahogyan Fénelon viselkedett volna hasonló helyzetben; alázatosan és a legnagyobb tisztelettel hallgatta az érseket; és amikor a főpap elhallgatott, elmondta a genealógia fordításának egész történetét: a munkát Mosca gróf rendeletére készítették még első fogsága idején. Világi célokból jelentették meg, s ezt ő helyzetéhez mindig illetlennek tartotta. Ami az arcképet illeti, a második kiadásról éppen úgy nem tudott, mint az elsőről; visszavonulása idején a könyvkereskedő az érsekségre küldött neki huszonnégy példányt ebből a második kiadásból; ő elküldte inasát, és egy huszonötödiket vásároltatott; ilyen módon megtudta, hogy az arcképet harminc souért árulják – erre száz frankot küldött a huszonnégy példányért.

Mindezek az érvek, bár a legjózanabbul hangzottak, s olyasvalaki mondta őket, akit egészen más fájdalom kínzott, féktelen haragra ingerelték az érseket; odáig jutott, hogy álszenteskedéssel vádolta Fabriziót.

„Hát ilyen, aki alulról jött! – gondolta Fabrizio. – Még akkor is, ha eszes!”

De volt, ami ekkor sokkal jobban aggasztotta – nagynénje levelei! A hercegné mindenáron azt akarta, foglalja el ismét lakosztályát a Sanseverina-palotában, vagy legalább látogassa meg néha. Fabrizio jól tudta: ott sokat beszélnek majd arról, milyen ragyogó estélyeket rendez Crescenzi márki az esküvő alkalmából; és éppen abban kételkedett, hogy végig tudja-e hallgatni a híreket anélkül, hogy viselkedése feltűnjék a társaságnak.

Az esküvői szertartás után Fabrizio egyheti teljes hallgatást fogadott, meghagyta inasának s az érseki palota minden szolgájának, akivel csak dolga lehetett, hogy egyetlen szót se szóljanak hozzá.

Amikor Landriani érseknek elmondták a legújabb színészkedést, Fabriziót sokkal gyakrabban rendelte magához, mint azelőtt: hosszú megbeszéléseket tartott vele; és kötelezte koadjutorát, hogy tárgyaljon néhány vidéki kanonokkal is, akik azt hánytorgatták, hogy az érsekség megsértette jogaikat.

Fabrizio mindezt teljes közönnyel fogadta, olyan ember közönyével, akinek más gondja van. „Mennyivel jobb dolgom lenne – tűnődött – ha belépnék a karthauziak közé; Velleja sziklái között nem szenvednék ennyit.”

Meglátogatta nagynénjét, s amikor megölelte, nem tudta visszafojtani könnyeit. A hercegné úgy látta, Fabrizio egészen megváltozott; végtelenül lesoványodott arcában szeme még nagyobb lett, s a szem szinte kibukott ebből az arcból; egyszerű, kopott, fekete papi ruhájában olyan szánalmas és szerencsétlen volt, hogy az első pillanatban a hercegné sem tudott parancsolni előtörő könnyeinek. De egy perc múlva már figyelmeztette magát, hogy ezt a szép, fiatal férfit Clelia házassága változtatta meg ennyire, s erre érzelmei csaknem olyan indulatossá váltak, mint az érseké, csak éppen ő ügyesebben leplezte őket. Kegyetlenül, hosszan beszélt Crescenzi márki estélyeinek festői pompájáról, Fabrizio nem felelt; de szeme egy pillanatra görcsösen lezárult, arca még sápadtabb lett, mint amilyen volt, pedig néhány perccel előbb ez még lehetetlennek látszott. Azokban a pillanatokban, amikor így, ilyen iszonyúan szenvedett, sápadt arca szinte elzöldült.

Megérkezett Mosca gróf; és amit látott, amit hihetetlennek tartott, végre teljesen meggyógyította féltékenységét, mert Fabrizióra eddig mindig féltékenyen nézett. Ez az okos és leleményes férfi a legfinomabb, legtökéletesebb módon próbálta Fabrizio érdeklődését felkelteni a világ dolgai iránt. Mosca gróf mindig komolyan becsülte Fabriziót, s eléggé szerette is; és most, hogy a féltékenység már nem fogta vissza barátságát, ez a baráti szeretet már-már önfeláldozóvá vált. „Nagy sikereiért igazán nagy árat fizetett!” – állapította meg, amikor végiggondolta, mennyi baj érte a fiút. A gróf félrevonta Fabriziót, hogy megmutassa neki Parmigianino festményét, melyet a fejedelem valóban elküldött a hercegnének.

–  Kedves barátom, beszéljünk végre férfiasan, nyíltan egymással: nem segíthetek magának valamiben? Ne féljen, nem fogom faggatni, de használhat magának a pénz? Segítheti a hatalom? Csak szóljon, rendelkezésére állok; de ha szívesebben mondja el írásban, írjon.

Fabrizio gyengéden megölelte, és a festményről kezdett beszélni.

–  Ahogyan viselkedik, az a legügyesebb politikai remekmű! – A gróf visszatért a könnyedebb hanghoz. – Igen kellemes jövőt alapoz most magának: a fejedelem tiszteli, a nép bámulja magát; kopott, fekete ruhája álmatlan éjszakákat okoz monsignore Landrianinak. Nem vagyok egészen járatlan ember, de esküszöm, semmi tanácsot nem tudnék adni, ha tökéletesebbé akarnám tenni azt, amit látok. Maga huszonöt évesen tette meg az első lépést a társaságban, s rögtön elérte a tökéletességet. Sokat beszélnek magáról az udvarnál; és tudja-e, hogy ezt a fiatalon elért, egészen rendkívüli kitüntetést minek köszönheti? Kopott, fekete reverendájának. Talán emlékszik még rá, hogy a hercegné meg én megszereztük Petrarca egyik villáját, azon a szép dombon, benn az erdőben, a Pó közelében; arra gondoltam, ha valamikor megunja az irigyek komiszkodásait, Petrarca utóda lehetne; híre csak erősítené a magáét.

Mosca gróf kétségbeesetten törte a fejét, hogyan csalhatna mosolyt erre a remetearcra, de sehogyan sem sikerült; s a változást annál meghökkentőbbé tette, hogy Fabrizio arcának – még nem is olyan régen – volt egy hibája, egyetlen hibája: néha, egészen alkalomszerűtlenül, érzéki gyönyörűség és öröm suhant át rajta.

Mielőtt a gróf elengedte volna, közölte vele: bármennyire visszavonultan él, talán szerepjátszásnak tartanák, ha következő szombaton nem jelennék meg az udvarnál, a fejedelemasszony születésnapján. Fabriziót mintha szíven szúrták volna. „Istenem! – gondolta. – Miért is jöttem ide!” Megremegett, amikor rágondolt: az udvari estélyen esetleg találkozni fognak. Ez a gondolat minden egyebet elnyomott benne; úgy látta, egyetlen mentsége csak az lehet, ha pontosan akkor érkezik a palotába, abban a percben, amikor a szalonok ajtaját feltárják.

S a nagy fogadáson monsignore del Dongo nevét valóban a legelsők között jelentették be, s a fejedelemasszony a megengedett legnagyobb figyelmességgel fogadta. Fabrizio mereven nézte a faliórát, s abban a pillanatban, amikor a mutatók jelezték: húsz perce tartózkodik már a szalonban, felállt, hogy búcsúzzék; ekkor lépett be anyjához a fejedelem. Most néhány perc azzal telt, hogy udvariasan köszöntötte a fejedelmet; majd ügyes mesterkedéssel az ajtóhoz húzódott. De ekkor állt útjába az az észrevétlen semmiség, mely oly jellemző volt a főudvarmesternő mindent elrendező ügyességére: a szolgálattevő kamarás hősünk után szaladt és közölte vele: kijelölték a fejedelem whistjátszmájába. Pármában igen nagy megtiszteltetés; jóval meghaladta egy koadjutor világi rangját. Még az érsek is nagy kitüntetésnek tekinthette, ha whistet játszhatott a fejedelemmel. Fabrizio szíve elszorult a kamarás szavaira; gyűlölte a nyilvánosság előtt lezajló jeleneteket, mégis már-már azt felelte: hirtelen elszédült; de azután eszébe jutott, hány kérdés és részvéttől csöpögő megjegyzés záporoznék rá, s ezt még elviselhetetlenebbnek érezte, mint a whistet. Azon az estén irtózott a beszédtől.

Szerencsére a minorita barátok generálisa is megjelent a fejedelemasszony előtt hódoló előkelőségek között. Ez a tudós szerzetes, a Fontanák és a Duvoisinek vetélytársa, a fogadóterem egyik sarkába húzódott: Fabrizio elébe állt, hogy ne is láthassa a bejáratot, s teológiai kérdésekről kezdett beszélni a minorita generálissal. De azt nem tudta megakadályozni, hogy a füle ne hallja, amikor jelentik: Crescenzi márki és Crescenzi márkiné. Fabriziót meglepte, hogy a bejelentésre heves harag lobbant benne.

„Ha Borso Valserra volnék – gondolta (az első Sforza gróf egyik tábornoka) – leszúrnám a kövérkés márkit, talán éppen azt az elefántcsont nyelű, kicsi tőrt döfném bele, melyet Cleliától kaptam azon a boldog napon. Crescenzi márki megtanulná: szabad-e arcátlanul megjelennie a márkinéval ott, ahová engem is meghívtak.”

Arca annyira eltorzult, hogy a minoriták rendfőnöke megkérdezte:

–  Kegyelmességed rosszul érzi magát?

–  Őrjítően fáj a fejem... Zavar a fény... Csak azért maradok, mert kijelöltek a fejedelem whistjátszmájába.

Erre a közlésre a minoriták generálisa, aki polgárember volt, annyira megzavarodott, hogy nem tudta, mit tegyen: hajlongva köszöntötte Fabriziót, aki szintén megzavarodott, egészen másért, mint a rendfőnök, és szokatlanul sebesen beszélni kezdett; észrevette, hogy mögötte nagy csend támadt, nem akart körülnézni. Egyszerre hegedűvonó koppant egy hangszerállványon, felhangzott egy ritornell, és az ünnepelt P. asszony elénekelte Cimarosa egykor oly híres áriáját:

Quelle pupille tenere!

Az első ütemek alatt Fabrizio uralkodott magán, de haragja igen hamar elszállt, és leküzdhetetlenül érezte, hogy sírnia kell. „Istenem! – megremegett. – Milyen nevetséges jelenet! S ebben a ruhában!” Legokosabbnak tartotta, ha magáról mond valamit.

–  Ezek a szörnyű fejfájások, ha nem akarom őket tudomásul venni, mint ma este is – fordult a minorita rendfőnökhöz – végül sírógörcsben törnek ki, s a papot kiszolgáltatják a megszólásnak és a rágalomnak; ezért arra kérem főméltóságú tisztelendőségedet, engedje meg, hogy könnyezzek, miközben önre nézek, s ne törődjék vele.

–  A mi catanzarói tartományfőnökünk ugyanilyen fájdalmakra panaszkodik – felelte a minoriták generálisa. S halkan belekezdett egy véget nem érő történetbe.

Ez a történet részletesen kiteregette a tartományfőnök vacsoráit, s ami már régen nem esett meg: Fabrizio elmosolyodott, a történet olyan szánalmas volt. De hamarosan nem figyelt a rendfőnökre. P. asszony most Pergolese egyik áriáját énekelte, csodálatosan (a fejedelemasszony szerette a régi zenét). Fabriziótól háromlépésnyire kis zaj támadt, ezen az estén most először nézett körül. A karosszékben, mely ilyen halkan megreccsent a parkettán, Crescenzi márkiné ült; könnyben úszó szeme egyenesen beleakadt Fabrizio tekintetébe, a fiú szeme sem volt különb állapotban. A márkiné lehajtotta a fejét; Fabrizio néhány pillanatig még nézte őt: ismerkedett a gyémántokkal megterhelt fejjel. De pillantása haragot és megvetést fejezett ki. Azután ezt mondta magának: „És az én szemem többé sohasem néz rád!” Majd visszafordult rendfőnökéhez:

–  A görcs ma erősebb, mint bármikor.

És Fabrizio valóban félóránál is tovább sírt, forró könnyekkel. Szerencsére egy kerékbe tört Mozart-szimfónia (Itáliában így játsszák Mozartot) megmentette őt, és segített felszárítani könnyeit.

Erős maradt, és nem nézett Crescenzi márkinéra; de P. asszony ismét énekelt, és Fabrizio sírástól megkönnyebbült lelke tökéletesen megnyugodott. Most egészen más színben látta az életet. „Hát mit akartam? Hogy rögtön, már az első percekben egészen elfelejtsem? Nem, ez lehetetlen!” Majd ezt gondolta: „Lehetek-e még szerencsétlenebb, mint amilyen szerencsétlen vagyok már két hónap óta? És ha amúgy sem szenvedhetek jobban, miért mondjak le a gyönyörűségről, hogy lássam őt? Megfeledkezett esküjéről; könnyelmű; hát nem ilyen minden nő? De ki tagadhatná, hogy mennyeien szép! Tekintete elbűvöl és elragad, míg más asszonyokra, a legszebbekre is, alig tudok ránézni! Nos, hát miért ne hagynám magam elbűvölni? Legalább egy pillanatra csitul bennem a fájdalom!”

Fabrizio ismerte már valamelyest az embereket, de tapasztalatlan volt a szerelemben, különben tudta volna, hogy az a pillanat s az az öröm, amit most engedélyez magának, semmivé teszi két hónap minden erőfeszítését, hogy elfelejtse Cleliát.

