NAGYÍTHATÓ KÉP
1928 - Olaj, vászon, 100x125 cm Magyar Nemzeti Galéria | MŰELEMZÉSEK
A Képzőművészet Magyarországon c. kiállításból
"Árkádia tájain" c. virtuális kiállításból
Dr. Maksay László elemzése
Végvári Lajos írása
Nagy Ildikó írása
VÁLOGATOTT SZAKIRODALOM
Összefogott, remek kompozíciójával, különleges ízével, varázslatos hangulatával egyedülálló kép Szőnyi életművében. A temetési menet látványélménye hatalmába kerítette, minden bizonnyal ebből született festménye. A jellegzetesen falusias, apró, vaskos figurák mintha a flamand festő id. Pieter Brueghel műhelyéből léptek volna elő, ugyanakkor tájképi hátterében a behavazott falu és a dombvonulat a Zebegénynek elkötelezett festőt idézi. A festmény átmenetet alkot a korábbi konstruktív szerkesztettségű és a későbbi, oldottabb, lágy stílusú képek között. A drámai kitörésektől mentes, bölcs nyugalom jegyei, valamint a távoltartás mértéke, ahogyan Szőnyi csupán szemlélője az őt körülvevő világnak, már ezen a vásznon is jelentkeznek. Forrás: http://www.hung-art.hu Szőnyi a Dunakanyar festői látványát nemcsak a színgazdagabb évszakokban, de a vigasztalanul sivár látványt nyújtó téli időszakban is előszeretettel ábrázolta. Egyik legismertebb művén, a Zebegényi temetésen az élettelen tájból áradó hangulat járja át a benne játszódó jelenetet is. A Dunakanyar jól ismert háttere üres téli tájként húzódik a színpadszerű előtér mögött. A hóban óvatosan araszoló figurák, "ahogy szinte flamand mintára, kicsiny méretük ellenére néhány kontúrral és vonallal gyászuk szomorú mindennapiságában és kissé a vidékiesség vaskos mivoltában is karakterizálva vannak" id. Pieter Brueghel Bécsben őrzött Tél című képét idézik. A bumfordi alakok már nem a korai évek beállított kompozícióinak öntudatosan pózoló szereplői, hanem hétköznapi események átélői, kiszolgáltatott elszenvedői. A dacos küldetéstudat helyébe a résztvevő együttérzés lépett, Árkádia örök tavaszát a halott tél váltotta fel. Forrás: http://www.arkadia.mng.hu/html/terem/1001.html Szőnyi István (1894-1960) nevét hallva legtöbbünknek Zebegény, a Duna-kanyarnak ez a festői szépségű kis települése jut az eszébe. Joggal, hiszen - művészettörténeti olvasmányainkból jól tudjuk - mesterünk életének jó részét ott töltötte el, ott festette műveinek többségét, és ott is van eltemetve. Ám nemcsak e kis Pest megyei helység képe idéződik fel az emberben, ha Szőnyi Istvánról esik szó, hanem a művész egyik - talán legismertebb és legnépszerűbb - festményéé, a most ötven éve, 1928-ban festett Zebegényi temetésé is. Ez a remekmű - mondhatni - összeforrt a művész nevével: azonos erővel idézi fel egymást az alkotó s az alkotás. Miről vall e képén a mester? Ki-ki láthatja, hogy egy temetési menetet örökített meg, az elmúlás szomorú hangulatát keltve. Ám ha nemcsak futó pillantást vetünk rá, hanem hosszabban szemléljük, azt is észrevehetjük, hogy a keserű fájdalom helyett a belenyugvás békéjét sugallja ez a mű. Szőnyi a temetési menetet úgy ábrázolja, mint az élet egyik mindennapos, természetes jelenetét; nézőit arról győzi meg, hogy a természet rendjéhez hozzátartozik a halál. A Zebegényi temetésnek ez a szomorú, de megbékélt hangulata a művész megnyugtató, vigasztaló vallomása: a világhoz való érzelmi viszonyának tükröződése. Szőnyi - aki fiatalon, harmincnégy évesen festette meg e szuggesztív erejű művét - csak hosszas érlelés, a téma újabb meg újabb feldolgozása után jutott el a végleges megoldásig. A vázlatok sokaságán át teremtette meg a kép magától értetődő természetességét. Az egyik ilyen vázlatot itt is bemutatjuk. Ezen - ezt első pillantásra is látni - még minden zavaros, képlékeny. A szemlélő - joggal - egyszerű tájképnek is vélheti, hiszen annyira uralkodik rajta a fák sora meg a hegyvonulat. Ugyanígy a temetési menet sem kap elég hangsúlyt: szinte elvész a lombok, ágak foltjai között. A koporsó sincs még kellőképpen kiemelve. Szőnyi később maga is megérezte ezt, s a végleges művön sok mindent módosított. Elsősorban is a halottat magába záró koporsót tett a kép "főszereplőjé"-vé, mégpedig úgy, hogy a festmény középpontja felé helyezte, s a korábbi változattól eltérően, sötétebbre festette; így a világos háttérből jobban kiemelkedik. A temetési menet - amelynek alakjai jobbra, a temető irányába egyre