Radu Rosetti
Meinolf Arens
Daniel Bein
Demény Lajos

Rendhagyó nézetek a csángókról

Szerkesztette és az előszót írta 
Miskolczy Ambrus

ELTE Román Filológiai Tanszék
A Központi Statisztika Hivatal Levéltára
Budapest, 2004

TARTALOM

Előszó
Radu ROSETTI A moldvai magyarokról és katolikus püspökségekről
I A moldvai magyar lakosságról
II Az első Milkói Püspökségről
III [...] IV A Kun Püspökségről
V A magyarok moldvai letelepedéséről
VI A második Milkói Püspökségről
VII A Szeretvásári Püspökségről
VIII Az első Bákói Püspökségről
IX. A “Moldaviensis” Püspökségről
X A harmadik Milkói Püspökségről
XI Következtetés
Despre unguri şi episcopiile catolice din moldova de Radu ROSETTI
I Despre populaţiunea ungurească din Moldova
II Despre întăia Episcopie a Milcovului
III [...] IV Despre Episcopia Cumanilor
V Despre aşezarea Ungurilor în Moldova
VI Despre a doua Episcopie a Milcovului
VII Despre Episcopia Siretiului
VII [= VIII] Despre întâia Episcopie a Bacăului
IX Despre Episcopia “Moldaviensis”
X Despre a treia Episcopie a Milcovului
XI Concluziune
Demény Lajos Radu Rosetti és a moldvai csángó-magyarok
Meinolf Arens – Daniel Bein Katolikus magyarok Moldvában
1. Moldva történelmének alapvonalai és a moldvai magyarok (csángók)
2. Kutatástörténeti mozzanatok, kutatási feladatok
3. A katolikus egyház Romániában, különös tekintettel a moldvai katolikusokra/csángókra
4. A moldvai katolikusok/csángók jelentősége a tudomány számára
Bibliográfia
Előszó
– Dicsértessék a Jézus Krisztus!
– Dute la dracu! (Menj az ördögbe!)
Ez volt a válasz, amellyel valahol Moldvában a csángó hívő köszöntését római katolikus papja fogadta. Az ördög jelen van. “A zsidók után sor kerül rátok is” – figyelmeztette 1941-ben egyik ortodox “hazafi” katolikus honfitársát, ugyancsak valahol Moldvában. Si non è vero, è ben trovato – “ha nem igaz, akkor is találó”, mondhatná egy a csángó világban járatos olasz pap, akinek missziójához még a magyar nyelv üldözése is hozzátartozott. 
Félreértés ne essék, ezen példák felemlegetésével nem uszítani akarunk, hanem a helyzet drámaiságát szeretnénk éreztetni. És egyben fel szeretnénk kelteni az érdeklődést a kérdések iránt: Miért alakult ki a csángók körül ilyen feszültségekkel terhes légkör? Kinek használ? Miként lehetne a helyzetet normalizálni? A válasz természetesen nem egyszerű, és naivság lenne azt hinni, hogy éppen egy kis könyvecske mutatná fel a varázsvesszőt, amelynek intésére minden megváltozna. De az nem baj, ha megpróbálunk a válaszok lehetőségén és további kérdéseken elgondolkozni. Ebben némileg segíthet ez a munka, amelynek megvan a maga szomorkás története.
Tanszékünk, az Eötvös Loránd Tudományegyetem Román Filológiai Tanszéke az 1990-es évek elején előszeretettel tett közzé rendhagyó román műveket és forrásokat, olyanokat, amelyeket korábban nem lehetett kiadni, vagy nem volt tanácsos. Ezek ugyanis a román történelem és művelődéstörténet azon mozzanataira vetnek fényt, amelyek közül néhányat még ma sem fogad be az ún. nemzeti közvélemény. Ilyen például Gheorghe I. Brătianunak Erdély történeti szerepéről szóló Franciaországban megjelent eszmefuttatása, amelyből néhány fejezetet közöltünk magyarul, és hiába a hazai Brătianu-kultusz – hiszen az egykori jobboldali politikust és mindenekelőtt kitűnő történészt 1950-ben agyonverték a börtönben – a mai napig sem jelent meg az idézett mű románul. De Moses Gasternek a román nép eredetéről szóló írása sem fog egyhamar románul megjelenni, mint ahogy nem adják ki a dákoromán kontinuitást elvető nagy tudományos műveket sem. Megintcsak ne essék félreértés, ezek közzé tételében nem a bosszantás öröme vezetett, hanem a román szellemi élet pluralizmusát akartuk érzékeltetni, mert ezt a pluralizmust biztató történelmi hagyománynak tartjuk, olyan hagyománynak, amelyre lehet építeni, és mint tudjuk, lassan erőre kap méltó folytatása, miközben a modern pluralista szellemiség hordozóit a hivatalos tudományosság vezérei, ahogy az nálunk lenni szokott, igyekeznek marginalizálni. Nos, mintegy tíz éve egy ilyen nagy hajdani marginális figurát szerettünk volna bemutatni, Radu Rosettit, és az ő írását a moldvai magyarság történetéről, amelyet 1905-ben tett közzé.
Radu Rosetti sajátos alakja a román történetírásnak és szellemi életnek. Kicsit különc, kicsit magányos, aki a saját útjait járta. Egyszóval nonkomformista, talán az egyik legnagyobb a román kultúrában. Igaz, mint fejedelmi sarj megengedhette magának. És nem akármilyen, hanem ízig-vérig demokratikus, aki tudott a nép nyelvén. Mint a nagy román klasszikus író, Mihail Sadoveanu hangsúlyozta: “úgy beszélt mint a parasztok, és európai módon gondolkodott”.
Egyike volt azoknak, akik nem fogadták el a dákó-román kontinuitás elméletét, márpedig ez már egyre inkább a szekularizált vallás jellegét öltötte. Nem véletlen, hogy ezt nem szokták róla megemlíteni. Kínos kérdés, és ráadásul ez még a csángók ügyében jelzett különvéleménnyel társul. Aligha véletlen, hogy nem sikerült olyan kötetet összeállítani, mint amilyet Gheorghe I. Brătianunak és Makkai Lászlónak az erdélyi fejedelmi korról szóló írásaiból, melyeket több kiváló szakember értékelő észrevételeivel zárhattunk. Márpedig majdnem egy évtizedig gyűjtögettük az ígéreteket. Közben volt, aki távozott is körünkből, mint Györffy György, aki hiteles szakértőként nyilatkozhatott volna a román történész forráskezeléséről, művének historiográfiai jelentőségéről. Mert ne felejtsük, amikor Rosetti írását közzé tesszük, akkor alapvetően már inkább eszmetörténeti dokumentumot teszünk közzé, vagy legalábbis így tesszük közzé, a hitelesség érdekében románul is. (A csángókat nem érintő részt a barcasági német lovagrend működéséről el is hagytuk.)
Hogy valójában ki volt Rosetti, milyen tevékenységet fejtett ki és milyen feltételek között, azt Demény Lajos kitűnő tanulmánya mutatja be. Bepillantást enged egy nagy európai román értelmiségi gondolkodásába. De ha felidézzük azt, amit Sadoveanu írt róla akkor, ne felejtsük, nemcsak a demokrata bojár gondolkodott európai módra, hanem a parasztok is, közelebbről a csángók. Meinolf Arens és Daniel Bein – kötetünk számára készített – izgalmas tanulmányának egyik tanulsága éppen az, hogy a csángó jelen – sok vonatkozásban – európai élő múlt. 
Meinolf Arens és Daniel Bein németből fordított tanulmányából kiderül, hogy a csángók körül dúló szenvedélyek is európaiak, csakhogy ezek a totalitárius és populista mozgalmak világába is vezetnek, miközben újabb és újabb fejleményeknek lehetünk tanúi e téren is. 2002 végén készült el Arens és Bein említett tanulmánya. Azóta úgy tűnik, hogy román szakemberek között is akadnak fiatalok, akik mértéktartó módon, a tisztázás igényével közelednek a kényes kérdéshez, felvetve azt a román igényt, hogy magyar részről is hasonló kritikus szemlélet érvényesüljön. Azt mondják, hogy ők nagyonis kockáztatnak, vásárra viszik a bőrüket, míg a magyarok az egészet páholyból nézik. S valóban 2002-ben a Román Akadémia például zártkörű tanácskozást szervezett, a bukaresti Demény Lajos hozzászólását gondosan méretre vágták az irányítók, de tegyük hozzá, hogy nyugatabbra is így járnak el a historiográfiai minidiktátorok, amikor egyben saját mítoszukat is építgetik.
Nem lévén a kérdésnek szakembere, nem vállalkozhatom annak elemzésére, hogy a csángó-kultusz milyen szerepet játszik a magyar azonosságtudat alakulásában. Olyan alapos kutatásra volna szükség, mint amilyet Arens és Bein is sürget. És természetesen szükséges ennek a kutatásnak az intézményes támogatása, stb. A csángók iránti magyar érdeklődés sokszínű ségét azonban mindenképpen kiemelhetjük. A csángók és múltjuk ismerete egyszerre jelenti a nemzeti önsajnálat objektumát, és egyszerre elégíti ki az archaizmus iránti igényt, amely az európai modernitás “normális” megnyilvánulása. Ugyanakkor a mai világ a kisebbségek világa is. Egyre többen vannak, akik kisebbséghez tartozónak érzik magukat, több-kevesebb agresszivitással, részben azért, mert saját létüket védik, részben azért, hogy másokét a magukénak rendeljék alá. Közhely, de az élet igazolja valóságértékét annak a közhelynek, hogy a kisebbség világa tükör, amelyben a többség megnézheti magát, és azt, hogy miként bánnak vele. De feltárul az egész univerzum erkölcstelensége, és az ellenében kifejtett önkorrekció igénye is. Biztató fejlemény az Európa Tanács 2001. évi határozata a moldvai csángók néprajzi csoportjának védelméről. A hazai eszmélkedésnek is vannak forrásai, ahogy az ellenmunkának is. Erre példa lehet Mikecs László 1942-ben kiadott könyve és könyvének, A csángóknak a megcenzúrázása. A cenzor kihagyatta azon részeket, amelyek a hazafiaskodás meddőségére, a magyar történelmi osztályok felelősségére, a római katolikus klérus politikai céljaira utaltak. A csángók – Mikecsnél is – természetesen a magyar gyepű harcosai. Ez az a frazeológia, amely hasonló románnal ölelkezik – az ördög legnagyobb örömére. De azért Mikecs László figyelmeztetéseinek egy rész kilép a háborús időből: “Mi megláttuk, hogy a csángók sorsa olyan összefüggésben van velünk, mint az U-alakú edény két szárában a víz egymással. Ha betegek, gyengék, elhagyottak vagyunk, ők is azok. Erőnk, egészségünk pedig az övékét is jelenti.”
Azóta tudjuk, hogy az U-alakú edény képzete egész Európára érvényes. Hatalmas közlekedő edényben vagyunk valamennyien. És ezt célszerű lenne tisztán tartani. Amit Mikecs László magyar vonatkozásban írt, román vonatkozásban is igaz. A pluralizmus többet ígér, mint a nacionalista önkultusz. Az is közhely, hogy “a csángók valójában nem románok és nem is magyarok”. Identitásuk alapvetően vallásos, miközben sok papjuk éppen ebben alázza meg őket, ha csak nem olvadnak fel valamiféle fundamentalizmusban, ami éppen csángó mivoltuknak vet véget. Szép szólam: a csángók maradjanak csángók. A kérdés, hogy miként maradjanak és miként maradhatnak. Ezt nekik kell eldönteni. A csángó múlt feltárása ebben segíthet, ha erkölcsileg és tudományosan hiteles. Így őrizhetünk meg valamit ennek a világnak az emberségéből. Könyvünk azt is példázhatja, hogy ebből mit ismertünk fel.
Miskolczy Ambrus

Radu ROSETTI
A moldvai magyarokról és katolikus püspökségekről
Elhangzott az 1905. április 2-i ülésen
I
A moldvai magyar lakosságról
Az állampolgári jogokat élvező állandó magyar lakosság Moldvában 50-60.000 lelket számlál. Ez a teljes egészében katolikus vallású lakosság két jól elkülöníthető csoportra oszlik: csángókra és székelyekre. A csángók főleg a Szeret völgyét lakják, a folyó bal oldalán fekvő dombokat, az Aranyos-Beszterce völgyének alsó végét és a Moldova völgyének Tupilaţi-tól délre eső részét. Néhány elszigetelt falutól eltekintve – Putna megyében egy, Tecuci megyében két, Vaslui megyében két, Fălciu megyében két és Iaşi megyében két falu, melyeknek lakosait a Szeret menti magyar központokból hozták – a csángók Román és Bákó megyékben tömörülnek. Az elszigetelt falvak lakosai már egyáltalán nem tudnak magyarul és csak románul beszélnek. A Szeret-völgy csángói mind beszélnek magyarul, a nők egy része pedig egyáltalán nem tud románul.
A csángók egyik nyelvi sajátossága, hogy nem tudják kiejteni a cs és s hangokat akkor sem ha románul, akkor sem ha magyarul beszélnek. Nem tudják így mondani: şarpe, şarampoiu, şopârlă, peşte, şipot, ciaun, cias, cioară, cercevea, hanem így mondják: sarpe (“szárpé”), sarampoiu (“szárámpoju”), sopârlă, peste (“pészté”), sipot (“szipot”), siaun, sias, sioară, serseve. A csángók nagy többségükben módos és szorgalmas emberek: falvaikban sok a viszonylag jelentős vagyonú gazda. Hirtelen haragúak, hajthatatlanok, engedetlenek, hajlamosak az iszákosságra és az erőszakos bűncselekményekre.
Azon birtokok okleveleinek vizsgálatából, ahol a csángó falvak elhelyezkednek, kiderül, hogy ezek a falvak ősidők óta fennálltak vagy olyan csángó telepesek alapították őket, akiket a moldvai állam kezdetekor már meglevő falvakból hoztak.
Amint a továbbiakban látni fogjuk, egy 1439. évi pápai bulla szerint IX. Bonifác pápa 1391-ben kénytelen volt az 1371-ben alapított Szeretvásári Katolikus Püspökség mellett Bákó városában egy másik püspökséget létesíteni a moldvai katolikusok nagy száma és kedvezőtlen szétszórtsága miatt.
Nyilvánvaló, hogy éppen e kedvezőtlen szétszórtság ellensúlyozására választották akkor Bákó városát az új püspökség székhelyéül. Bákó ma is a csángók lakta területek középpontja. Ez is egyik erős bizonyítéka itteni régiségüknek, hiszen teljesen bizonyos, hogy ők az időtől máig állandóan ugyanazon vidéken maradtak.
A csángók lakta települések helynévanyaga kevés kivétellel román, ami azt bizonyítja, hogy a csángókat kezdetben olyan területekre telepítették, ahol román lakosság élt.
A román állampolgárságú székelyek Bákó megye hegyvidékén élnek és különösen az egykori Tatros-vidék területén. Fő településeik a következő községek: Szalonc, Mojnest, Băhnăşeni, Bruszturósza, Dormánfalva, Dofteana, Gorzafalva, Bogdánfalva, Szalánc, Aknavásár, Tatrosvásár, Ónfalva, Berzunc, Târgus-Valea-Rea, Sănduleni, Teckán, Nádas, Bogdána és Köjuc.
Ezek a székelyek majdnem mind beszélnek románul, bár általában magyar hangsúllyal, és nehézség nélkül ejtik a cs és s hangokat, akárcsak mi.
Általában szegények; többet isznak mint a románok, de szorgalmasabbak. Abban különböznek a csángóktól, hogy nagyon jámborak és engedelmesek.
Az általuk lakott birtokok okleveleinek vizsgálatából kiderül, hogy ezeket a magyarokat, a tatrosvásáriak egy része kivételével, viszonylag közelebbi időpontokban hozták ide, a XVII. század elejénél semmiképpen sem korábban.
Ez a körülmény ellentétben áll azzal a ténnyel, hogy Bakó megye ama részén, amely egybeesik az egykori Tatros-vidékkel, sok magyar eredetű helynév található.
Míg Suceava és Neamţ megyék román parasztsága a Moldva és Magyarország közötti határt alkotó hegyek megnevezésére szinte kizárólag román neveket használ, Bákó megyében a határhegyek elnevezése szinte kizárólag magyar. Lássuk először Suceava és Neamţ megyék határhegyeinek román neveit és mellettük a hivatalos magyar neveket:
Román elnevezések	Magyar elnevezések	
Pietrile-Roşii	Veres-kö	
Cerebic	Csere-bükk	
Căliman	Kelemen	
Buciniş	Bucsinis	
Drăgoiasa	Dragojoasza	
Prislopul	Prizlop	
Ţibleş	Czibles	
Dealul-Verde	Djalul-Verde	
Albiuţa	Albiucza	
Straja	Strazsa	
Prislopul	Prizlop	
Preluca-Ursului	Preluka-Urszuluj	
Piciorul-lui-Sfârdea	Picsorul-luj-Sfirdea,	
Piatra-Roşie	Veres-kö	
Chicerul	Kicsere	
Făgeţelul	Fagseczelul [Fadseczelul]	
Ivănuş	Ivanos	
Floarea	Floarea	
Obcina-Cepchieşului	Csepkes	
Kerek-Havas	Kerek-Havas	
Toroglez	Torokljás	
Poiana-Crucii	Pojana-Krucsej	
Bâtca-de-Piatră	Bitka-de-Pjatra	
Dealul Fluturului	Meleg-Havas	
Curmătura-Lăzăroaei	Kurmătura-Lazaroj	
Tarcuţa	Tárkucza	
Négy kivételével mindezek az elnevezések románok; közülük soknak nincs is magyar fordítása, s a magyarok e helyek megnevezésére román szavakat használnak.
Amint azonban elérjük az egykori Tatros-vidék határát, majdnem kizárólag csak magyar elnevezéseket találunk, és ezeket használják a románok is; a legtöbbnek nincs is román megfelelője.
Román elnevezések	Magyar elnevezések	
Grinduş	Grindus	
Tarhaoş	Tárhavas	
Ciudomir	Csüdamer	
Aldamaş	Aldámás [Áldomás]	
Popoin	Pipö	
Apahaoş	Apa-Havas	
Cherebic	Kerek-Bükk	
Şolintar	Sólyom-tár	
Muieruş	Magyaros	
Obrejescul	Magyaros-Sorka	
Nemira-Mare	Nagy-Nemere	
Nemira-Mică	Kis-Nemere	
Micheş	Mikes	
Şandru-Mic	Kis-Sándor	
Şandru-Mare	Nagy-Sándor	
Cheşchieşul	Kecskes	
Brezoiul	Brezoiul	
Runcul-Alb	Runkul-Alb	
Haloş	Halas	
Clăbuc	Kálábucs	
Ettől délre, Putna megyében, ismét csak többnyire román elnevezéseket találunk.
Hasonló magyar elnevezések azonban nem korlátozódnak a határhegységekre, hiszen a volt Tatros-vidék egész területén számos magyar elnevezéssel találkozunk mindenütt. Közülük íme néhány, csak futólag:
Hegynevek: Kis-havas, Sáros, Piliska, Nagyhavas-fark, Kishavas-fark, Lápos, Küküllő Aknavásár mellett, Karakalló, Perkő Ónfalvával szemben, Posorka-hegy Putna-vidék határán.
Pataknevek: Aszó, Csüdömér, Csügés, Kocsor, Szulca, Szalonc, Zsíros, Örményes, Karakalló, Talamba, Nagy-Köjuc, Kis-Köjuc, Káson, Kálaszó, Kotumba.
Megjegyzendő, hogy a terület legjelentősebb folyója, amelyről az egész vidék nevét kapta, a Trotuş (régi oklevelekben Totruş) is a magyar Tatros elnevezés romlott fajtája, ez pedig a szláv Bistriţa megfelelője. A legjelentősebb patakok is, mint az Ojtoz, Tázló, Úz, Káson, Aszó pataka ugyancsak nyilvánvalóan magyar nevűek.
Jellemző, hogy olyan helységekben, ahol ma már egyáltalán nincsenek magyarok, mint például Mânăstirea Caşin községben, a Caşin (Kászon) [mcs Káson] vize nevén kívül ott találjuk még a Kálaszó, Kis-Halas, és Nagy-Halas patakot, a Kálaszó, Kis-Halas és Nagy-Halas hegynevet.
A Căiuţul községbeli Pralea falu magyar kolóniáját a XIX. század elején telepítették, ámde a Kis-Köjuc és a Nagy-Köjuc patak (Köucz = Pietros) már XVII. századi oklevelekben is ezt a nevet viseli.
Ez a jórészt magyar helynévanyag csakis annak tulajdonítható, hogy a szóban forgó településeknek magyarok adtak nevet, és a magyarok után oda érkező románok ezeket már magyar néven találták. Kétségtelen, hogy a régi magyar elnevezések közül sokat felcseréltek más román névvel, de elég jelentős számban fennmaradtak a mai napig. Számomra több mint valószínű, hogy a moldvai államalapítás előtt azt a vidéket, amelyet később Tatrosnak neveztek, legalábbis jelentős részében magyarok lakták.
Ezt a feltételezést támasztja alá az a tény is, hogy Tatros-vidék síkvidéki részének peremén fekvő két falu alapítói nevük szerint magyarok voltak. Rădeana birtok oklevelei arról tájékoztatnak, hogy egykor “ott lakozott” Miklouş Faur, aki kétségkívül magyar volt; a Căiuţi elnevezés alá vont birtokegyüttes iratai pedig azt mutatják, hogy a Kis-Köjuc és Nagy-Köjuc között fekvő birtoktest alapítója és első birtokosa Toma Poşorca vagy Boşorca nevet viselt, amely kétségkívül magyar név, – a magyar poszorka vagy boszorka a román strigoiu megfelelője.
A volt Tatros-vidék közepén, a Tatros és a Tázló közötti szögletben van a Muntele-lui-Bucă (Bóko) [vsz Bóka] nevezetű birtok, amelyet a XV. században Ivaşcu Ungureanul eladott Ianoş Izvereţulnak és feleségének, Furău leányának.
Az első moldvai uralkodók oklevelei egyébiránt azt mutatják, hogy a tanácsukat alkotó bojárok vagy a falvak birtokos urai közül sokan határozottan magyar nevet viseltek.
A fentiekből azt látjuk, tehát, hogy a moldvai állam alapításakor itt minden valószínűség szerint számottevő magyar népesség élt, amely részben a Szeret, részben a Tatros völgyében telepedett meg. Ez a népesség – a parasztok mellett – jelentős személyeket is magában foglalt: kenézeket és falusbírókat, akik csakhamar mindenestül a moldvai vajdákhoz csatlakoztak. A román kenézekkel és falusbírókkal való keveredés következtében ezek a magyar bojárok évszázadnyinál kevesebb idő alatt teljesen asszimilálódtak.
Honnan van a csángók és a székelyek közötti nyelvi és jellembeli különbség? Úgy illenék, hogy ezt a kérdést magyar nyelvészek fejtsék meg.
Mégis azt hiszem, hogy nem alaptalan a következő feltevés:
A moldvai államalapítás előtt és közvetlenül utána a székely eredetű Szeret menti magyarok és a hasonló eredetű Tatros mentiek ugyanazt a nyelvet beszélték, amely hasonlít a csángók által ma beszélt nyelvhez. A kisebb lélekszámú, szétszórtabb, a hegyek között egymástól elszigeteltebb tatrosiak elenyésztek, beolvadtak a román többségbe és eltűntek. A nagyobb lélekszámú, összefüggőbb tömböket alkotó, egymással jobb kapcsolatot tartó szeretiek – mivel nyílt területen laktak – a mai napig megőrizték vallásukat és nyelvüket. Mivelhogy magyarországi nemzetfeleiktől teljesen el voltak szigetelve, nyelvük kikristályosodott és megőrizte hatszáz vagy hétszáz esztendővel ezelőtti sajátosságait. A magyarországi székelyek nyelve azonban időjártával megváltozván, a későbbi évszázadokban a Tartos-vidékre érkező és letelepedő székelyek, mivel állandó kapcsolatban voltak határon túli testvéreikkel, a székelyek által ma beszélt megújult nyelvet használják, amelyben már nem mutatkoznak a csángók által megőrzött régi nyelv sajátosságai. Ismétlem azonban, hogy ez csupán feltételezés részemről, s a kérdést csak a magyar nyelvfejlődés és a magyar nyelvjárások ismerője oldhatja meg.
Arra a kérdésre: mikor és hogyan kerültek a csángók Moldvába, e dolgozat V. fejezetében próbálok válaszolni.
II
Az első Milkói Püspökségről
Lőrinc milkói püspöknek a székely dékánátusokhoz [esperességekhez] 1096-ban írott levelet kétséget kizáró bizonyítéka lenne egy katolikus püspökség meglétének; ez többé-kevésbé valóságosan magában foglalta volna Alsó-Moldva és Kelet-Havaselve egyes részeit. E levél hitelessége azonban jogosan kétségbe vonható.
A levelet elsőként Benkő adta ki, 1781-ben, egy 1594. évi másolat nyomán; ezt a Szepvizi [!] Dékánátus 1408. évi jegyzőkönyvéből kivett, szakadozott és sok hiányosságot mutató másolatról készítették.
Ez oklevél évszámát bizonyára hibásan másolták vagy meghamisították, nem írhatták ugyanis 1096-ban, a következő okokból:
Magyarország nem vett részt az első keresztes hadjáratban; I. Kálmán király távolról sem támogatta, eleve rossz szemmel nézte a vállalkozást. A keresztesek erőszakoskodásra vetemedő első csapatait Kálmán véresen megtorolta, Bouillon Godfrid pedig csak azután kapott átvonulási engedélyt csapatai számára, miután túszokat adott és megesküdött a keresztre, hogy megakadályoz minden erőszakoskodást.
Meg aztán Erdély “Septem Castris” elnevezése is azt bizonyítja, hogy az oklevél semmiképpen sem lehet korábbi a következő évszázad közepénél, mivel a szóban forgó elnevezés a szászok erdélyi letelepedésénél későbbi keletű.