A szegény, fiatal nő különben csak azért jött el az estélyre, mert a férje kényszerítette; ő azt kívánta, hogy rosszullétére hivatkozva, félóra múlva hazamehessen; de a márki kijelentette: egészen szokatlan lenne, ha akkor szólítják távozáshoz kocsijukat, amikor sok kocsi még csak érkezik; s még úgy is magyarázhatnák: ilyen burkolt kritikával ítélik el a fejedelemasszony estélyét.

–  Én vagyok a belső kamarása – tette hozzá a márki – a fogadóteremben kell tartózkodnom, s kötelességem megvárni a fejedelemasszony rendelkezéseit, míg csak mindenki el nem távozott. Előfordulhat, s bizonyára elő is fordul, hogy figyelmeztetni kell majd egyre s másra az inasokat, annyira hanyagok! Azt akarja, hogy a fejedelemasszony valamelyik egyszerű asztalnoka bitorolja ezt a megtiszteltetést?

Clelia beletörődött; nem látta Fabriziót; reménykedni kezdett, talán nem is jött el az estélyre. De amikor a hangverseny megkezdődött, s a fejedelemasszony megengedte a hölgyeknek, hogy leüljenek: Clelia, aki nemigen ügyeskedett az ilyesmiben, tűrte, hogy a fejedelemasszony körül elfoglalják a legjobb helyeket, s kénytelen volt a terem mélyében keresni egy karosszéket, egészen abban a távoli sarokban, ahová Fabrizio húzódott. Amikor karosszékéhez ért, tekintete megakadt a minorita rendfőnök szokatlan – ebben a környezetben szokatlan – öltözékén; először észre sem vette az egyszerű, fekete ruhás karcsú férfit, aki a rendfőnökkel beszélt; mégis valamilyen belső, titkos sugallatra szeme megpihent ezen a férfin. „Itt mindenki egyenruhát vagy dúsan hímzett öltönyt visel; ugyan ki lehet ez a fiatalember, ebben az egyszerű fekete ruhában?” Elmerült figyelemmel nézte, amikor egy asszony leült melléje s kissé meglökte karosszékét, mire Fabrizio odafordította fejét; Clelia nem ismerte meg, annyira megváltozott. Először ezt gondolta: „Mennyire hasonlít őrá! Talán a bátyja; de én úgy tudtam, hogy a bátyja csak néhány évvel idősebb nála, ez meg itt negyvenéves lehet!” És egyszerre ráismert – szájának egy mozdulatáról. „Szegény, mennyit szenvedett!” Clelia lehajtotta fejét, fájdalmában, s nem azért, hogy megtartsa fogadalmát. Szívét feldúlta a szánalom; kilenchónapi fogsága után távolról sem volt ilyen Fabrizio. Már nem nézett rá; de ha tekintetét nem is fordította határozottan feléje, minden mozdulatát látta.

Látta, hogy a hangverseny után a fejedelem játékasztalához megy, mely néhány lépésnyire állt a tróntól; fellélegzett. Fabrizio így jó távolra került tőle.

De Crescenzi márkit nagyon sértette, hogy felesége ilyen messze került a tróntól; egész este azzal fáradozott, hogy meggyőzzön egy hölgyet, aki a fejedelemasszony mellett a harmadik karosszékben ült, s a hölgy férje pénzzel tartozott neki: milyen kedves volna, ha helyet cserélne a feleségével. A szegény asszony természetesen nem engedett az unszolásnak; Crescenzi márki erre az adós férjjel beszélt, aki hamarosan ráeszméltette feleségét a józan ész rideg parancsára, s a márki végre megvalósíthatta a boldogító cserét; feleségéért indult.

–  Maga mindig túlságosan szerény! – súgta neki. – Miért jár ilyen lesütött szemmel? Még összetévesztik magát ezekkel a bámészkodó polgárasszonyokkal, akiken mindenki csodálkozik, hogyan kerültek ide? Ez a bolond főudvarmesternő mindig ilyeneket csinál. És még azt mondják, háttérbe szorítják a feltörő jakobinizmust! Ne felejtse el, hogy férje első ember a fejedelemasszony udvartartásában; és ha a republikánusok eltörölnék egyszer az udvart s a nemességet, a maga férje még akkor is a leggazdagabb ember marad ebben az államban. Maga nem gondol erre eléggé!

A karosszék, melybe a márki nagy boldogan beültette a feleségét, mindössze hat lépésnyire állt a fejedelem játékasztalától; Clelia csak Fabrizio profilját nézhette, de úgy látta, annyira lefogyott, s arca annyira kifejezi, hogy nem történhetik olyasmi a világon, ami őt érdekelhetné, őt, akinek azelőtt mindenre volt valamilyen megjegyzése, hogy Clelia végül is eljutott a borzalmas sejtéshez: Fabrizio egészen megváltozott; elfeledte őt; s csak azért fogyott le ennyire, mert vállalta a legszigorúbb vallási böjtöket. Lesújtó következtetéseit csak megerősítették szomszédainak megjegyzései: mindenki a koadjutorról beszélt; találgatták, miért érte ez a rendkívüli kegy: ilyen fiatal, s máris a fejedelem játékasztalához ültették! Megcsodálták közömbös udvariasságát, s azt, hogy milyen fölényes arccal dobálja kártyáit, még akkor is, ha elfogja őfelsége lapját.

–  Hihetetlen!... Hihetetlen!... – szörnyülködtek az öreg udvaroncok. – Teljesen megszédítette nagynénje különleges helyzete... De hála az égnek, ez nem tarthat sokáig! A mi uralkodónk nem kedveli az ilyen fölényeskedő arcokat...

A hercegné most a fejedelemhez lépett; az udvari emberek tiszteletteljes távolságban álltak a kártyaasztal körül, s így nem érthették meg, mit mond a fejedelem, csak véletlenül kaptak el néhány szót, de észrevették, hogy Fabrizio mélyen elpirult. – A hercegné biztosan megleckéztette kihívó közömbösségéért! – mondták egymásnak. Fabrizio éppen abban a pillanatban hallotta meg Clelia hangját, a fejedelemasszonynak válaszolt, aki a szalonban körüljárva megszólította főkamarása feleségét. S eljött az a pillanat is, amikor Fabriziónak helyet kellett változtatni a whistjátszmában; most éppen szembekerült Cleliával, s többször is átengedte magát a gyönyörűségnek, hogy nézze őt. Szegény Clelia egészen megzavarodott, amikor megérezte, hogy nézik. Nemegyszer elfelejtette, mivel tartozik fogadalmának: annyira kívánta, hogy tudja, ugyan mit érez most Fabrizio, hogy többször is ráemelte tekintetét.

A fejedelem játszmája véget ért, az asszonyok felálltak, s megindultak a terített vacsorázóterembe. Kis rendetlenség támadt. Fabrizio egészen közel került Cleliához; még mindig nagyon elszánt volt, de most felismerte azt a gyönge illatot, mely átitatta Clelia ruháit; a felismert illat teljesen felborította mindazt, amit elhatározott. Odalépett hozzá, és halkan, mintha csak magának mondaná, elismételte a Petrarca-szonett két sorát, azt a két sort, amit a Lago Maggiore mellől küldött el neki selyemkendőre nyomva: „Milyen boldog voltam, amikor az emberek szerencsétlennek hittek, és most hogy megváltozott az életem!”

„Nem, nem felejtett el! – lángolt fel Cleliában az öröm. – Ez a szép lélek nem állhatatlan!” És Clelia merészen elismételte magában a két Petrarca-sort:

Meglásd nem változom már, te két gyönyörű szem.
Amelytől megtanultam, hogy mi a szerelem.

A fejedelemasszony vacsora után rögtön visszavonult; a fejedelem lakosztályáig kísérte, s ő sem tért többé vissza a fogadóterembe. Amint ezt észrevették, egyszerre mindenki távozni akart; nagy kavarodás támadt az előszobákban; Clelia ismét közel került Fabrizióhoz; megejtette a fiú mély szomorúsága.

–  Felejtsük el a múltat! – mondta neki. – És őrizze meg ezt a baráti emléket.

Míg ezt mondta, úgy tartotta legyezőjét, hogy Fabrizio elvehesse tőle.

Fabrizio rögtön mindent másképp látott, egyetlen pillanat alatt más emberré vált. Már következő nap kijelentette, hogy a visszavonult életnek vége, s újra elfoglalta ragyogó lakosztályát a Sanseverina-palotában. Az érsek azt híresztelte, s hitte is, hogy az újdonsült szent fejét végképp megzavarta a fejedelmi kegy, mely játékasztalához engedte. A hercegné viszont tudta, hogy megértik egymást Cleliával. Ettől a gondolattól még súlyosabbá vált kínlódása, melyet egy végzetes ígéret emléke örökké ébren tartott; most már végképp elhatározta – távozik az udvartól. Mindenki csak ámuldozott esztelenségén. Akkor akar távozni, amikor a legmagasabb kegy mindent megad neki? A gróf zavartalanul boldog volt, amióta tudta, hogy Fabriziónak és a hercegnének nincs viszonya. Ő ezt mondta barátnéjának:

–  Az új fejedelem maga az erény; de én egyszer gyereknek neveztem, megbocsáthatja ezt valaha is? Csak egyetlen útját látom annak, hogy őszintén jó viszonyban legyek vele: távoznom kell! Legnagyobb hálámat és tiszteletemet fogom kifejezni, azután beteg leszek és elbocsátásomat kérem. Ezt maga meg fogja engedni nekem, hiszen Fabrizio sorsát és szerencséjét biztosítottuk. De meghozza-e értem azt a nagy áldozatot – folytatta nevetve – hogy a fenséges hercegi címet elcseréli sokkal szerényebbre? A magam szórakoztatására kibogozhatatlan zűrzavarban hagyom itt az ügyeket; négy-öt jó munkatársam volt a különböző minisztériumokban, az utolsó két hónapban nyugdíjaztattam őket, mert francia lapokat olvastak; valószínűtlenül hülye figurákat ültettem a helyükre.

Folytatta:

–  Ha mi elmegyünk, a fejedelem olyan zavarba kerül, hogy bármennyire irtózik Rassitól, biztosan tudom, kénytelen lesz őt visszahívni; én pedig csak arra várok, hogy a zsarnok parancsa rendelkezzék sorsomról, s utána rögtön gyengéd levelet küldök barátomnak, Rassinak, s közlöm vele: nem ok nélkül remélem, hogy érdemeit hamarosan ismét elismerik.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Ez a komoly beszélgetés a következő napon hangzott el, hogy Fabrizio visszatért a Sanseverina-palotába; a hercegné még mindig azt a meghökkent fájdalmat érezte, amit a Fabrizio minden mozdulatából sugárzó boldogság ébresztett benne. „Hát jól becsapott a kis ájtatosnő! Három hónap!... Csak ennyi ideig tudott ellenállni a szeretőjének!”

A bizonyosság, hogy feltétlenül eléri a boldogító célt, erőt adott a félénk fejedelemnek, bátrabban mert szerelmes lenni; hallott valami suttogást, hogy a Sanseverina-palotában utazásra készülődnek; francia inasa is, aki erősen kételkedett az előkelő hölgyek erényességében, bizakodóvá tette a hercegnével szemben. V. Ernesto olyasmit engedélyezett magának, amit a fejedelemasszony és az udvar minden komoly embere szigorúan megrótt, a nép pedig azt gondolta: a hercegnére áradó bámulatos kegy most vált hivatalossá. A fejedelem meglátogatta a hercegnét palotájában.

–  Maga el akar utazni! – mondta neki komolyan, s ez a komolyság gyűlöletesen hangzott a hercegné fülében. – El akar utazni, elárul engem, megszegi esküjét! Pedig ha tíz perccel később kegyelmezek meg, Fabrizio ma már nem él. És maga hagyja, hogy szenvedjek! Ha nem esküszik meg akkor nekem, sohasem mertem volna ennyire szeretni! Hercegné, ez nem tisztességes játék!

–  Gondolkozzék csak komolyan, drága felség! Volt-e egész életében valamikor olyan boldog, mint az elmúlt négy hónap alatt? Uralkodói dicsősége, s azt hiszem, a szeretetre méltó férfi boldogsága nem lehetett soha teljesebb. Egyezséget ajánlok: ha kegyesen elfogadja, nem leszek egy elröppenő órára a szeretője, csak azért, mert féltem, s mert felséged kicsikarta eskümet, de felséged boldogságának fogom szentelni életem minden óráját, olyan maradok mindig, amilyen négy hónap óta vagyok, és ki tudja, a barátságból egyszer szerelem lesz. Nem tennék esküt, hogy nem így lesz.

–  Hát jó! – kiáltotta a fejedelem elbűvölten. – Akkor fogadjon el egy más szerepet, legyen még több, uralkodjék rajtam, és uralkodjék országomon, legyen a miniszterelnököm! Felajánlom azt a házasságot magának, amit rangom rideg szabályai megengednek; van már erre példa itt Itáliában: a nápolyi király most vette feleségül Partana hercegnőt. Mindent felajánlok magának, amit csak felajánlhatok: ugyanilyen házasságot. És megemlítek még egy leverő politikai következményt is, csak azért, hadd lássa, nem vagyok már gyerek, és nem feledkeztem meg semmiről. Nem akarok magánál érdemeket szerezni azzal, hogy vállalom: családom utolsó uralkodója leszek, s még tanúja lehetek annak, amikor a nagyhatalmak trónomról döntenek. Áldom ezeket a nagyon is valóságos kellemetlenségeket, mert ezekkel is bizonyíthatom, mennyire becsülöm és imádom!

A hercegné egy pillanatra sem ingott meg; a fejedelem untatta, és a grófot elragadóan szeretetre méltónak tartotta; a világon csak egyetlen embert helyezett a gróf elébe. Különben pedig a grófon ő uralkodott, a fejedelmet viszont kötötték rangja parancsai, tehát többé-kevésbé a fejedelem uralkodott volna rajta. Meg azután még hűtlen is lehet és szeretőket tarthat; a korkülönbség néhány év múlva szinte feljogosítja erre.