kisebbednek, szinte jelképesen elenyésznek - a képen följebb került, s mintegy a koporsó meg a kerítés, illetőleg az alul ábrázolt Duna egymással ritmizáló vonala közé zárult be. Ugyanígy a búcsúztatók terének jelképes szűkülését jelzi, hogy a kerítés alsó és a hegygerinc felső vonala is egymáshoz közelít: összetart. A fák elhelyezésén szintén sokat változtatott. Míg az itt látható vázlaton ezek képe is zavaros, a kész művön mintegy "széttolta" őket egymástól, hogy a középső mező - benne a koporsóval - minél jobban érvényesüljön. A fák irányát ugyancsak módosította: szinte ráborulnak a koporsóra. Ugyanígy megváltozott a vastagságuk, hiszen - láthatjuk - a kép jobb oldala felé mind erőteljesebbek. A tagolás, az átszerkesztés a már említett kerítésen megintcsak jól megfigyelhető míg a vázlaton ez a hosszú vonal egy kissé unalmasnak tetszik, a végleges formában két fatörzs megtört. Ugyanígy később - oldásként, ellensúlyozásként - kerül a vászonra az íves vonalú két kereszt meg a zászló, no meg a háttér kis falusi házainak sora is, amely a korábbi változatokon még egyáltalán nem szerepelt. A képen nem sok szín látható - a temetéshez nem illik a színesség -, s ezek is kiérleltek. A vázlaton a kép alja még meglehetősen sötét; a kész művön ez a havas rész sokkal világosabb, s így még erősebb a koporsóval való kontraszt. A havas házak sorát is világosra festette a művész, hogy azok meg a keresztek komor ábráival alkossanak éles ellentétet. A kép felső részét kitöltő égbolt sötétebb lett, s ez ismét a mű kontraszthatását fokozza. A búcsúztatás szomorú hangulatát még jobban kifejezik a korábbinál sötétebbre, illetőleg világosabbra hangolt hideg színek. Igaz, Szőnyi később festett képei jóval oldottabbak, színesebbek, de a festészetének lényege nem változott: miként a Zebegényi temetésben, az ezt követő művekben is az ember és a természet ősi egységét örökítette meg. Azt a - Németh Lajos művészettörténész szavaival - "állapotszerű létet", amelynek megfestésein "... a lágyan összemosódó, puha színek lírai érzeteket sugallnak". Mivel mesterünk elsősorban a légköri - atmoszférikus - jelenségek (napfény, köd stb.) érzékeltetésével örökített meg hangulatokat, joggal sorolhatjuk őt a hangulatfestők csoportjához. E minősítéshez egyrészt önmaga lírai beállítottsága, szemlélődő mivolta ad alapot, másrészt az a körülmény, hogy a hasonlóképp érzelmi beállítottságú és az atmoszférikus festésben jeleskedő nagybányai mesterek, Ferenczy Károly és Réti István tanították. Szőnyi ennek a hagyománynak a folytatója. Azok, akik szeretnének alaposabban megismerkedni a művész munkásságával - egyúttal az őt megihlető Duna-kanyar szépséges tájával -, keressék fel Zebegényt: ott Szőnyi egykori műtermét múzeummá alakították át, s benne rendre megtekinthető a festő megannyi remeke! Dr. Maksay László Forrás: Élet és Tudomány, XXXIII. évf. 37. szám, 1978. IX. 15. 1165. oldal A Zebegényi temetés (1928) "barbárul egyszerű értelmezése az emberi sorsnak." Ezt a primitív egyszerűséget a dekoratív foltfestés, a lokális színek ritmikája és szilárd összhangjának keresései jellemzik, mind olyan tulajdonságok, melyek Brueghel művészetében is megtalálhatók. Mint a például vett művön - a bécsi múzeum Vadászok című képén -, Szőnyi is a monumentálist keresi. A nem túlságosan nagyméretű kép szinte úgy is felfogható, mint egy freskóterv. Megerősíti ezt a feltevést maga Szőnyi, aki több ízben kifejezte véleményét, mely szerint a freskó és táblakép között kompozicionális eltérés nem lehetséges. Forrás: Végvári Lajos: Szőnyi István; Bernáth Aurél, Well-PRess Kiadó, Miskolc, 2003, 47. oldal A téli délután borús ege lilás párába vonja a háttér hegyeit, a temetőkertben vonuló menetet. A végtelenbe vesző tájban csak kis helyet kap maga a jelenet. A természetben egy ember tragédiája eltörpül. A dráma hangulatát sugallják a színellentétek, a fehér és a fekete, a havas táj és a gyászoló figurák kontrasztja. Az előtér fái, lombtalan, kusza ágaikkal, keskeny, magasba nyúló törzsükkel feszültséget visznek a kép vízszintes elemeinek nyugodt, statikus menetébe. Komor feketeségükkel az emberek lelkiállapotának kifejezőivé válnak. Forrás: Nagy Ildikó: Rippl-Rónai, Vaszary, Szőnyi (Sorozat: Az én múzeumom, 19.), Budapest, Képzőművészeti Alap Kiadóvállalata, 1967, 26. oldal