Engel, stílusa alapján, 1518-ra datálja az iratot, Szabó pedig, és nyomában Densuşianu, 1396-ra, kevéssel a nikápolyi csata előttre.
E két utóbbi datálás is teljesen hibásnak tűnik, hiszen sem 1396-ban, sem 1518-ban nem azért hirdettek már keresztes hadjáratot, hogy a Szentföldet felszabadítsák a hitetlenek uralma alól. A török veszély 1396-ban és 1518-ban is a székelyeket fenyegette: a hitetlenek elleni felhívás csak akkor találhatott volna visszhangra szívükben, ha saját otthonaik védelmében szólította volna őket fegyverbe a török ellen. Az 1396-os keresztes hadjárat a török ellen irányult: a nyugati lovagok elsősorban azért jöttek, hogy segítséget adjanak Magyarország királyának a kegyetlen Bajazid ellen.
Mások azt állítják, hogy az oklevél hamisítvány és hogy maga Benkő vagy a XVI. század eleji egyik milkói püspök készítménye.
Szükséges adatok híján nem nyilatkozhatom sem az oklevél hitelessége mellett, sem ellene. Csupán arra a megállapításra szorítkozom, hogy ha hiteles, akkor kétségkívül 1196-ban keletkezett, ez év elején ugyanis III. Béla magyar király nagy előkészületeket tett arra, hogy haddal menjen Palesztínába. Halála órájában, még ez év április 23-án, utódjára, Andrásra hagyta esküjének beteljesítését, rábízván a vállalkozás céljaira összegyűjtött mindennemű eszközt.
Egyébként ez a II. András trónralépése utánra elhalasztott, de csak 1217-ben teljesült keresztes hadjárat volt az egyetlen, amelyet a király egyetértésével hirdettek meg a Szentföld felszabadítására.
Tárgyunkra közvetett, nem várt bizonyítékot kínál Theodorik első kun püspök 1228-ban a székely dékánátusokhoz írott levelében. Ez közvetlenül az új püspökség megalakulása után íródott, és szó esik benne egy előttünk ismeretlen püspökségről, amely a “Milcoviensis” nevet viselhette és amelynek a XII. század folyamán az erdélyi székely székek is alá voltak rendelve.
A levélből kitűnik, hogy a székelyek, akiknek székei vagy kerületei az új püspökség egyházmegyéjéhez tartoztak, elégedetlenek voltak, mivelhogy megváltoztatták az egyházmegye nevét, amelyhez tartoztak. A levél szövegéből kétséget kizáróan kiderül, hogy nem a székely székeket csatolták el egy másik egyházmegyétől, hogy a Kun Egyházmegyéhez kapcsolják, hanem csak megváltoztatták azon egyházmegye nevét, amelyhez eddig tartoztak. Biztosan tudjuk azonban, hogy sem a gyulafehérvári székhelyű Erdélyi Püspökség, az egyetlen, amelytől a székelyek függhettek, sem más magyarországi püspökség nem változtatott nevet 1227-ben, 1228-ban.
Több mint valószínű tehát, hogy a XII. század folyamán működhetett Erdély délkeleti sarkában egy olyan püspök, akinek egyházmegyéje ténylegesen felölelte a székely területeket és aki könnyen érthető propagandacélzattal felvette a “milkói püspök” nevet. E cím igazolását abban a tényben kell keresni, hogy a püspök lelki főhatósága a Havasokon kívül kiterjedt az Erdélyből kivándorolt székelyek néhány településére – ahol elszórtan talán, csekély számban, németek is éltek –, valamint az ortodoxiát elhagyó kevés románra meg a katolikus vallásra tért valamely számú kunra. Így hát a Milkó partján kellett lennie oly nagyobb templomú főhelynek, amely a püspököt a hangzatos “Milcoviensis” cím felvételére ösztönözte.
Voltaképpeni katolikus egyházmegye aligha lehetett Moldvában a magyar uralom megállapodása és jelentős kun tömegek katolikus hitre térése előtt. Egy vagy több katolikus kolónia megléte azonban nagyon is lehetséges a Milkó mellett vagy annak szomszédságában, a “Milcoviensis” püspök pedig valószínűleg az erdélyi székelyek között székelt és csak néha-néha látogatta meg a Havasokon inneni híveit.
Benkő feltételezi, hogy a Milkói Püspökség székhelyét 1196 és 1198 között elpusztították a kunok és a románok, s a pusztítás véget vetett volna e püspökség létének.
1222-ben már semmiképpen nem állhatott fenn, mert ekkor András király éppen azt a “havas hegyeken” [Havasokon] túli területet adományozta a Jeruzsálemi Szűz Mária Ispotályos Rend lovagjainak, amely terület közepén fekszik Milkó.
III
[...]
IV
A Kun Püspökségről
XII. századi pápai és magyar oklevelek Cumania [Kunország] névvel illették a Kárpátoktól délre és keletre eső területet, jelenkori szerzők viszont úgy vélekednek, hogy a kunok uralma a Dnyeperen túli sztyeppéktől egészen a Szörényi bánságig terjedt. A kunok azonban, mivelhogy nomád pásztorok voltak, saját szükségletükre csak a nyílt területeket foglalhatták el, azokat, ahol nyájaik és különösen méneseik elegendő táplálékot találhattak. Ilyen helyek voltak a Dnyeper és a Dnyeszter sztyeppéi, Besszarábia déli része, Észak-Moldva nyílt területei, a Szeret síkságának alsó része, valamint Havaselve Olton inneni és túli egész síksága.
Olténia, Munténia, Moldva és Besszarábia dombos vidékein nem volt mit keresniük: nyájaik és méneseik éhen pusztultak volna és a vadállatok is megtizedelték volna őket. E dombos vidékeket mind Olténiában és Munténiában, Moldvában, akárcsak Besszarábiában és Bukovinában is románok lakták, akiknek kunországi jelenlétét bizánci kortárs krónikások, sőt még a XIII. század kezdete előttiek is, valamint magyar királyi oklevelek és pápai bullák bizonyítják. Sőt, mi több: a románok által lakott terület a Dnyeper és a Dnyeszter forrásvidékéig terjedt, ahol bolochov kenézségeik voltak, márpedig ezek megléte és románsága minden kétségen felül áll.
E területek román lakói kétségkívül kun alattvalók voltak. Vajdáik és kenézeik adót fizettek a kun királyoknak (ilyenek többen voltak), és bizonyára sok, nehéz és kegyetlen megpróbáltatást kellett elszenvedniük e pogányoktól. Csakis javukra lehetett olyan keresztény hatalom megjelenése tájaikon, amelynek volt ereje megoltalmazni vagyonukat és asszonyaik tisztességét és állandó határok közé korlátozni a kunokat. Azok a románok, akik András király második adományában foglalt területeken éltek, távolról sem szálltak szembe a lovagokkal, hanem a legteljesebb segítséget adták nekik és közreműködtek győzelmeikben.
Miután a lovagokat kiűzték a Barcaságról és a Havasokon túli részekről, elkezdődött a székelyek és szászok betelepülése e vidékekre, valamint a kunok keresztény hitre térítése.
Az esztergomi érseki széket 1227-ben a flamand Róbert foglalta el, aki Liège Egyházmegyéjében született, Belgiumban, és akit III. Honorius pápa erőltetett esztergomi püspöknek [érseknek] András királyra. Róbert érsek arra használta ki a lovagok sikereit, hogy a Domingo de Guzmán [Szent Domonkos] által kevéssel azelőtt alapított és a pápa által 1216-ban megerősített rendből térítőpapokat küldjön a Kárpátokon kívülre.
E térítőpapok oly nagy sikereket értek el, hogy az egyik kun fejedelem fia Róbert érsek elé járult, és arra kérte, keresztelje meg őt a vele jött tizenkét főemberrel együtt. Az újonnan áttért arról biztosította az érseket, hogy ha maga az érsek átkel a Havasokon túlra, bizonyos helyre, ott az ő apja, Bortz várja majd, kétezer emberrel együtt, akik mind készek felvenni a keresztséget.
Az érsek, aki felvette a keresztet, hogy a Szentföld felszabadítására induljon, azonnal arra kérte a pápát, hogy mentse fel adott esküje alól és engedje őt a kunok megtérítésén dolgozni.
A pápa nemcsak felmentette adott esküje alól, hanem kinevezte Kunország és a szomszédos Brodnikföld apostoli legátusának, és arra is felhatalmazta, hogy püspököket nevezzen ki azokba az országokba.
Az érsek átkelt Kunországba, s ott nagy tömeg pogányt sikerült megkeresztelnie (1227-ben). Honorius pápa a következő évben, 1228-ban üdvözlő levelet intézett Bélához, aki a Magyar Korona örököse és “Rex iunior” [ifjabb király] minőségében társuralkodó volt. A levélből kitűnik, hogy az érseket Havasokon túli útjára elkísérte a királyfi is, kétségtelenül erős katonai kísérettel.
Róbert érsek, látván a megtértek nagy tömegét és persze propagandacélból is, élt a pápa által neki adományozott hatalommal, és kinevezte kun püspökké Theodorikot, aki öt évig volt a magyarországi Domonkos-rend priorja, és kétségtelenül jelentős szerepet játszott az érsek térítéseiben.
Az új püspök 1228-ban pásztorlevelet intézett a székely székek dékányjaihoz [espereseihez]; ebből nyilvánvalóan kiderül, hogy a székely székek az új püspök egyházmegyéjéhez tartoztak. Emellett, mint feljebb láttuk, erős bizonyítéka olyan egyházmegye XII. századi meglétére, amelyhez a székely székek is tartoztak. Nagyon valószínű, hogy ez az első Milkói Püspökség Egyházmegyéje volt.
IX. Gergely pápasága második évének kezdetén jelentést kap Róbert esztergomi érsektől; az érsek arról tudósítja, hogy a Kun Püspökség megalapítása és a kunok mind számosabb tömegeinek keresztény hitre térése azt eredményezte, hogy e népesség életmódja egészen megváltozott. Akik eddig nomádok voltak és nemezsátrakban laktak, elkezdtek városokat (villas) [? falvakat; vagy: civitates], lakóházakat és templomokat építeni. Az érsek felhatalmazást kért a pápától, hogy legtöbb kétévnyi időre bűnbocsánatot ígérhessen azon híveinek, akik maguk is elmennének Kunországba vagy segítséget küldenének oda lakóházak és templomok építésére vagy pedig elmennének megvédeni a katolikus kunokat a hitetlenek ellen.
A pápa 1229. április 12-i bullájával jóváhagyta Róbert érsek összes kérését, megadta a kért felhatalmazást, és elismerte az érseknek a kereszténység ügyéért tett szolgálatait.
1229 őszén újabb pápai bulla bővíti a kun püspök bűnbocsánat adó jogait, és tudatja vele, hogy kérelmének megfelelően kivonja minden függőség alól, kivéve a Szentszéket, amelynek közvetlen függőségében lesz ezután.
Néhány nappal később a pápa újabb bullát ad ki, ez által tudatja a megtért kunokkal, hogy őket minden javaikkal és minden földjeikkel együtt a Szentszék védelmébe veszi, megerősíti őket földjeik békés tulajdonában, valamint mindama kiváltságaikban és szabadalmaikban, amelyeket Andrástól, Magyarország királyától fia, Béla egyetértésével, aranypecsétes levelekben kaptak.
Ugyanez a pápa 1231-ben, egy másik bullájával, Róbert esztergomi érseket, nagy befolyására való tekintettel, kinevezi kunországi és brodnikföldi apostoli legátusnak prédikálási, keresztelési, templomépítési sőt püspökszentelési joggal.
E pápai bullából nem feltétlenül következik, hogy a pápa Theodorikot ismét alárendelte az Esztergomi Érseki Széknek. Az érsek nem mint esztergomi érsek, hanem mint pápai legátus működött a Havasokon túl.
Úgy látszik, hogy ez a buzgó főpap idejének nagy részét a Havasokon innen [= a Kárpátokon kívül] töltötte. A kun püspök kérésére a pápa egy 1234. évi bullájával megerősíti a Róbert esztergomi érsek által kijelölt egyházmegyei határokat és az általa a tartomány egyházkormányzatára hozott intézkedéseket.
Milyen kár, hogy nem ismerjük e határkijelölés szövegét!
Az érseket két domonkos misszionárius segítette térítő munkájában: Magyar Pál és Hyacinthus Odrovansius; igyekezetükről a pápa nagy elismeréssel ír Bélának.
A Szentszék érdekében Magyarországon apostoli legátusként eljáró Jakab palestrinai püspöknek sikerült írott esküvel megerősített ígéretet vennie Bélától arra nézve, hogy minden erejét felhasználja, hogy a szakadárságot kiirtsa a Magyar Királyságban, és nagy birtokokkal ellátott püspöki templomot épít a Kun Egyházmegyében.
Mivelhogy ez ígéreteket a legátus és a kun püspök jelentette a pápának, a pápa mindjárt két különböző bullával szorgalmazza és kéri Bélát ígéreteinek teljesítésére. A második bulla különösen jelentős.
IX. Gergely azt írja: a Kun Püspökség területén él egy Walathi nevezetű nép, amely bár kereszténynek számít, egyazon hitben másféle rítusokat és szokásokat követ és a kereszténységgel ellentétes dolgokat művel. Nem a kun püspöktől, a helyi megyéspüspöktől kapja a szentségeket, hanem valami görög rítusú álpüspököktől. A Magyar Királyság sok alattvalója, magyarok, németek és más igazhitűek, mivelhogy együtt laknak, egyetlen népet alkotnak ezzel a Walathi néppel, az ő hitére térnek és ők is ugyanazokat a szentségeket kapják, az igazhitűek nagy szégyenére és a keresztény hit romlására. Annak érdekében, hogy ezen Walathi népnek ne legyen oka szakadár püspökökhöz menni a szentségek vételére, a pápa tudatja: felhatalmazást adott a kun püspöknek, hogy katolikus püspököt állítson e népből, aki neki (a kun püspöknek) mint vikáriusa mindenben alázatos és engedelmes híve legyen. Emlékezteti Bélát ígéretére, amelyet írott esküvel tett Jakab plestrinai püspök pápai legátusnak, hogy országa minden lakosát a Római Egyház iránti engedelmességre kötelezi, ha az ország lakosai között találtatnának az egyházhoz engedetlenek, és szóban hozzáfűzte továbbá: a Walathi népet kötelezni fogja, hogy elfogadja az egyház által számára kijelölt püspököt, ennek pedig elegendő és tisztességes fizetést biztosít tőlük származó jövedelmeiből. Inti Bélát: nem illik megtűrnie királyságában ilyen szakadárokat, és arra kéri, teljesítse saját ajkáról elhangzott ígéreteit.
Úgy látszik, a pápa nagy bizalommal volt Theodorik püspök iránt, mert azt láthatjuk, hogy ismételten bizalmas feladatokban jár el. 1235 tavaszán megbízza őt bizonyos engedelmességi és kánoni fegyelmi kérdésekben egyrészt az erdélyi püspök, másrészt a brassói dékán és papság között felmerült nézeteltérések kivizsgálásával.
Majd néhány napra rá a pápa felhatalmazza Theodorikot, hogy ha a peres felek önszántukból nem békülnének ki, maga zárja le az ügyet végleges döntéssel.
Egy hónappal később a pápa megbízza Theodorikot, hogy kivizsgálja az erdélyi püspök és a kolozsmonostori apát között bizonyos dézma és kánoni fegyelem kérdésében felmerült nézeteltéréseket. 1238-ban pedig megbízást kap a Domonkos-rendi Ponsa boszniai püspökké szentelésére. De gyorsan közeledett a püspökség vége.
A tatárok a Kalka menti csatában (1224) teljesen szétverték a kunok és oroszok egyesült seregeit. Bizonyos körülmények miatt azonban tizennégy évig nem folytatták hódításaikat nyugat felé. 1238-ban újra lerohanták a kunokat és megsemmisítették hatalmukat. A kunok egy része ekkor átmenekült a Duna másik partjára, Kuthen pedig, aki a vezérek között a legnagyobb volt, népének egy részével Moldvába futott, és onnan kérte Béla királyt, fogadja be országába; megígérte, hogy ő és népe urának ismeri el Bélát és keresztény hitre tér. Béla elfogadta Kuthen kérését, és 40.000 kun harcos kelt át családostul, állataikkal együtt a Havasokon, és letelepedett Magyarország gyéren lakott mezőségein. Feltehető, hogy a várható mongol támadás veszélye miatt, látván menekülő testvéreiket és hallván azok elbeszéléseit, a román országok mezőségein lakó kunok közül sokan elkísérték őket a Havasokon túlra, és ezzel meggyengítették az itteni kun népességet.
Az áradat azonban nem késlekedett, és 1241-ben elérte a Kun Püspökséget. A Lengyelország felől érkező tatárok Galíciában három seregre oszlottak. Az első, Batu vezetésével a Vereckei-hágón kelt át a Kárpátokon, behatolt Magyarországra, és a Sajó patak mellett szétverte Béla király seregét; a másik, Kádán vezetésével, “átkelt a [Halicsi] Oroszország és Kunország közötti erdőn” és három nap múlva Radnára érkezett; a harmadik sereg, Bochetur [Bahatur] és más hadnagyok tanácsa alatt, miután átkelt a Szereten, elért a kun püspök országába, és miután legyőzte az ellene hadba gyűlt embereket, megkezdte az ország teljes elfoglalását. A püspökség székhelyét, amely kétségtelenül a Milkó mellett volt, földig rombolták.
A következő kérdés merül fel: Hol húzódtak a kun püspök egyházmegyéjének határai?
Sajnos, az a pápai okmány, amely megerősíti az esztergomi érsek általi körülhatárolást, nem utal az egyházmegye területére, amint az gyakran előfordul a kor hasonló természetű okmányaiban. Értékes közvetlen bizonyítékok híján ismert szövegekből való következtetésekre és azok értelmezésére kell szorítkoznunk.
A Kun Püspökség felölelte a Székelyföldet, de nem foglalta magában a Barcaságot, mert azt látjuk, hogy a pápa Theodorik püspököt bízza meg a gyulafehérvári püspök meg a barcasági dékán (vagy esperes) és papság között felmerült viszály elsimításával.
Feltételezhető tehát, hogy a “havas hegyeken” [Havasokon] túli vidékeket sem ölelte fel, amelyeket a német lovagok foglaltak el és telepítettek be, mert – amint láttuk – ezeket a pápa a barcasági esperes lelki fennhatósága alá helyezte. A Kun Egyházmegyét, tehát, e területeken kívül kell keresni, amelyek a Prahova és a Bodza közti dombvidéknek csak részeit foglalhatták magukban. Mivel a püspökséget Kun Püspökségnek nevezik, a kunok lakta területeket kellett magában foglalnia, azaz Havaselve síkvidékét és a Szeret-völgy alsó részét. Mivel több oklevélből is kitűnik, hogy a püspökség székhelye “Milkó” nevezetű városban (civitas) volt, e várost a hasonnevű patak partján kell keresnünk.
Az idetelepülést az a körülmény magyarázhatja, hogy itt voltak az első Milkói Püspökség maradványai, de az is, hogy Milkó város az egyházmegye közepe táján feküdt. Mert az is feltehető, hogy az Olt melléki kunok túl messze estek a Milkó városában (civitas) székelő püspök hatókörétől és nem tartoztak híveihez.
Valószínű tehát, hogy a Kun Püspökség a székely székek mellett magában foglalta Munténia és Moldova déli részét: a Havasok és a Szeret közötti, Bákótól délre eső részét; a síkságon kunok éltek, a dombos vidékeken románok laktak.
A Kun Püspökségre vonatkozó oklevelek azt a kort tükrözik, amikor a magyar királyok hatalmuk alá vonták Moldovának ezt a részét. Az 1229 őszén kelt, feljebb már említett, pápai bulla megerősíti a kunokat földjeik békés tulajdonában, valamint mindama kiváltságaikban és szabadalmaikban, amelyeket Andrástól, Magyarország királyától fia, Béla egyetértésével, aranypecsétes levelekben kaptak. Ez pedig azt szándékszik kifejezni, hogy a kunok elismerték a magyar király fennhatóságát. Az elismerés, amelyet a király által adományozott kiváltságok követtek, kétségtelenül akkor ment végbe, amikor Béla átkelt a Havasokon – vagy röviddel ezután –, hogy elkísérje a kunok megkeresztelésére induló Róbert érseket.
Annak, hogy a Magyar Korona a Kun Püspökség területén ténylegesen gyakorolta felségjogait, teljes bizonysága az a tény, hogy Béla adókat hajtott be az egyházmegye románjaitól. Moldva egy részének 1227. évi tényleges birtokbavételét az a tény is megerősíti, hogy Béla volt az első magyar király, aki 1235-ben, mindjárt trónralépte után felvette a “Rex Cumaniae” címet.
IX. Gergely pápa imént idézett 1234. évi bullájából az is kitűnik, hogy a Kun Püspökség területén az uralkodó elem a román volt. Ha a Magyar Királyságból jelentős számú (nonnulli) lakos érkezett ide, hogy letelepedjék a románok közé, akkor világos, hogy friss bevándorlásról van szó, és nem már hosszabb ideje itt letelepedett magyar és német népességről. A bulla szövegéből az is kiderül továbbá, hogy a bevándorlók 1234-ben össze voltak keveredve a románokkal és nem alkottak különálló településeket, kolóniákat.
Ezt a teutonok hódításai által keltett bevándorlást bizonyára bátorította a Kun Püspökség alapítása és felvirágzása, de semmi alapunk sincs azt feltételezni ebből, hogy a csángók ősei a püspökség idején települtek volna Moldvába.
A mongol invázió nyomán a Kun Püspökség is elpusztult. Ha néha-néha még találunk okleveles említést a kunokhoz küldött misszionáriusokról, kunországi legátusokról, kun templomokról/egyházakról, ezek – amint nagyon jól mondja Iorga – csupán óhajok, félreértések vagy oktalan beszédek. A kun címeket viselő klerikusok pedig nem nálunk működtek, hanem Magyarországon, az ott letelepedett kunok között.
Kétségtelenül merőben gyengék voltak a mi országainkban azok a kun maradékok, akik túlélték a mongol betöréseket. Mivel nyíltabb helyeken éltek mint a dombos, erdős vidékeken lakó románok, ezek a rohamok sokkal megsemmisítőbbek kellett hogy legyenek rájuk nézve. Legnagyobb részüket kétségtelenül legyilkolták vagy rabságba hurcolták, a kevés túlélő beolvadt: a kisebb lélekszámú keresztények a románságba, a pogányok a velük érzelmileg és erkölcsileg rokon tatárságba. A XIII. század második feléből és a XIV. század elejéről való oklevelekben található Cumani elnevezésekben tatárokat kell értenünk. A pápai és a magyar kancelláriában szokássá vált, hogy a “Cumani” kifejezést a Kárpátoktól keletre pusztító nomádokra értsék; csökönyösen kitartottak amellett, hogy így nevezzék a tatárokat, mint ahogy a bizánci íróknál is azt látjuk, hogy a törökök “perzsák”, a tatárok pedig “szkíták”.
V
A magyarok moldvai letelepedéséről
A csángók ősei katonai telepeket alkottak; a Magyar Korona hozta őket Moldvába, a Királyság határának védelmére, és éppen a Szeret által alkotott határra helyezte.
Az a tény is elegendő lehet állításunk bizonyítására, hogy a magyar falvak a Szeret völgyében helyezkednek el, Egyedhalmától Románvásárig és attól északra. Valóban: e katonai telepek Szeret-völgyi elhelyezésével Egyedhalmától Románvásárig bezárták a Tatros, az Aranyos-Beszterce és a Moldova Erdélyre nyíló völgyeit: az Ojtozi- és Gyimesi-szorost, a Tölgyesi- és Radnai- (Bukovina) hágókat. E völgynyílásokat bizonyára olyan erődítmények is védték, amilyeneknek nyomai a Tatros-völgy bejáratában, a Capul-Dealului fölött, Egyedhalma és Szászkút között láthatók, valamint az Aranyos-Beszterce völgyét bezáró bákói vár meg a románvásári vár.
Állításunkat az a körülmény is alátámasztja, amelyet az I. fejezetben említettünk, hogy a csángók által lakott vidékek helynevei, igen kevés kivételtől eltekintve, románok és nem magyarok, ami azt bizonyítja, hogy azokon a vidékeken először románok laktak, a későbbiekben ide települt magyarok pedig e helyek neveit a románoktól tanulták.
Nyilvánvaló, hogy a Magyar Királyság, figyelembe véve azt a tényt, hogy a Milkó városát megrohanó tatárok útvonala a Szeret völgyén vezetett s azt teljességgel elpusztították, székely telepeket létesített itt, azzal a feladattal, hogy őrizzék a Királyság határait és a pogányok elől elzárják az Erdélybe vezető szorosokat és hágókat. A Szeret-völgy életben maradt kevés román lakosa bizonyára örömmel osztotta meg a számára túl kiterjedt földet a vitéz társakkal, akik elszántan tudták azt védelmezni.
Több mint valószínű, hogy a Moldova és a Szeret összefolyásánál, ahol ma Románvásár városa fekszik, egykor erődítmény állott, amelynek az volt a rendeltetése, hogy felfogja az észak felől érkező támadó első csapását. Az Aranyos-Beszterce és a Moldova torkolatvidékén számos magyar falu volt és van.
A Tatros-völgy különös jelentőségű, mivel e völgyön lehet feljutni a délről Erdélybe vezető két szoroshoz. A völgytorkolatba helyezett őrhelyen kívül, az Ojtoz völgyéhez hasonlóan, itt is egy sor székely település alakult. Ez annál is könnyebben ment a magyaroknak, mivel a területet nagyrészt lakatlannak találták; ezt bizonyítja a jórészt magyar helynévanyag, amely máig fennmaradt, pedig a magyarok már századok óta eltűntek e helységekből.
Mármost felmerül a kérdés: Vajon mikor létesültek ezek a magyar katonai telepek Moldvában?
Szerintem több jel is arra mutat, hogy ez a telepítés IV. Béla királynak tulajdonítható.