Az, hogy unatkoznék mellette, az első pillanatban eldöntött mindent; de a hercegné kedves akart lenni, és engedélyt kért, hogy gondolkozzék.

Nagyon hosszúra nyúlna, ha elmondanám, milyen, csaknem gyengéd fordulatokba, végtelenül bájos szavakba burkolta elutasítását. A fejedelem haragra lobbant; látta, hogy a boldogság kisiklik kezéből. Mihez kezd, ha a hercegné itthagyja az udvarát? És milyen megalázás, hogy visszautasították! „És végül, mit szól majd francia inasom, ha elmondom neki vereségemet?”

De a hercegné ügyesen lecsendesítette a fejedelmet, és az alkudozást lassan-lassan visszaterelte a megfelelő szavakhoz.

–  Ha felséged kegyesen beleegyezik, és nem sürgeti a szörnyű ígéret beváltását, melytől csak borzadok, mert saját magamat kellene megvetnem, akkor életemet itt töltöm el udvarában, s ez az udvar mindig olyan lesz, mint ezen a télen volt; minden percemet arra fordítom, hogy segítsem emberi boldogságát és uralkodói dicsőségét. De ha felséged követeli, hogy engedelmeskedjek eskümnek: egész életemet meggyalázza, és én azonnal itthagyom Pármát, hogy soha többé ne jöjjek vissza. Az a nap, melyen elvesztem becsületemet, egyben az utolsó nap lesz, amikor felségedet látom!

De a fejedelem csökönyös maradt, mint a gyenge emberek. A férfi és az uralkodó büszkeségét egyformán sértette, hogy házassági ajánlatát elutasították; már előbb végiggondolta, mennyi nehézséget kell majd leküzdenie, hogy elfogadtassa ezt a házasságot, és ő elszántan nekiment volna minden akadálynak.

Három óra hosszat ismételgették ugyanazokat az érveket, s gyakran indulatos szavak keveredtek beszélgetésükbe. A fejedelem végül így kiáltott fel:

–  Kedves hercegné, hát el akarja hitetni velem, hogy nincs magában becsület? Ha én is ilyen sokáig haboztam volna azon a napon, amikor Fabio Conti tábornok mérget küldött Fabriziónak, maga ma azzal foglalkozhatna, hogy síremléket állíttat unokaöccsének Párma valamelyik templomában.

–  De nem Pármában, a méregkeverők földjén.

–  Hát tessék, utazzék el, hercegné! – vágta rá a fejedelem haraggal. – Magával viheti megvetésemet!

Amikor kifelé sietett, a hercegné halkan utánaszólt:

–  Rendben van. Legyen itt este tíz órakor, a legszigorúbb inkognitóban; de olyan vásárt csinál, amire ráfizet. Utoljára lát engem, és én felségednek szenteltem volna életemet, hogy olyan boldoggá tegyem, amilyen boldog csak lehet egy teljhatalmú uralkodó ebben a jakobinus században. És gondoljon arra is, mi lesz udvarából, ha én már nem vagyok itt, hogy erőszakosan kiemeljem laposságából és belső gonoszságából.

–  Maga pedig visszautasítja Párma koronáját, sőt többet, mint a koronát, mert maga nem akármilyen fejedelemasszony lett volna, akit politikából vettek el, és nem szeretnek; én imádom magát, és maga mindig rendelkezett volna cselekedeteimmel és uralkodói hatalmammal.

–  Lehet. De felséged anyjának, a fejedelemasszonynak, joga lett volna megvetni engem mint aljas cselszövőt!

–  Akkor pedig kegydíjjal száműztem volna a fejedelemasszonyt.

Még háromnegyed óráig pattogtak az éles szavak és a válaszok. A kényes érzésű fejedelem nem tudta magát elhatározni sem arra, hogy ragaszkodjék jogához, sem arra, hogy elengedje a hercegnét. Valaki egyszer azt mondta neki: csak az első sikerig kell eljutni, mindegy hogyan; az asszonyok azután mindig visszajönnek.

A felháborodott hercegné elkergette; és ő három perccel tíz óra előtt ismét visszatért, remegve és egészen szerencsétlenül. Fél tizenegykor a hercegné kocsiba szállt, és Bolognába utazott. Amint elhagyta a pármai fejedelemséget, rögtön levelet írt a grófnak.

Meghoztam az áldozatot. Ne várja, hogy egy hónapig jókedvem legyen. Fabriziót nem látom többé; Bolognában várom magát, és amikor kívánja Mosca grófné leszek. Csak egyre kérem, soha ne kényszerítsen, hogy még egyszer megjelenjek abban az országban, melyet most elhagyok, és gondolja meg, hogy az évi százötvenezer livre helyett legfeljebb harmincezret vagy negyvenezret költhet. Az ostobák mind szájtátva bámulták magát; de ezután csak annyira fogják becsülni, amennyire leereszkedik közéjük, hogy megértse földhözragadt gondolataikat. Tu l’as voulu, Georges Dandin![75]

Egy héttel később Perugiában házasságot kötöttek, abban a templomban, melyben a gróf ősei nyugodtak. A fejedelem kétségbeesett. Három-négy futárt is szalajtott a hercegnéhez, de leveleit a hercegné felbontatlanul borítékba zárta és visszaküldte. V. Ranuccio Ernesto gyönyörűen bocsátotta el a grófot, Fabriziónak pedig lovagrendjének nagykeresztjét adományozta.

–  Búcsújában nekem ez tetszett legjobban. Úgy váltunk el – mondta a gróf az új Mosca della Rovere grófnénak – mint a legjobb barátok; egy spanyol nagykereszttel tüntetett ki, s a gyémántokkal, melyek legalább annyit érnek, mint a kereszt. Azt mondta, herceggé tenne, ha nem akarná megtartani ezt az eszközt arra, hogy egyszer még visszacsalja magát Pármába. Nekem tehát kötelességem közölni magával – mondhatom, kitüntető megbízás egy férjnek: ha kegyeskedik visszatérni Pármába, ha csak egy hónapra is, herceg lesz belőlem, olyan néven, amit maga választ, és maga szép birtokot kap.

A hercegné irtózva utasította el az ajánlatot.

Az udvari estélyen lejátszódott jelenet után, melyet mindketten olyan fontosnak éreztek, Clelia mintha megfeledkezett volna arról a szerelemről, melyet akkor egy pillanatra viszonozni látszott; erős önvádakkal gyötörte tiszta és hivő lelkét. Fabrizio ezt pontosan tudta, s hiába reménykedett, hiába áltatta magát, az ő lelkét is sötét kétségbeesés töltötte el. De kétségbeesése most nem a magányt kereste, mint Clelia esküvője idején.

A gróf arra kérte unokaöccsét, hogy pontosan értesítse őt mindenről, ami az udvarnál történik; és Fabrizio, aki csak most kezdte sejteni, mennyivel tartozik neki, megfogadta, hogy becsületesen teljesíti kérését.

A város, az udvar s maga Fabrizio is biztosra vette, hogy a gróf vissza akar térni a kormányba, nagyobb hatalommal, mint valaha. A gróf jóslatai különben hamarosan igazolódtak: távozása után alig múlt el hat hét, s Rassi volt a miniszterelnök, Fabio Conti hadügyminiszter lett, és újra megteltek a börtönök, melyeket a gróf csaknem kiürített. A fejedelem azt hitte, a hercegnén áll bosszút, amikor ezeknek az embereknek adta a hatalmat; őrjöngött a szerelemtől, és mindenkinél jobban gyűlölte vetélytársát, Mosca grófot.

Fabriziónak mostanában sok dolga akadt; monsignore Landriani hetvenkét esztendős korára nagyon elgyengült, jóformán ki sem lépett már palotájából; csaknem mindenben a koadjutornak kellett helyettesítenie.

Crescenzi márkiné egyre vádolta magát, s gyóntatója is megijesztette; végül kitűnő megoldást talált, hogy elkerülje Fabrizio tekintetét.

Első terhessége a végéhez közeledett, s erre hivatkozva úgy élt palotájában, mint egy börtönben; de ehhez a palotához hatalmas kert is tartozott. Fabrizio be tudott jutni a kertbe, és abban a fasorban, melybe Clelia legszívesebben sétált, virágcsokrokat helyezett el; ezeket úgy állította össze, hogy a virágokkal üzeneteket küldött, ahogyan régen, a Farnese-toronyban, fogsága utolsó idejében Clelia juttatott hozzá mindennap egy csokrot.

A márkinét felizgatta ez a próbálkozás; érzésein egyszer az önvád, máskor meg a szerelem lett úrrá. Voltak hónapok, amikor egyetlenegyszer sem engedte meg magának, hogy lemenjen palotája kertjébe; még kipillantani sem mert nyugodtan.

Fabrizio azt hitte, örökre elszakadtak; már-már teljesen legyűrte a kétségbeesés. Azt a világot, melyben élnie kellett, végtelenül ellenszenvesnek találta; és ha nem járja át oly mélyen a hit, hogy Mosca gróf az államügyekből kikapcsolódva sohasem lehet egészen boldog, rögtön visszavonul az érseki palotában fenntartott kis lakásának magányába. Arra vágyott, hogy csak a gondolatainak éljen, és ne halljon máskor emberi hangot, csupán ha hivatásának teendőit végzi.

„Csakhogy Mosca gróf és a grófné ügyeiben senki nem helyettesíthet!” – gondolta.

A fejedelem most is olyan kitüntető-megkülönböztető módon bánt vele, mint az udvarban a legelsőkkel; és ezt a kegyet nagyrészt saját magának köszönhette. Az ifjú fejedelem hiúságát izgatta Fabrizio végtelen tartózkodása, mely abból az érdektelenségből fakadt, hogy majdnem undorral nézte a többi ember életét betöltő érzéseket és a hitvány szenvedélyeket; a fejedelem gyakran emlegette, hogy Fabrizio éppen olyan eszes, mint nagynénje. Tiszta lelke majdnem megérezte az igazságot: azt, hogy őhozzá senki nem közeledett úgy, mint Fabrizio, aki semmit nem kívánt tőle. Annyit még a leghitványabb udvaronc is észrevett, hogy Fabrizio nem az egyszerű koadjutornak kijáró megbecsülést kapja; a fejedelem figyelmesebben bánik vele, akár magával az érsekkel. Fabrizio azt írta a grófnak, ha a fejedelemnek valaha is megjön az esze, és ráébred, hogy Rassi, Fabio Conti és Zurla miniszterek s hasonló képességű társaik mennyire összekuszálták az államügyeket, ő, Fabrizio lenne az a legtermészetesebb közvetítő, akinek segítségével a gróf a kezdő lépéseket megtehetné anélkül, hogy önérzetét megbántaná.

Ha elfelejtené ezt a szót: gyerek, amit egy tehetséges ember mondott egy felséges személyről – írta Mosca grófnénak – akkor az a felséges személy már régen felkiáltott volna: jöjjön hát vissza gyorsan, jöjjön, és kergesse szét ezeket az útonállókat! S ha ennek a tehetséges férfinak felesége hajlandó volna egy lépést tenni, akár a legkisebbet is, a grófot már ma lelkesen visszahívnák; de sokkal-sokkal díszesebb kapun térhet vissza, ha megvárja, míg a gyümölcs megérik. Egyébként elragadóan unatkozunk a fejedelemasszony szalonjaiban; egyetlen szórakozásunk Rassi őrültsége: amióta gróf lett, belebolondult a nemességbe. Szigorú rendeletek jelennek meg: aki nem tud nyolc nemesi őst igazolni, ne merjen többé megjelenni a fejedelemasszony estélyein (leghívebben a rendelet szavai). Mindazok akiknek belépési engedélyük van reggel a nagy csarnokba, s ott állhatnak, amikor a fejedelem misére megy, ezt a jogukat továbbra is élvezhetik, de az újonnan érkezőknek igazolni kell a nyolc kegyelmes őst. Erre azután többen megjegyezték: Rassi, mint mindig, most sem kegyelmes.

Gondolhatjuk, hogy ilyen leveleket nem bíztak postára. Mosca grófné Nápolyból válaszolt:

Minden csütörtökön hangverseny van nálunk, és vasárnaponként csevegés; szalonjainkban mozogni sem lehet. A gróf lelkesen ásat, havonként ezer frankot fordít kedves kutatásaira; most az abruzzói hegyekből hozatott munkásokat, ezeknek napi bére csak huszonhárom sou. Igazán el kellene jönnöd hozzánk! Te hálátlan nagyúr, már legalább huszadszor írom ezt neked!

Fabrizio óvakodott attól, hogy engedelmeskedjék: már-már azt is elviselhetetlen robotnak érezte, hogy naponta megírja a legegyszerűbb levelet a grófnak vagy grófnénak. Ezért bizonyára senki nem haragszik meg rá; hiszen közben egy év múlt el úgy, hogy egyetlen szót sem válthatott a márkinéval. Bármit próbált, minden kísérletét irtózattal elhárították. Életkedvét elveszítve mindenütt hallgatag maradt, legfeljebb hivatásának gyakorlása közben s az udvarnál szólalt meg: ez az állandó hallgatagság és kifogástalanul tiszta élete olyan rendkívüli megbecsüléshez juttatta, hogy végül is elhatározta, hogy követi nagynénje tanácsát.

A fejedelem annyira tisztel – írta a grófné – hogy el kell készülnöd rá: hamarosan kegyvesztett leszel; egyszerre el fog halmozni figyelmetlensége jeleivel, s az ő figyelmetlenségét az udvaroncok kíméletlen lenézése követi. Ezek a kis zsarnokok, még ha becsületesek is, olyan változékonyak, mint a divat; az ok is ugyanaz: az unalom. A fejedelmi szeszéllyel szemben csak a prédikáció lehet a fegyvered. Olyan jól tudsz versben rögtönözni! Próbáld meg, és beszélj félóráig a vallásról; eleinte eretnekségekbe tévedhetsz; de fizess meg egy képzett és hallgatni tudó teológust, aki figyeli prédikációdat, ez az ember figyelmeztessen botlásaidra, s másnap tedd jóvá őket!

