# Hókuszpókusz (Angyali varázslat) Harmadik jelenet: Hajnalodik. Ismét az Író dolgozószobájában vagyunk. Író, Éva és Ádám ott ülnek az Író dohányzó asztalánál. Író: - Mind a kettőtöknek, gratulálok! Te Éva! Te remekeltél! Amit énekeltél, és ahogy előadtad, az egyszerűen felülmúlhatatlan és felejthetetlen! Azt hiszem, még sokáig cseng az emberek fülében ez a dallam. Éva: - Köszönöm. Ádám: - Én is. Író: - Nos hát?! Hogy tetszett a varázslat? Éva: - Nekem, nagyon ellentmondásos a kép. Ádám: - Őszintén szólva, nekem is. Író: - Ezen nem csodálkozom. De ez van! Ez a mai hazai valóság! És ez még csak a krémje, a felszíne. A mélye ott fortyog a külvárosok bugyraiban, a falusi portákon, az emberek kilátástalan jövőjében, a fejek fekete lyukaiban, ahol a sötétség szinte világít. Ádám: - Úgy beszélsz, mint egy költő! Író: - És mindezt nektek köszönhetem! Éva: - Mit? Író: - Hogy újra felfedeztem a valóságot. A teremtmények túltettek a mesterükön, úgyhogy, most a mester tanul tőlük új életszemléletet. Éva: - Ezek szerint? Író: - Ezek szerint Ti szabadok vagytok. Verseitekkel és dalaitokkal járjátok a világot és gyógyítsátok a szerencsétlen, nagy beteg emberiséget, amelynek az a mániája, hogy el kell taposnia, el kell pusztítania egymást. Ádám és Éva egyszerre : - Mester! És van remény? Író: - Ahogy egy orvos nem mondhatja a betegének, hogy nincs semmi reménye, az író sem mondhatja ezt, még akkor sem, ha ő maga reménytelennek látja a helyzetet. Ádám: - Értjük. Író: - De ha Ti segítenétek, úgy érzem, hogy .. Éva: - Hogy? Író: - Talán! Mit talán? Bizonyosan tehetnénk valamit! Hát én most elbocsátalak benneteket abban a biztos tudatban, hogy nem szabad feladni a küzdelmet, hinni kell a jövőben. Éva és Ádám: - Köszönjük kedves mester! Író: - Azt hiszem egy kissé korán örültök, de minél később csalódtok, annál jobb. Éva: - Úgy? Hát mégis csak pesszimisták vagyunk? Író: - Lelepleződtem volna? /és nevet/ Na, jól van gyerekek. A színház igazgatója arra kér benneteket, hogy még a mai nap folyamán keressétek őt fel, szeretne külön lehetőséget biztosítani a számotokra, hogy a város publikuma előtt bemutatkozhassatok. Éva és Ádám /mind a ketten/: - Nagyon köszönjük. Író: - Azt hiszem, én már megtettem ami tőlem tellett. Éva: - És mi lesz a színdarabbal? Író: - Mi lenne? Ádám: - Mégsem írod meg? Író: - Dehogynem! Sőt, talán ez lesz életem legremekebb színműve téma és mondanivaló szempontjából. Éva: - Akkor hát! Mi... Író: - Igen! Igen! Igen! Akkor hát ti most elmentek. /Az Író az íróasztalfiókhoz lép és egy tömött erszényt ad át Évának./ Ebből elboldogultok egy darabig. A többi már a Ti dolgotok. Ádám és Éva: - De, hát Mester! Éva: - Ezt nem fogadhatjuk el! Író: - Tegyétek csak el, aztán vigyázzatok magatokra és egymásra! /Éva elteszi a pénztárcát. Író az ajtó felé indul, kinyitja az ajtót, és ebben a pillanatban nagy fényesség támad és szárnysuhogást hallani. A fiatalok eltűnnek. Író a meglepetéstől szóhoz sem tud jutni. A konyha felől belép a felesége./ Gizella: - Te még mindig fent vagy? Író: - Már nem sokáig. Gizella: - Bocsáss meg nekem, Géza, de a tegnapi botrányt nem kalkulálhattam előre. Író: - Ugyan már kedves Gizi! Legalább jót csámcsognak megint a pletykalapok rajtunk. Gizella: - Ne haragudj Géza, de tényleg erre nem számítottam. Író: - Ez benne volt a pakliban. Kár emiatt bosszankodni Gizi, inkább pihenjünk le egy kicsit. Gizella: - Hogy Te milyen rendetlen vagy, állandóan elhagyod a pénztárcáidat! Itt is egy pénztárca, ott is egy pénztárca! Mondd csak, hány pénztárcád van neked? Író /az íróasztalhoz lép, kihúzza a fiókot és elővesz egy pénztárcát/: - Tudtommal csak egy. Gizella: - Hát akkor ezek mik? /És három hasonló pénztárcát vesz föl a kis asztalról. Az Író csak néz./ Író: - Mondd, Te hiszel az angyalok létezésében? Gizella: - Ne haragudj, de hajnali öt órakor nem fogok most ezen elgondolkodni. De miért kérdezed? Író: - Áh! Nem fontos! Gizella: - Mondd csak: én is kérdezhetek tőled valamit? Író: - Persze. Gizella: - Mi lesz a daraboddal? Író: - Mi lenne? Meg fogom írni. Gizella: - Tudtam! Ugye megmondtam? Már úgy aggódtam, hogy a kishitűség fog rajtad erőt venni. És mi lesz a darabod címe? Író /elgondolkodva/: - Hogy mi lesz a címe? Ez jó kérdés. Talán az, hogy Hókuszpókusz. Vége | ## Tartalomjegyzék Elbeszélések Indiántörténet Gladiátorok A fogadás Kergetőzés egy halottal A szer Az autóriasztó bosszúja Versek Vigasztaló szavak Dalban, virágban, fényben Válaszúton A pénz A romlás balladája Idill Áve Mária Egy szál rózsa Bűvölő A félszívűekhez Imádság Szivárvány Hívogató Etűd Isten nagy játékos Kérdés ezredforduló táján Kérdés, amire nincs válasz Az egyetlen szót keresem Prométheusz üzenete Vallomás Apokalipszis most Különös éjszaka Útravaló - féle Egy vak imája az ezredfordulón Merengő Epilógus Színmű Hókuszpókusz (Angyali varázslat)

Címlap

Dr. Rácz J. Zoltán

Dr. Rácz J. Zoltán:

A föld születése

Dr. Rácz J. Zoltán:

Életfa

Dr. Rácz J. Zoltán:

Angyali jóság

Dr. Rácz J. Zoltán:

Hálaadás

Dr. Rácz J. Zoltán:

Holokauszt

Dr. Rácz J. Zoltán:

Prometheus