Mindjárt azután, hogy az 1241-beli szörnyű tatár betörés sebei kezdtek behegedni Magyarországon, feltűnnek Béla az irányú intézkedései, hogy Királyságát megvédje a barbárok újabb támadásától. Visszaemlékezve a német lovagok sikereire, 1246-ban [1247-ben] nekik adományozza az egész Szörénységet – hogy betelepítsék és megvédjék – az Oltig, János és Farkas kenézségeivel együtt, de Lynioy [= Litovoj] vajdasága nélkül – ezt a románoknak hagyta –, azután egész Kunországot az Olton túl, Szaniszló vajdasága kivételével. Bizonyos adózási feltételekkel a rendbeli testvérek tartoztak várakat építeni, a meglevőket karbantartani és a királynak háborúban segítséget adni. Viszont azért, hogy ne fossza meg lakosaitól az elpusztított Erdélyt, Béla – saját különleges engedélyétől eltekintve – megtiltotta a [johannita] lovagoknak, hogy Magyarországról telepítsenek parasztokat a nekik adományozott földre.
Ez az adomány papíron maradt, mivel a lovagok nem voltak vagy nem érezték magukat abban a helyzetben, hogy a hozzá kötött feltételeket teljesíthessék; mert rövid idő múltán már magyar szörényi bánok tűnnek fel, a védőpajzsot pedig, melyet a király birodalma számára kívánt a Kárpátoktól délre, nemsokára a Basarabok hozták létre.
A Déli-Kárpátok hágóin át Magyarországot fenyegető tatár betörések veszélyénél azonban nagyobb volt a Keleti-Kárpátok felőli, a mai Moldván át ugyanis rövidebb út kínálkozott a pogány tatárok számára.
Másrészt Béla jogosan tekinthette a Magyar Korona számára békés úton szerzett hódításának a Havasok és a Szeret közötti Moldva alsó részét. Valóban az ő buzgalmának köszönhető az ottani kunok keresztény hitre térítése, s az is, hogy a kunok elismerték a magyar fennhatóságot. Természetes is volt, hogy gondoskodott békés hódítmányáról, hiszen e gondoskodásával csak tovább terjesztette azt és egyben egész Királysága biztonságát fokozta általa. Úgy vélem hát, hogy ennek a királynak kell tulajdonítanunk a magyar telepesek Moldvába hozatalát.
Valamelyest mégis mérlegelhető lehet, hogy e telepítés vajon nem tulajdonítható-e ugyanolyan megalapozottan Kun Lászlónak.
Tudott dolog ugyanis, hogy e király idejében a magyarországi kunok Oldamur fejedelmük vezérletével fellázadtak és kiszöktek moldvai nemzetfeleikhez (?), László király azonban Kolozsvár mellett győzelmet aratott fölöttük, majd tovább üldözte őket a Kárpátokon túl, “a nogáj tatárok határáig, ameddig még egyetlen magyar király sem jutott el”. Oldamur 1285-ben ismét betör Magyarországra kun és tatár haddal, majdnem Pestig dúlja az országot, és csak visszatértükkor verik szét őket az Aranyos széki székelyek, akiknek ekkor több ezer foglyul ejtett embert sikerült kiszabadítaniuk a pogányok kezéből.
Ebből azt a következtetést lehetne levonni, hogy László király, sikerét kihasználva, és azért is, hogy megvédje Magyarországot hasonló betörésektől, székely telepeket alapított a magyar királyok által eddig elhagyott Moldvában. E feltevés azzal a haszonnal is járna, hogy bizonyos pontig összhangba hozná a dolgot Miros Costin állításával, mely szerint a moldvai államalapításban László király is részes.
Az a körülmény azonban, hogy 1285-től a moldvai államalapításig már csak mintegy hatvan év van hátra, megdönti ezt a feltevést.
Valóban, azok a magyarok, akikről XV. század eleji oklevelek beszélnek, falvak urai és uralkodók tanácsadói, némelyeket pedig a legnagyobb bojárságok birtokában találjuk. Sokan közülük a Bogdán és Nagy Lajos közötti harcok idején éltek vagy abban az időben élt férfiak gyermekei voltak. Ha ők vagy szüleik a király oldalán harcoltak volna, a honalapító ellen, bizonyára nem kaptak volna sem uradalmakat, sem bojárságokat a győztes vajdától. De a közrendű magyarok sem harcoltak a királyért, mert különben a románok győzelme után, ha nem is irtották volna ki, legalábbis rabságba hajtották volna őket, földjeiket pedig – az ország legtermékenyebb földjeit – elvették volna tőlük és másoknak osztották volna. Bizonyosan állíthatjuk tehát, hogy a Bogdán és Lajos közötti harcokban a moldvai magyar lakosság a vajda pártján állt a magyarokkal szemben.
Ahhoz azonban, hogy a velük egyazon hiten lévők és azonos nyelvet beszélők ellen harcoljanak, teljes mértékben azonosulniuk kellett új hazájukkal, a dolog pedig nehezen mehetett volna végbe mindössze hatvan év alatt, amikor legöregebbjeik még emlékezhettek hegyeken túli gyermekkorukra.
Ezek tehát azon indokok, amelyek miatt azt hiszem, hogy csakis IV. Béla hozhatta a magyarokat Moldvába, és erre nagyjából ugyanazon időszakban került sor, amikor a király Havaselvét a johannitáknak adományozta, azaz 1250 körül.
A szereti és tatrosi magyar kolóniák telepítését bizonyára városok: Bákó és Tatrosvásár alapítása követte, melyeknek lakosságában a szászok aránya nagyon jelentős volt.
Ha Havaselve dombos vidékén több román államocska meglétét állapíthatjuk meg, ha a Dnyeper és a Dnyeszter közötti bolochov kenézségek minden kétségen felül állnak, akkor semmi okunk sincs azt feltételezni, hogy a Moldvai-medence lakatlan lett volna, annál is inkább, mivel számos jel mutat arra, hogy a moldvai államalapítás előtt itt fennállt a Kárpátoktól délre elterülőkhöz hasonló román vajdaság, amely Magyarország hűbérese volt.
Nemc várát kétségkívül a vajda engedelmességben tartására vagy hűségének biztosítására emelték, mert létének más indoka nincsen. Valóban: nem zár le határátjárót, s a körülötte fekvő földeknek nem volt elég értéke, hogy birtoklásuk haszna igazolt volna annyi fáradságot és oly sok költséget. Nemc várának várnagya élvezte a környező román falvak jövedelmeit, ezek fejében figyelemmel kísérte a moldvai vajdát, hogy megakadályozza a szereti magyar telepek zavarását és segítséget adjon ezeknek a vajda ellen. Ugyancsak a várnagy feladata volt, hogy felügyelje a vajda által fizetendő adó behajtását és tatár betörés esetén katonai segítségadását. Ismétlem: más indoka Nemc várának nem lehetett és nem is volt.
A vár alapítását illetően Benkőnél találunk valamelyes magyarázatot. Ő úgy véli, hogy a II. András által 1225-ben kiűzött német lovagok egy része nem hagyta el Magyarországot, hanem menedéket talált a székelyek között, akik a kunok ellen vívott harcokban megtanulták megbecsülni vitézségüket. Vélekedésének támogatásául bizonyos keresztesek székely vidékeken való jelenlétének több nyomát idézi.
Nagyon valószínű, hogy egy vagy több lovag engedélyt nyert Bélától vagy valamelyik utódjától, hogy várat építsen az Ozana partján, valamint néhány Ozana és Topolica menti román falu igazgatására, azzal a feltétellel, hogy figyelemmel kíséri a moldvai vajda viselkedését.
A nép azt a várat alapítójáról “Neamţ” [Német] várának nevezte, a vidék pedig a “ţinutul Neamţului” nevet kapta, s a vár melletti, valószínűleg besztercei és radnai szászok által alapított várost kezdettől fogva “Târgul Neamţului” [Németvásár] névvel jelölték.
Nemc várát a Szeret menti magyar települések létesítésével egy időben vagy azután alapították. Hamarabb nem alapíthatták, mert igen elszigetelten és a határtól nagyon távol állott.
Vajon mikor került Nemc vára a moldvai vajdák uralmába és vajon mikor egyesíthették hatalmuk alatt a magyarok lakta vidékeket, a moldvai államalapítás előtt vagy azzal egy időben?
Minden valószínűség amellett szól, hogy az államalapítás idején már uralmuk alatt volt a Szeret és a Havasok közötti egész Moldva, mert ha az alsó vidékek huzamosabb ideig a Magyar Korona kormányzata alatti külön területet alkottak volna, nem azonosulhattak volna teljes mértékben a Havasokon inneni ország érdekeivel. Ha pedig Nemc vára továbbra is, Bogdán eljöveteléig, a magyar király kezében maradt volna, ez fájdalmas és bosszúságot keltő tüske lett volna a románok oldalában.
Hihető tehát, hogy a Havasok és a Szeret közötti ország felső és alsó területeinek egyesítése békésen ment végbe, jóval Bogdán és Lajos harcai előtt, bizonyára a Magyar Korona beleegyezésével, olyan vajda kormányzata idején, aki szolgálataival bizalmat tudott kelteni maga iránt.
VI
A második Milkói Püspökségről
Magyarország királyai a XIV. században felújították Havasokon túli katolikus hitterjesztési próbálkozásaikat, s ekkor azt látjuk, hogy a domonkosokat Szent Ferenc Rendjének minoritáival helyettesítik. 1332-től több olyan főpap említésével találkozunk oklevelekben, akik a milkói püspök címet viselik.
1332-ben XXII. Leó pápa felkéri az esztergomi érseket, hogy Vito de Monferrat minorita szerzetest, Károly Róbert király káplánját kinevezze milkói püspöknek, abban a reményben, hogy a tatárok idején lerombolt Milkói Püspökség ismét előző állapotába jusson. Nem tudni, hogy Vito de Monferrat elnyerte-é a felszentelést és eljött-é egyházmegyéjébe, az viszont tény, hogy 1344-ben, amint I. Lajos király egyik okleveléből kitűnik, [Széchy] András erdélyi püspök ekkor nemcsak az erdélyi magyarok fölött gyakorolta lelki fennhatóságát, hanem a székelyek és a szászok fölött is, ami pedig az előbbieket illetően nem állt volna fenn, ha abban az időben működik milkói püspök, akinek egyházmegyéjéhez a székelyek mindig is tartoztak. E püspöki szék üresen állt 1347-ig, amikor Lajos király és anyja szorgalmazása nyomán VI. Kelemen pápa megbízza a kalocsai érseket az Ágoston-rendi Németi Tamás királyi káplán milkói püspökké szentelésével, ugyanazon kifejezéseket használván a megbízólevélben, mint III. János használt 1332-ben. Erről az új milkói püspökről annyit tudunk, hogy a király a következő évben követként Velencébe küldi, hogy ott másokkal együtt részt vegyen azon az eskütételen, amellyel a dózse és a szenátorok megerősítették a Magyarországgal kötött békeszerződést.
1357-ben Németi Tamás helyén már egy bizonyos Bernard a milkói püspök. A pápa még az évben áthelyezi a lengyelországi Plockba, amint az ottani püspöki szék megüresedik. Úgy látszik, Bernard nehézségekbe ütközött beiktatása körül, mert 1360-ban a pápa kénytelen két lengyel püspököt megbízni, hogy beiktassák püspöki székébe, amelynek hatalmát és jövedelmeit Inislav kanonok bitorolta. Egy az évi másik bullával azonban a pápa visszavonja az előző bullában írottakat, és arra kötelezi Bernardot, hogy három hónapon belül jelenjék meg színe előtt, mivel Kázmér király arról tudósította, hogy Bernard apja a király ellenségeinek kezére adta Sandomir városát, s ezért egész családját harmadíziglen száműzték Lengyelországból. Ezenkívül maga Bernard is, mióta Plockban tartózkodik, ellenségesen viselkedik a királlyal, s az ország több klerikus és világi lakosával szemben kiközösítő ítélet hozatalára vetemedett. 1363-ban pedig azt látjuk, hogy V. Orbán pápa elrendeli a gneznai érseknek, hogy adjon felmentést a Bernard volt milkói püspök által kiközösített plocki kanonokoknak. Bernard után egy bizonyos Albert volt a milkói püspök, amint azt XI. Gergely pápa bullája tanúsítja, aki 1371-ben az Ágoston-rendi Budai Miklóst nevezi ki helyére. A döntést maga a pápa közölte Lajos királlyal, és arra kérte: segítse hozzá a főpapot a püspöksége valaha bírt és elrabolt javainak és jogainak visszaszerzéséhez. A pápa ugyanakkor elrendelte az esztergomi érseknek, hogy adja vissza a háborúk és más körülmények folytán sok éven át lelkipásztorok nélkül maradt, Magyarország szélein, a hitetlenek szomszédságában elhelyezkedő Milkói Püspökségnek az őt megillető javakat és jogokat, amelyeket az előző esztergomi érsekek eltulajdonítottak. Erről a püspökről mondja Benkő, hogy 1375-ben valóban viselte címét Magyarországon, de nem látta el szolgálatát Milkóban. Nem fogunk neki ellentmondani: a fent említett püspökök közül egyik sem tudott püspöki jogokat gyakorolni a Havasok innenső oldalán.
1375-től 1438-ig többé egyetlen milkói püspökkel sem találkozunk. Csak 1438-ban kezdődik a “Milcoviensi” püspökök új sora; ezekkel majd a Moldva északi és középső részén szervezett többi katolikus püspökség után foglalkozom.
A második Milkói Püspökség területe sem lehetett más, mint az egykori Kun Püspökség területe, azaz magában foglalta a székely székeket és Havaselve keleti felét, valamint a Szeret síkságának alsó részét Egyedhalmától lefelé.
VII
A Szeretvásári Püspökségről
A Krisztus Nevében Zarándokló Testvérek domonkosokból és ferencesekből alakult társaság volt, amelynek VIII. Bonifác pápa 1321. évi és XXII. János pápa 1332. évi bullája adott szervezeti formát. A társaság fő feladata az volt, hogy visszatérítse a katolikus egyház kebelébe a görög szertartású szakadár népeket.
A későbbi Moldva területén már az államalapítás előtt megállapítható katolikus misszionáriusok jelenléte; tudjuk ugyanis, hogy 1349-ben Szeretvásáron megöltek minden minoritát, aki akkor ott tartózkodott.
1370-ben, Montefiascone helységben a pápa színe elé járult két minorita szerzetes: a sziléziai Paulus de Schweidnitz és a poroszországi Nicolaus de Mehlsack, Moldovából jövet, ahol hosszú ideig tartózkodtak. Elmondták a pápának: Lackó moldvai uralkodótól kapott megbízatás szerint tudatják, hogy mind az uralkodó, mind az ország népe, akik eddig szakadárok voltak, a minorita szerzetesek prédikációi nyomán elhatározták, hogy elhagyják a szkizmát és felveszik a katolikus hitet. Lackó vajda arra kérte a pápát, hogy a szakadár Halics egyházmegyéjében levő, elegendő lakosú és jelentőségű Szeretvásárt emelje városi (civitas) rangra, magát ezt a nevet [“Szeretváros”] adva neki, és helyezzen belé katolikus püspököt, aki katolikus hitben tanítsa és tartsa az uralkodót és a népet.
A kérést meg a két szerzetes tudósítását hallván, a pápa írt a prágai, a boroszlói és a krakkói érseknek: tartsanak vizsgálatot és bizonyosodjanak meg róla, hogy Lackó vajda valóban készséges megtagadni a szkizmát és őszintén vallani a katolikus hitet, s így a pápa bullát küldhessen az említett érsekeknek, felhatalmazván őket a következőkre:
Vonják ki a mondott vásárhelyt és az egész moldvai dukátust a halicsi vagy bármely más püspök joghatósága alól, aki azt állítaná, hogy őt illetik a fölöttük gyakorolt lelki vagy egyházi jogok, hogy a Szentszék közvetlen lelki hatalma alá helyezzék őket;
A mondott vásárhelyet emeljék városi rangra és tüntessék ki ezzel a címmel; adják a városnak egyházmegyéül az egész moldvai dukátust; jelöljék ki az egyházmegye határait, és ha van templom Szeretvásáron, emeljék azt székesegyházi vagy püspöktemplomi rangra;
Ha viszont nincs templom Szeretvásáron, építsenek egyet Péter apostol tiszteletére vagy olyan más szent tiszteletére, aki megfelelne Lackó vajdának. A székesegyház mellé nevezzenek ki kanonokokat, és belátásuk szerint létesítsenek egyházi javadalmakat, méltóságokat, világi és rendes papi testületet. Végül: egy alkalmas püspök kinevezéséig tegyenek meg minden szükséges intézkedést.
Ugyanaznapi másik levelében a pápa tudatja ugyanazon főpapokkal, hogy Lackó vajda András krakkói minorita professzor szeretvásári püspöki kinevezését kérte tőle. Mivel azonban nem ismeri a professzort, arra kéri az érsekeket: győződjenek meg érdemeiről, és ha alkalmasnak találják, szenteljék fel őt szereti püspökké, ha pedig nem, nevezzenek ki általuk alkalmasabbnak vélt más személyt.
Néhány nap múlva a pápa arra ad írásbeli utasítást Nicolaus de Mehlsacknak, hogy a katolikus hit terjesztésére küldjön huszonöt szerzetest [Halicsi] Oroszországba, Litvániába és Moldvába.
Hurmuzaki és Schmidt jogosan gyanítják, hogy Lackó vajda áttérésének indokai nem voltak egészen tiszták, s [a katolicizmus iránti6 vonzalma mellett világi vagy politikai okai is lehettek. Abbeli félelme, hogy a Kázmér halála után Lengyelországot is jogara alatt egyesítő Lajos király megfoszthatja hatalmától, bizonyára arra ösztönözte, hogy a pápai hatalom támogatását keresse. Azt viszont fel nem foghatom, miért tulajdonítják mindketten ezt az áttérést ama szándékának, hogy feleségétől elválik és mással köt házasságot. Hiszen az ortodox egyház válási ügyekben mindig sokkal engedékenyebb volt mint a katolikus egyház.
András barátot Florián ilyvói püspök 1371. március 9-én a város székesegyházában szereti püspökké szentelte, május 9-én pedig a pápa tudomására adta a dolgot és közölte vele az új püspök esküjének szövegét is.
Schmidt azt gyanítja, hogy a Szeretvásári Püspökség az említett püspök idejében amolyan in partibus infidelium püspökség volt, ahol az előkelő származású és [királyi] kegyben levő András püspök nem is tartózkodott állandóan. Az első évekre valószínű lehet a dolog, de – amint látni fogjuk – a későbbiekre nem. Tény azonban, hogy 1371 decemberében, azaz kilenc hónappal felszentelése után, az új szeretvásári püspök még Ilyvóban tartózkodik, mert azt olvassuk, hogy a pápától azt a megbízatást kapja, hogy a gneznói és a krakkói érsekkel együtt tartóztassa le a Boroszlói Egyházmegyéből való János papot, aki a szkizma tévelygéseinek elfogadására biztatta Ilyvó lakosait.
Megjegyzendő, hogy ugyanazon 1371. év szeptemberében ugyanaz a pápa Budai Miklóst nevezi ki milkói püspöknek, s mind Lajos királynál, mind pedig az esztergomi érseknél azt szorgalmazza, hogy állítsák vissza e püspök minden javadalmait és jogait, aki – akárcsak a szereti püspök – nincs alárendelve egyetlen érseknek sem, hanem közvetlenül a pápától függ. Íme egy bizonyíték arra, hogy a Római Kúria felfogása szerint a Moldvai Egyházmegye teljesen különálló volt a Milkói Egyházmegyétől, s ez utóbbi egyetlen darabocskát sem foglalt magában a Lackó uralma alatti területből. 
Lackó vajda katolikus hitre térése megtörtént, mert azt látjuk, hogy a pápa 1372 februári válaszlevelében üdvözli az uralkodót e lépéséért, Moldva népének katolizálása azonban továbbra is a minorita misszionáriusok kegyes óhaja maradt. Lackó még saját feleségét sem tudta rábírni, hogy kövesse őt a katolicizmusba; ugyanazon pápai levélből azt olvashatjuk: az uralkodó felpanaszolja a pápának, hogy a vajdaasszony csökönyösen ragaszkodik tévelygéséhez. Elválasztási kérelemről szó sem esik, a pápa viszont azt írja Lackó vajdának: nem akarja felesége elhagyására kényszeríteni, hanem arra buzdítja, együttélésük alatt ne hagyja magát befolyásolni és az ő tévelygéseibe vonni.
Az a tény, hogy Lackó vajdát a radóci [ortodox] püspöki templomban temették el, nem elég bizonyság arra – amint Melhisedec állítja –, hogy halála előtt visszatért volna a keleti hitre.
Nagyon is lehetséges, hogy katolikusként halt meg és valamelyik katolikus templomban temették el, de egyik következő uralkodó, talán Nagy István vajda, aki síremlékének megszépítésével büszkélkedett, tetemét átszállította a radóci székesegyházba.
Korjatovics György uralkodása és az uralma által felkeltett ortodox ellenhatás a viszontagságok kora lehetett a Szereti Katolikus Püspökség számára, de a vihar rövid ideig tartott. Muşat Péter uralkodása idején, aki Moldvába telepedett katolikus asszony gyermeke volt és maga is katolikus nőt vett feleségül, Jagelló Ulászló testvérét, a jövő ismét kedvezni látszott a katolikus püspökségnek.
1375-ben Lajos király elérte, hogy a pápa katolikus érsekséget alapítson Halicsban. A Mircsával rokon Muşatok szintén a Magyar Korona védencei voltak, akárcsak Mircsa vajda. Ezenkívül Muşat Péter, anyja, Margit révén, aki – mint mondtam – katolikus volt, állítólag rokoni kapcsolatban is állt a magyar királyi családdal: mindez elegendő alapot nyújt azon feltételezéshez, hogy uralma idején szívesen látták a katolicizmust.
Szeretvásáron már régebben fennállt katolikus templom és egy domonkos rendház, de Margit 1380-ban Keresztelő Szent János tiszteletére szentelt új templomot építtetett ott, és akaratához híven ebben temették el.
Herlóban, Margit székhelyén 1384. május 1-én kiadott oklevél szerint Péter vajda, anyja kérésére, a szeretvásári mérlegjogot örökös adományul a Margit által e vásárhelyen épített monostornak, a Prédikátor-rendbeli testvéreknek adományozta.
Egy 1378. január 28-i keltű pápai bullából megtudjuk, hogy Elie Petit, a Domonkos-rend generálisa a régi monostort eladta a zarándoktestvérek helynökségének.
Valószínű, hogy Muşat Péter idejében, és különösen amíg édesanyja élt, András püspök hasznosnak találhatta a Szeretvásáron tartózkodást. Annál is inkább, mivel a plébániatemplom, amint egy 1402. június 2-i hitelt érdemlő iratból kiderül, az ottani sok csoda miatt zarándokhely volt.
Meg aztán, amint a Prága, Boroszló és Krakkó érsekeihez írott pápai levélből láttuk, Szeretvásár népes és jelentős város volt, nagyszámú katolikus népességgel, amely – úgy látszik – németekből, lengyelekből és magyarokból állt. Ilyvó 1380. évi számadáskönyvében csakugyan említenek Bertold, Friedmann, Johann Zimmermann, Heinrich, Anselm, Johann Leffel és Schoenebeck nevű szeretvásári német lakosokat.
Schmidt úgy véli, és vele együtt mások is – Eubel szerint kevés hitelt érdemlő iratok alapján – úgy hiszik, hogy András kétszer volt püspök: először 1380 előtt, másodszor azután, két püspöksége között pedig bizonyos Stephanus Rutheni vagy akár két püspök is volt, akik közül a második nevét nem ismerjük. Eubel majdnem kétséget kizáróan állapítja meg, hogy 1386-ig vagy 1387-ig, amikor áthelyezték Bécsbe, András volt az egyetlen szereti katolikus püspök.
Utódja János volt (Ioannes dictus Saratorius), aki 1394 júniusa előtt elhunyt, utána pedig a pápa által 1394. június 8-án kinevezett Stephanus Martini következett.
Eubel úgy véli, hogy a Schmidt lajstromán szereplő Stephanus Rutheni azonos Stephanus Martini püspökkel; első elnevezése származhatik a püspök nemzetiségéből, a második pedig apai neve lehet.
Stephanus utódait illetően némi bizonytalanság adódik, s ezt maguk a vatikáni források okozzák. 1413. március 5-én XXIII. János pápa a Stephanus halálával megüresedett szereti püspöki székbe Nicolaus Venatoris pálos remete rendi teológiai magistert nevezi ki, július 31-én pedig – Ioannes de Polonia halálával megüresedett ugyanazon püspöki székbe – kinevezi a Prédikátor-rendbeli Thomas Ernebert. Eubel vélekedése szerint az ellentmondást azzal lehet feloldani, hogy Nicolaust Magyarországról javasolták, Thomast pedig Lengyelországból, ahol csak Lengyelországi Jánost ismerték vagy akarták elismerni elődjéül, ez a János kétségkívül azonos lévén Thomas feljebb már említett János nevű elődjével. E figyelmetlenséget, amely nem egyedi eset – mondja Eubel –, XXIII. János Kúriájának rendetlen állapota magyarázhatja. Amikor V. Márton trónraléptével helyreállt a rend a pápai kancelláriában, úgy látszik, felfigyeltek a Szereti Püspökség kétszeres betöltésére, mert 1418. július 19-én Nicolaus Venatorist áthelyezik a dalmáciai Scardonae üresnek tekintett püspöki székébe.
Mivel azonban ott nem volt üresedés, úgy tűnik, Nicolaus még viselte egy darabig a Cerethensis [Szereti] címet, annál is inkább, mivel Thomas Erneber ez időben meghalt vagy más helyre került. Eubel úgy véli, Nicolaus Venatorist kell látnunk abban a püspökben, akinek halála után IV. Jenő pápa 1434. július 29-én a minorita Joannest nevezi ki szereti püspöknek.
Következésképpen íme a szereti püspökök valószínű sorrendje:
1) Andreas Wasilo, 1371-1386 (vagy 1387)
2) Ioannes, meghalt 1394-ben
3) Stephanus Rutheni vagy Martini, 1394 után
4) Nicolaus Venatoris, Thomas Erneber, mindkettőt kinevezik 1413-ban, mindketten viselik a Cerethensis címet
5) Ioannes, kinevezték 1434-ben.