Az akadályokba ütköző szerelem olyan módon kínozza a lelket, hogy minden keserves robotnak tűnik, amihez figyelemre és cselekvésre van szükség. De Fabrizio arra gondolt, ha a nép valóban hinni fog benne, ezzel még egyszer hasznára lehet nagynénjének és a grófnak, akit napról napra egyre jobban tisztelt, ahogyan munka közben megismerte az emberek silányságát. Elhatározta, hogy prédikálni fog; soványsága és kopott ruhája is segítette – sikere páratlan volt. Beszédeit a mély szomorúság illata járta át; a hatást még fokozta kedves megjelenése, és az a sokféle hír, milyen különlegesen kedvelik az udvarnál; ez meghódította minden nő szívét. Az asszonyok azt suttogták, hogy Napóleon seregének legbátrabb kapitánya volt. S ezt a képtelenséget hamarosan mindenki hitte is. Azokban a templomokban, melyekben prédikálni készült, előre lefoglalták a helyeket; a szegények gondosan már reggel öt órakor betelepedtek.

Oly nagy volt a sikere, hogy Fabriziónak végre eszébe jutott (s ettől teljesen megváltozott): hátha Crescenzi márkiné egyszer meghallgatja a prédikációját, meghallgatja akár kíváncsiságból is. Az elragadtatott közönség egy nap észrevette, hogy a kedvelt szónok tehetsége még lobogóbb; izgalmában olyan szóképeket használt, melyek a leggyakorlottabb szónokot is megijesztették volna merészségükkel, saját magáról megfeledkezve, némelykor olyan szenvedélyes sugallatok ragadták magukkal, hogy egész hallgatósága sírt; de összehúzott, kutató szeme hiába kereste a szószék felé forduló arcok között azt az egyetlenegyet, akinek jelenléte oly fontos lett volna.

Eltűnődött:

„Ha egyszer mégis megérem ezt a boldogságot: rosszul leszek, vagy elapad a szavam!” Hogy legalább az utóbbi bajt elhárítsa, gyengéd és szenvedélyes imafélét írt, ezt az imát mindig odakészítette a szószéken egy kis székre; azt tervezte: az imát fogja felolvasni, ha egyszer a márkiné megjelenése miatt olyan állapotba kerül, hogy egyetlen szó sem jut eszébe.

Megvesztegette a márki inasait, s egy nap megtudta tőlük: kiadták a parancsot, hogy másnap készítsék elő a nagy színházban a Casa Crescenzi páholyát. A márkiné már egy éve nem jelent meg semmiféle előadáson; a visszavonultsággal most egy tenorista miatt szakított, akit tombolva ünnepeltek, sikere esténként zsúfolásig megtöltötte a színházat. Fabrizio első érzése a legnagyobb öröm volt. „Végre-végre egy egész estén át nézhetem őt! Azt mondják, nagyon sápadt.” Megkísérelte, hogy elképzelje a kedves arcot, melynek színeit a gyötrődés elmosta benne.

Jó barátja, Lodovico, gazdája őrültségén háborogva – mert ő őrültségnek mondta – nagy fáradsággal ugyan, mégis szerzett egy negyedik emeleti páholyt, majdnem szemben a márkiné páholyával. Fabrizio így okoskodott: „Ha meglát, remélem, meghallgatja egyik prédikációmat, és én valamilyen egészen kicsi templomot választok majd, hogy jól megnézhessem.” Fabrizio rendszerint három órakor prédikált. Aznap, amikor a márkiné a színházba készült, ő már reggel kihirdette, hogy fontos ügyei egész nap az érsekségen tartják, így hát szokásától eltérően este fél kilenckor fog prédikálni a kis Santa Maria della Visitazione-templomban, mely éppen szemközt állt a Crescenzi-palota egyik szárnyával. Lodovico Fabrizio nevében rengeteg gyertyát adott át a Visitazione apácáinak, azzal a kéréssel, hogy jól világítsák ki templomukat. Kivonult a testőrség gránátosszázada, s feltűzött szuronyú katonák őrizték az értékes kegytárgyakat, nehogy ellopják őket.

A prédikációt csak fél kilencre hirdették, de két órakor a templom már teljesen megtelt; könnyen elképzelhetjük, milyen lárma kavaroghatott abban a csendes, máskor kihalt utcában, mely fölött a Crescenzi-palota épülete uralkodott. Fabrizio előre bejelentette, hogy Irgalmas Boldogasszony tiszteletére az irgalomról fog beszélni, arról az irgalomról, amit a nemes lélek nem tagadhat meg a szenvedőtől, még akkor sem, ha ez a szenvedő lélek bűnös.

Mihelyt a színház kapuit kinyitották, Fabrizio a leggondosabb álöltözetben belépett páholyába; a gyertyákat még nem gyújtották meg. Az előadás nyolc óra tájt kezdődött, s néhány perc múlva olyan boldogság rohanta meg, amit csak az érthet meg, aki átélt hasonlót: kinyílt a Crescenzi-páholy ajtaja, s hamarosan belépett a márkiné. Utoljára azon a napon látta ilyen jól, mikor a legyezőt kapta tőle. Fabrizio azt hitte, rögtön megfullad a boldogságtól. Olyan különös felindulást érzett, hogy átvillant rajta: „Most talán meghalok! Milyen elbűvölő lenne így fejezni be ezt a szomorú életet! Talán összeesem itt, ebben a páholyban; s a Visitazionéban egybegyűlt hívek hiába várnak rám, és holnap majd megtudják, hogy jövendő érsekük az Opera egyik páholyában feledkezett, inasnak öltözve, inaslibériában! Ég veled, szent hírem! De érdekel is a hírem!”

Háromnegyed kilenc tájt Fabrizio mégis erőt vett magán; otthagyta negyedik emeleti páholyát, s üggyel-bajjal, gyalogosan eljutott abba a lakásba, ahol levethette libériáját, s illendőbb ruhát ölthetett. Csak kilenckor érkezett meg a Visitazione-templomba, olyan sápadtan és gyengén, hogy a kis templomban szétfutott a hír: a koadjutor ma este nem tud beszélni. Elgondolhatjuk, milyen aggodalommal vették körül az apácák belső társalgójuk rácsánál, ahová Fabrizio behúzódott. Az apácák sokat s mindenfélét beszéltek; Fabrizio végül arra kérte őket, hagyják néhány pillanatra egyedül; majd sietve indult a szószékre. Egyik papja már három órakor jelentette, hogy a Visitazione-templom megtelt, láthatóan a legszegényebbek töltötték meg, akiket nyilván a kivilágítás látványa vonzott. Amikor Fabrizio fellépett a szószékre, kellemesen meglepte, hogy a székeket a divatos fiatalemberek s a legelőkelőbb személyek foglalták el.

Beszédét néhány bocsánatkérő mondattal kezdte, már ezeket is a csodálat fojtott felkiáltásai fogadták. Ezután szenvedélyes szavakkal állította hallgatói elé a szerencsétlent, akivel irgalmasnak kell lennünk, hogy méltóan tiszteljük az Irgalmas Boldogasszonyt, aki maga is annyit szenvedett a földön. A szónok rendkívül megindult volt; egy-egy pillanatra egészen elhalkult, s alig tudta annyira felemelni a hangját, hogy a kis templomban mindenütt megértsék. Olyan feltűnően sápadt volt, hogy az asszonyok mind, de a legtöbb férfi is azt gondolta: ő maga az a szerencsétlen, akivel irgalmasnak kell lenni. Néhány perccel bocsánatkérő szavai után, melyekkel beszédét kezdte, hallgatói észrevették, hogy hangulata egészen más, mint rendesen; ezen az estén szomorúsága mélyebb és érzékenyebb. Egyszerre azt látták, hogy könnyezik; abban a pillanatban az egész hallgatóság felzokogott, olyan hangosan sírtak, hogy prédikációját meg kellett szakítania.

Ezt az első megszakítást tíz másik követte; rajongó felkiáltásokat lehetett hallani, felcsukló sírást; újra és újra ilyen kiáltásokat: „Ó, szentséges Szűzanyám!” – „Irgalmas Istenem!” A válogatott közönséget olyan általános és legyőzhetetlen meghatottság ejtette rabul, hogy senki nem szégyenkezett, és senki nem látta nevetségesnek szomszédját, akit elragadott a lelkesedés.

A prédikáció felében szünetet szoktak tartani; ebben a szünetben elmondták Fabriziónak, hogy a színházi előadáson senki nem maradt ott, egyetlen hölgyet láttak csak páholyában: Crescenzi márkinét. A pihenő perceiben hirtelen nagy zaj tört be a templomba: a hivők megszavazták, hogy szobrot állítanak a koadjutornak. Prédikációja második részét tomboló társasági siker fogadta; a keresztényi bűnbánat fellángolásait egészen világi felkiáltások váltották fel: amikor leszállt a szószékről, Fabrizio úgy érezte, meg kell intenie hallgatóit. Erre valamennyien egyszerre távoztak, különös, kimért mozgással, de amikor kiléptek az utcára, mind őrjöngve kiáltották:

–  Evviva del Dongo!

Fabrizio sietve megnézte óráját, és egy kis rácsos ablakhoz futott, mely megvilágította az orgonától a zárdába vezető keskeny folyosót. A Crescenzi-palota portása az utcát megtöltő hatalmas és szokatlan tömeg iránti figyelmességből tizenhét lángoló fáklyát helyeztetett a középkori épületek homlokzatán látható karikákba. Néhány perc múlva, amikor még javában tartott az ünneplés, végre megtörtént, amit Fabrizio oly szorongva várt: az utca torkolatában feltűnt az előadásról érkező márkiné kocsija. A kocsisnak meg kellett állnia, majd csak nagyon lassan, sok kiáltozással juthatott el a kapuig.

A márkinét megrázta a fenséges zene, a szenvedő szív mindig fogékony; de még erősebben hatott rá a kiürült színház, amikor megtudta, miért hagyták ott a nézők. A második felvonás közepén, amikor éppen a csodálatos tenorista énekelt, még a földszinti közönség is egyszerre felállt s kifelé tódult: talán még bejuthatnak a kis Visitazione-templomba. A márkiné szeme könnybe borult, amikor a tömeg útjába állt a kapu előtt. „Jól választottam!” – gondolta.

De talán éppen e miatt a meghatott pillanat miatt utasította el olyan makacsul a márki kérését, s minden jó barátjáét, akik nem tudták megérteni, miért nem hallgatja meg ezt a bámulatos prédikátort. „Hiszen – így érveltek – legyőzte Itália legjobb tenoristáját!” – „Ha meglátom, elvesztem!” – gondolta ő.

Fabrizio, akinek tehetsége szinte napról napra ragyogóbban bontakozott ki, hiába prédikált még többször is ugyanabban a kis templomban, a Crescenzi-palota szomszédságában, a hallgatóságban sohasem pillantotta meg Cleliát, aki végül már bosszankodni kezdett, hogy szándékosan felkavarja magányos utcáját, miután kertjéből már kiűzte.

Fabrizio mindig figyelte az őt hallgató nők arcát, s már elég régen feltűnt neki egy nagyon csinos, barna kis nő, a szeme szinte lángolt. Ezt a két gyönyörű szemet prédikációja nyolcadik-tizedik mondatánál már elborította a könny. Ha Fabriziónak hosszasan kellett olyasmiről beszélnie, amit unt, tekintete szívesen megpihent ezen az arcon, szerette fiatalságát. Megtudta, hogy a fiatal nőt Anetta Marininek hívják, egyetlen lánya és örököse Párma leggazdagabb posztókereskedőjének, aki néhány hónappal ezelőtt meghalt.

Nemsokára mindenki Anetta Mariniről, a posztókereskedő lányáról beszélt; halálosan belebolondult Fabrizióba. Amikor elkezdődtek a híres prédikációk, már elhatározták, hogy felesége lesz Giacomo Rassinak, az igazságügy-miniszter idősebbik fiának, aki eléggé tetszett neki; de alig hallgatta meg kétszer monsignore Fabriziót, kijelentette, hogy nem akar férjhez menni. Megkérdezték, mi az oka az érthetetlen változásnak? S ő azt felelte: tisztességes lányhoz nem méltó, hogy felesége legyen valakinek, amikor halálosan szerelmes egy másik férfiba. A család egy ideig hiába kutatta, ki lehet ez a másik?

De Anetta égő könnyei, míg Fabrizio prédikált, mindent elárultak. Amikor anyja és nagybátyja megkérdezték, szereti-e monsignore Fabriziót, vakmerően rávágta: ha kitalálták az igazat, ő nem piszkítja be magát hazugsággal; s még hozzátette, ha már semmi reménye, hogy az imádott férfinak legyen a felesége, legalább azt kívánja: tekintetét ne zavarja többé contino Rassi nevetséges figurája. Nevetségesnek mondani annak a férfinak a fiát, akit az egész polgárság gyűlölködve irigyelt – két nap múlva Pármában mindenki erről beszélt. Elbájolónak tartották Anetta Marini feleletét, s mindenki idézte. Még a Crescenzi-palotában is szóba került, ugyanúgy, mint másutt.

Clelia természetesen óvakodott ilyesmiről beszélni szalonjában; de kifaggatta szobalányát, és következő vasárnap, miután misét hallgatott palotája kápolnájában, felvette kocsijára szobalányát, s még egy misére ment, Marini kisasszony plébániatemplomába. Ott találta Párma minden gavallérját, mindannyiukat ugyanaz a látvány vonzotta oda; a férfiak a kapu mellett álltak. Nemsokára nagy mozgolódás támadt közöttük, a márkiné megértette: Marini kisasszony léphetett be a templomba; olyan helyen ült, hogy nagyon jól láthatta őt, s bármilyen vallásos volt is, nem követte a misét. Clelia úgy érezte: a polgárleány szépségét olyan határozottság jellemzi, ami – szerinte – legfeljebb egy több éve férjes asszonyhoz illik. Különben ruhája csodálatos volt, remekül viselte, és szeme, ahogyan Lombardiában mondják, mintha megszólaltatta volna még a tárgyakat is. A márkiné még a mise befejezése előtt elmenekült.

A Crescenzi-palota barátai, akik minden estéjüket a palotában töltötték, már másnap egy mulatságos, friss hírt mondtak el Anetta Mariniről. Anyja egyre féltette, hogy a lány még valami őrültségbe bonyolódik, s ezért csak nagyon kevés pénzt adott neki; mire Anetta gyönyörű gyémántgyűrűjét, apja ajándékát ajánlotta fel a híres Hayeznek, aki a Crescenzi-palota szalonjai miatt tartózkodott éppen Pármában; a lány arra kérte a festőt: fesse meg monsignore del Dongo arcképét. De azt kívánta, hogy a portré csak fekete öltönyben s ne papi ruhában ábrázolja a monsignorét. Tegnap azután a kis Anetta anyja ugyancsak meglepődött, s igen-igen megbotránkozott: a lány szobájában Fabrizio del Dongo csodálatos portréját pillantotta meg, olyan szép keretben, amilyet húsz év óta nem aranyoztak Pármában.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Elsodortak az események, s arra sem jutott időnk, hogy felvázoljuk a nevetséges udvaroncokat, akik ott nyüzsögnek a pármai fejedelem udvarában, s ostoba megjegyzésekkel kísérik mindazt, amit mi elmondtunk. Pármában a három-négy ezer livre évjáradékkal rendelkező kisnemesek mindenekelőtt azzal a feltétellel jelenhetnek meg fekete harisnyában a fejedelem reggeli fogadásán, hogy nem ismerik Voltaire-t és Rousseau-t; ezt a feltételt nem nehéz teljesíteni. Ezenkívül szükséges, hogy megindultan tudjanak beszélni a fejedelem náthájáról, vagy a legújabb ásványküldeményről, mely Szászországból érkezett. Ha egy ilyen kisnemes ezek után egyetlenegy napon sem mulasztotta el a misét, s ha bizalmas barátai között két-három kövér szerzetes is akadt, a fejedelem évenként egyszer kegyesen megszólította két héttel újév előtt vagy után, s ez a kitüntetés egyházközössége hívei előtt nagy tekintélyt szerzett neki, az adószedő pedig nem merte túlságosan zaklatni, ha késett azzal az évi száz frankkal, amit kis birtokára kivetettek.

Gonzo úr ilyenfajta szegény ördög volt, némi vagyonkával, s ezenkívül Crescenzi márki pártfogó szava remek álláshoz juttatta, mely évenként ezerszázötven frankot jövedelmezett. Gonzo úr otthon is vacsorázhatott volna, de egyetlen szenvedély fűtötte: csak akkor volt nyugodt és boldog, ha valamelyik nagyúr szalonjában forgolódhatott, aki időnként rászólt:

–  Ugyan hallgasson már, Gonzo, maga szamár!

Az ilyen ítéletet csak a bosszúság vetette oda, mert Gonzo általában okosabb volt, mint a nagyúr. Mindenhez hozzászólt, s elég ügyesen. Ezenkívül a ház urának egyetlen arcrándulására készségesen megváltoztatta véleményét. Hogy pontosak legyünk: nagyon jól értett ahhoz, mi lehet hasznára; de saját ötlete sohasem akadt, s ha a fejedelem nem volt náthás, gyakran zavarba jött, amikor belépett valamelyik pármai szalonba.

Gonzo annak köszönhette tekintélyét Pármában, hogy volt egy csodaszép, háromszögletű kalapja, kissé viharvert, fekete toll díszítette, ezt a kalapot még frakkhoz is viselte; de látni kellett őt, hogyan hordozza ezt a tollat, akár a fején, akár a kezében – ez volt a tehetsége és a nagysága. Őszinte aggodalommal érdeklődött a márkiné kiskutyájának egészsége után, és ha a Crescenzi-palotában tűz üt ki, az életét is kockára teszi, hogy megmentsen egy szép, aranybrokátos karosszéket, legalább egyet azok közül, melyek már évek óta érintkeztek fekete selyemnadrágjával, ha véletlenül oly merész volt, s egy pillanatra leült.

Hét-nyolc ilyenféle figura jelentkezett minden este hét órakor Crescenzi márkiné fogadótermében. Alig ültek le, ragyogó öltözetű lakáj jelentkezett dús ezüstzsinórozással díszített, halványsárga libériában, melynek pompáját vörös mellény egészítette ki: a lakáj átvette a szegény ördögök kalapját és botját. Rögtön a nyomában jött egy másik lakáj, ez feketekávét hozott, valószínűtlenül kicsiny, finom mívű ezüsttalpacskán álló csészében; majd feltűnt a főlakáj – kicsi dísztőrt, s franciás szabású pompás ruhát viselt – ő félóránként fagylaltot kínált.

Félórával a kis, kopott udvaroncok után öt-hat tiszt érkezett, harsogtak és harciasak voltak, s rendesen arról vitatkoztak, hány gombot és milyen gombot viseljen zubbonyán a katonaság, hogy a fővezér győzhessen. Ebben a szalonban oktalanság lett volna francia újságból idézni; még akkor is, ha a hír a legkellemesebb hírek közé tartozott, például ötven liberálist főbe lőttek Spanyolországban – az elbeszélőre menten rásütötték a bélyeget: francia újságot olvasott. Ezek az emberek akkor remekeltek, ha elérték, hogy kegydíjukat tízévenként, százötven frankkal emelték. Így osztja meg a fejedelem nemeseivel a gyönyörűséget, hogy uralkodik a parasztok és a polgárok felett.

Senki nem vitathatja, hogy a Crescenzi-szalon főszereplője Foscarini lovag volt, kifogástalanul tisztességes ember, le is csukta rövid időre mindegyik uralom. Tagja volt annak a híres képviselőháznak, mely Milánóban elvetette a Napóleon által előterjesztett beiktatási javaslatot; ilyesmi elég ritka a történelemben. Foscarini lovag húsz évig volt a márki anyjának barátja, s továbbra is tiszteletben tartott ember maradt a családban. Mindig akadt egy-egy mulatságos története; éles, figyelő tekintetét semmi nem kerülte el, s a fiatal márkiné remegett előtte, mert szíve mélyén bűnösnek érezte magát.

Mivel Gonzo őszintén lángolt a nagyúrért, aki csak gorombaságokat mondogatott neki, sőt évenként egyszer-kétszer meg is ríkatta, Gonzo fáradhatatlanul igyekezett kis szolgálatokkal a kedvében járni; és ha meg nem bénítja a nagy szegénységtől elválaszthatatlan viselkedése, ez néha sikerülhetett is volna neki, mert nem hiányzott belőle bizonyos adag ravaszság és jóval nagyobb arcátlanság.

Ez a Gonzo – akit most már megismertünk – eléggé megvetette Crescenzi márkinét, mert az soha nem beszélt vele udvariatlanul; de hát felesége volt a híres Crescenzi márkinak, a fejedelemasszony főkamarásának, aki havonta egyszer, de néha kétszer is rászólt:

–  Ugyan hallgass, Gonzo! Szamár vagy!

Gonzo észrevette, hogy bármit mondtak a kis Anetta Mariniről, a márkiné egy pillanatra mindig kizökkent álmodozásából és hanyag közömbösségéből, melybe különben egészen elmerült, míg csak az óra tizenegyet nem ütött; ilyenkor teát készített, és a jelenlevőket egyenként megszólítva, teával kínálta őket. Ezután – mielőtt visszavonult lakosztályába – mintha egy pillanatra felelevenedett volna; ezt a pillanatot választották ki, hogy elmondjanak neki néhány gúnyolódó szonettet.

Itáliában elsőrangúak ezek a szonettek: az egyetlen műfaj, melyben még élet lüktet; persze ezeket a szonetteket nem cenzúrázzák. A Casa Crescenzi udvaroncai mindig ezzel a kérdéssel vezették be szonettjeiket:

–  Megengedi, kegyelmes márkiné, hogy jelenlétében elmondjunk egy hitvány kis szonettet?

S amikor a szonetten nevettek, és már kétszer-háromszor elismételték, mindig akadt egy-egy tiszt, aki felkiáltott:

–  A rendőrminiszter úr igazán jól tenné, ha végre felakasztatná néhány ilyen gazság szerzőjét!

A polgári társaság ezzel szemben őszinte lelkesedéssel fogadja az ilyen szonetteket, s az ügyvédgyakornokok pénzért másolatokat terjesztenek belőlük.

A márkiné valamelyes kíváncsiságot árult el, s Gonzo ebből arra következtetett: túlságosan is dicsérték előtte a kis Marini lány szépségét, akit különben egymilliós vagyona is szépített, s a márkiné féltékeny rá. Gonzo, ha polgárokkal volt dolga, örökké mosolyogva és határtalan szemtelenséggel mindenhová behatolt; már másnap megjelent a márkiné szalonjában, s tollas kalapját olyan diadalmasan hozta, ahogyan évente csak egyszer vagy kétszer láthatták, olyankor, amikor a fejedelem búcsúzóul neki is odaszólt:

–  Isten önnel, Gonzo!

Tisztelettel köszöntötte a márkinét, s nem tágított mellőle, mint máskor; nem ült le az elébe tolt karosszékre. Megállt a kör közepén és nyersen felkiáltott:

–  Láttam monsignore del Dongo portréját!

Cleliát annyira meglepte, hogy meg kellett kapaszkodnia a karosszék karfájában; próbált kitartani a nehéz helyzetben, de hamarosan úgy érezte: jobb, ha távozik a szalonból.

–  Valljuk be, szegény Gonzo, maga ritka tapintatlan ember! – kiáltott fel gőgösen az egyik tiszt negyedik fagylaltja után. – Hogy lehet elfelejteni, hogy a koadjutor, Napóleon seregének egyik legbátrabb ezredese, komiszul megtréfálta valaha a márkiné apját: úgy sétált ki a fellegvárból, melyben Conti tábornok parancsnokolt, mintha csak a Steccatából lépett volna ki (Párma főtemplomából).

–  Hát én csakugyan sok mindent nem tudok, kedves kapitány. Szegény hülye vagyok én, aki naphosszat bakot lő.

Válasza megfelelt az olasz ízlésnek, mindenki a ragyogó tiszt rovására nevetett. A márkiné hamarosan visszatért; már erőt vett gyengeségén, s kissé abban is reménykedett, hogy ő maga is megcsodálhatja Fabrizio portréját, melyről azt mondták, remekül sikerült. Áradozva dicsérte Hayez tehetségét, ő festette a portrét. Maga sem tudott róla, kedvesen rámosolygott Gonzóra, az meg gúnyosan nézte a tisztet. S mert a palota többi vendége is ugyanebben lelte kedvét, a tiszt elmenekült, szívében halálos gyűlölettel Gonzo ellen. Gonzo maradt a győztes, s amikor este elbúcsúzott, meghívták másnap ebédre.

–  Már tudom a folytatást! – kiáltott Gonzo a következő nap ebéd után, amikor az inasok kimentek. – Hát a mi koadjutorunk bizony beleszeretett a kis Marini lányba!

Elképzelhetjük, mennyire megzavarodott Clelia a különös hírre. Még a márkit is felizgatta.

–  De Gonzo, kedves barátom, maga megint bolondokat beszél, mint mindig! És igazán tartózkodóbban beszélhetne olyan valakiről, akit az a kitüntetés ért, hogy már tizenegyszer whistezhetett őfelségével!

–  Esküszöm, márki úr – felelte Gonzo az effajta emberek durvaságával – szívesen eljátszana ő a kis Marinivel is! De nekem elég, ha a márki úr nem szereti az ilyen részleteket: már nem is tudok róluk! Semmiképpen meg nem sérteném a rajongva tisztelt márki urat.

Crescenzi márki ebéd után mindig visszavonult pihenni. Ma eszébe sem jutott; de Gonzo inkább a nyelvét vágatta volna le, mint hogy még egy szót szóljon a kis Marini lányról. Minduntalan más újdonságba vágott bele, s ezt mindig úgy tette, hogy a márki állandóan remélhette: no, most rögtön visszakanyarodik a kis polgárlány szerelmeskedéséhez. Gonzo fölényesen rendelkezett az olasz szellemnek azzal a tulajdonságával, hogy gyönyörűséggel késleltetni tudja a várva várt mondatot. Szegény márkinkat már halálra gyötörte a kíváncsiság; már ő kezdett udvarolni Gonzónak; azt mondta neki: ha az az öröm éri, hogy vele ebédelhet, kétszer annyit eszik, mint máskor. De Gonzo nem akarta megérteni őt, s arról kezdett csevegni, milyen csodálatos képgyűjteményt állított össze Balbi márkiné, a boldogult fejedelem barátnője; háromszor-négyszer is Hayezre terelte a szót, a mélységes bámulat ellassúdott hangján. A márki már-már reménykedett: „Helyes, helyes, végre visszatér a portréhoz, melyet a kis Marini lány rendelt!” De Gonzónak éppen csak ez nem jutott eszébe. Ötöt ütött az óra, a márki egészen elkedvetlenedett, mert megszokta, hogy délutáni pihenője után fél hatkor kocsiba száll, s indul a Corsóra.