Utánuk még következnék a domonkos Ioannes Rosa, de vatikáni források nem tesznek említést róla, más forrásokból pedig nem derül ki világosan, Szeretvásáron volt-e püspök és nem másutt. A szereti püspökök már kezdettől fogva csak ritkán jelentek meg egyházmegyéjükben, és inkább Lengyelországban tartózkodtak, a királyi udvarban, a lengyel érsekek mellett, vagy abban az országban viseltek tisztségeket.
A pápa, hogy véget vessen e visszaélésnek, amely csak káros lehetett a rábízott hívek lelki érdekeire, Stephanus Martini kinevezésekor úgy határoz: [főpásztori] “akarata, hogy a püspök még a kinevezési okmányok kiadása előtt menjen el egyházába, maga ott maradjon, és ne teljesítsen szolgálatot Szeretvásár városán és a Szereti Egyházmegyén kívül”. Valószínű, hogy Stephanus Martini, akiről nem tudjuk, mikor halt meg, minden pápai megszorítás ellenére is Szeretvásártól távol tartózkodott a Moldvában zavaros 1394-1400 közötti években.
Nem úgy tűnik, hogy ezek a püspökök közelebbről törődtek volna egyházmegyéjük érdekeivel; akkor sem, amikor csendesebb idők jártak, sőt azután sem, miután a pápa kimondta a Ringola (vagy Ringala) és Jó Sándor vajda közötti házasság felbontását, s a vajdaasszony 1421-ben végkielégítésként megkapta Szeretvásárát és valószínűleg odaköltözött. Ebben az időben semmi jelét nem látjuk a püspökség székhelyén Nicolaus Venatoris vagy Thomas Erneber jelenlétének. 1412-ben XXIII. János pápa érseki egyház rangjára emeli az ilyvói katolikus egyházat, és joghatósága alá rendeli a Przemysl, Chelm, Kamenec, Lodomér, Szeret és Kijev központú görög szertartású püspökségeket. Kétlem, hogy itt a mi Szereti Püspökségünkről volna szó, mivel semmi tudomásunk nincs róla, hogy ez a püspökség görög szertartású katolikus püspökség lett volna; az alapító bulla ilyen vonatkozásban semmit nem tartalmaz.
VIII
Az első Bákói Püspökségről
Moldva katolikus lakossága a moldvai állam kezdeti időszakaiban két különböző csoportra oszlott. Az első, kevésbé népes csoport magában foglalta a szeretvásári németeket és lengyeleket, a szücsi, moldvabányai, herlói, kotnári és németvásári szászokat és magyarokat. A második, sokkal számosabb csoportot a Szeret és a Tatros melléki magyar bojárok és parasztok meg a tatrosvásári és bákói szász és magyar polgárok alkották. A XIV. század második felében a katolikus misszionáriusok propagandája igen aktív volt országainkban. Schmidt idézi IX. Bonifác “Exultat cor nostrum” kezdetű, 1389. január 6-i bulláját, amellyel a pápa megerősíti a Zarándoktestvérek Társaságának adott kiváltságokat, és említést tesz benne a moldvai katolikusok nagy számáról. A baj csak ott van, hogy a Wadding Minorita Évkönyvek című munkájában található bulla keltezése kétségkívül hibás, mert IX. Bonifác 1389. november 9-én lépett a pápai trónra, következésképpen nem adhatott ki bullát ugyanazon év január 6-án, azaz tíz hónappal megválasztása előtt. Nem tudjuk, Schmidt vagy Wadding szövegében van-e a hiba, mivel Akadémiai Könyvtárunkban nincsenek meg a Minorita Évkönyvek.
Ha csak Wadding vagy Schmidt egyszerű hibájával van dolgunk, s a bulla voltaképpen IX. Bonifác pápasága első évének januári kalendáiban keletkezett, akkor ez nyomatékos bizonyítéka mind a misszionáriusok azon moldvarészi tevékenységét illetően, ahol a katolikusok nagy számban éltek, azaz Szeret és Tatros melléki munkájukra, mind pedig amaz érdeklődésre, amellyel a pápa a moldvai katolikus hitterjesztést kísérte. A hiteles bulla nyomós előzetesként szólna amellett, miért ugyanazon pápa alapított két év múltán püspökséget e nagy katolikus csoport központjában, Bákóban. A bulla hitelessége arra is lehetőséget nyújtana számunkra, hogy nagy valószínűséggel ugyanazon korba helyezzük a bákói minorita monostor kezdeteit.
Az első Bákói Katolikus Püspökség közvetlen említését csak IV. Jenő pápa egy 1439. évi bullájának másolatában találjuk. Ezt az akkor még jó állapotban levő eredetiről készült másolatot, amelyet a bodoni püspök 1520-ban hitelesített és amelyet a csiksomlyói ferences kolostor levéltárában őriztek, először Kemény József gróf tette közzé. Íme röviden a tartalma:
A pápa azt írja Benedek szörényi püspöknek: IX. Bonifác, pápaságának harmadik évében, az ország kiterjedtsége és a katolikus hívek kedvezőtlen szétszórtsága miatt, a régebbi Szeretvásári Püspökség mellett, amely a század eleje óta, a hívek nagy kárára, üresedésben és pillanatnyilag helyreállíthatatlan volt, megalapította Bákó szent érsekségét, amelyet XXIII. János, pápaságának negyedik évében, rendkívüli kiváltságokkal és jogokkal ruházott fel. De most ez a püspöki szék is üresen áll, sok kárt okozván a lelkek megváltásában, nemcsak Moldvában, ahol úgy hírlik, hogy a görög tévelygések mindennap híveket szereznek, hanem az egyházi személyzet teljes hiánya miatt a Székelyföldön és az erdélyi részeken is [Vö. er: partesque Transalpinae = a havaselvi részeken is]. A pápa közli, hogy tanácskozni fog Ulászló lengyel királlyal és vazallusával, Illés moldvai vajdával, hadd lássa, melyik püspökséget kell előbb helyreállítani, a szeretvásárit vagy a bákóit. Addig azonban Benedek szörényi püspökre bízza ezen országok lelki gondozását, és megparancsolja neki, hogy késedelem nélkül kezdje meg a pasztorációt a boszniai rendtartomány minorita testvérei révén.
Kemény gróf a Bákói Püspökségről írott tanulmányában a fentebb összefoglalt közlése után arra a következtetésre jut, hogy IX. Bonifác 1401-ben alapított Bákóban katolikus püspökséget. Ámde a bulla azt mondja: IX. Bonifác pápaságának harmadik évében alapították ezt a püspökséget, IX. Bonifácot pedig 1389. november 2-án választották és ugyanazon év november 9-én koronázták meg. Így hát pápasága harmadik éve 1391. november 9-én kezdődik és 1392 ugyanazon napján végződik. Ez időközben – 1391. november 9. - 1392. november 9. – keletkezett az a bulla, amelyről Jenő pápa beszél. Kemény gróf tíz évet tévedett, és különös, hogy senki sem igazította ki ezt a hibát. Schmidt az időpont kiigazítása helyett Bonifác pápaságának évét módosítja és azt írja: a Szereti Püspökséget IX. Bonifác pápaságának tizenharmadik évében helyezték át Bákóba. Aztán még hozzáfűz egy jegyzetet, s ebben azt magyarázza: IX. Bonifác uralkodásának 13. éve, mivelhogy 1389-ben választották pápává, 1401-re esik.
Azt a körülményt, hogy a Bákói Püspökséget a Szeretvásári Püspökség fennállásának idején alapították, bőségesen magyarázza és igazolja a katolikus lakosság kedvezőtlen szétszórtsága. Bákó kétségkívül a legmegfelelőbb püspöki székhely volt a moldvai katolikusok második és jelentősebb települési gócpontjában. Méltán mondhatjuk: ha a pápa nem alapított volna katolikus püspökséget Bákóban, meg kellett volna alapítania később. Iorga – a katolikus vallás moldvai történetére vonatkozó iratokhoz írott előszavában – úgy véli: Benedek szörényi püspök találta ki a Bákói Püspökség IX. Bonifác általi alapítását, mert fennhatósága alá akarta vonni a moldvai katolikusokat is. Mindezt azért tette, hogy a rászedett IV. Jenő, “az Egyház egyik buzgó helyreállítója” rábízza ezen egyházmegye gondozását is, s ezt sikerült is elérnie. Vajon nem olyan ármánykodást tulajdonítanak itt Benedek püspöknek, amilyenre ő nem is gondolt? Mert vajon miért kellett volna kitalálnia Bákói Püspökség 1391-1392-beli alapítását? Hogy elnyerje az illető egyházmegye kormányzását? De hiszen a szóban forgó bullával Jenő pápa nemcsak a Bákói Egyházmegye, hanem a Szeretvásári Egyházmegye gondviselését is ráruházza, sőt világosan megmondja, hogy az összes említett országot (curam pastoralem terris in supra memoratis) [= Eredeti szerint] – azaz Moldvát, a Székelyföldet és Havaselve részeit is – gondjaira bízza. A Szeretvásári Püspökség alapító bullái szerint viszont egész Moldva e püspökség egyházmegyéjéhez tartozott. Következésképpen: mi szüksége lehetett Benedek püspöknek Bákói Püspökség kitalálására? Vele vagy nélküle, úgyis megkapta egész Moldva lelki kormányzását.
Ha Jenő pápa 1439-ben azt mondja, hogy a Szeretvásári Püspökség a század kezdete óta betöltetlen, ez hiba is meg nem is, mert bár azt láttuk, hogy 1400 után több püspököt is kineveztek abba a székbe, semmi bizonyítékunk nincs arra, hogy bármelyikük is ott tartózkodott volna. De meg aztán ha elfogadjuk is, hogy valami tévedés lehet Jenő pápa 1439. évi bullájában – mert ez, amint láttuk, megeshetett a pápai kancellárián –, egy püspöki szék üresedésben léte vagy nem üresedésben léte kapcsán előálló tévedés vajon mennyiben teheti gyanússág a fél évszázaddal korábbi történések említését olyan dologban, amely teljesen idegen a szeretvásári püspöki szék 1400 utáni betöltött vagy betöltetlen állapotáról?
Az a tény viszont, hogy IV. Jenő pápa bullájában nem esik szó Moldva másik püspökségéről, holott a Moldvabányai Püspökség 1439-ben kétségtelenül fennállt, könnyen magyarázható azzal, hogy XXIII. János pápa ezt a püspökséget – amint a következő fejezetben látni fogjuk – már alapító bullájával az ilyvói érsek hatalmába adja, márpedig a Szeretvásári Püspökség, amint láttuk, közvetlenül a pápától függött. Eléggé természetes, hogy sem Benedek püspök, akitől a javaslat kétségkívül származott, sem IV. Jenő pápa nem beszélt a bullában az ország egy kis részét magában foglaló egyházmegyéről, amelynek élén lengyel érsektől függő püspök állt; szándékos hallgatásuk könnyen érthető.
Habár a Bákói Püspökség IX. Bonifác általi 1391-1392-beli megalapítása kevéssé vitathatónak tűnik is számomra, be kell vallanom: nincs nyoma olyan bákói püspöknek, aki az Aranyos-Beszterce partján gyakorolta volna hivatását. Azt hiszem, ez az alapítás pusztán elméleti szinten maradt. A Kemény és Schmidt által felsorolt bákói püspökök talán a szereti és a moldvabányai püspökök összezavarásából adódtak.
Ugyanolyan elméleti lehetett a püspökség új jogokkal való felruházása is XXIII. János pápaságának negyedik évében, amelyről Jenő pápa bullája beszél. Ha itt nem valamiféle újabb félreértéssel van dolgunk, akkor XXIII. János bullája könnyen lehet a Moldvabányai Püspökség alapító bullája, mert ez dátuma – 1412. augusztus 7. – szerint éppen XXIII. János pápaságának negyedik esztendejéből való.
Nagyon valószínű, hogy a bákói minorita monostort is a XIV. század végén alapították, az alapításra azonban semmi bizonyítékunk nincsen, ez csak hagyományban él.
IX.
A “Moldaviensis” Püspökségről
A moldvabányai katolikus templom jobb oldali oltárfeliratának bizonysága szerint – amely 1646-1647-ben még megvolt, s amelyet Bandini őrzött meg számunkra – azt a Szent Szűznek szentelt templomot és a moldvabányai (“Moldavicen”) [: Moldaviensis] katolikus monostort Jó Sándor vajda építtette és a templom keresztelőmedencéje alatt eltemetett felesége, Margit emlékének tiszteletére emelte. Bandini még hozzáteszi, hogy “ama keresztelőmedence alatt nyugszik Margit, ez az értékes drágakő, a moldvai templomok alapítója”.
Margit katolikus volt tehát, de hogy mely országból és ki leánya volt, senki nem mondja. Iorga feltételezi, hogy Jó Sándor vajda akkor vette feleségül, “amikor apjával, Románnal együtt államfogoly volt Lengyelországban”, 1401 előtt, mert ekkor Anna asszony volt a felesége.
G. Popovici viszont – számomra igen szavahihető források alapján – feltételezi, hogy Anna asszony, aki Jó Sándor uralkodásának első éveiben volt a vajda felesége, Koriatovics György (Jurg) – 1374-től Moldva uralkodója – és Anasztázia leánya volt, Anasztázia meg Lackó vajda leánya. Kieystut leánya Ringala vagy Ringola pedig apja után Anna első unokatestvére volt, mivel Jurg apja és Kieystut testvérek voltak. Popovici megállapítja, hogy Anna és Ringala “gradu tertio affinitatis primi generis” rokonok voltak. Margit, Jó Sándor vajda feltételezett első felesége sírfeliratáról pedig Popovici azt hiszi, hogy “nem korabeli, hanem feltételezhetően kései, talán tendenciózus szerkesztmény volt”.
Anna után Sándor vajd Ringolát vagy Ringalát vette feleségül, akit eddig Jagelló Ulászló lengyel király testvérének tartottak, de aki – mint Popovici kimutatta – a király első unokatestvére és buzgó katolikus volt. Úgy látszik, hogy kérésére Ulászló és felesége Cillei Anna, XXIII. János pápához fordultak, hogy “Civitas Moldaviensis”-ben püspökséget alapítson. A pápa csakhamar teljesítette kérésüket: 1413. augusztus 7-én ilyen értelmű bullájával megbízta a kameneci püspököt, hogy bizonyosodjék meg róla: a “Civitas Moldaviensis”-beli templom és a város helyzete és jelentősége vajon indokolttá teszi-e itt püspökség alapítását, s ha igen, a templomot alakítsa át székesegyházzá s tegyen meg minden szükséges intézkedést. Aztán azzal bízza meg, hogy szentelje püspökké Ryza Jánost, a prédikátorok professzorát és a Krisztus Nevében Zarándokló Testvérek Társaságának vikáriusát, akinek buzgalmáról, tudásáról, jó erkölcséről, alkalmasságáról és más jó tulajdonságairól maga (a pápa) megbizonyosodott és akinek kinevezését Lengyelország királya és királynéja kérte tőle. Végezetül az új püspökséget az éppen akkor áthelyezett Halicsi Érsekség fennhatósága és függősége alá helyezi. A kameneci püspöknek adott minden pápai felhatalmazás ellenére Eubel azt állítja, hogy Ryza Jánost csak V. Márton pápa megválasztása után szentelték “Moldaviensis” püspökké, mivel János a pápához írott kérelmében 1420. július 1-én magát V. Márton “devota creatura”-jának nevezi; Eubel ebből azt a következtetést vonja le, hogy ez a pápa tette őt püspökké. De kérdem én: miként tekintsük akkor a dolgot, ha a második “Moldaviensis” püspök, Csipszer Péter is a pápa “devota creatura”-jának nevezi magát mind 1438. július 2-i, mind 1452. november 28-i kérelmében? Tudjuk, hogy 1438-ban IV. Jenő, 1452-ben pedig V. Miklós volt a pápa; Csipszer Pétert vajon kétszer is “Moldaviensis” püspökké kreálták?
Mindenesetre, a szövetkezett minoriták és domonkosok kitartó igyekezete nyomán, akik megszakítás nélkül tevékenykedtek Moldva részeinek katolizálásán (in partibus Walachiae minoris), a felszentelést sikerült véghez vinni. A minoriták Oroszország-Walachia-Podolia számára általános helynökséget alapítottak. A helynökség prépostjának a pápához írott kérelméből kiderül, hogy Ryza János, aki – mint láttuk – a lengyelországi minoriták [: domonkosok = prédikátorok] professzora volt, esküvel kötelezte magát a Zarándoktestvérek Társaságának, hogy ha püspöki székbe kerül, kegyeibe fogadja őket, megengedi nekik, hogy szabadon kereszteljenek és a római pápáktól kapott más papi jogaikat is gyakorolhassák egyházmegyéjében.
Az a körülmény, hogy a bullában “civitas Moldaviensis”-ről úgy esik szó, mintha ez a város Moldva fővárosa volna és az ország szakadár metropolitájának is ez a székhelye, percnyire sem téveszthet meg bennünket azt hinnünk, hogy itt Szücsiről van szó vagy hogy akkoriban Moldvabánya volt az ország fővárosa.
Moldvabánya valamikor – a kisebbik Moldvai Vajdaság kezdetei idején – a vajda székhelye és hatalmi központja lehetett, de 1413-ban az uralkodó székhelye már jó ideje Szücsiben volt. Meg aztán a moldvai metropolita a Metropolia megalapításától Jászvásárba költözéséig mindin Szücsiben székelt.
“Civitas Moldaviensis” itt nem egyéb, mint Moldvavásár, mint ahogy “civitas Serethensis” a Szereti Püspökség alapító bullájában Szeretvásár jelentésű. A pápai udvar, kevéssé lévén járatos Moldva politikai földrajzának részleteiben, valószínűleg félreértette Ulászló király írott vagy talán szóbeli közlését, amely maga sem lehetett a szabatosság mintapéldánya, és ebből származik a bulla által okozott zavar. Mint látni fogjuk, minden körülmény arra utal, hogy az új püspökség székhelye Moldvabányán volt.
Ami Eubel véleményét illeti, aki minden helyreigazítás ellenére kitart amellett, hogy a “civitas Moldaviensis”-ben Moldaviţát lássa, nos: ez a nézet nem vehető számításba. A XV. században nem hogy “civitas”, de még falu sem volt Moldaviţa!
Moldvabányát radnai és besztercei szászok alapították; 1413-ra jól kiépült, talán évszázadnyinál is régibb múltú helység volt. Bandini arról tudósít, hogy a hagyomány szerint Moldvabányát a múltban majdnem kizárólag szászok lakták s a város több mint 1000 házat és 6000 lakost számlált.
Mindaz, amit a “Moldaviensis” Püspökségről tudunk, az Eubel által közölt öt irat tartalmára korlátozódik. Közülük a legrégibb a püspökség alapító bullája, amelyről feljebb szóltam. A többi négy a pápához írott kérelem.
Az első kérelmet Ryza János írta V. Mártonhoz, 1420. július 1-én.
Ringala, Jó Sándor vajda harmadik felesége, rokoni kapcsolatban állt vele, apai ágon harmadfokú rokona lévén, ami Eubel szerint abból derül ki, hogy Jó Sándor vajda első felesége, Margit, Ringala harmadfokú rokona volt.
A tiszta keresztény szívű Ringala, Moldva vajdaasszonya (ducissa) – írja Ryza János a pápának – összeházasodott a görögök és a hitetlenek rítusa szerint élő Sándor vajdával (ducem), mert ki akarta őt vonni tévelygéseiből. Így büntethetővé tette magát a kiközösítés ítéletével, mivel összeházasodott és együtt élt egy vele vér szerint harmadfokon rokon férfival. Mivel a vajdaasszony most elvesztette minden reményét arra, hogy férjét a tévelygések elhagyására bírja, a püspök arra kéri a pápát: engedje meg Ringalának, hogy teljes szigorúsággal kövesse a katolikus vallás előírásait, apostoli tekintélyével mondja ki az uralkodó és a vajdaasszony közötti válást, nyilvánítsa őket mindörökre elváltaknak, és hatalmazza fel a püspököt a kiközösítés büntetésének feloldására. A pápa jóváhagyta a kérést.
A püspök ezután, a Zsigmond római császárnak és Magyarország királyának alávetett Moldva (Walachiae) részeiről szólván, amelyeket a király katolikus hitre térített (?), azt mondja: ott van egy székesegyház, Moldaviensis névvel, amelyet az igaz hitben nova plantatio-kén emeltek ama vidék vagy egyházmegye számára, ahol sok görög [rítusú], hitetlen és különböző nyelven beszélő pogány lakos él. Sok templomot és parókiát alapítottak a hit hasznára, és ha leégtek, gyakran újra felépítették vagy újra fel fogják építeni azokat. Mivel azonban ezek a létesítmények – akár a püspök sőt maga a hit is – még gyengék és támogatásra szorulnak, kéri a pápát: hatalmazza fel őt kiváltságain túlmenő bűnbocsánat adására bizonyos mértékig. A pápa ezeket a kéréseket is jóváhagyta.
A püspök végül – megfeledkezve a zarándoktestvéreknek adott esküjéről, amelyet akkor tett, amikor a püspöki szék elnyerése érdekében támogatásukat kereste – azt kéri a pápától: intézkedjék V. Orbán pápa azon rendtartásának életbeléptetéséről, amellyel a szerzetesrendeknek megtiltja a szentségek kiszolgáltatását azokban az egyházmegyékben, ahol püspökök és parókusok vannak. A pápa ebbe is beleegyezett.
A XV. század elején lassan járt a posta; úgy látszik, a minoriták általános helynöksége csak a következő év nyarán kapta meg a pápa utasítását, az általános helynökség ügyvivőjének a Bányai János püspök által elnyert pápai parancsok elleni tiltakozó levele ugyanis 1421. július 3-án és 4-én kelt.
E folyamodvány elején elmondják a pápának, milyen ígéreteket és esküt tett a püspök, majd azzal vádolják őt, hogy miután beült a püspöki székbe, eldobta álarcát. Most olyan helyeken, ahol még vannak hitetlenek, azt kiabálja, hogy a minorita és prédikátor testvérek eretnekek, az általuk kiszolgáltatott keresztség nem igazi keresztség és azt újra fel kell venni, s így elcsüggeszti a szerzetesek által megtérítetteket és nagy botránkozást okoz mind a hitetlenek, mind a hívek körében. A püspök viselkedésének következtében sokan, akik a katolikus hitre tértek, most elhagyják hitüket és visszatérnek régi tévelygéseikhez. Mivel a [halicsi] oroszországi, moldvai és havaselvi katolikus progresszió kizárólag a szerzeteseknek köszönhető, arra kérik a pápát: engedje meg nekik, hogy tovább is élhessenek eddigi jogaikkal.
A pápa helyesen mérlegelte, hogy V. Orbán rendtartása csak normális egyházmegyei viszonyok között alkalmazható, nem pedig olyan országokban, ahol még szükség van a misszionáriusok szolgálataira, visszavonja a moldvabányai püspök kérelmének negyedik pontjára adott jóváhagyását, s a gneznói érseket megbízza, hogy felügyeljen intézkedéseinek tiszteletben tartására.
Az általános helynökség folyamodványának másik két pontja kevésbé érdekes számunkra, mivel azok az általános helynök kiváltságaira vonatkoznak.
Többet nem tudunk az első moldvabányai püspökről, mivel eddig még nem találtak rá vonatkozó más iratokat. A második moldvabányai püspök Csipszer Péter volt, amint maga is bizonyítja 1452. november 28-án írott második kérelmében. Tőle is két pápafolyamodványunk van.
Első kérelmében Péter rámutat, hogy a régen alapított, de csak rövid ideje felépült “Moldaviensis” egyháznak kevés jövedelme van, nem haladja meg az évi 70 forintot. A nép részben katolikusokból, részben szakadárokból áll. Kis jövedelme és az ilyen népnek szükséges folytonos gondoskodás miatt azt kéri, mentsék fel őt a kétévenként kötelező római látogatás alól. A pápa beleegyezik, azzal a feltétellel, hogy a felmentés addig legyen érvényben, amíg egyházmegyéjében tartózkodik. Ez azt bizonyítja, hogy a moldvabányai püspökök a szeretiek példáját követték.
Ugyanazon püspök 1452. november 28-i, második kérelméből kiderül, hogy a püspökök meg a minorita és domonkos szerzetesek közötti régi vita távolról sem csendesedett el, másrészt hogy a misszionáriusok tevékenysége ugyanolyan élénk volt, mint máskor.
Péter elmondja a pápának – a maga és a megboldogult Jó Sándor vajda által a görög rítusú szkizmatikusok számára újra alapított “Moldaviensis” egyház és Moldvavásár (civitas Moldaviensis) egész közössége nevében –, hogy némely prédikátor és minorita testvérek a plébániatemplomokban külön engedély nélkül szolgáltatják ki az összes egyházi szentséget, keresztelnek és gyermekeket bérmálnak, egyházi szabályokkal ellenkező házasságokat szentesítenek, áldozati kelyheket és más papi díszeket szentelnek fel, a Szentszék számára fenntartott különleges fölmentéseket adnak, válásokat mondanak ki, majd az elváltakat még [volt] házastársuk életében összeházasítják, az eukharisztika szentségét nyilvános ünnepségekre viszik, azt állítván, hogy nagyobb hatalmuk van erre, mint a helybeli parókusnak, felmentik a híveket a székesegyház és a plébániatemplomok köteles látogatása alól, utcanők társaságában járnak kocsmába, közhelyeken lerészegednek és ezzel veszélyes botrányokat okoznak; nyilvánosan ágyasokat tartanak, gyerekeik vannak tőlük, mintha csak törvényes házasság kötné össze őket, és még sok más rosszat cselekednek a szentegyház és a papi rend nagy szégyenére. És ha nem intézkednek idejekorán, ez a katedrális, amelynek eddig csak két püspöke volt, el fog veszni. Mostanra akkora szegénységre jutott, hogy alig tud eltartani egy püspököt egyetlen pappal. Ráadásul bizonyos Constantin Romanus, aki világi papnak és Lateráni Szent János kanonokjának adja ki magát, nyilvánosan prédikálja az eretnek tanokat és dicsőíti a csehek átkozott [huszita] eretnekségét, ebben az egyházmegyében pedig több más világi pap szakadár és eretnek, és naponta sokakat nyernek meg eretnekségüknek. Kéri a pápát, hogy a feljebb előterjesztettekre nézve tegye meg az általa jónak látott intézkedéseket. A pápa a kérésnek megfelelően határoz, és megbízást ad az esztergomi érseknek az ügy kivizsgálására és az általa alkalmasnak talált intézkedések megtételére.