–  No látja! Hová jut az ostobaságaival! – szólt rá durván Gonzóra. – Maga miatt a fejedelemasszony után érek a Corsóra, én, a főkamarása, akinek számára esetleg parancsa van! Gyerünk, gyerünk! Siessen! Mondja el röviden, ha ugyan tud röviden beszélni, hogyan állunk a koadjutor úr állítólagos szerelmével?

De Gonzo ezt az elbeszélést a márkinénak szánta, aki meghívta őt ebédre; távirati modorban néhány szóba sűrítette a számon kért történetet, s a márki szinte félálomban sietett lepihenni. Szegény Cleliával Gonzo már egészen más hangot ütött meg. Clelia nagy gazdagságában is fiatal és gyanútlan maradt, s azt hitte, jóvá kell tennie férje goromba szavait, melyekkel Gonzóra támadt. Gonzót elbűvölte sikere, ékesszólása kivirágzott, s nem csupán kötelességtudásból, hanem őszinte gyönyörűséggel merült el a kifogyhatatlan részletekbe.

A kis Anetta Marini egy zecchinót is megadott egy-egy fenntartott helyért Fabrizio prédikációira; minden alkalommal két nagynénjével és apja régi pénztárosával érkezett. A kiválasztott helyeket már előző naptól őriztette, legtöbbnyire a szószékkel szemben, de a főoltártól kissé oldalt, mert megfigyelte, hogy a koadjutor gyakran fordul az oltár felé. Azt pedig a közönség is észrevette, hogy a fiatal prédikátor beszédes tekintete sűrűn és gyönyörködve pihen meg az izgató szépségű fiatal örökösnőn; és bizonyára elég figyelemmel, mert mihelyt szemét rászegezte, szónoklata tudós ízűvé vált; torlódtak az idézetek, és elapadt a szívből fakadó érzés; az asszonyok érdeklődése szinte azon nyomban megszűnt, a Marini lányt kezdték nézni és ócsárolni.

Clelia háromszor is elismételtette ezeket a furcsa részleteket. Amikor már harmadszor hallotta, elrévedezett; azt számítgatta: már tizennégy hónapja, hogy utoljára látta Fabriziót. „Vajon nagy hiba lenne – kérdezte magától – ha egy órára elmennék a templomba, nem azért, hogy őt nézzem, csupán azért, hogy meghallgassak egy híres egyházi szónokot. Különben is egészen távol ülnék a szószéktől, csak egyszer néznék rá: amikor belépek; s még egyszer: amikor befejezi prédikációját. Nem! – gondolta Clelia. – Nem Fabriziót fogom nézni; a csodálatos szónokot hallgatom meg!” De amíg így érvelt, a lelkiismerete nem volt nyugodt; milyen kifogástalanul tartotta magát tizennégy hónapig! „Hát jó! – döntött, hogy valamiképpen megnyugtassa magát. – Ha az első asszony, aki eljön hozzánk ma este, hallotta monsignore del Dongót prédikálni, én is meghallgatom! De ha nem hallotta, én is lemondok róla!”

Amint a márkiné ezt elhatározta, boldoggá tette Gonzót egy kívánságával.

–  Igyekezzék megtudni, legközelebb mikor fog a koadjutor prédikálni, s melyik templomban? Mielőtt ma este elmegy tőlünk, talán megbízom valamivel.

Alig indult Gonzo a Corsóra, Clelia kilépett palotája kertjébe: megkívánta a friss levegőt. Eszébe jutott, hogy hat hónapig ki sem tette a lábát a kertbe. Élénk volt, felpezsdült, kipirult. Este izgatottan feldobogott a szíve, amikor egy-egy unalmas vendég belépett a szalonba. Végül Gonzót jelentették, aki csak rápillantott, s látta, hogy egy hétig nélkülözhetetlen ember lesz: „A márkiné féltékeny a kis Marini lányra, s biz’ isten, kitűnően rendezett komédia lesz, melyben a márkiné játssza a primadonna szerepét, a kis Anetta a szubrettet, s monsignore del Dongo a hősszerelmest. Mondhatom, két frank nem sok a belépőjegyért!” Azt sem tudta, hová lesz örömében, egész este mindenkinek a szavába vágott a legsületlenebb történetkéket mesélte (például a híres színésznőről és Péquigny márkiról, ezt tegnap hallotta egy francia utazótól). A márkiné ezalatt egyetlen pillanatra sem tudott megnyugodni, ide-oda járt a szalonban, majd belépett a szalonnal szomszédos képtárba, ahová a márki csak olyan képeket akasztatott, melyekért legalább húszezer frankot fizetett. Ezek a festmények ma este olyan érthetően szóltak hozzá, hogy a márkiné szíve belefáradt a megindultságba. Végül hallotta, hogy nyílik a szárnyas ajtó; a szalonba sietett: Raversi márkiné érkezett! S Clelia érezte, hogy hangja megcsuklik, míg a szokásos udvariaskodásokkal fogadja.

–  Mit szól ehhez a felkapott prédikátorhoz? – kérdezte tőle.

Raversi márkiné megismételtette a kérdést, mert először nem értette Clelia szavait.

–  Eddig kis intrikusnak tartottam, kitűnő Mosca grófnénk méltó unokaöccsének; de amikor utoljára beszélt, tudja, a Visitazione-templomban, itt szemben magukkal, olyan felséges volt, hogy minden gyűlöletem elmúlt; azt hiszem, soha nem hallottam még ilyen nagyszerű szónokot!

–  Akkor hát ott volt a prédikációján? – kérdezte Clelia, s megremegett a boldogságtól.

–  Mi az? – nevetett Raversi márkiné. – Hát maga nem hallgat rám? Semmiért nem mulasztanám el a prédikációit! Azt mondják, tüdőbajos, és nem sokáig prédikál már.

Alig távozott a márkiné, Clelia beszólította Gonzót a képtárba.

–  Már-már elhatároztam, hogy meghallgatom ezt a prédikátort, akit annyira dicsérnek – fordult hozzá. – Mikor prédikál legközelebb?

–  Most hétfőn, vagyis három nap múlva. S mintha csak kitalálta volna kegyelmességed szándékát, itt prédikál majd a Visitazione-templomban.

Még nem beszéltek meg mindent; de Clelia már alig tudott egy-egy szót ejteni; ötször-hatszor végigjárta a képtárt, és csak hallgatott. „A bosszú dolgozik benne! – gondolta Gonzo. – És valóban, hogyan lehet valaki annyira arcátlan, hogy megszökik a börtönből, olyan valaki, akit az a kitüntetés ért, hogy maga a hős Fabio Conti tábornok őrzi.”

–  Egyébként sietnünk kell – jegyezte meg Gonzo ravasz gúnnyal – sietnünk kell, mert tüdőbajos. Hallottam, amikor Rambo doktor kijelentette: már egy éve sincs. Isten megbünteti, amiért megszakította fogságát, s oly álnokul megszökött a fellegvárból!

A márkiné leült a képtár pamlagára, s intett Gonzónak: üljön le ő is. Egy-két perc múlva kis erszényt adott át neki, melybe néhány zecchinót készített.

–  Foglaltasson számomra négy helyet.

–  És engedélyt kaphat-e a szegény Gonzo, hogy kegyelmességed kíséretéhez odalopakodhassék?

–  Hogyne! Foglaljon le, kérem, öt helyet. Egyáltalában nem fontos nekem – tette még hozzá – hogy közel üljek a szószékhez; de szeretném látni Marini kisasszonyt, akiről azt mondják, hogy nagyon csinos.

A márkiné azt sem tudta, él-e, hal-e azon a három napon, mely a nevezetes hétfőtől, a prédikáció napjától elválasztotta. Gonzo, akit az az óriási megtiszteltetés ért, hogy nyilvánosan láthatják ilyen előkelő hölgy kíséretében, kardot is kötött francia ruhájára; de nem érte be ennyivel: felhasználta a palota közelségét, és egy pompázatos, aranyozott karosszéket vitetett át a templomba a márkiné számára, amit a polgárok kihívó szemtelenségnek tartottak. Elképzelhetjük, mit érzett a szegény márkiné, amikor meglátta a karosszéket, pontosan szemközt a szószékkel. Clelia egészen megzavarodott, szemét lesütötte, a hatalmas karosszék egyik sarkába húzódott, s még a kis Marini lányt sem merte megnézni, pedig Gonzo ujjal is rámutatott, olyan arcátlanul, hogy Clelia végleg kétségbeesett. Aki nem volt nemes, azt Gonzo levegőnek nézte.

Fabrizio megjelent a szószéken; olyan sovány volt, annyira sápadt és sorvadó, hogy Clelia szeme azonnal megtelt könnyel; Fabrizio mondott néhány szót, majd megállt, mintha hirtelen elvesztette volna a hangját; hiába igyekezett egy újabb mondatba belekezdeni. Megfordult, s elővett egy teleírt lapot.

–  Testvéreim! – kezdte. – Egy szerencsétlen, szánalmatokra méltó lélek kér titeket az én hangommal: imádkozzatok érte, érjenek véget gyötrődései, melyeket teljesen csak halála szakíthat meg.

Fabrizio igen lassan olvasta a papírlapra írt szavakat, de hangja oly kifejező volt, hogy még az ima közepére sem ért, s már mindenki sírt, még Gonzo is. „Legalább nem engem figyelnek” – gondolta a márkiné, miközben könnyei ömlöttek.

Míg Fabrizio a leírt szöveget olvasta, egy-két ötlete támadt a szerencsétlenről, akinek érdekében hívei imáját kérte. S hamarosan csak úgy tolongtak gondolatai. Úgy látszott, hallgatóihoz szól, de ő csak a márkinénak beszélt. Prédikációját valamivel hamarább fejezte be, mert bármennyire uralkodott magán, a könnyek úgy fojtogatták, hogy szavai érthetetlenné váltak. A jó megfigyelők talán kissé szokatlannak tartották ezt a prédikációt, de szenvedélyességében legalábbis olyan értékűnek, mint azt a híres beszédet a gyertyafénnyel világított templomban. És Clelia? Alig olvasta fel Fabrizio az ima első tíz sorát, máris iszonyú bűnnek érezte, hogy tizennégy hónapot hagyott elmúlni, s ezalatt nem látta Fabriziót. Amikor hazaért, ágyba feküdt, hogy egészen zavartalanul gondolhasson Fabrizióra. És másnap – már kora délelőtt – Fabrizio ezt a rövid levelet kapta:

Bíznak a becsületességében; keressen négy bátor embert, akikről biztosan tudja, hogy hallgatni tudnak, és holnap, amikor a Steccatában elüti az óra az éjfélt, legyen ott a San Paolo utcában, a tizenkilences szám előtt, a kis kapunál. Ne felejtse el, hogy megtámadhatják; ne jöjjön egyedül.

Amikor a mennyei betűket megismerte, Fabrizio térdre rogyott, és sírni kezdett.

–  Végre! – kiáltotta. – Tizennégy hónap és nyolc nap! Engem sem hall többé senki prédikálni!

Hosszadalmas volna mindent elmondani, azt a sok boldogságot, ami ezen a napon Fabrizio és Clelia szívét ide-oda dobálta. A levélben megjelölt kis kapu természetesen a Crescenzi-palota narancskertjének kapuja volt; s Fabrizio módját ejtette, hogy napközben legalább tízszer megnézze. Magához vette pisztolyait, és éjfél előtt néhány perccel, gyors léptekkel, egyedül odasietett a kapuhoz – s kimondhatatlan boldogságtól megremegve hallotta, hogy egy jól ismert hang suttogja:

–  Erre, erre, én kedvesem!

Fabrizio óvatosan belépett; a kis narancskertbe jutott, előtte sűrűn rácsozott ablak, három-négy lábnyira a földtől. Egészen sötét volt, Fabrizio valamilyen zajt hallott az ablak felől, ujjaival a rácsot tapogatta, amikor azt érezte: egy kéz kinyúl a vasrudakon, megfogja az ő kezét, valaki az ajkához húzza, s megcsókolja.

–  Én vagyok! – szólította egy kedves hang. – Idejöttem, hogy megmondjam: szeretlek; s megkérdezzelek: akarsz-e engedelmeskedni nekem?

Az olvasóra bízzuk, képzelje el Fabrizio feleletét, boldogságát, csodálkozását; az ujjongás első pillanatai után Clelia ezt mondta:

–  Emlékszel, ugye, megfogadtam a Madonnának, hogy soha nem nézek rád; ezért várlak ilyen mély sötétben. Akarom, hogy tudd: ha bármikor kényszerítenél, hogy világosságban rád nézzek, mindennek vége! Azt pedig nem akarom, hogy Anetta Marini előtt prédikálj, és nehogy azt hidd, hogy én voltam olyan ostoba, hogy karosszéket vitettem a templomba.

–  Drága angyalom, nem prédikálok én többé senkinek; csak azért prédikáltam, mert egyre azt reméltem: egy napon meglátlak!

–  Ne beszélj így! Gondolj arra, hogy nekem tilos téged látnom.

Itt engedélyt kérünk az olvasótól, hogy átugorjunk három esztendőt, anélkül, hogy egyetlen szót ejtenénk róluk.

Amikor elbeszélésünket folytatjuk, Mosca gróf már régen visszatért Pármába, már miniszterelnök, hatalmasabb, mint bármikor.

A mennyei boldogság három éve után Fabrizio egy gyöngéd szeszélye mindent feldúlt. Cleliának volt egy kedves, kétéves kisfia, Sandrino, anyja boldogsága; a gyerek mindig vele volt, vagy Crescenzi márki térdén. Fabrizio azonban szinte soha nem látta őt; és Fabrizio nem akarta, hogy Sandrino egy másik apát szeressen. Felvillant benne a terv: elrabolja a gyereket, mielőtt Sandrino még határozott emlékeket őrizhetne apjáról.

A nappalok hosszú óráiban, amikor a márkiné nem láthatta barátját, az vigasztalta Cleliát, hogy látja Sandrinót; mert be kell vallanunk valamit, amit az Alpokon túl északra furcsállani fognak: bármekkorát botlott is Clelia, hű maradt fogadalmához. Talán emlékeznek még rá, hogy az ígérte a Madonnának: soha nem néz Fabrizióra, pontosan ezekkel a szavakkal mondta. Így hát csak éjszaka fogadta őt, és soha nem gyújtott semmilyen lángot a szobában.

De minden este fogadták Fabriziót; s ami a legcsodálatosabb: az udvarban, melyet a kíváncsiság és az unalom emésztett, Fabrizio oly tökéletes óvatossággal mozgott, hogy soha még csak nem is gyanították ezt az amiciziát, ahogyan Lombardiában nevezik. Szerelmük hevesebb volt, semhogy néha össze ne kapjanak; Clelia nagyon ki volt szolgáltatva a féltékenységnek, de veszekedéseik csaknem mindig másból fakadtak. Fabrizio kihasználta néha a nyilvános szertartásokat, hogy megjelenhessen ugyanott, ahol Crescenzi márkiné is megjelent, s nézte őt. Clelia ilyenkor valamilyen ürügyet keresett, hogy gyorsan elsiethessen, s utána hosszú időre eltiltotta magától barátját.

A pármai udvarban eléggé csodálkoztak, hogy a feltűnően szép és emelkedett szellemű asszony körül nem kerekedik soha semmilyen botrány; pedig szenvedélyeket ébresztett, melyekből nem egy bolond elhatározás fakadt; gyakran Fabrizio is féltékenykedett.

A jó Landriani érsek régen halott volt már; Fabrizio jámborsága, példásan erkölcsös élete, ékesszólása elfeledtette őt; bátyja meghalt; örökölte a családi vagyont. Ettől az időtől kezdve egyházmegyéje vikáriusai és plébánosai között osztotta ki a száz s egynéhány ezer frankot, melyet a pármai érsekség jövedelmezett.

Álmodni is nehéz lett volna tiszteltebb, tiszteletre méltóbb és hasznosabb életet, mint amilyenné Fabrizio formálta életét, amikor az a szerencsétlen, gyöngéd szeszély mindent felkavart.

–  A fogadalom miatt, amit tiszteletben tartok, s amely mégis szerencsétlenné tesz, mert te sohasem akarsz nappal látni – mondta egyszer Cleliának – mindig egyedül kell élnem, nincs más szórakozásom, csak a munka; és még munkám sincs elég. Míg ilyen szigorúan és szomorúan töltök naponta hosszú órákat, egy gondolatom támadt, s ez a gondolat gyötör, hiába próbálom hat hónapja leküzdeni: a fiam nem fog szeretni; soha nem hall rólam! A Crescenzi-palota finom kényelmében nő, s alig ismer. Ha nagy ritkán látom, az anyjára gondolok, akinek égi szépségére emlékeztet, s akire nem szabad rápillantanom; Sandrino csak azt láthatja, hogy arcom komoly, s a komolyság a gyereknél a szomorúságot jelenti.

–  Sok szó! Vajon mi rejtőzik mögötte? Megijeszt! – szólt közbe a márkiné.

–  Mi rejtőzik? Hogy megkapjam a fiamat, hogy velem lakjon; látni akarom mindennap; azt alkarom, szokja meg, hogy szeressen. És én is becézni akarom minden szabad órámban! Páratlan végzet, mely úgy döntött, hogy megfosztanak a boldogságtól, melyet annyi szeretetre szomjas lélek élvez: nem élhetek azzal, akit imádok! Azt kívánom legalább, hogy egy élőlény legyen mellettem, aki rád emlékeztet, aki valamiképpen helyettesít. Kényszerű magányban élek, a hivatali ügyek és az emberek terhemre vannak; jól tudod, hogy sohasem ismertem a nagyravágyást, üres szó volt attól a pillanattól kezdve, amikor szerencsémre Barbone beírt a rabok jegyzékébe. És a mélabúban, mely tőled távol rám nehezedik, nevetségesnek érzek mindent, ami nem a lélek élménye.

Elképzelhetjük, milyen heves fájdalommal töltötte el Cleliát barátja szomorúsága; és szomorúságát csak fokozta, hogy úgy érezte: Fabriziónak valamelyest igaza van. Már-már kételkedni kezdett, nem kell-e fogadalmát megszegnie? Akkor ugyanúgy fogadhatná Fabriziót nappal, mint bárki mást a társaságból: és sokkal tisztábbnak ismerték, semhogy megszólták volna ezért. Arra gondolt, hogy nagyon sok pénzzel felmentést nyerhet fogadalma alól; de azt is érezte, hogy az ilyen világias megoldás nem nyugtatná meg lelkiismeretét, s a haragos Ég talán megbüntetné az újabb bűnért.

Másrészt, ha beleegyezik, s enged Fabrizio oly természetes kívánságának, ha nem akarja szerencsétlenné tenni a jól ismert, érzékeny lelket, melynek nyugodalmát oly különösen zavarta meg az ő szokatlan fogadalma, hogyan, milyen módon rabolhatnák el az előkelő olasz főúr egyetlen fiát, anélkül, hogy felfedeznék a csalást. Crescenzi márki óriási összegeket áldozna, ő maga vezetné a kutatást, s előbb-utóbb lelepleznék a szöktetést. A veszélyt csak egyetlen módon háríthatnák el: a gyereket el kellene küldeni messzire, például Edinburghbe vagy Párizsba; de erre az anyai szeretet nem tudta magát elszánni. A másik mód, amit Fabrizio ajánlott, valójában a legjózanabb volt, de valamilyen fenyegető előjel rejlett benne, s a kétségbeesett anya talán még ijesztőbbnek érezte: betegséget kellene megjátszani, a gyerek egyre rosszabbul lenne, s végül, amikor Crescenzi márki távol van, Sandrino meghalna.

Clelia irtózása egészen a borzadásig fokozódott, egy időre még a két szerelmest is elszakította, de ez nem tarthatott sokáig.

Clelia azt hajtogatta: istenkísértés; s hozzátette: az imádott gyerek a bűn gyümölcse, s ha még tovább ingerlik az égi haragot, Isten visszaveszi őt! Fabrizio meg ismét az ő különös sorsát panaszolta:

–  Hivatásom, melyhez a véletlen juttatott, és szerelmem örök magányra köteleznek; én kirekesztve élek a meghitt együttlét örömeiből, nem úgy, mint a velem egykorúak, mert maga csak sötétben fogad engem, másként soha, s így életemnek az a része, amit magával tölthetek, azt mondhatnám, percekre zsugorodik.

Mindketten sokat könnyeztek. Clelia ágynak dőlt; de jobban szerette Fabriziót, semhogy konokul elutasítsa a szörnyű áldozatot, melyért a férfi csengett. Sandrino látszólag megbetegedett: a márki sietve hívatta a leghíresebb orvosokat, és Clelia ettől a pillanattól kezdve egy ijesztő nehézséggel találkozott, amire nem gondolt előre; meg kell hiúsítania, hogy a bálványozott gyerek egyetlen gyógyszert is lenyeljen, amit az orvosok rendeltek: nem volt könnyű feladat.

A gyereket tovább tartották ágyban, mint egészsége elbírta volna, s valóban beteg lett. Hogyan lehet bevallani az orvosoknak, mi okozza betegségét? Két ellentmondó s oly komoly cél őrölte Cleliát, s az asszony csaknem eszét vesztette! Beleegyezzék-e a látszólagos gyógyulásba, s áldozza fel a hosszú, kínos színlelés eredményét? Fabrizio sem tudta megbocsátani magának, hogy barátnője szívén ily erőszakot követ el, de tervét sem tudta feladni. Megtalálta a módját, hogy minden éjszaka bevezették a beteg gyerekhez, s ez újabb bonyodalommal járt. Sandrinót maga Crescenzi márkiné ápolta, s nem kerülhették el, hogy Fabrizio néha ne lássa őt gyertyavilágnál; Clelia szegény, beteg szíve olyan szörnyű bűnnek érezte ezt, mely Sandrino halálát jósolja. Hiába hallgatták meg a leghíresebb egyházi kazuistákat, mi a véleményük egy fogadalom megtartásáról, ha teljesítése nyilvánvalóan káros, s hiába felelték azt, hogy nem tekintendő a fogadalom bűnös megtagadásának, ha az a személy, akit fogadalma kötelez, nem pusztán hiú, érzéki gyönyörűségből menti fel magát, hanem azért, hogy ne idézzen fel kétségtelen szerencsétlenséget. A márkiné gyötrődése nem csitult, és Fabrizio úgy látta, meghökkentő ötlete Clelia és fia halálához vezet végül.

Bizalmas barátjához, Mosca grófhoz fordult segítségért, aki bármilyen öreg, tapasztalt miniszter volt, megrendült ettől a szerelemtől, melyről alig tudott valamit.

–  Elintézem, hogy Crescenzi márki legalább öt-hat napig távol legyen. Mikor akarja?

Fabrizio hamarosan jelentette a grófnak: mindent előkészítettek, hogy a márki távollétét felhasználhassák.

Két nappal később, amikor a márki Mantova környéki birtokáról hazafelé lovagolt, brigantik, akiket nyilvánvalóan személyes bosszú fizethetett meg, elrabolták őt; semmiképpen nem kellemetlenkedve egy bárkába rakták, mely három napig úszott lefelé a Pón, ugyanazt az utat tette meg, mint Fabrizio egykor a hírhedt Giletti-késelés után. Negyedik napon a brigantik kitették a márkit a Pó egyik elhagyott szigetére, miután gondosan kifosztották, s nem hagytak nála sem pénzt, sem más holmit, aminek a legkisebb értéke lett volna. Crescenzi márki hét teljes napig nem tudott visszatérni pármai palotájába; mire megjött, palotáját feketén bevonva találta, s háza népét kétségbeesésben.

A nagyon ügyesen végrehajtott szöktetésnek gyászos következménye lett: Sandrino, akit titokban egy nagy, szép épületben helyeztek el, ahol a márkiné csaknem naponta meglátogatta, néhány hónap múlva meghalt. Clelia úgy érezte, igazságos büntetés sújtja, mert hűtlen lett a Madonnának tett fogadalmához: gyakran látta Fabriziót gyertyafénynél, sőt kétszer nappal is (és milyen gyöngéd ujjongással), míg Sandrino beteg volt. Csak néhány hónappal élte túl az imádott fiú halálát, de boldogan halt meg barátja karjai közt.

Fabrizio szerelmesebb volt és vallásosabb, semhogy az öngyilkossághoz fordult volna; abban reménykedett, hogy találkozik még Cleliával egy jobb világban, de elég okos is volt, hogy tudja, sokat kell jóvátennie.

Néhány nappal Clelia halála után számtalan adományozó levelet írt, melyekben ezerfrankos járadékot biztosított minden szolgájának, s önmagának ugyanennyit tartott meg. Körülbelül százezer livre jövedelmet jelentő birtokait Mosca grófnéra íratta, ugyanilyen összeget adott anyjának, del Dongo márkinénak, s ami még maradt az apai vagyonból, egyik nővérének juttatta, aki vagyontalan embernek lett a felesége. Miután egyházi hatóságánál lemondott az érsekségről s mindazokról az állásokról, melyekkel V. Ernesto kegye s a miniszterelnök barátsága elhalmozta, következő napon visszavonult a pármai kolostorba, mely a Pó menti erdőkben állt, Saccától kétmérföldnyire.

Mosca grófné nagyon helyeselte annak idején, hogy férje ismét miniszter lett, de soha nem volt hajlandó visszatérni V. Ernesto fejedelemségébe. Vignanóban tartotta udvarát, negyed mérföldnyire Casal-Maggiorétól, a Pó bal partján, tehát osztrák területen. Ebben a csodálatos vignanói palotában, melyet Mosca gróf építtetett, minden csütörtökön fogadta Párma előkelő társaságát, sok-sok barátját pedig naponta. Fabrizio egyetlen alkalmat sem mulasztott el: mindennap ott járt Vignanóban. Szóval a grófné látszólag mindenképpen boldog volt, de csak nagyon rövid idővel élte túl Fabriziót, akit imádott, s aki csak egy évet töltött a kolostorban.

Párma börtönei üresen álltak, a gróf határtalanul gazdag volt, V. Ernestót imádták alattvalói, uralmát a toscanai nagyhercegek idejéhez hasonlították.

To the happy few[76]

[1] A jegyzetekben nem soroltuk fel az író apróbb következetlenségeit, tévedéseit; a fellegvár és a Farnese-torony lépcsőinek számát Stendhal többféleképpen is közli; a Sanseverina-palota vízmedencéjét a regény egyik fejezete szerint a XII. században építették, egy másik fejezet viszont a XIII. századot említi; ezeket a tollhibákat – melyek annyira jellemzik Stendhal regényeit – a figyelmes kritikus is alig fedezi fel; a kis tévedések az olvasót nem zavarják. Sem a francia kiadók, sem a magyar fordító nem javíthatja ki Stendhalt; ezt csak ő maga tehette volna meg; csak Stendhal dönthette volna el; egy képzeletbeli vízmedencét a XII. vagy a XIII. században építettek-e?

[2] 1830 telén... írtam ezt a történetet – az olvasó megtévesztése. Stendhal A pármai kolostor-t 1838-ban Párizsban írta, nov. 4-től dec. 25-ig.

[3] 1839 eseményei – Franciaországban merénylettervek Lajos-Fülöp ellen; Itáliában az „Ifjú Olaszország” szövetség forradalmi mozgalmai, hogy Itáliát felszabadítsák Ausztria és a kis olasz zsarnokok uralma alól.