Ez utóbbi iratból szerintem nyilvánvalóan kiderül, hogy a Moldvavásári Püspökségnek csak igen korlátozott területű egyházmegyéje lehetett, mert különben érthetetlen, miért volt oly csekély jövedelme. Ez az egyházmegye nem foglalhatta magában Románvásár, Bákó és Tatros vidékének nagyszámú magyarságát, talán még Szücsi, Szeretvásár, Kotnár és Herló sem tartozott hozzá. Egyébként meg kell állapítanunk, hogy a moldvabányai püspök egyetlen iratban sem támaszt igényt az egész Moldva fölötti fennhatóságra.
Valószínű tehát, hogy a két első moldvabányai püspök idején (1413-1452) Moldva három katolikus egyházmegyére volt felosztva: a Szeretvásári, Bákói és Moldvabányai Egyházmegyére. És úgy tűnik, e három püspöki székből csak egyet, a moldvabányait foglalta el ott székelő püspök. A Szeretvásári Egyházmegyének csak címzetes püspöke volt; székhelyi jelenlétének semmi nyoma nem maradt. A Bákói Egyházmegyének, amely pedig a legszámosabb katolikus közösséget foglalta magában, talán még címzetes püspöke sem volt, hanem a minoriták igazgatták.
Mivelhogy a moldvabányai püspök a “Moldaviensis” címet viselte, a dolog arra a vélekedésre indította a kérdéssel foglalkozó történészeket, hogy ez az egyházmegye egész Moldvát magában foglalta. E tévhithez hozzáadódott még az is, hogy – mivel a Szereti Püspökséget 1401-ben áthelyezték Bákóba – a moldvabányai és szereti püspököket, egyre-másra, mind bákóinak tekintették.
Nagyon is lehetséges viszont, hogy Iohannes Rosa, akit Schmidt a bákói püspökök sorában Iohannes dictus Serethensis után tesz, és aki az 1453-as pestis idején saját életét sem kímélő, minden erénnyel megáldott lelkipásztornak mutatkozott, nem más volt, mint az 1438 előtt a jelentősebb szeretvásári székbe áthelyezett első moldvabányai püspök: Ryza János. Ő többnyire Ilyvóban tartózkodott, ahol mint szentséges pap nagy hírnevet szerzett magának. E nézetünkben megerősít bennünket az a tény is, hogy Gergely ilyvói érsek egyik oklevelében mint “Joannes eppus Moldaviensis” ír alá.
Csipszer Péter utódjának Iorga azt az “episcopum moldaviensem” címmel említett Miklóst tartja, aki a Königsbergi Levéltárban őrzött Culmer Stadtbuch 1447. október 30-i bejegyzése szerint e napon Kulmban felszentelt egy oltárt. Mivel Csipszer Péter 1438-ban és 1457-ben is mint püspök ismeretes és mivel 1452. évi kérelmében világosan megmondja, hogy addig csak két moldvabányai püspök volt, az a Miklós, akiről a kulmi bejegyzés szól, nem lehetett Csipszer elődje, még kevésbé utódja 1447-ben.
Csipszer után a Minorita-rendbeli Ioannes Nemulem alias Keminer vel Keminetz következett, akit 1457. július 8-án neveztek ki és aki a következő napon kifizette a szokásos “servitium commune” 33 és 1/3 forintját, 100 forintra becsült jövedelmének egyharmadát. Eubel azonosnak véli a Schmidt névjegyzékén olvasható Joannes Simon Dawidicz személyével, és szerinte majd csak 1460-ban lett püspök, mert előzőleg a Minorita-rend lengyelországi és moldvai helynökségének prépostja volt. Van tőle egy iratunk, amely az erdélyi Hégen faluban, 1466. július 15-én kelt s amelyben magát a gyulafehérvári Miklós püspök suffraganeusának nevezi. Iorga véleménye szerint Ioannes de Nemulem kinevezése annak tulajdonítható, hogy Nagy István vajda trónraléptével 1457 tavaszától megváltozott Moldva politikai orientációja: a lengyelek már nem támogathattak ténylegesen moldvai püspököt, és következésképpen a püspökség visszatért a magyarokhoz.
Az 1472-ben elhunyt Ioannes Nemulem utódja Petrus de Insula [Szigeti v. Keresztényszigeti Péter] kánonjogi baccalaureatus lett. Ő már régebb óta élhetett Moldvában, mert 1476-ban Nagy István vajda a pápához küldi követként bizonyos “capitaneum Ianuensis”-szel együtt. Általuk a vajda azt kéri, hogy Pétert nevezzék ki “Moldaviensis” püspökké; a kinevezés meg is történt késedelem nélkül. Pétert 1476. március 29-én szentelte fel Benedek mütilénei érsek, március 31-én megerősítették és felmentették az annata fizetése alól.Április 3-án a pápa levélben tudatja István vajdával az általa ajánlott személy püspöki felszentelését, ugyanazon hónap 9-én pedig “jubileumi bűnbocsánatot hirdettek” mindazoknak, akik bizonyos követelmények szerint fognak imádkozni Moldvabánya városának (civitas Moldaviensis) nagytemplomában.
1477. január 13-án, amikor a pápa újra bűnbocsánat adást engedélyez István vajdának törökellenes harcához, szó esik a nyeszterfehérvári püspökről és a város székesegyházáról. Mivel Nyeszterfehérvár akkoriban még Moldvához tartozott, Iorga az említésben annak bizonyítékát látja, hogy Péter püspök – nem érezvén jól magát a tíz évvel azelőtt leégett Moldvabánya magyar és szász lakosai között – Nyeszterfehérvárra költözött, ahol népes genovai kolónia élt. Ez a Péter az erdélyi Váldhidon volt parókus, és 1477. január 13-án “Moldaviensis” püspöknek és az erdélyi Fehérvár Egyháza suffrageneusának írja magát. 1479-ben pedig IV. Sixtus pápa feloldozó megbízatást ad a “Moldaviensis” püspökkel [egyházmegyéjével] szomszédos tartományra.
Szigeti Péter után Zagradinai Batcha Tamás személyében megint magyart és domonkost neveznek ki 1479. szeptember 20-án “Moldaviensis” püspöknek, és a következő év október 28-án, Rómában szentelik fel. Két nappal később kötelezi magát a “servitium commune” befizetésére. Ez a püspök Erdélyben látott el püspöki feladatokat, de látogatta egyházmegyéjét, sőt halálát is ott lelte, egy ilyen látogatás alkalmával, amikor a Németvásár melletti Orleşti (?) faluban rablók megölték.
Vatikáni források szerint Michael Marinoski az utolsó moldvabányai püspök, 1510-ben. Ez a püspökség tehát egy évszázadig állhatott fenn. És ha egyházmegyéje kezdettől fogva kicsi is volt, a püspök 1467-ig, Moldvabánya leégéséig, szerény, de nyugodt életet élhetett a kompakt magyar és szász lakosságú városban. A tűzvész után viszont – úgy látszik – a várost már nem építették újjá; a lakosság zöme szétszóródott, és a megyéspüspök székhelye a tűzvész után rom maradt. A püspök, mivel nem volt mit keresnie ott, Erdélyben és időlegesen talán Nyeszterfehérváron keresett megélhetést.
Az Erdélyben korán elterjedt huszita tanok hívei közül, akikre kegyetlen üldöztetés szakadt, ezrek menekültek át a Havasokon innenre, és sikerült nekik megnyerni hitüknek a román országok magyar és szász katolikus lakosságát. Ezek majd később, a XVI. században tértek vissza a katolicizmushoz, amikor a minoriták buzgalma sikerrel járt és tömegesen tértek meg a Római Egyház kebelébe. Nem lehet, tehát, csodálkozni azon, hogy a moldvabányai püspökök életfeltételei olyan szűkösek voltak a XV. század második felében.
X
A harmadik Milkói Püspökségről
1438-ban a Milcoviensis címet viselő, de Magyarországon élő püspökök új sora kezdődik. Benkő a Milkói Püspökség helyreállítását Zsigmond német-római császárnak és Magyarország királyának tulajdonítja, hozzátéve, hogy ezt kevéssel halála (1437. december 9.) előtt valósította meg.
E sorozat első püspökét Gergelynek hívják, és először 1438. évi iratok említik. Benkő megjegyzi, hogy az újonnan visszaállított püspökségnek kezdettől fogva szerencsétlen sorsa volt. Hogy megbosszulja Hunyaditól elszenvedett 1441-es nándorfehérvári vereségét, Murád szultán a következő év tavaszán Mezid béget nagy sereggel – Havaselvén keresztül – Erdély megtámadására küldte. Mezid bég átkelt a Dunán, teljesen végigpusztította Havaselvét, majd behatolt Erdély szívébe, ahol Hunyadi csak nagy nehézségek árán tudta legyőzni.
Havaselve végigdúlása folyamán a milkói székesegyházat ismét földig rombolták.
A dolog való voltával szemben semmilyen kétséget nem támaszthatunk, mivel II. Mihály milkói püspök 1518. évi iratában – melyről később még szólunk és amely iratban éppen a templom helyreállításáról esik szó – világosan kimondja, hogy a milkói székesegyházat nemrégiben (dudum) földig rombolta a pogányok dühe. És ugyanezt mondja II. Gyula [? = X. Leó] pápa is egy következő évi bullájában. Elég erős bizonyítékok szólnak, tehát, Benkő állítása mellett, hogy a Milkói Püspökséget Zsigmond császár állította helyre és ez a helyreállítás nem maradt pusztán elvi síkon. Benkő ezután, Pray nyomán, az 1437 utáni milkói püspökök következő névjegyzékét adja, kiegészítve megállapítható működési évükkel és viselt címükkel:
Gregorius, Milcovensis, az esztergomi érsek suffraganeusa és helynöke;
Ioannes, 1466;
Ladislaus de Ondola, egyben Praepositus Mislensis, 1469;
I. Mihály, esztergomi helynök, suffrageneus Thurem, 1471, 1473, 1475, 1481, 1484;
Ilsvai Pál, 1504;
II. László, 1510;
Demeter, 1511;
II. Mihály, 1519.
Benkő siet megjegyezni, hogy az említett püspökök zöme, ha nem mindegyik, az akkori körülmények miatt székhelyétől távol, megyéspüspöki joghatóságuk gyakorlása és püspöki bevételek nélkül élt. Ez alól csak a legutolsó püspök, II. Mihály kivétel, aki megpróbálta helyreállítani a lerombolt székhelyet.
Teljes bizonysággal vonhatjuk le azt a következtetést, hogy a felsorolt püspökök egyike sem járt a Havasok innenső oldalán, ahol egyházmegyéjükben, Munténia keleti és Moldova alsó részén vajmi kevés katolikus élt.
Demeter püspök idején Bakócz Tamás, az energikus, ambíciózus és nagy hatalmú esztergomi érsek kieszközölt II. Gyula pápától néhány bullát, amelyekkel a milkói püspökök régi jogait teljesen visszaállították, de az Esztergomi Érsekség alá rendelték.
Valószínűleg e főpap biztatása nyomán tett II. Mihály püspök elszánt kísérletet nemcsak a milkói és kun püspökök által országainkban gyakorolt jogok teljességének visszaszerzésére, hanem azoknak egész Moldvára való kiterjesztésére is. Elszántsága azonban csak szándékban és szavakban nyilvánult, mivel nem mert személyesen eljönni a visszakövetelt egyházmegyébe, hogy összehívja azon egyházak zsinatát, amelyek állítása szerint egyházmegyéjéhez tartoznak, hanem beérte néhány meghívólevéllel, ezen 1518. február 18-án Nagyszebenből kelt leveleket azonban a püspök meghatalmazottja mutatta be a közjegyzőnek, ő pedig minden bizonnyal ott maradt felbujtója és védnöke mellett, Esztergomban.
A meghívólevélben Mihály püspök a Milkói Egyház, Moldvaország (Regni Moldaviensis) székesegyháza püspökének nevezi magát. A levelet az említett Milkói Egyházmegyéhez tartozó Milkói, Varancsi, Moldvabányai (Moldvabanensi), Besztercei, Szebeni, [Szász] Kézdi, Cozdi [Kőhalmi], Gyergyói, Sepsi, Kézdivásárhelyi, Mykiei, Orbai, Szeretvásári, Kiliai (Kylyerensi) és Nyeszterfehérvári (Nesteralbensi) főesperességek és dékánátusok főespereseinek, dékánjainak és plébánosainak címezte. Azt írja benne: a címzettek kötelessége intézkedéseket foganatosítani Moldvaország székesegyházának, a pogányok dühétől földig rombolt milkói egyház helyreállítása és az egyházmegye korábbi állapotának visszaállítása érdekében. Az erre irányuló végzés feletti tanácskozás végett hatvan napon belüli megjelenésre szólít fel mindenkit, a Húsvét utáni második vasárnapra, a tatrosvásári plébániatemplomba, amely legközelebb esik Moldvaország lerombolt székesegyházához, a milkói egyházhoz, és kiközösítéssel fenyegeti meg a távolmaradókat. Amint látható, Mihály püspök egész Moldvát egyházkormányzata alá akarta vonni, és bár semminemű jogalapja nem volt hozzá, a milkói egyházat egész Moldva székesegyházává nyilvánította. Levelében egész sor dékánátust és főesperességet sorol fel; közülük némelyek kétségtelenül országunkra vonatkoznak. A Varanczensis dékánátus Vrancea, a Moldvabanensis Moldvabánya, a Sirethensis Szeret(vásár), a Kylyerensis Kilia, a Nesteralbensis Nyeszterfehérvár dékánátusa. Csakhogy a fent említett helyek katolikus parókiáit – tudomásunk szerint – kétségtelenül sohasem egyesítették dékánátusokba, meg aztán kissé abban is kételkedem, hogy Varancs úgynevezett dékánátusában meg a török által elfoglalt Kiliáéban fennállott volna akár egyetlen katolikus parókia is.
A meghívó, magától értetődik, holt betű maradt, összejövetel nyomát legalábbis nem találjuk. Egy következő évben [1519-ben] kelt pápai levél megparancsolja azon erdélyi dékánátusoknak, amelyek korábban a hitetlenek részein fennálló Milkói Püspökséghez tartoztak, amelynek székesegyházát a pogányok nemrég lerombolták, hogy ismerjék el főpásztoruknak a kinevezett milkói püspököt és kiközösítés terhe alatt az őt megillető módon engedelmeskedjenek neki. E levélben azonban a pápa egyetlen szót sem ejt a milkói püspök moldvai hatalmáról. Az ez irányú kísérletet nem újították fel, talán amiatt hogy a mohácsi csata (1525) [!] után a Magyar Királyság megszűnt.
XI
Következtetés
A moldvai katolikus püspökség története az itt közelebb tárgyalt kortól már könnyen nyomon követhető a mai napig. A katolikusok lélekszámát borzasztóan lecsökkentette az ortodox hitre térés vagy a reformáció hitelveinek befogadása. Hogy a katolikus hit nem tűnt el teljesen, az nagyrészt ama néhány minorita misszionárius buzgóságának köszönhető, akiknek a bákói katolikus monostor volt a központja.
A XVI. század végén ellenhatás következett: a minoritáknak sikerült visszatéríteniük a moldvai magyarságot a Római Egyház kebelébe, 1590-ben pedig Bernardino Quirinit kinevezték bákói püspöknek. A második Bákói Püspökség 1818-ig állt fenn, a Bacoviensis címet viselő utolsó püspök, Bonaventura Berardi haláláig.
A moldvai katolikusok lelki gondozását ettől fogva egészen 1894-ig egyes “apostoli vizitator”-ok látták el, akik in partibus infidelium püspök címet viseltek és mindannyian a Minorita-rendhez tartoztak. 1894-ben megalapították a Jászvásári Püspökséget, ennek első püspöke Dominique Jaquet lett, aki maga is minorita.
*
Sokszor hallottam mondogatni, hogy a moldvai katolikus püspökség régente Magyarország prímásától (Esztergom) vagy a lengyelországi prímástól (Gnezno) függött.
Mindabból azonban, amit feljebb láttunk, kitűnik, hogy:
A Moldvabányai Püspökséget már alapító bullája az ilyvói (lembergi) érsek függőségébe helyezi;
A milkói és a “Moldaviensis” címet viselő, de egyházmegye nélküli püspökök hol a gyulafehérvári püspöktől, hol az esztergomi érsektől függöttek.
Ezeket olyan magyar főpapoknak kell tekintenünk, akiket hiúságuk kielégítésére ékesítettek “in partibus infidelium” [püspök] címmel.
A kun püspökök közül egyedül Theodorik függött, amint megállapítottuk, közvetlenül a pápától; ugyanilyen helyzetben voltak a Szeretvásári Püspökség és a Bernardino Quirinivel kezdődő második Bákói Püspökség püspökei is.
Ilyvóhoz valóban tartozott moldvai katolikus püspökség, de a legkisebbik. Bár a magyarok az ország katolikus lakosságának mindig a legnagyobb részét alkották, mégsem gyakorolt soha és nem állt jogában – időlegesen sem – lelki fennhatóságot gyakorolni Moldvában sem Esztergomnak, sem valamely más magyar főpapi széknek.
Fordította
Bolla Loránd
V. András János

DESPRE UNGURI ŞI EPISCOPIILE CATOLICE 
DIN MOLDOVA DE RADU ROSETTI.
Şedinţa dela 2 Aprilie 1905.
I
Despre populaţiunea ungurească din Moldova
Populaţiunea ungurească stabilă din Moldova care se bucură de drepturile cetăţeneşti numără 50-60.000 suflete. Această pupulaţiune, care este întreagă de religiune catolică, se desparte în două grupuri bine deosebite: în Ciangăi şi în Secui. Ciangăii sunt aşeazaţi mai cu samă în valea Siretiului, pe dealurile din stânga acestui râu, în extremitatea de jos a văii Bistriţei şi în partea din jos de Tupilaţi a văii Moldovei. Ei sunt concentraţi în judeţele Roman şi Bacău afară de câteva sate răsleţe: unul la Putna, două la Tecuciu, două la Vasluiu, două la Fălciu şi două la Iaşi, ai căror locuitori au fost aduşi din centrurile ungureşti de pe Siretiu. Locuitorii acestor sate răsleţe nu mai ştiu de loc ungureşte şi vorbesc numai româneşte. Ciangăii din valea Siretiului vorbesc cu toţii ungureşte, iar parte din femeile lor nu ştiu româneşte de loc.
Caracteristica Ciangăilor este că ei nu pot pronunţa sonurile ce şi ş, nici când vorbesc ungureşte. Ei nu pot zice: şarpe, şarampoiu, şopârlă, peşte, şipot, ciaun, cias, cioară, cercevea, ci ei zic: sarpe, sarampoiu, sopârlă, peste, sipot, siaun, sias, sioară, serseve. Ciangăii sunt, în cea mai mare parte, oameni cuprinşi şi harnici: în satele lor se află mulţi gospodari cu capitaluri relativ însemnate. Sunt iuţi la mânie, dârji, nesupuşi, aplecaţi către beţie şi către crimele de violenţă. Cercetarea documentelor moşiilor, pe care sunt aşezate satele de Ciangăi, arată că acele sate au existat din veci sau că au fost alcătuite prin colonii de Ciangăi, aduse din satele care existau la începuturile Statului moldovenesc.
Precum vom vedea mai departe, dintr-o bulă papală din anul 1439 rezultă că, la 1391, papa Bonifaciu IX a fost silit să înfiinţeze, pe lângă Episcopia catolică dela Siretiu, întemeiată 1371, alta la Bacău, din cauza marei mulţimi a catolicilor în Moldova şi a împrăştierii lor neîndemânatice. Este vederat că tocmai pentru a obvia acestei înprăştieri neîndemânatice, s-a ales atunci Bacăul ca scaun al nouăi Episcopii. Şi astăzi Bacăul este la mijlocul locurilor pe care sunt aşezaţi Ciangării. Iată o puternică dovadă despre vechimea lor, căci este absolut cert că, de atunci până astăzi, ei au rămas nestrămutaţi pe acele locuri.
Toponimia localităţilor locuite de Ciangăi este, cu puţine excepţiuni, română, ceea ce dovedeşte că, la început, Ciangăii au fost aduşi pe aceste locuri peste o populaţiune română, care le ocupa mai înainte.
Secuii bucurându-se de cetăţenia română locuesc în partea muntoasă a judeţului Bacău şi mai cu dosebire în cuprinsul vechiului ţinut al Trotuşului. Principalele lor aşezări sunt în comunele: Solonţi, Moineşti, Băhnăşeni, Brusturoasa, Dărmăneşti, Dofteana, Grozeşti, Bogdăneşti, Slănic, Târgul-Ocnei, Târgul-Trotuşului, Oneşti, Berzunţi, Târgul-Valea-Rea, Sănduleni, Teţcani, Nadişa, Bogdana şi Căiuţul.
Aceşti Secui vorbesc mai toţi româneşte deşi cu un accent propriu Ungurilor în deobşte, şi rostesc sonurile ci şi ş fără nici o greutate, ca şi noi.
Ei sunt în deobşte săraci; beau mai mult decât Românii, dar sunt mai harnici. Se deosebesc de Ciangăi prin faptul că sunt foarte blânzi şi supuşi.
Din cercetarea documentelor moşiilor pe care sunt aşezaţi, rezultă că aceşti Unguri, afară de o parte din acei din Târgul-Trotuşului, au fost aduşi în ţară la epoci relativ recente şi niciodată mai depărtate decât începutul veacului XVII.
Această împrejurare contrastează cu faptul că, în toponimia acelei părţi a judeţului Bacău care corespunde cu cuprinsul vechiului ţinut al Trotuşului, se găsesc o mulţime de numiri ungureşti.
Pe când numirile intrebuinţate de ţăranii Români din judeţele Suceava şi Neamţul pentru a desemna munţii care alcătuesc hotarul dintre Moldova şi Ungaria sunt aproape excluziv româneţti, numirile munţilor dela hotar, în judeţul Bacău, sunt aproape excluziv ungureşti. Iată, mai întâiu, numirile româneşti ale munţilor de pe hotarul judeţelor Suceava şi Neamţul, puse faţă în faţă cu cele oficiale ungureşti: 
Numiri româneşti	Numiri ungureşti	
Pietrile-Roşii	Veres-kö	
Cerebic	Csere-bükk	
Căliman	Kelemen	
Buciniş	Bucsinis	
Drăgoiasa	Dragojoasza	
Prislopul	Prizlop	
Ţibleş	Czibles	
Dealul-Verde	Djalul-Verde	
Albiuţa	Albiucza	
Straja	Strazsa	
Prislopul	Prizlop	
Preluca-Ursului	Preluka-Urszuluj	
Piciorul-lui-Sfârdea	Picsorul-luj-Sfirdea,	
Piatra-Roşie	Veres-kö	
Chicerul	Kicsere	
Făgeţelul	Fagseczelul [Fadseczelul]	
Ivănuş	Ivanos	
Floarea	Floarea	
Obcina-Cepchieşului	Csepkes	
Kerek-Havas	Kerek-Havas	
Toroglez	Torokljás	
Poiana-Crucii	Pojana-Krucsej	
Bâtca-de-Piatră	Bitka-de-Pjatra	
Dealul Fluturului	Meleg-Havas	
Curmătura-Lăzăroaei	Kurmătura-Lazaroj	
Tarcuţa	Tárkucza	
Afară de vreo patru, toate aceste numiri sunt româneşti; pentru multe din ele Ungurii nu au traduceri în limba lor şi întrebuinţează cuvintele româneşti.
Însă îndată ce ajungem la hotarul vechiului ţinut al Trotuşului, găsim aproape numai numiri ungureşti şi aceste numiri sunt întrebuinţate şi de Români care, pentru cele mai multe, nu posedă traduceri româneşti.
Numiri româneşti	Numiri ungureşti 	
Grinduş	Grindus	
Tarhaoş	Tárhavas	
Ciudomir	Csüdamer	
Aldamaş	Aldámás [Áldomás]	
Popoin	Pipö	
Apahaoş	Apa-Havas	
Cherebic	Kerek-Bükk	
Şolintar	Sólyom-tár	
Muieruş	Magyaros	
Obrejescul	Magyaros-Sorka	
Nemira-Mare	Nagy-Nemere	
Nemira-Mică	Kis-Nemere	
Micheş	Mikes	
Şandru-Mic	Kis-Sándor	
Şandru-Mare	Nagy-Sándor	
Cheşchieşul	Kecskes	
Brezoiul	Brezoiul	
Runcul-Alb	Runkul-Alb	
Haloş	Halas	
Clăbuc	Kálábucs	
De aicea spre Sud, în judeţul Putnei, numirile redevin, în mare majoritate, româneşti.
Dar asemenea numiri ungureşti nu se mărginesc la munţii de pe graniţă, ci găsim întreage întindere a fostului tinut al Trotuşului presărată cu numeroase numiri ungureşti, din care iată câteva în treacăt:
Munţii: Kiş-havaş, Şaroşa, Pilişca, Farcu-Mare, Farcu-Mic, Lapoşul, Chichilăul la Târgul-Ocnei, Caraclăul, Perchiul din faţa Oneştilor, Dealul-Poşorcanilor la hotarul ţinutului Putnei.
Pâraele: Asăul, Ciudomirul, Ciughieşul, Cuciurul, Sulţa, Solonţul, Jiroşul, Urmenişul, Caraclăul, Talamba, Căiuţul Mare şi Mic, Caşinul, Calasăul, Cotumba.