[4] Amikor seregeink beszáguldották egész Európát – Napóleon hadjáratai 1796-tól 1815-ig. A Tájékoztatásnak ez a része valóság: Stendhal, Napóleon katonájaként, Olaszországban is szolgált. Napóleon-könyvében (Napóleon élete) írja: „Az itáliai hadjáratot alkalmam volt ott lent, a helyszínen tanulmányozni; az ezred, melyben 1800-ban szolgáltam, Lodiban, Cremában, Castiglionéban, Goitóban, Padovában, Vicenzában állomásozott.”

[5] Zabaione – tojásból, cukorból és borból készült krém.

[6] Pedroti-kávéhaz – így: tollhiba; 1815-ös Napló-jában Stendhal még helyesen írja: „A kitűnő Petrocchi-kávéház, Itália legjobb kávéháza, majdnem olyan jó, mint a párizsiak.”

[7] Hű alattvalók – itt: osztrák alattvalók.

[8] Gros, Antonie-Jean – francia csataképfestő, Napóleon több nagy ütközetének megörökítője (1771-1835). Amint a huszonöt éves Gros 1796-ban Milánóba érkezik, szeretője lesz az ismert milánói szépségnek, Angela Pietragruának, aki néhány francia irodalomtörténész megállapítása szerint egyik modellje A pármai kolostor híres hősnőjének, a vonzó Sanseverina hercegnének. Stendhal 1800-ban ismerkedik meg Angelával, rögtön megszereti, de az asszony csak 1811-ben viszonozza érzelmeit. (Stendhal Napló-ja, 1811. szept. 21.)

[9] Servi-kávéház – a Stendhal-kutatók tisztázták: a milánói Caffè Nuovo.

[10] Leonardo da Vinci egyik Heródiás-rajza – Stendhal sokszor és sok helyütt emlegeti a szép lombardiai női arcokat, melyeket Leonardo annyi bájjal ábrázolt Heródiás-vázlataiban. Itt del Dongo márkinét, majd a tizenötödik fejezetben Sanseverina hercegnét ajándékozza meg Heródiás (Heródes felesége, Salome anyja) vonásaival. Amit Stendhal Leonardo Heródiásának nevez, az valójában a firenzei Uffizi-képtár egyik Salome-portréja, s a művészettörténészek tisztázták: Luini festménye.

[11] Bocche di Cattaro – az Adriai-tenger mély öble. A cattarói foglyok történetét Stendhal trieszti konzulsága hónapjaiban Apostoli Sirmiumi levelek című könyvéből ismerte meg; Apostoli maga is fogoly volt Cattaróban, később osztrák kém lett.

[12] Helyes kiejtése: markezino. Errefelé a német szokás divatozik, s a márki minden fiát ez a cím illeti meg; a gróf fiát contino, a gróf lányait contessina. (Stendhal jegyzete.)

[13] Casa Tanzi – szép milánói palota, Tiepolo freskói díszítik. Paul Arbelet a fiatal Stendhalról írott könyvében feljegyzi: a hangos és kimerült franciák a marengói diadalt követő első bálon mindent összetörtek a Casa Tanziban, mindent, ami a kezük ügyébe akadt.

[14] Rónay György fordítása.

[15] Berezinai szerencsétlenség – a minszki kormányzóság Berezina folyóján az Oroszországból visszavonuló Napóleon 1812 novemberében két hidat veretett. Az átvonuláskor az egyik híd többször is leszakadt, s a tolongásban és zavarban a hetvenezer katonára olvadt francia seregnek fele elpusztult.

[16] Prina gróf – Giuseppe Prina gróf (1768-1814). Napóleon uralma alatt az olasz köztársaság, majd az olasz királyság pénzügyminisztere. Napóleon első bukása után 1814-ben Milánóban az osztrák-barát reakciósok esernyőcsapásokkal agyonütötték. Stendhal több munkájában nagy rokonszenvvel ír a tehetséges közgazdászról.

[17] A derék Bubna tábornok – Bubna Littiz gróf (1772-1825), osztrák tábornagy. Előbb Ausztria követe Napóleon udvarában, majd 1818-tól Lombardia katonai kormányzója. A Róma, Nápoly és Firenzé-ben Stendhal már így jellemzi: „Nagyon rokonszenves férfi; ismeri a titkot, hogyan szerettesse meg magát, bár az idegen zsarnokság képviselője.”

[18] Vigano felséges tánca – Salvatore Vigano, a milánói Scala balettmestere és koreográfusa (1769-1821). Stendhal csodálta „a nagy néma költőt”.

[19] Casa Sommariva – Giovanni-Battista Sommariva, franciabarát milánói ügyvéd és államférfi, az olasz köztársaság egyik vezetője volt; azzal gyanúsították, hogy híres műkincseit lopással és csalással szerezte. Villája egész Itáliában ismert látványosság volt.

[20] Egy szenvedélyes ember mondja ezt, prózára fordítja a híres Monti néhány verssorát. (Stendhal jegyzete.)

[21] A négy Aymon fiú lova – középkori francia monda hősei. Aymon dordogne-i grófnak négy fia: Adelhart, Ritsart, Witsart és Reinolt, fellázad Nagy Károly ellen, s hosszú harcokban különböző hőstettekkel válnak híressé. A mondában fontos szerep jut Reinolt lovának, Bayard-nak is. A napóleoni háborúk idején népszerű volt a régi Karoling-monda egy ponyvakiadása, címlapján Bayard s rajta a négy fiú.

[22] Gratis pro Deo – semmiért, Isten nevében.

[23] Silvio Pellico Európa-szerte ismertté tette ezt a nevet. Milánói utca, melyben a rendőrség palotája és börtöne áll. (Stendhal jegyzete.)

[24] 1740-es forradalom – valójában 1746-ban utcai összetűzés támadt Genovában a nép s a megszálló osztrák katonaság között; az utcai verekedés általános felkeléssé erősödött, s ötnapi harc után az osztrákokat kiűzték a városból.

[25] Andryane – fogságáról írt könyve tette híressé (Egy államfogoly emlékei). Ő is a Spielbergben raboskodott, mint Pellico, 1823-tól 1831-ig. Könyvének több részlete bekerült A pármai kolostor-ba, így a rab-ábécé, a börtönablakra felszerelt ellenző stb.

[26] Correggiói arc – Stendhal kedves festője a szülőfaluja nevét viselő Correggio (igazi neve: Antonio Allegri, 1494-1534).

[27] A Marini, a Gherardi, a Ruga, az Aresi, a Pietragrua – Milánó híres szépasszonyai a napóleoni évtizedekben. A sorból Gherardi és Ruga asszony Napóleon tábornokának, Murat-nak, a későbbi nápolyi királynak a kedvese volt. Stendhal kedves tréfája, hogy a névsorba belopja saját szeretőjét, Angela Pietragruát is.

[28] Ultra – szélsőséges királypárti.

[29] Lásd Andryane érdekes emlékiratait; szórakoztató írás, akár egy mese, s örök életű, mint Tacitus művei. (Stendhal jegyzete.)

[30] Le Constitutionnel – jelentős liberális napilap; támadásai készítették elő Párizsban az 1830-as júliusi felkelést, s az utolsó Bourbon, X. Károly bukását.

[31] Párma – Stendhal Pármája részben képzeletbeli Párma. Uralkodói a regény történetének idejében nem a Farnesék, hanem Napóleon bukása után Napóleon felesége, Mária Lujza. A regénybeli fellegvárat Stendhal valójában a római Angyalvárról mintázta.

[32] Whist – angol eredetű kártyajáték, négyen játsszák, francia kártyával.

[33] Scagliola-asztal – csillámkővel berakott asztal.

[34] Fronde – lázongó arisztokraták szervezkedése és felkelése XIV. Lajos francia király erősödő központi hatalma ellen. Richelieu, majd Mazarin bíboros letörték a mozgalmat, az ellenálló főurakat kivégezték.

[35] Itáliában a pártfogóval rendelkező vagy tudós fiatalemberek monsignorék és prelátusok lesznek; ez a cím még nem jelent püspöki méltóságot; a monsignore lila harisnyát visel. Nem kell fogadalmat tennie – később levetheti a lila harisnyát és megházasodhatik. (Stendhal jegyzete.)

[36] San Felice márkiné – Nápoly francia megszállása után a szép és fiatal San Felice márkiné (1768-1800) egy royalista összeesküvésbe keveredett; szeretője elárulta, s a márkinét 1800-ban kivégezték. San Felice márkinét Stendhal itt összetéveszti Eleonora Fonsecával, aki a nápolyi Moniteur Républicain-t szerkesztette, s akit 1799-ben ugyancsak kivégeztek. Amikor Stendhal a Róma, Nápoly és Firenzé-t írta, még pontosan ismerte a két fiatal nő szerepét s csak másfél évtized múlva, A pármai kolostor évében mosódott benne egybe San Felice márkiné és Eleonora Fonseca alakja.

[37] Tartuffe – Molière álszent hőse.

[38] Poliuto – ugyanakkor, amikor Stendhal A pármai kolostor-t írta, Donizetti, a Párizsba költöző olasz zeneszerző Poliuto című operáját komponálta. Stendhal a legfrissebb zenei hírt szőtte bele regényébe. A történet színhelye egy római provincia a keresztényüldöző Decius császár uralkodásának éveiben (249-251).

[39] Vomero – nápolyi városnegyed.

[40] Carabinierik – olasz csendőrök.

[41] Koadjutor – katolikus egyházi állás. A beteg vagy elöregedett püspök mellé koadjutort neveztek ki, aki a püspököt munkájában segítette és helyettesítette; voltak ideiglenes koadjutorok, s olyanok, akiket cum jure successionis, azaz az utódlás jogával neveztek ki.

[42] VII. Pius pápa – a gróf Chiaramonti családból származott (1742-1823). 1785-ben lett imolai püspök; Bonaparte éveiben mint az Alpokon Inneni Köztársaság polgára és püspöke lelkesen hirdette a francia forradalom igéit. 1797 karácsonyán adta ki pásztorlevelét a kereszténység és a demokrácia kapcsolatáról. A francia bíborosok segítették a pápai székbe.

[43] Vetturino – kocsis.

[44] Vicolo – mellékutca, sikátor.

[45] Porco – disznó.

[46] Cimabue híres Madonnája – a bolognai San Petronio-templomban nincs semmilyen Cimabue-Madonna. Stendhal tévedett.

[47] Baiocco – a pápai állam legkisebb értékű rézpénze.

[48] Crescentini – olasz énekes (1766-1846). Fellépett Itáliában, Londonban és Bécsben. 1805-től 1912-ig Napóleon udvarában élt.

[49] Kilép a Bouffes erkélyére – Bouffes-Parisiens, kis párizsi énekes színház.

[50] Az erényeiről oly híres Pietro Lodovico, a Farnese-ház első uralkodója, természetes fia volt a szent pápának, III. Pálnak, amint ezt mindenki tudja. (Stendhal jegyzete.)

[51] Brávó – bérgyilkos.

[52] Majordomus – háznagy.

[53] Cameriere – pincér.

[54] Zecchino – aranypénz.

[55] Burati – velencei költő (1778-1823). Stendhal nagyon szerette, jó barátja volt. Már A szerelemről című művében írja róla: „Szomorú Európánk legragyogóbb szatirikus költője.”

[56] Pulcinella – az olasz rögtönzött komédiák bohóca.

[57] Podesta – a régi olasz városok feje.

[58] Intelligenti pauca – kevésből is sokat ért az okos.

[59] Voi – maga.

[60] Ad hoc – itt: különleges.

[61] Sbirr(o) – rendőr.

[62] Figaró, Almaviva – Beaumarchais francia író vígjátéki figurái: a borbély és a gróf.

[63] Motu proprio – közismerten: pápai bullák címe; itt: rendelkezés.

[64] Janzenista, janzenizmus – vallási reformmozgalom a katolikus egyházban; híveitől többek között a világi örömökről való lemondást, a szigorúbb erkölcsiséget követelte. A janzenizmus, mint a vallási szekták legtöbbje, bizonyára teljesen feledésbe merült volna, ha néhány ismert francia író nem csatlakozik a janzenistákhoz, így Racine és Pascal is.

[65] Perugiai acquetta – erős arzénoldat.

[66] Charlotte Corday – Marat forradalmi írónak, a fanatikus jakobinusnak gyilkosa (1768-1793).

[67] Kasszander – olasz vígjátéki figura: öreg bolond.

[68] Sine qua non – elengedhetetlen feltétel.

[69] In petto – itt: magában.

[70] A XII. század remekműve – Stendhal A pármai kolostor XXII. fejezetében a Sanseverina-palota vízmedencéjét XII. századbeli alkotásnak tartja.

[71] Francesso Reina – milánói irodalombarát, tudós és könyvgyűjtő (1770-1826). A Róma, Nápoly és Firenzé-ben írja róla Stendhal: „Könyvtára a legszebb európai magánkönyvtárak közé tartozik. Nagylelkű, nemes érzésű ember, s ez meglepő, mert sohasem tapasztaltam, hogy könyvgyűjtők között nemes érzésű emberek is akadnak.”

[72] Fokelberg – a neve helyesen: Fogelberg.

[73] Szabó Lőrinc fordítása

[74] Szent Bertalan-éjszaka – a „párizsi vérmenyegző”: 1572. augusztus 23-án éjszaka Medici Katalin, IX. Károly francia király anyja, lezáratta Párizs kapuit, s koholt összeesküvésre hivatkozva tömegesen lemészároltatta a protestánsokat.

[75] Tu l’as voulu, Georges Dandin! – „Te akartad, Georges Dandin!” Molière Georges Dandinjének sokszor idézett, híres mondata.

[76] To the happy few – a boldog keveseknek. Stendhal úgy érezte, hogy csak válogatott olvasóknak, kiválasztottaknak, boldog keveseknek írta regényét.