De observat este că râul cel mai de samă de pe acele locuri, râul dela care îşi luase numele întreg ţinutul, Trotuşul (în vechile documente Totruş), poartă un nume ce este corupţiunea numirii ungureşti Tátros [Tatros], care este echivalentă cu slavonul Bistriţa. Iar pâraele cele mai de samă: Oituzul, Tazlăul, Uzul, Caşinul, Asăul, poartă şi ele numiri vederat ungureşti.
Caracteristic este că în localităţi unde astăzi nu mai sunt Unguri de loc, cum spre exemplu în comuna Mânăstirea Caşinului, găsim, pe lângă apa Caşinului (Kászon), pâraele Calasăul, Haloşul-Mic şi Haloşul-Mare, munţii Calasăul, Haloşul-Mic şi Haloşul-Mare.
În comuna Căiuţul, colonia ungurească din Pralea a fost adusă la începutul veacului XIX, iar păraele Căiuţul-Mic şi Căiuţul-Mare (Köucz = Pietros) poartă aceste denumiri în documentele veacului XVII.
Aceasta toponimie, în mare parte ungară, nu poate fi atribuită decât faptului că localităţile în chestiune au primit numirile lor dela Unguri, şi că Românii, venind pe ele după Unguri, le-au găsit botezate ungureşte. Multe din vechile numiri ungureşti au fost, fără îndoială înlocuite prin altele româneşti, dar un număr destul de însemnat s-a păstrat până astăzi. Mi se pare mai mult decăt probabil că înainte de descălecare, ceea ce mai târziu s-a numit ţinutul Trotuşului era locuit, cel puţin în mare parte, de Unguri.
Această presupunere mai este întărită prin faptul că în două localităţi, la marginea de şes a ţinutului Trotuşului, descălecătorii satelor erau, după numele lor, Unguri. Documentele moşiei Rădeana ne arată că »acolo şedea« Miklouş Faur, care fără îndoială ara Ungur; iar acele ale complexului de moşii întrunite sub numire de Căiuţi ne arată că întâiul descălecător al hotarului dintre Căiuţul-Mic şi Căiuţul-Mare se numea Toma Poşorca sau Boşorca, nume fără îndoială unguresc, – în limba ungară poszorka sau boszorka înseamnă: strigoiu.
În mijlocul fostului ţinut al Trotuşului, în unghiul dintre Trotuş şi Tazlău, este moşia Muntele-lui Bucă (Bóko), care în mijlocul veacului XV a fost vândută de Ivaşcu Ungureanul, lui Ianoş Izvereţul şi soţiei sale, fetei Furăului.
Documentele primilor Domni ne arată, de altmintrelea, că o mulţime din boierii alcătuind sfatul lor sau din stăpânii satelor purtau nume hotărît ungureşti.
Vedem deci din cele de mai sus că, la alcătuirea Statului moldovenesc se găsea după toate probabilităţile, o numeroasă populaţie ungurească stabilită parte în valea Siretiului şi parte în valea Trotşului. Această populaţie, pe lângă ţărani, cuprindea şi oameni de samă: kneji şi juzi ai satelor cari nu au întârziat să se ralieze cu totul la Voevozii Moldovei. Amestecându-se cu knejii şi juzii români, boierii unguri s-au asimilat cu totul în mai puţin de un veac.
De unde vine deosebirea de graiu şi de caracter între Ciangăi şi Secui? Aceasta este o întrebare care s-ar cuveni să fie deslegată de filologii unguri.
Totuş cred că următoarea presupunere nu este lipsită de temeiu: Înainte şi îndată după descălecare, Ungurii de pe Siretiu, de origine Secui, şi acei de pe Trotuş, de aceeaş origine, vorbeau aceeaş limbă care se asemăna cu aceea ce o vorbesc astăzi Ciangăii. Acei de pe Trotuş, mai puţini la număr, mai răşchiraţi, mai răsleţiţi unii de alţii în mijlocul munţilor, s-au pierdut, s-au topit în mulţimea Românilor şi au dispărut. Acei de pe Siretiu, mai numeroşi, alcătuind masse mai compacte, mai în contact unii cu alţii, deoarece locuiau pe loc deschis, şi-au păstrat până astăzi legea şi graiul. Fiind cu totul izolaţi de congenerii lor din Ungaria, graiul lor s-a cristalizat şi a păstrat particularităţile pe care le avea acum şase sau şapte sute de ani. Iar limba vorbită de Secuii din Ungaria, modificându-se cu vremea, Secuii veniţi să se aşeze în veacurile din urmă în fostul ţinut al Trotuşului, fiind necontenit în contact cu fraţii lor de peste hotar, vorbesc noua limbă vorbită astăzi de Secui, care nu mai prezintă particularităţile celei vechi, păstrată de Ciangăi. Însă repet că fac numai o presupunere şi că chestiunea poate fi rezolvată cu succes numai de un cunoscător al transformărilor limbii şi al dialector [= dialectelor] ungare.
Când şi cum fost-au aduşi Ciangăii în Moldova este o întrebare, la care mă voiu încerca să răspund în capitolul V al acestei lucrări.
II
Despre întăia Episcopie a Milcovului
Scrisoarea Episcopului Laurenţiu al Milcovului către Decanatele secueşti, scrisoare purtând data anului 1096, ar consitui o dovadă neîndoielnică despre existenţa unei Episcopii catolice cuprizând, în mod mai mult sau mai puţin efectiv, părţi din Moldova-de-jos şi din Ţara-Românească dela răsărit, dacă autenticitatea acelei scrisori n-ar fi, cu drept cuvânt, pusă la îndoială.
Această scrisoare afost publicată pentru întâia oară de Benkő, în 1781, după o copie, făcută în 1594, de pe altă copie ce ar fi fost scoasă în anul 1408 dintr-o condică a Decanatului dela Szepviz, ruptă şi prezentând multe lipsuri.
Data acestui document este cu bună samă greşit copiată sau falsificată, el nu a putut să fie scris în anul 1096 pentru următoarele temeiuri:
Ungaria nu a luat parte la întâia cruciată; regele Coloman I, departe de a favoriza această întreprindere, a văzut-o dela început cu ochi răi. Primele cete de cruciaţi comiţând excese, Coloman i-a pedepsit în chip sângeros. Iar Godefroid de Bouillon obţinu pentru armata sa învoire să treacă prin Ungaria, numai după ce dădu ostatici şi jură pe cruce că va împiedeca orice exces.
Apoi numirea de “Septem Castris” dată Transilvaniei în document dovedeşte că, în orice caz, nu ar putea fi anterior mijlocului veacului următor, căci denumirea în chestiune este posterioară stabilirii coloniilor saxone în Transilvania.
Engel, din cauza stilului acestui act, crede că datează din 1518, iar Szabó, şi după dânsul N. Densuşianu, cred că este scris în 1395, puţin înainte de bătălia dela Nicopole.
Aceste două de peurmă mi se par şi ele cu desăvârşire greşite, căci nici la 1396 nici la 1518 nu s-au mai predicat cruciate pentru a scoate locurile sfinte din mâna necredincioşilor. Atât la 1396 cât şi la 1518 primejdia turcească era la uşile Secuilor, un apel la arme în contra necredincioşilor putea să aibă răsunet în inimile lor numai dacă-i chema să-şi apere vetrele împotriva Turcilor. Cruciata din 1396 era îndreptată împotriva acestora: cavalerii din apus veneau mai cu samă spre a da Craiului Ungariei ajutor împotriva cumplitului Baiazid.
Alţii pretind că documentul este apocrif şi fabricat de însuş Benkő sau de vreunul din Episcopii Milcovului dela începutul veacului XVI.
Lipsindu-mi elementele necesare, nu mă voiu pronunţa nici pentru nici împotriva autenticităţii acestui act. Mă voiu mărgini să observ că, dacă el este autentic, atunci fără îndoială a fost scris în anul 1196, la începutul căruia Regele Bela III al Ungariei făcea într-adevăr pregătiri mari spre a pleca cu oaste în Palestina. În ceasul morţii sale, care se întâmplă la 23 Aprilie al acelui an, el lăsă moştenitorului său Andrei îndatorirea să-i împlinească jurământul, încredinţându-i toate mijloacele strânse în scopul acestei întreprinderi.
De altmintrelea această cruciată, amânată după urcarea pe tron a Regelui Andrei II, spre a fi adusă la îndeplinire în anul 1217, a fost singura predicată în Ungaria cu consimţimântul Regelui pentru liberarea Sfintelor Locuri.
O dovadă indirectă, dar nebănuită, despre supunerea scaunelor secuieşti, în cursul veacului XII, unei episcopii necunoscute nouă şi care ar fi putut să poarte numele de: “Milkoviensis” ne-o dă scrisoarea lui Teodoric, primul Episcop al Cumanilor, în 1228, îndată după înfiinţarea acelei nouă Episcopii, către Decanatele secuieşti din Transilvania.
Din cuprinsul acelei scrisori se vede că Secuii, ale căror scaune sau ţinuturi făceau parte din Eparhia noului Episcop, erau nemulţumiţi din cauză că numele Eparhiei căreiai ei erau supuşi fusese schimbat. Din textul actului reiese în chip neîndoielnic, nu că scaunele secueşti au fost deslipite dela altă Eparhie spre a fi alipite către a Cumanilor, ci că numele Eparhiei din care făceau parte până atunci fusese schimbat. Dar ştim cu siguranţă că nici Episcopia transilvană dela Alba, singura dela care ar fi putut să atârne scaunele secueşti, nici altă Episcopie din Ungaria nu şi-a schimbat numele în anii 1227-8.
Este deci mai mult decât probabil că, în cursul veacului XII, să fi existat, în colţul sud-ostic [sud-estic] al Transilvaniei, un Episcop a cărui Eparhie efectivă să fi cuprins ţinuturile secueşti şi care, pentru scopuri de propagandă uşor de înţeles, să fi luat numele de »Episcop al Milcovului«. Justificarea acestui titlu trebue căutată în faptul că sub autoritatea lui spirituală se aflau, peste munţi, câteva aşezări de Secui emigraţi din Transilvania, presăraţi poate cu puţini Nemţi, tot atât de puţini Români care părăsise ortodoxismul, şi un număr oareşcare de Cumani convertiţi la catolicism. Principala aşezare de acest fel cu o biserică mai mare, se va fi găsit pe malul Milcovului, îndemnând astfel pe Episcop să ia titlul pompos de »Milkoviensis«.
O Eparhie catolică efectivă în Moldova, înainte de stabilirea stăpânirii ungare şi a trecerii la catolicism a unui număr însemnat de Cumani, cu greu ar fi putut să aibă fiinţă. Dar una sau mai multe colonii catolice pe Milcov sau în vecinătatea lui au putut prea bine să existe, iar Episcopul »Milkoviensis« stătea probabil obişnuit printre Secuii din Transilvania, vizitănd pe poporenii săi de dincoace de munţi numai din când în când.
Benkő presupune că reşedinţa Episcopiei Milcovului ar fi fost pustiită pe la 1196-1198 de către Cumani şi Români, ceeace ar fi pus capăt fiinţei acelei Episcopii.
În orice caz ea nu putea să mai existe în anul 1222, când Regele Andrei dârui cavalerilor Ospitatului Sfintei Marii dela Ierusalim tocmai acea parte de peste »munţii zăpezilor«, în mijlocul căreia cade Milcovul.
III
[...]
IV
Despre Episcopia Cumanilor
Documentele papale şi ungare din veacul XII dau numele de Cumania întregii ţeri situate la Miază-zi şi la Răsărit de Carpaţi, iar autorii contemporani ne arată că stăpânirea Cumanilor se întendea din stepele de peste Nipru până în Banatul Severinului. Dar Cumanii, fiind un popor nomad şi păstor, nu puteau să ocupe în chip efectiv, pentru trebuinţa lor, decât locurile deschise, acelea în cari turmele şi hergheliile lor de cai, mai cu samă, puteau să găsească o hrană îndestulătoare: asemenea locuri erau stepele de pe Nipru şi Nistru, partea de Miază-zi a Basarabiei, părţile deschise din Nordul Moldovei, partea din jos a şesului Siretiului şi întregul şes al Ţerii-Româneşti, dincoace şi dincolo de Olt.
În regiunile de dealuri ale Olteniei, Munteniei, Moldovei şi Basarabiei, ei nu aveau ce căuta: turmele şi hergheliile lor ar fi pierit de foame şi ar fi fost decimate de fiare. Aceste regiuni deluroase erau locuite, atât în Oltenia cât şi în Muntenia, în Moldova ca şi în Basarabia şi Bucovina, de Români, a căror prezenţă în stăpânirea Cumanilor este dovedită atât de scriitorii bizantini, contemporani şi chiar anteriori începutului veacului XIII, căt şi de actele regale ungureşti şi de bulele pontificale. Mai mult chiar: Românii se întindeau până le obârşiile Nistrului şi ale Niprului, unde aveau fiinţă knezatele bolochovene, a căror existenţă sau românism este mai presus de orice îndoială.
Românii din aceste ţeri erau fără îndoială supuşi Cumanilor. Voevozii şi knejii lor plăteau bir Crailor cumani (de cari erau mai mulţi) şi vor fi avut să răbde multe, grele şi crude neajunsuri dela acei păgâni. Aşezarea în mijlocul lor a unei puteri creştine, în stare să le ocrotească averea şi cinstea femeilor şi să mărginească pe Cumani în hotare stătătoare, nu putea decât să le fie bine venită. Departe de a se opune Cavelerior, acei Români, cari trăiau în cuprinsul donaţiunii a doua a lui Andrei, le-au dat fără îndoială ajutorul cel mai desăvârşit şi au contribuit la izbânzile lor.
După izgonirea Cavalerilor din Bârsa şi din părţile de peste munţi, urmară imigrări de Secui şi de Nemţi în acele părţi, precum şi convertirile de Cumani.
Scaunul arhiepiscopal dela Strigon (Gran, Esztergom) era ocupat la 1227 de Flamandul Robert, născut în diocesa dela Liège, în Belgia, şi impus Regelui Andrei ca [Arhi-]Episcop al Granului de către Honoriu III. El se folosi de izbânzile Cavalerilor spre a trimite peste Carpaţi predicatori din ordinul de curănd înfiinţat de către sfântul Dominic de Guzman şi aprobat de Papa în 1216.
Succesele acestor misionari fură atât de mari, încât fiul unui Principe cuman veni la arhiepiscopul Robert şi îi ceru să-l boteze împreună cu doi-sprezece notabili veniţi cu el. Neofitul mai încredinţă pe arhiepiscop că dacă el, Arhiepiscopul, vine în persoană peste munţi la un loc anumit, tatăl său, Bortz, îl va aştepta în acel loc împreună cu două mii de oameni ce cu toţii sunt gata să primească botezul.
Arhiepiscopul, care luase crucea spre a merge să ia parte la liberarea Locurilor Sfinte, ceru îndată Papei să-l deslege de jurământul făcut pentru a-i permite să lucreze la creştinarea Cumanilor.
Papa nu numai în deslegă de jurământul făcut, dar îl numi Legat Apostolic în Cumania şi în ţara megieşită, Brodnic, cu putere să numească şi Episcopi în acele ţări.
Arhiepiscopul plecă în Cumania, unde izbuti să boteze o mare mulţime de păgâni (1227). Dintr-o scrisoare de felicitare adresată în anul următor, 1228, de către Papa Honoriu lui Bela, moştenitorul Coroanei ungare şi asociat Crăiei în calitate de »Rex junior«, reiese că Arhiepiscopul a fost însoţit, în călătoria lui peste munţi, de acel Principe şi, fără îndoială, de o puternică escortă militară.
Arhiepiscopul Robert, văzând mulţimea convertirilor şi într-un scop de propagandă firesc, făcu uz de puterile ce-i hărăzise Papa, numind Episcop al Cumanilor pe Teodoric, care fusese timp de cinci ani Priorul ordinului Dominicanilor în Ungaria şi luase fără îndoială o parte însemnată la convertirile obţinute de Arhiepiscop.
Din pastorala adresată de noul Episcop, în anul 1228, decanilor scaunelor Secueşti, rezultă în chip vederat că acele scaune făceau parte din Eparhia noului Episcop. Ea mai alcătueşte, precum am văzut mai sus, o puternică dovadă despre fiinţa, în veacul XII, a unei Eparhii din care făceau parte scaunele secueşti, Eparhie ce poate foarte bine să fi fost prima Episcopie a Milcovului.
La începutul celui al doilea an al Pontificatului său, Papa Grigore IX primeşte un raport dela Arhiepiscopul Robert prin care acesta îi comunică că înfiinţarea Episcopiei şi conversiunile din ce în ce mai numeroase ale Cumanilor avuse drept urmare o întreagă schimbare în traiul acelui popor. Ei, care până atunci fusese[ră] nomazi şi locuiau în corturi de pâslă, începuse a clădi oraşe (villas) [civitates] case în cari să locuască şi biserici. Arhiepiscopul ceru Papei putere să promită credincioşilor care ar merge ei înşişi în ţara Cumanilor sau ar trimite ajutoare pentru clădire de locuinţe şi de biserici, sau ar veni să apere pe Cumanii catolici împotriva necredincioşilor, indulgenţe până la doi ani.
Prin bula sa din 12 Aprilie 1229, Papa încuviinţa toate cererile Arhiepiscopului Robert, îi dădu puterile cerute şi recunoscu serviciile aduse de el cauzei creştine.
O nouă bulă din toamna anului 1229 lărgeşte drepturile Episcopului Cumanilor în ce priveşte hărăzirea de indulgenţe şi-l încunoştinţează că, după rugămintea ce i-a făcut, îl scoate de sub orice atârnare, afară de a Sfântului Scaun dela care va atârna direct.
Câteva zile mai târziu, Papa dă altă bulă prin care arată Cumanilor convertiţi că îi ia sub ocrotirea Sfântului Scaun cu toate bunurile şi toate pământurile lor, confirmându-le liniştita stăpânire a pământurilor lor precum şi privilegiile şi libertăţile ce le fusese hărăzite de Regele Andrei al Ungariei cu consimţimântul fiului sâu, Bela, prin scrisori investite cu pecetea de aur.
Prin altă bulă, din anul 1231, acelaş Papă numeşte pe Arhiepiscopul Robert al Strigonului, din cauza marei treceri de care se bucură pe acele locuri, Legat Apostolic în ţara Cumanilor şi în a Brodnicilor, cu drept să predice, să boteze, să clădească biserici, să hirotonească preoţi şi chiar să puie Episcopi.
Nu ar trebui să se conchidă din acest act că printr-însul Papa supunea din nou pe Teodoric Scaunului Arhiepiscopal din Gran. Arhiepiscopul lucra peste munţi, nu ca Arhiepiscop de Gran, ci ca Legat al Papei.
Se vede că acest zelos prelat petrecea o mare parte din timpul său dincoace de munţi. În 1234 Papa dă o bulă prin care întăreşte, în urma cererii Episcopului Cumanilor, stabilirea hotarelor acelei Eparhii, făcută de Arhiepiscopul Robert al Granului, precum şi dispoziţiunile luate de el în privinţa administraţiunii bisericii acelei provincii.
Ce păcat că nu cunoaştem textul acelei hotărnicii!
Arhiepiscopul era ajutat în lucrările lui de convertire de doi misionari dominicani: Paul Ungurul şi Hyacint Odrovansius, despre silinţile cărora Papa face un mare elogiu lui Bela.
Episcopul Iacob de Palestrina aflîndu-se în Ungaria, în calitate de Legat Apostolic, pentru interesele Sfântului Scaun, izbuti să obţie dela Bela atât promisiunea, întărită prin jurământ scris, că va întrebuinta toate puterile lui pentru a stârpi schisma în Crăia Ungară, cât şi aceea că va clădi o biserică episcopală în Eparhia Cumanilor, înzestrând-o cu mari posesiuni.
Aceste promisiuni fiind raportate Papei de Legatul său şi de Episcopul Cumanilor, el se grăbi să le amintească şi să ceară îndeplinirea lor lui Bela prin două bule deosebite. A doua este mai cu samă importantă.
Grigore IX scrie că în Episcopia Cumanilor este un popor care se numeşte Walathi, cari deşi trec de creştini, totuş sub aceeaş credinţă având deosebite rituri şi obiceiuri, fac lucruri cari sunt potrivnice acelui nume. Ei primesc toate sacramentele, nu dela Episcopul Cumanilor, diocesanul locului, ci dela nişte pseudo-episcopi de rit gresesc. Mulţi supuşi ai Regatului Ungariei, atât Unguri cât şi Nemţi şi alţi ortodoxi, din cauză că locuesc împreună cu ei, alcătuind astfel un singur popor cu acei Walathi, trec la credinţa lor şi primesc şi ei aceleaşi sacramente, spre marele scandal al ortodoxilor şi alterarea religiunii creştine. Pentru ca acei Walathi să nu aibă cuvânt să se ducă, spre a lua sacramentele la episcopi schismatici, Papa arată că a dat puteri Episcopului său (al Cumanilor) pentru ca să le poată pune un episcop de naţionalitatea lor care să-i fie lui (Episcopului Cumanilor) ca un fel de vicar, în toate supus şi ascultător lui. Aminteşte lui Bela făgăduinţa făcută de el Episcopului Iacob de Palestrina, Legatului Papei în Ungaria, sub jurământ scris, că va sili la ascultare către Biserica Romană pe toţi locuitorii ţării lui ce ar fi neascultători de acea Biserică, mai adăogând prin graiu că va sili pe acei Walathi să primească Episcopul ce li se va desemna de către Biserica însăş şi că-i va asigura o leafă îndestulătoare şi cuviincioasă din veniturile ce le primeşte dela acei Walathi. Arată lui Bela că nu se cade ca el să îngăduească în Crăia lui pe astfel de schismatici şi îl roagă să împlinească făgăduinţele căzute de pe buzele lui.
Se vede că Episcopul Teodoric inspira mare încredere Papei, căci vedem pe acesta dându-i însărcinări de încredere în repeţite rânduri. În toamna anului 1235 îl însărcină să cerceteze neînţelegerile ivite între Episcopul Transilvaniei de o parte şi Decanul cu clerul din Braşov de alte, în privinţa unor chestiuni de ascultare şi de reverenţă canonică.
Apoi, câteva zile mai târziu, Papa împuterniceşte pe Teodoric, în cazul când părţile litigante n-ar voi să se împace de bună voie, să hotărască el chestiunea în chip desăvârşit.
Cu o lună mai târziu, Papa însărcină pe Teodoric să cerceteze neînţelegerile dintre Episcopul Transilvaniei cu abatele mânăstirii din Cluj [-Mănăştur] pentru dijme şi pentru supunerea canonică. Iar în 1238 el este însărcinat să sfinţească pe Dominicanul Ponsa ca Episcop al Bosniei. Dar sfârşitul Episcopiei se apropia repede.
Tătarii bătuse cu desăvârşire, în bătălia dela Kalka (1224) pe Cumanii şi Ruşii aliaţi. Dar, din diferite împrejurări, ei nu-şi urmară cuceririle spre Răsărit [Apus/Vest] timp de patrusprezece ani. În anul 1238 năvăliră din nou asupra Cumanilor şi nimiciră puterea lor. Parte din Cumani fugiră atunci peste Dunăre, dar Kuthen, cel mai mare din căpeteniile lor, fugi cu o parte din poporul său în Moldova şi, de acolo, ceru Regelui Bela să-l primească în Regatul său, făgăduindu-i că el şi cu poporul său îl vor recunoaşte de stăpân şi se vor converti la creştinism. Bela încuviinţă cererea lui Kuthen şi 40.000 de Cumani valizi, cu familiile şi cu vitele lor trecură munţii şi fură aşezaţi în câmpiile slab populate ale Ungariei. Este de crezut că, faţă cu primejdia năvălirii mongole, văzând fuga şi ascultând povestirile fraţilor lor fugari, mulţi din Cumanii locuind prin câmpiile ţărilor române, îi vor fi însoţit şi ei peste Carpaţi, slăbind elementul cuman de aici.
Dar potopul nu întârzie să ajungă, în anul 1241, la Episcopia cumană. Tătarii care venau din Polonia se despărţiră, în Galiţia, în trei oştiri. Cea dintâi, sub ordinele lui Batu, trecu Carpaţii prin pasul dela Vereczke, intră în Ungaria şi bătu până la nimicire oastea Regelui Bela la pârâul Sajó; a doua, în cap cu Cadan, trecu »prin pădurile dintre Rusia şi Cumania« şi, după trei zile, ajunse la Rodna; a treia, sub povăţuirea lui Bochetur şi a altor căpetenii, după ce trecură Siretiul, ajunseră la ţara Episcopului Cumanilor şi »după ce învinseră pe oamenii cari se adunase spre a-i combate, începură să ocupe cu totul ţara«. Scaunul Episcopiei, care fără îndoială se afla pe Milcov, fu distrus din temelii.
O întrebare care se impune este cea următoare: Cari erau limitele Eparhiei Episcopului Cumanilor?
Din nenorocire, în actul prin care Papa aprobă hotărnicia acelei Eparhii făcută de Arhiepiscopul de Gran, el nu ne citează cuprinsul, precum adesea se întâmplă în actele de asemenea natură din acea epocă. Lipsindu-ne această preţioasă dovadă directă, suntem reduşi la deducţiuni şi la interpretări ale textelor ce le cunoaştem.
Episcopia cumană cuprindea Secuimea, dar nu cuprindea Ţara Bârsei, deoarece vedem pe Episcopul Teodoric însărcinat de Papa să aplaneze diferendul ivit între Episcopul dela Alba Iulia şi Decanul (sau protopopul) şi clerul din acea ţară.
Este deci de presupus că nu cuprindea nici părţile de peste »munţii zăpezilor« cucerite şi colonizate de cavalerii teutoni, căci am văzut că acele părţi fusese puse de Papa sub autoritatea spirituală a protopopului din Ţara Bârsei. Eparhia Cumanilor trebue deci căutată afară de acele teritorii, cari nu puteau cuprinde decât părţi din regiunea de dealuri dintre Prahova şi Buzău. Deoarece Episcopia este numită a Cumanilor, ea trebuia să cuprindă părţile locuite de Cumani, adică şesul Ţării-Româneşti şi partea de jos a văii Siretiului. Deoarece scaunul Episcopiei, după cum ne arată mai multe documente, se afla aşezat într-un oraş (civitas) numit »al Milcovului«, trebue să-l căutăm pe malurile acestui pârâu.
Această aşezare se poaste explica atât prin faptul că aici se găseau rămăşiţele reşedinţei primei Episcopii a Milcovului, cât şi prin acela că Milcovul se afla cam la mijlocul Eparhiei. Căci este de presupus că Cumanii de pe la Olt erau prea departe de sfera de influenţă a Episcopului, care şedea în oraşul (civitas) Milko pentru a face parte din poporul său.
Este deci probabil că Episcopia cumană cuprindea, pe lângă scaunele Secuieşti, partea de Răsărit a Munteniei şi cea de Miază-zi a Moldovei dintre munţi şi Siretiu, dela Bacău în jos: în câmpii hălăduiau Cumanii, în partea deluroasă locuiau Românii.
Documentele referitoare la Episcopia Cumanilor ne arată timpul în care Regii Ungari au luat în stăpânire această parte a Moldovei. O bulă papală din toamna anului 1229, şi despre care am vorbit mai sus, confirmă Cumanilor liniştita stăpânire a pământurilor lor precum şi privilegiile şi libertăţile ce le fusese hărăzite de Regele Andrei al Ungariei, cu consimţimântul fiului său Bela şi învestite cu pecetea de aur.Ceeace vrea să zică că Cumanii recunoscuse suveranitatea Regelui Ungariei. Această recunoaştere, urmată de privilegiile hărăzite de Rege, au avut fără îndoială loc cu ocaziunea sau în urma mergerii peste munţi a lui Bela, când acesta însoţi pe Arhiepiscopul Robert care mergea să boteze pe Cumani.
Suveranitatea efectivă exercitată de Coroana Ungară în Episcopia Cumanilor mai este pe deplin dovedită şi prin faptul că Bela percepea dări dela Românii din acea Eparhie. Această luare în posesiune efectivă, în anul 1227, a unei părţi a Moldovei, mai este confirmată şi prin faptul că cel dintâiu Rege al Ungariei care ia titlul de »Rex Comaniae« este Bela, îndată după suirea lui pe tron, în anul 1235.
Din bula lui Grigore IX, din 1234, citată acuma la urmă, mai rezultă că în Episcopia Cumania elementul dominant era acel românesc. Dacă un număr însemnat (nonnulli) de oameni din Regatul Ungariei veneau aici să se aşeze între Români, se vede cât colo că este vorba de o imigrare recentă şi nu de o populaţiune de Unguri şi de Nemţi stabilită de mai multă vreme în ţară. Apoi mai rezultă din textul bulei că aceşti imigranţi erau, la 1234, amestecaţi cu Românii şi nu alcătuiau aşezări, colonii, deosebite.
Această imigrare, stârnită de cuceririle Teutonilor, a fost cu bună samă încurajată prin întemeierea şi înflorirea Episcopiei Cumane, dar nu avem nici un temeiu pentru a conchide de aici că strămoşii Ciangăilor fură aşezaţi în Moldova pe timpul acelei Episcopii.
Cu invaziunea mongolă se sfârşeşte şi Episcopia Cumană. Dacă în documente mai găsim câte odată menţiune de misionari trimişi la Cumani, de legaţi pentru Cumania, de biserici cumane, acestea sunt, cum zice foarte bine d-l Iorga, dorinţe, confuzii sau vorbe de clacă. Iar clericii cu titluri cumane îşi exercitau ministerul nu la noi, ci în Ungaria, printre Cumani stabiliţi acolo.
Cu desăvârşire slabe fost-au, fără îndoială, rămăşiţele Cumanilor din ţările noastre care au supravieţuit năvălirii mongole. Pentru ei, care trăiau pe locuri deschise, această năvălire a trebuit să fie mult mai nimicitoare decât pentru Românii aşezaţi în regiunile deluroase şi împădurite. Cea mai mare parte a fost fără îndoială ucisă sau robită, puţinii supravieţuitori s-au contopit, cei creştinaţi, mai puţini la număr, cu Românii, cei păgâni cu Tătarii ale căror instincte şi moravuri se asemănau cu ale lor. Sub numirea de Cumani ce o întâlnim in documentele din a doua jumătate a veacului XIII şi din începutul veacului XIV, trebue să înţelegem Tătarii. Cancelariile pontificală şi ungară se obişnuise să întrebuinţeze termenul “Cumani” pentru nomazii prădalnici dela Răsărit de Carpaţi; ele se încăpăţânară să-l dea Tătarilor, întocmai cum vedem pe scriitorii bizantini numind pe Turci “Perşi” şi pe Tătari “Schiţi”.
V
Despre aşezarea Ungurilor în Moldova
Strămoşii Ciangăilor au alcătuit nişte colonii militare, aduse de Coroa-na Ungară în Moldova pentru paza graniţei Regatului şi aşezate chiar pe graniţă, alcătuită de râul Siretiu.
Faptul că satele ungureşti se află situate pe valea Siretiului, dela Adjud până la Miază-noapte de Roman, ar ajunge pentru a dovedi această aserţiune. Într-adevăr, prin aşezarea acestor colonii militare în valea Siretiului, dela Adjud la Roman, se închideau văile Trotuşului, Bistriţei şi Moldovei cu ieşirile lor spre Transilvania: trecătorile Oituzului, Ghimeşului, Prisăcanilor şi Mestecăneştilor [azi: pasul Mestecăniş] (Bucovina). Cu bună samă că gurile acestor văi mai erau apărate prin întăririle ale căror urme se văd la intrarea în valea Trotuşului, la Capul-Dealului, între Adjud şi Sascut, prin o cetate la Bacău care închidea valea Bistriţei şi prin alta la Roman.
În sprijinul acestei aserţiuni mai vine şi împrejurarea de care am făcut menţiune în capitolul I: că toponimia părţilor locuite de Ciangăi este, cu prea puţine excepţiuni, română şi nu ungurească, ceeace dovedeşte că acele părţi au fost întâiu locuite de Români şi că Ungurii care au venit în urmă, ca să trăească pe ele, le-au învăţat dela Români.
Este vederat că Crăia ungară, folosindu-se de faptu că valea Siretiului, fiind drumul ce-l urmase Tătarii când venise[ră] să lovească Milcovul, fusese cu desăvârşire pustiită de dânşii, a stabilit întrînsa colonii de Secui, însărcinaţi să păzească graniţa Regatului şi să închidă păgânilor trecătorile care duceau în Transilvania. Puţinii locuitori români ai văii Siretiului rămaşi în viaţă vor fi fost bucuroşi să împărţească un pământ prea întins pentru ei cu nişte tovarăşi viteji şi în stare să-l apere cu îndârjire.
Este mai mult decât probabil că la confluentul Moldovei cu Siretiul, acolo unde este astăzi aşezat oraşul Roman, se afla un loc întârit menit să oprească prima lovire a năvălitorilor venind despre Miază-noapte. În gurile văilor Bistriţei şi Moldovei erau şi sunt aşezate numeroase sate ungureşti.
Valea Trotuşului prezenta un interes deosebit, căci prin ea se ajunge la cele două trecători, care deschid calea spre Transilvania dela Miază-zi. Pe lângă paza pusă la gura ei, ea fu acoperită, ca şi acea a Oituzului, cu un şir de aşezări secuieşti. Aceasta le veni Ungurilor cu atât mai uşor, cu cât o găsiră în mare parte nelocuită, precum dovedeşte toponimia în mare parte ungurească şi care mai subsistă şi astăzi, după ce Ungurii au dispărut din acele localităţi de veacuri.
Naşte acum întrebarea: Când oare fost-au aduse în Moldova aceste colonii militare ungureşti?
Mi se pare că există mai multe indicii arătând că această colonizare este datorită Regelui Bela IV.
Îndată ce rănile deschise în Ungaria de cumplita năvălire mongolă din 1241 începură să se închidă, vedem că Bela ia măsuri menite a feri Regatul său de o nouă lovire a barbarilor. Aducăndu-şi aminte de izbânzile Teutonilor, el hărăzi, în anul 1246 [= 1247], spre a o coloniza şi a o apăra, toată ţara Severinului până la Olt, împreună cu knezatele lui Ioan şi Farkaş, dar fără de ţara Voevodului Lynioy [Litovoi] pe care o lăsă Românilor, apoi toată Cumania dincolo de Olt, afară de ţara Voevodului Seneslau. Pe lângă condiţiuni fiscale, fraţii erau ţinuţi să clădească cetăţi, să întreţie cele în fiinţă şi să dea Regelui ajutor în răsboaie. Însă, spre a nu stoarce de locuitori Transilvania pustiită, Regele interzise Cavalerilor să aducă în ţara hărăzită, fără o învoire specială a sa, ţărani din Ungaria.
Această donaţiune rămase pe hârtie, Cavalerii nefiind sau necrezându-se în stare să îndeplinească condiţiunile sub care era făcută, căci întâlnim bani ungureşti ai Severinului după o scurtă curgere de vreme, dar pavăza dorită de Rege pentru Regatul său fu înfiinţată la Mizaă-zi de Carpaţi, în curând, de către Basarabi.
Dar primejdia ca Tătarii să năvălească în Ungaria prin trecătorile Carpaţilor dela Răsărit era şi mai mare decât aceea care o prezentau năvălirile ce ameninţau Regatul prin trecătorile Carpaţilor dela Miază-zi, căci calea prin Moldova actuală era pentru păgâni mai scurtă.
Pe de altă parte, Bela putea să privească cu drept cuvânt capătul din jos al Moldovei, dintre munţi şi Siretiu, ca o cucerire paşnică adusă de el Coroanei Ungare. Într'adevăr, silinţilor lui se datorea creştinarea Cumanilor de acolo şi recunoaşterea de către ei a suveranităţii ungare. Este lucru firesc ca el să fi îngrijit de cucerirea lui paşnică, mai ales când, prin această îngrijire, lăţea această cucerire şi contribuia la siguranţa întregului său Regat. Mi se pare deci că acestui Rege trebue să-i atribuim aducerea coloniilor de Unguri în Moldova.
S-ar putea oareşcum sta la îndoială dacă această colonizare nu s-ar cuveni, cu tot atât temeiu, să se atribue lui Laslău Cumanul.
Se ştie că în vremea acestui Rege, Cumanii din Ungaria, sub căpetenia lor, Oldamur, se resculară şi fugiră la congenerii (?) lor din Moldova, dar fură bătuţi de Laslău lângă Cluj, urmăriţi de el peste Carpaţi “până la graniţa Tătarior nogai, până unde nu ajunsese încă nici un rege al Ungariei”. La 1285 Oldamur năvăleşte din nou în Ungaria cu o ceată de Cumani şi de Tătari, pradă până aproape de Pesta şi numai la întoarcere este bătut până nimicire de Secuii din ţinutul Arieşului, cari cu acest prilej izbutiră să libereze mii de prinşi făcuţi de păgâni.
S-ar putea deduce de aici că Laslău, folosindu-se de izbânda lui şi spre a feri Ungaria de alte asemenea incursiuni, ar fi stabilit el colonii de Secui în Moldova părăsită până atunci de Craii unguri. Această ipoteză ar mai avea darul să împace până la un punct şi partea ce o face Miron Costin lui Laslău în faptul descălecatului Moldovei.
Dar împrejurarea că dela 1285 până la descălecare sunt numai vreo şasezeci de ani, nimiceşte această ipoteză.
Într-adevăr, Ungurii, despre care ne vorbesc documentele dela începutul veacului XV, sunt stăpâni de sate şi sfetnici ai Domnilor. Vedem chiar pe unii în posesiunea boeriior celor mai mari. Mulţi din ei au trăit în vremea răsboaielor dintre Bogdan şi Ludovic cel Mare sau erau fii de bărbaţi cari au trăit în acea vreme. Dacă ei sau părinţii lor ar fi combătut pentru Rege împotriva întemeietorului, cu bună samă că n-ar fi fost miluiţi nici cu moşii nici cu boerii de către Voevodul învingător. Iar Ungurii de rând nu s-au luptat pentru Rege, căci altmintrelea, după izbânda Românilor, ar fi fost fără îndoială, dacă nu exterminaţi, dar cel puţin robiţi şi pământurile lor, cele mai mănoase din ţară, împărţite altora. Putem, deci, afirma cu siguranţă că în luptele dintre Bogdan şi Ludovic, populaţiunea ungurească din Moldova a luat partea Voevodului împotriva Ungurilor.
Dar, pentru ca să fi luptat împotriva acelor ce erau de o lege şi de o limbă cu dânşii, trebuia ca ei să fi fost cu totul indentificaţi cu noua lor ţară, lucru care cu greu se putea întămpla numai după o curgere de şasezeci de ani, când cei mai bătrâni dintre ei puteau ţinea minte că copilărise peste munţi. Iată temeiurile pentru care cred că aducerea Ungurilor în Moldova nu poate fi atribuită decât lui Bela IV şi că a avut loc cam în aceeaş epocă în care acest rege hărăzise Ţara-Românească Ioaniţilor, adică pe la 1250.
Aşezarea coloniilor ungare pe Siretiu şi pe Trotuş a avut, cu bună samă, drept urmare întemeierea oraşelor Bacău şi Târgul-Trotuşului, -în populaţiunea cărora Saşii intrau într'o proporţiune foarte însemnată.
Dacă în Ţara-Românească, în regiunea dealurilor, constatăm fiinţa mai multor stătuleţe româneşti, dacă aceea a Knezatelor bolochovene dintre Nistru şi Nipru este mai presus de orice îndoială, apoi nu este nici un temeiu pentru a presupune că basinul Moldovei era nelocuit, mai ales când numeroase indicii ne arată că aici exista, înainte de întemeierea statului moldovenesc, un Voevodat român vasal Ungariei şi asemănându-se cu cele dela Miază-zi de Carpaţi.
Grijei de a ţinea în respect acest Voevod sau de a-i închezeşlui credinţa se datoreşte, fără îndoială, ridicarea Cetăţii Neamţului, căci altă raţiune de a fi nu are. Înr-adevăr, ea nu închide nici o trecătoare şi pământurile ce o înconjoară nu aveau destul preţ, pentruca folosul posesiunii lor să fi justificat atâta trudă şi atâta cheltuială. Castelanul Cetăţii Neamţului se folosea de veniturile satelor româneşti de prinprejur în schimbul îndatoririi de a priveghea pe Voevodul Moldovei, de a-l împiedica să molesteze coloniile ungare de pe Siretiu, de a le da ajutor împotriva lui. El mai era însărcinat, fără îndoială, să privegheze atât plata tributului datorit de Voevod, cât şi darea lui de ajutor ostăşesc în caz de năvălirea Tătarilor. Repet că altă raţiune de a fi nu a putut să aibă şi nu a avut Cetatea Neamţului.
În privinţa întemeierii ei, găsim oareşcari indicii la Benkő. El crede că parte din Teutonii izgoniţi de Andrei II în anul 1225 n-au părăsit Ungaria, ci au găsit adăpost printre Secuii care, cu prilejul luptelor purtate împotriva Cumanilor, învăţase să preţuească vitejia lor. În sprijin el ne citează mai multe urme ale prezenţii unor Cruciaţi prin ţinuturile secueşti.
Este foarte probabil ca unul sau mai mulţi din aceşti cavaleri să fi obţinut, dela Bela IV sau dela vreun urmaş al lui, învoire să clădească o cetate pe malurile Ozanei, precum şi ocârmuirea câtorva sate româneşti pe Ozana şi pe Topoliţa, sub condiţiune de a priveghia purtarea Voevodului Moldovei.
Poporul a numit acea cetate »a Neamţului« după întemeietorul ei, precum şi ţinutul a luat numire de »ţinutul Neamţului«, iar oraşul de lângă cetate, întemeiat probabil de Saşi din Bistriţa şi din Rodna, a fost desemnat, dela început, sub denumirea de »Târgul Neamţului«.
Cetatea Neamţului a fost întemeiată sau odată cu aşezarea coloniilor ungare pe Siretiu sau după acea colonizate. Înainte de dânsa, nu ar fi putut să aibă loc, căci era prea izolată şi prea departe graniţa.
Când oare pus-au Voevozii Moldovei stăpânire pe Cetatea Neamţului şi când întrunit-au ei sub ocârmuirea lor părţile locuite de Unguri, înainte sau în vremea întemeierii Statului Moldovenesc?
Toate probabilităţile sunt că ei, în vremea întemeierii, domneau peste toată Moldova dintre Siretiu şi munţi. Căci dacă părţile din jos ar fi urmat vreme îndelungată să alcătuească un ţinut deosebit, ocârmuit de Coroana Ungară, ei n'ar fi putut să se identifice cu desăvârşire cu interesele ţării de dincoace de munţi. Iar dacă Cetatea Neamţului ar fi urmat să rămâie în mâna Regelui Ungariei până la venirea lui Bogdan, ea a trebuit să constitue pentru Români un cuiu dureros şi supărător în coastele lor.
Este deci de crezut că această întrunire a părţii de sus cu cea de jos a ţării dintre munţi şi Siretiu a fost îndeplinită, în chip paşnic, mult înainte de răsboaiele lui Bogdan cu Ludovic. Ea trebue să se fi săvârşit cu voia Coroa-nei Ungare, în vremea ocârmuirii unui Voevod care, prin slujbele lui, ştiuse să-i inspire încredere.
VI
Despre a doua Episcopie a Milcovului
Regii Ungariei reluară încercările de propaganda catolică peste munţi în veacul XIV, când vedem Dominicanii înlocuiţi prin Minoriţii Ordinului Sfântului Francis. Dela 1332 încolo găsim pomeniţi în documente mai mulţi prelaţi purtând titlul de Episcopi ai Milcovului.
La 1332 Papa Leon XXII invită pe Arhiepiscopul de Gran să ordone ca Episcop al Milcovului pe călugărul minorit Vito de Monferrat, Capelanul Regelui Carol Robert, în speranţa ca Episcopia Milcovului, ruinată de pe timpul Tătarilor, să ajungă iarăş la starea de mai înainte. Nu se ştie dacă acest Vito de Monferrat a fost sfinţit şi a venit în Eparhia sa, fapt este însă că în anul 1344, precum rezultă dintrun act al Regelui Ludovic I, Episcopul Andrei al Transilvaniei îşi exercita jurisdicţiunea spirituală nu numai asupra Ungurilor din Transilvania, ci şi asupra Secuilor şi a Saşilor, ceea ce, pentru cei dintâi, nu ar fi putut să se întâmple dacă ar fi existat atunci un Episcop al Milcovului, de a cărui Eparhie au atârnat totdeauna Secuii. Ea rămase vacantă până în anul 1347, când, în urma stăruinţei Regelui Ludovic şi a mamei sale, Papa Clement VI însărcină pe Arhiepiscopul de Kalocsa să sfinţească ca Episcop al Milcovului pe augustinul Toma de Nympti, capelanul regal, întrebuinţând aceiaşi termeni care fusese întrebuinţaţi de Ioan XXII în 1332. Despre acest nou Episcop al Milcovului ştim că Regele îl trimite în anul următor ca sol la Veneţia spre a asista cu alţii la depunerea jurământului, prin care ducele şi senatorii confirmau tratatul de pace încheiat cu Ungaria.
În 1357 era Episcop al Milcovului, în locul lui Toma de Nympti, un oareşcare Bernard. Papa îl transferă în acel an la Plotsk, în Polonia, când scaunul de acolo deveni vacant. Se vede că numitul întâmpină greutăţi în instalarea lui, căci în anul 1360 Papa se văzu silit să însărcineze doi Episcopi poloni cu instalarea lui în scaunul episcopal a cărui putere şi venituri erau uzurpate de canonicul Inislav. Însă prin altă bulă din acelaş an Papa revine asupra celor scrise în bula precedentă şi citează pe Bernard înaintea sa în termen de trei luni, deoarece Regele Cazimir îi făcuse cunoscut că tatăl lui Bernard, predând duşmanilor Regelui oraşul Sandomir, toată familia, până la a treia generaţie, fusese exilată din Polonia. Apoi Bernard însuş, de când se instalase la Plotsk, se purta ca un duşman al Regelui şi îşi permitea să dea sentinţe de excomunicare în contra mai multor clerici şi laici din Regat. Iar la 1363 vedem pe Papa Urban V poruncind arhiepiscopului de Gneza să absolve pe canonicii din Plotsk excomunicaţi de Bernard, fostul episcop al Milcovului. După Bernard fu Episcop al Milcovului un anume Albert, precum ne dovedeşte bula Papei Grigore XI, care numeşte, în anul 1371, în locul său, pe Nicolae de Buda, din ordinul Augustinilor. Deciziunea Papei fu comunicată de el Regelui Ludovic, rugându-l să ajute pe acel prelat să răscumpere bunurile şi drepturile ce le avuse altădată acea Episcopie şi care-i fusese răpite. Tot odată Papa poruncea Arhiepiscopului de Gran să restitute Episcopiei Milcovului, situată la marginea Ungariei, lângă necredincioşi, care fusese lipsită de păstori mulţi ani din cauza răsboaielor şi altor împrejurări, bunurile şi drepturile ce-i aparţinuse şi care şi le însuşise arhiepiscopii de Gran cari-l precedase. Despre acest Episcop ne zice Benkő că constată că în anul 1375 el îşi purta într-adevăr titlul în Ungaria, dar nu-şi exercita ministerul în Milcovia. Nu-l vom contrazice: nici unul din Episcopii numiţi mai sus n-a putut să exercite drepturi episcopale de această parte a munţilor.
Dela 1375 până la 1438 nu mai întâlnim nici un Episcop al Milcovului. Tocmai în 1438 începe o nouă serie de Episcopi »Milkoviensi«, despre care mă voiu ocupa după ce voiu vorbi de alte Episcopii catolice, înfiinţate în Nordul şi Centrul Moldovei.
Limitele Episcopiei a doua a Milcovului n-au putut să fie decât acele în care era cuprinsă Episcopia Cumanilor, adică scaunele secueşti şi partea de Răsărit a Ţării-Româneşti cu cea de jos a şesului Siretiului, dela vale de Adjud.
VII
Despre Episcopia Siretiului
Fraţii Peregrini în numele lui Hristos erau o asociaţie de Dominicani şi de Franciscani, care fusese organizată prin bula din 1321 a Papei Bonifaciu VIII şi prin a lui Ioan al XXI [: XXII]-lea din 1332. Această asociaţie trebuia să se ocupe mai ales cu readucerea în sânul bisericii catolice a popoarelor schismatice de rit grecesc.
Prezenţa unor misionari catolici în părţile care au alcătuit mai târziu Moldova se constată înainte de descălecare, deoarece ştim că în anul 1349 au fost ucişi în Siretiu toţi Minoriţii ce se aflau acolo.
În anul 1370 se prezentară înaintea Papei, la Montefiascone, călugării minoriţi Paul de Schweidnitz (Silesia) şi Nicolae de Mehlsack (Prusia), care veneau din Moldova unde petrecuse[ră] timp îndelungat. Ei arătară Papei că sunt însărcinaţi de Laţcu, Domnul Moldovei, să-i aducă la cunoştinţă, că atât Domnul, cât şi poporul acelei ţeri, care până atunci erau schismatici, se hotărîse în urma predicilor călugărilor minoriţi să renege schisma şi să îmbrăţişeze credinţa catolică. Laţcu ruga pe Papa să înalţe Târgul-Siretiului, situat în Eparhia schismatică a Haliciului, care târg avea populaţie şi importanţă destulă, în urbe (civitas), conferindu-i chiar acest nume, şi să puie într-însul un Episcop catolic, care să înveţe şi să păstreze în credinţa catolică pe Domn şi pe popor.
Papa văzând această cerere şi ascultând arătările celor doi călugări, scrise arhiepiscopilor de Praga, Breslau şi Cracovia să cerceteze şi să se încredinţeze dacă într-adevăr Laţcu şi cu poporul său sunt gata să abjure schisma spre a îmbrăţişa cu sinceritate credinţa catolică, pentruca Papa să le trimită o bulă autorizând pe numiţii arhiepiscopi:
Să scoată zisul târg al Siretiului şi întreg Ducatul Moldovei de sub jurisdicţiunea Episcopului de Haliciu, sau a oricărui alt Episcop, care ar pretinde că are drepturi spirituale sau ecleziastice asupra lor, spre a le supune sub puterea spirituală nemijlocită a Sfântului Scaun.
Să înalţe acel târg la rangul de urbe, împodobindu-l cu acest titlu; să dea acelei urbi, ca Eparhie, întreg Ducatul Moldovei; să hotărască limitele acelei Dioceze şi, dacă există biserică în Târgul-Siretiului, s-o înalţe la rangul de biserică catedrală sau episcopală.
Iar dacă nu este în Siretiu, biserică, să clădească una cu hramul Apostolului Petru sau al altui sfânt care ar coveni lui Laţcu. Să numească la acea biserică canonici, să înfiinţeze prebende, demnităţi, personal de preoţi, seculari şi regulari, după cum vor crede de cuviinţă. În sfârşit să ia toate măsurile ce le vor socoti de cuviinţă până la numirea unui Episcop nimerit.
Prin altă scrisoare din aceeaş zi, adresată către aceiaşi prelaţi, Papa le comunică că Laţcu i-a cerut să numească episcop al Siretiului pe profesorul Minoriţilor din Cracovia, Andrei. Iar Papa necunoscându-l cere arhiepiscopilor să se încredinţeze de meritele lui şi să-l sfinţească Episcop al Siretiului, dacă îl vor socoti vrednic de această însărcinare, iar de nu, să numească pe altă persoană, care ar socoti ei că este mai potrivită.
Câteva zile mai târziu Papa porunci, în scris, lui Nicolae de Mehlsack să trimită în Rusia, în Litvania şi în Moldova, pentru propagarea credinţei catolice, douăzeci şi cinci de călugări.
Hurmuzaki şi Schmidt bănuesc, cu drept cuvânt, că motivele conversiunii lui Laţcu n-ar fi fost tocmai curate şi că, pe lângă tragerea de inimă, s-ar fi putut afla motive lumeşti sau politice. Teama că Regele Ludovic care, la moartea lui Cazimir, întrunise şi Polonia sub sceptrul său, ar fi putut să-l depuie, era de natură a-l face să caute sprijinul atât de puternic al Papei. Dar nu pot înţelege pentru ce ei atribue această conversiune dorului de a se despărţi de soţie spre a se căsători cu alta. Biserica ortodoxă, în materie de divorţ, a fost doară totdeauna mult mai largă decât cea catolică.
Călugărul Andrei fu sfinţit Episcop al Siretiului de către Florian, Episcopul de Lemberg, în catedrala acestui oraş, în ziua de 9 Martie 1371, iar la 9 Maiu următor acest fapt fu adus la cunoştinţă Papei, comunicându-i-se şi textul jurământului pronunţat de noul Episcop.
Schmidt bănueşte că Episcopia Siretiului, în vremea acelui Episcop, ar fi fost un fel de Episcopie in partibus infidelium, în care Episcopul Andrei, om de neam ales şi în favoare, n-ar fi stat în chip statornic. Lucrul este posibil pentru primii ani, dar precum vom vedea, nu pentru ceilalţi. Fapt însă este că în Decemvrie 1371, adică nouă luni după sfinţire, noul Episcop al Siretiului se afla încă în Lemberg, deoarece vedem pe Papa însărcinându-l ca, împreună cu Arhiepiscopul din Gnezna şi cu cel din Cracovia, să aresteze pe un preot anume Ioan, din Dioceza Breslaului, care îndemna pe locuitorii din Lemberg la îmbrăţişarea eresurilor schismei.
Trebue observat că, în acelaş an 1371, în luna Septemvrie, acelaş Papă numeşte Episcop al Milcovului pe Nicolae de Buda şi stăruie atât la Regele Ludovic, cât şi la Arhiepiscopul de Gran, să facă a se restitui toate veniturile şi drepturile acelui Episcop care, ca şi cel de Siretiu, nu atârnă de nici un Arhiepiscop, ci direct de Papa. Iată o dovadă că, în spiritul Curiei Romane, Dioceza Moldovei era cu totul deosebită de a Milcovului, care nu cuprindea nici o părticică din ţara peste care domnea Laţcu.
Conversiunea lui Laţcu la catolicism se făcu, deoarece vedem că Papa, într-un răspuns din Fevruarie 1372 la o scrisoare a Domnului, îl felicită pentru acest fapt, dar a poporului Moldovei rămase o pie speranţă a misionarilor Minoriţi. Laţcu nici măcar nu izbuti să tragă cu dânsul la catolicism pe propria lui soţie: din aceeaş scrisoare a Papei vedem că el se plânsese Pontificelui de îndărătnicia cu care Doamna ţinea la eresurile ei. Despre o cerere de despărţenie nici o vorbă, iar Papa, în răspunsul său, spune lui Laţcu că nu doreşte să-l silească a-şi părăsi soţia, ci îl îndeamnă să nu se lase, din cauza coabitaţiunii cu dânsa, să fie târît în erorile ei.
Faptul că Laţcu este îngropat în biserica episcopală dela Rădăuţi nu dovedeşte îndestul că, la moarte, s-ar fi întors la credinţa Răsăritului, precum pretinde Melhisedec.
Se poate prea bine ca el să fi murit catolic şi să fi fost îngropat într-o biserică catolică, dar că un Domn următor, poate Ştefan cel Mare, care se laudă că i-a înfrumuseţat mormântul, să-i fi transportat rămăşiţele în catedrala dela Rădăuţi.
Vremea domniei lui Iurg Koriatovici şi a reacţiunii ortodoxe, aduse de această domnie, a trebuit să fie o epocă de restrişte pentru Episcopia catolică dela Siretiu, dar furtuna fu de scurtă durată. Cu domnia lui Petru Muşat, fiul unei catolice care veni să trăiască în Moldova şi care era însurat cu altă catolică, sora lui Vladislav Iagello, viitorul începu să-i surâdă din nou.
La 1375 Regele Ludovic obţinuse ca Papa să înfiinţeze la Haliciu o arhiepiscopie catolică. Muşăteştii [Muşatinii], rude cu Mircea, erau, ca şi acesta, protejaţii Coroanei Ungare. Apoi Petru Muşat ar mai fi fost şi înrudit cu familia regală ungară prin mama lui, Margareta, care era, precum am spus, catolică: destule temeiuri pentru ca catolicismul să fi fost foarte bine văzut în această domnie.
Biserica catolică din Siretiu şi o mânăstire de Dominicani existau de mai nainte, dar Margareta construi acolo, în anul 1380, o nouă biserică, cu hramul Sfântului Ion Botezătorul, în care, după voinţa ei, fu îmmormântată.
Dintr-un act dat la Hârlău, reşedinţa Margaretei, la 1 Maiu 1384, rezultă că, în urma stăruinţelor mamei sale, Pentru dăruise dreptul cântarului din Târgul-Siretiului, pentru vecie, fraţilor ordinului Predicanţilor din mânăstirea ce o clădise în acel târg Margareta.
Dintr-o bulă papală purtând data de 28 Ianuarie 1378, constatăm că mânăstirea cea veche ar fi fost vândută de Elie Petit, Generalul Dominicanilor, Vicariatului fraţilor Peregrini.
Este probabil că pe vremea lui Petre Muşat şi mai ales cât a trăit mama acestuia, episcopul Andrei va fi găsit folos să mai stea şi prin Siretiu. Mai ales că biserica parohială era un loc de pelerinagiu, din cauza numeroaselor minumi care se împlineau acolo, precum rezultă dintr-un document încredinţat, făcut la 24 Iunie 1402.
Apoi, precum am văzut din scrisoarea Papei către arhiepiscopii de Praga, Breslau şi Cracovia, Siretiul era un oraş poporat şi însemnat, conţinând o numeroasă populaţie catolică, alcătuită, se pare, din Nemţi – într'adevăr socotelile Lembergului pomenesc, la anul 1380, pe nişte locuitori din Siret purtând numele de Bertold, Friedman, Ioan Zimmermann, Heinrich, Anselm, Ioan Leffel, Schnoebeck – din Poloni şi din Unguri.
Schmidt crede, şi ca el au mai crezut şi alţii pe baza unor acte ce, după Eubel, sunt puţin demne de încredere, că Andrei ar fi fost de două ori Episcop: întâia oară înainte de 1380 şi a doua oară după acel an, iar în interval ar fi fost unul Stephan[us] Rutheni sau chiar doi Episcopi din cari al doilea cu nume necunoscut. Eubel stabileşte în chip aproape neîndoelnic că Andrei a fost singurul Episcop catolic al Siretiului până la anul 1386 sau 1387, când a fost transferat la Viena.
Urmaşul său fu Ion (Ioannes zis Saratorius), care muri înainte de Iunie 1394, iar după dânsul veni Stephanus Martini, numit de Papa la 8 Iunie 1394.
Eubel crede că Stephanus Rutheni, care figurează în lista lui Schmidt, este identic cu Stephanus Martini; cea dintâi numire putând proveni dela naţionalitatea Episcopului, iar cea de a doua dela părintele său.
În privinţa urmaşilor lui Ştefan naşte oareşcare îndoială, pricinuită de înseşi izvoarele dela Vatican. La 5 Martie 1413, Papa Ioan XXIII numeşte la scaunul Siretiului, vacant în urma morţii lui Ştefan, pe Nicolaus Venatoris, ermit al ordinului Sfântului Paul, magistru în teologie, iar la 31 Iulie, acelaş Papă numeşte la acelaş scaun, vacant prin moartea episcopului Ioannes de Polonia, pe Thomas Erneber din ordinul Predicanţilor. Eubel crede că această încurcătură se poate lămuri prin faptul că Nicolaus fusese propus din partea Ungariei, iar Thomas din a Poloniei, unde se cunoştea sau voia să se cunoască ca predecesor al său numai Ioan din Polonia, fără îndoială identic cu Ioan, predecesorul lui Thomas, pomenit mai sus. Starea de neregulă a Curiei Iui Ioan XXIII ar putea, zice Eubel, să explice această lipsă de atenţiune care nu este unică. Când, cu accesiunea lui Martin V, se readuse mai multă ordine în cancelaria papală, se pare că îndoita ocupare a Episcopiei Siretiului fu băgată în samă, căci la 19 Iulie 1418, Nicolae Venatoris este transferat la episcopia Scardoniei în Dalmaţia, care era privită ca vacantă.
Însă deoarece acesta nu era cazul, se pare că Nicolae urmă o parte titlul de Cerethensis, cu atât mai mult cu cât în acest timp Thomas Erneber muri sau fu transferat. Eubel crede că trebue să vedem pe Nicolae Venatoris în Episcopul, după a cărui moarte fu numit, la scaunul de Siretiu, la 29 Iulie 1434, de către Papa Eugeniu IV, Minoritul Joannes.
Prin urmare iată şirul probabil al Episcopilor de Siretiu:
1) Andrei Vasilo, 1371-1386 (sau 1387).
2) Ioannes, mort 1394.
3) Stephanus Rutheni sau Martini, după 1394.
4) Nicolaus Venatoris numiţi 1413, amândoi poartă
Thomas Erneber titlul de Cerenthensis.
5) Ioannes, numit 1434.
După aceasta mai avem pe Dominicanul Ioannes Rosa, dar izvoarele dela Vatican nu fac menţiune de el şi din celelalte nu rezultă în chip desluşit dacă a fost Episcop la Târgul-Siretiului şi nu aiurea. Dela început Episcopii Siretiului făceau numai rari apariţiuni prin Eparhia lor şi şedeau mai cu samă în Polonia, la Curtea Regală, pe lângă Arhiepiscopii poloni, sau ocupau funcţiuni în acel Regat.
Spre a curma acest abuz, care putea să fie numai dăunător intereselor spirituale ale poporului ce le era încredinţat, Papa, la numirea lui Ştefan Martini, îi hotărăşte că: “voinţa lui este ca înainte de a i se expedia scrisorile privitoare la numire, Episcopul să meargă la biserica lui, să stea însuş acolo şi să nu îndeplinească slujba în afară de urbea şi Dioceza Siretiului”. Este probabil că Ştefan Martini, despre care nu ştim când a murit, cu toată injoncţiunea Papei, a stat departe de Târgul-Siretiului în vremile tulbure pentru Moldova dintre 1394 şi 1400.
Aceşti Episcopi nu par a se fi interesat mai de aproape de interesele Diocezei lor, nici când veniră timpuri mai liniştite, nici chiar după divorţul pronunţat de Papa între Ringola (sau Ringala) şi Alexandru cel Bun, când această Doamnă primi, la 1421, Târgul-Siretiului ca apanagiu şi probabil îşi aşeză locuinţa într'însul. Nu vedem nici un semn despre prezenţa lui Nicolaus Venatoris sau a lui Thomas Erneber la sediul Episcopiei pe acea vreme. În anul 1412, Papa Ioan XXIII înălţase biserica catolică din Lemberg la rangul de biserică mitropolitană şi-i conferise dreptul de jurisdicţiune asupra Episcopiilor de ritul grecesc din Przemysl, Chelm, Cameniţa, Vladimir, Siret şi Kiev. Mă îndoiesc că ar putea fi vorba aici de Episcopia noastră a Siretiului, deoarece nu avem nici o ştiinţă ca această Episcopie să fi fost Episcopie catolică de ritul grecesc, bula de fundaţiune neconţinând nimic în această privinţă.
VII [= VIII]
Despre întâia Episcopie a Bacăului
Populaţiunea catolică din Moldova, la începututurile domniei moldovene, se împărţea în două grupuri deosebite. Întâiul, mai puţin numeros, cuprindea pe Nemţii şi Polonii din Siretiu, pe Saşii şi Ungurii din Suceava, Baia, Hârlău, Cotnar şi Târgul-Neamţului. Al doilea grup, mult mai însemnat ca număr, era alcătuit din boierii şi ţăranii unguri de pe Siretiu şi Trotuş, cu târgoveţii saşi şi unguri din Târgul-Trotuşului şi din Bacău. Propaganda misionarilor catolici în ţările noastre în a doua jumătate a veacului XIV era din cele mai active. Schmidt citează o bulă a lui Bonifaciu IX, din 6 Ianuarie 1389, începând cu cuvintele: “Exultat cor nostrum”, prin care acel Papă întăreşte privilegiile hărăzite societăţii fraţilor peregrini şi face menţiune de marele număr al locuitorilor catolici din Moldova. Păcat numai că data cestei bule, care se găseşte în Analele Minoriţilor ale lui Wadding, este fără îndoială greşită, căci Bonifaciu IX s-a suit pe tronul pontifical la 9 Noemvrie 1389, şi prin urmare nu putea să dea vreo bulă la 6 Ianuarie al aceluiaş an, adică cu zece luni înainte de alegerea lui. Dacă greşala este la Schmidt sau la Wadding, nu pot şti, căci Biblioteca Academiei noastre nu posedă Analele Minoriţilor.
Dacă avem a face cu o simplă greşală a lui Wadding sau a lui Schmidt şi dacă bula în realitate poartă data Calendelor de Ianuarie ale primului an al Pontificatului lui Bonifaciu IX, ea constitue o puternică dovadă atât despre activitatea misionarilor în părţile Moldovei, unde catolicii erau foarte numeroşi, adică pe Siretiu şi Trotuş, cât şi despre interesul ce-l purta Papa propagandei catolice în Moldova. Ea ar constitui o puternică presumpţiune în favoarea întemeierii de către acelaş Papă, cu doi ani mai târziu, a unei Episcopii în centrul acelui mare grup catolic: la Bacău. Ea ne ar mai permite să fixăm, cu multă probabilitate, începuturile mânăstirii de Minoriţi din acel oraş în aceeaş epocă.
Menţiune directă despre prima Episcopie catolică din Bacău găsim numai în copia unei bule din anul 1439 a Papei Eugeniu IV. Această copie, întărită la 1520 de către Episcopul de Vidin, de pe originalul, în bună stare atunci, păstrat în arhiva mânăstirii franciscane dela Csik-Somolyó în Transilvania, a fost publicată pentru întâia oară de Contele Iosef Kemény. Iată pe scurt conţinutul ei:
Papa scrie Episcopului Benedict al Severinului că Bonifaciu IX înfiinţase în Moldova, în anul al treilea al Pontificatului său, din cauza întinderii acelei ţeri şi a împrăştierii neîndemânatice a credincioşilor într-însa, pe lângă Episcopia mai veche a Siretiului, vacantă încă dela începutul secolului, spre marea pagubă a credincioşilor şi nerestaurabilă pentru prezent, a înfinţat sfânta mitropolie a Bacăului, pe care Papa Ioan XXIII, în al patrulea an al Pontificatului său, a împodobit-o cu mai deosebite prerogative şi drepturi. Dar acuma se află vacant şi acest scaun episcopal, ceea ce aduce multă pagubă mântuirii sufletelor, nu numai în Moldova în care se zice că eresurile greceşti câştigă adepţi din zi în zi, ci şi în ţara Secuească şi în părţile Transilvaniei [= Munteniei, cf. orig. partesque Transalpinae. Vezi şi p. urm.], din cauza desăvârşitei lipse de personal bisericesc. Papa arată că se va sfătui cu Regele Vladislav al Poloniei şi cu vasalul acestuia, Ilie, palatinul [voevodul] Moldovei, spre a vedea care Episcopie trebue mai întâriu restaurată, aceea a Siretiului sau aceea a Bacăului. Însă până atunci incredinţează Episcopului Benedict al Severinului îngrijirea pastorală a acestor ţări şi-i porunceşte ca, fără întârziere, să exercite acea îngrijire prin fraţi minoriţi din provincia Bosniei.
Contele Kemény, în studiul său asupra Episcopiei Bacăului, după ce publică actul rezumat mai sus, conchide că Bonifaciu IX a înfiinţat o Episcopie catolică în Bacău, în anul 1401. Dar bula zice că această Episcopie a fost întemeiată în al treilea an al Pontificatului lui Bonifaciu IX. Dar Bonifaciu IX a fost ales la 2 Noemvrie 1389 şi încoronat la 9 Noemvrie al aceluiaş an. Prin urmare, al treilea an al Pontificatului său începe la 9 Noemvrie 1391 şi se sfârşeşte în aceeaş zi a anului 1392. Din acest interval: 9 Noemvrie 1391 - 9 Noemvrie 1392 este bula despre care vorbeşte Papa Eugeniu. Contele Kemény a făcut o greşală de zece ani şi, lucru curios, nimeni nu a îndreptat acea greşală. Schmidt, în loc de a îndrepta data, îndreaptă anul Pontificatului lui Bonifaciu şi zice că Episcopia Siretiului a fost mutată la Bacău de către Bonifaciu IX în al treisprezecelea an al Pontificatului său. Apoi mai face o notă prin care lămureşte că Bonifaciu IX fiind ales la 1389, al treisprezecelea an al ocârmuirii lui cade la 1401.
Faptul că Episcopia Bacăului ar fi fost întemeiată pe timpul existenţei celei a Siretiului este explicat şi justificat cu prisosinţă prin acel al împrăştierii neîndemânatece a populaţiunii catolice. Bacăul era, fără doar şi fără poate, locul cel mai bine ales pentru a fi reşedinţa chiriarhiei celei de a doua şi mai însemnate aglomerări de catolici în Moldova. Cu drept cuvânt se poate zice că dacă Papa n'ar fi înfiinţat o Episcopie catolică în Bacău, ar fi trebuit s-o înfiinţeze. D-l Iorga, în prefaţa d-sale la actele relative la istoria cultului catolic în Moldova, crede că Episcopul Benedict al Severinului, dorind să întrunească sub ocârmuirea lui şi pe catolicii din Moldova, ar fi inventat el povestea cu înfiinţarea Episcopiei Bacăului de către Bonifaciu IX. Aceasta spre a ademeni pe Eugeniu IV, “un zelos restaurator al Bisericii”, să-i în-credinţeze lui îngrijirea acestei Eparhii, ceeace îi şi reuşi. Oare nu se atribue aici Episcopului Benedict o uneltire la care el nici nu s-a gândit? Căci pentru ce oare ar fi inventat el înfiinţarea unei Episcopii a Bacăului în anul 1391-1392? Pentru a obţine ocârmuirea acelei Eparhii? Dar prin bula în chestiune, Papa Eugeniu îl însărcinează nu numai cu grija Eparhiei Bacăului ci şi cu aceea a Siretiului şi zice lămurit că-i încredinţează toate ţările sus pomenite (curam pasturalem terris in supranumeratis) [supra memoratis, cf. orig.] adică: Moldova, Secuimea şi părţi din Ţara-Românească. Însă după bulele de fundaţiune a Episcopiei Siretiului, această Episcopie avea drept Eparhie întreaga Moldovă. Prin urmare, ce nevoie mai avea Episcopul Benedict să inventeze o Episcopie a Bacăului? Cu dânsă sau fără dânsa, tot i se dădea ocârmuirea spirituală a întregei Moldove.
Faptul că Papa Eugeniu zice la 1439 că Episcopia Siretiului este vacantă dela începutul veacului, este şi nu este o greşală, căci dacă am văzut că mai mulţi Episcopi fură numiţi la acel scaun după 1400, n-avem nici o dovadă că vreunul din ei ar fi rezidat acolo. Apoi, chiar admiţând o confuzie în bula Papei Eugeniu dela 1439, lucru ce am văzut că se putea întâmpla în cancelaria pontificală, întru cât ar putea oare această confuzie, asupra unei vacanţe sau nevacanţe de sediu episcopal, să facă suspectă o pomenire de fapte întâmplate cu jumătate de secol înainte şi tratând despre un fapt cu totul străin de vacanţa sau nevacanţa scaunului de Siretiu după 1400?
Iar faptul că în bula lui Eugeniu IV nu se vorbeşte de celălalt Episcopat moldovenesc, dela Baia, care fără îndoială exista în 1439, se poate ex-plica uşor prin aceea că chiar în bula de întemeiere a acelui Episcopat, Papa Ioan XXIII, precum vom vedea în capitolul următor, o supune Arhiepiscopului de Liov, pe când, precum am văzut, acel de Siretiu atârna direct dela Papa. Este destul de firesc ca nici Episcopul Benedict, dela care a pornit negreşit propunerea, nici Papa Eugeniu IV, să nu fi vorbit, într'acea bulă, de o Eparhie cuprinzând o mică parte a ţerii şi ocupată de un Episcop care atârna dela un Arhiepiscop polon; tăcerea lor intenţionată se explică prea lesne.
Dacă înfiinţarea Episcopiei Bacăului de către Bonifaciu IX la 1391-1392 mi se pare puţin discutabilă, trebue să mărturisesc că nu se găseşte urmă temeinică de vreun Episcop al Bacăului care să-şi fi exercitat ministerul pe malurile Bistriţei. Această înfiinţare mi se pare că a rămas pur teoretică. Episcopii de Bacău înşiraţi de Kemény şi de Schmidt vor fi o amestecătură de Episcopi ai Siretiului şi ai Băei.
Tot atât de teoretică va fi fost înzestrarea cu nouă drepturi a Episcopiei, făcută de Ioan XXIII în anul al patrulea al Pontificatului său, despre care vorbeşte bula Papei Eugeniu. Dacă nu cumva avem aici a face cu o nouă confuzie, actul lui Ioan XXIII ar putea prea bine să fie bula de înfiinţare a Episcopiei de Baia, care are data dela 7 August 1412, adică tocmai din al patrulea an al Pontificatului lui Ioan XXIII.
Este foarte probil că mânăstirea Minoriţilor din Bacău a fost întemeiată şi ea pe la sfârşitul veacului XIV, însă orice dovadă despre această întemeiere ne lipseşte, este numai o tradiţiune.
IX
Despre Episcopia “Moldaviensis”
Precum dovedeşte inscripţiunea de pe partea dreaptă a altarului bisericii catolice dela Baia, inscripţie încă în fiinţă în anul 1646-1647 şi care ne-a păstrat-o Bandini, acea biserică, cu hramul Sfintei Fecioare, şi mânăstirea catolică din Baia (»Moldavicen«) [Moldaviensis], au fost construite de Alexandru cel Bun şi închinate memoriei soţiei sale Margareta, îngropată sub baptisteriul din biserică. Iar Bandini adaoge că: “sub acel baptisteriu zace Margareta, acel juvaer preţios, întemeietoarea bisericilor moldoveneşti“.
Margareta ar fi fost deci catolică, dar din ce ţară şi a cui fiică era nime nu spune. D-l Iorga presupune că Alexandru cel Bun ar fi luat-o de soţie “atunci când era împreună cu tatăl său, Roman, un prins de Stat în Polonia”, înainte de 1401, când avea de soţie pe Doamna Ana.
D-l G. Popovici însă susţine, bazându-se pe izvoare ce mi se par foarte temeinice, că Doamna Ana pe care a ţinut-o Alexandru cel Bun în primii ani ai domniei sale, era fiica lui Gheorghe (Iurg) Koriatovici, Domnul Moldovei dela 1374, şi a Anastasiei, fiica lui Laţcu Vodă. Iar Ringala sau Ringola, fiica lui Kieystut era, după tată, vară primară cu Ana, tatăl lui Iurg fiind frate cu Kieystut. Ana şi Ringala, arată d-l Popovici, erau rude în “gradu tertio affinitatis primi generis”. Iar despre inscripţiunea mormântală a Margaratei, prima soţie atribuită lui Alexandru cel Bun, d-l Popovici crede “că nu e contimporană, ci o alcătuire conjecturală târzie, poate tendenţioasă”.
După Ana, Alexandru luă de soţie pe Ringola sau Ringala, ce până acuma fusese socotită ca sora lui Vladislav Iagello, Regele Poloniei, dar care, după cum reiese din cele arătate de d-l Popovici, era vară primară cu acel Rege şi o catolică ferventă. Se vede că în urma rugămintei ei, Vladislav şi soţia sa, Ana de Cilli, se adresară Papei Ioan XXIII, rugându-l să înfiinţeze o Episcopie catolică în »Civitas Moldaviensis«. Papa, grăbindu-se să consimtă, dădu, la 7 August 1413, o bulă în acest sens, însărcinând pe Episcopul de Cameniţa să se încredinţeze dacă biserica din “Civitas Moldaviensis”, situaţia şi însemnătatea oraşului justifică înfiinţarea unei Episcopii şi, în caz afirmativ, să transforme biserica în catedrală, să puie la cale toate cele trebuitoare. Apoi îl însărcinează să sfinţească ca Episcop pe Ioan de Ryza, profesorul Predicatorilor şi Vicarul general al asociaţiunii Peregrinilor în numele lui Hristos, despre al cărui zel, ştiinţă, bune moravuri, vrednicie şi alte calităţi, el (Papa) s'a încredinţat şi pentru a cărui numire a fost rugat de Regele şi Regina Poloniei. Termină punând noua Episcopie sub ascultarea şi dependenţa Arhiepiscopiei de Halici, care tocmai atunci fusese transferată. Cu toate puterile date de Papa Episcopului de Cameniţa, Eubel pretinde că Ioan de Ryza fu sfinţit Episcop “Moldaviensis” numai după alegerea Papei Martin V, doarece el (Ioan de Ryza) în suplica lui către Papa, 1 Iulie 1420, se zice “devota creatura” a lui Martin V, conchizând de aici că ar fi fost creat Episcop de acel Papă. Dar întreb: cum se face atunci că al doilea Episcop “Moldaviensis”, Petru Csipser, se numeşte şi el “devota creatura” a Papei, atât în suplica dela 2 Iulie 1438, cât şi în cea dela 28 Noemvrie 1452. Ştim că la 1438 era Papă Eugen IV iar la 1452 Nicolae V; oare Petru Csipser să fi fost creat Episcop “Moldaviensis”, în două rânduri?
În orice caz această sfinţire fu adusă la îndeplinire în urma stăruinţelor Minoriţilor şi Dominicanilor asociaţi, care urmase fără întrerupere silinţele lor pentru catolicizarea părţilor Moldovei (in partibus Walachiae minoris). Minoriţii înfiinţase un Vicariat general pentru Rusia-Walachia-Podolia. Dintro suplică către Papa a presupusului [Prepusulni, cf. p. 68-314] acelui Vicariat, rezultă că Ioan de Ryza care, precum am văzut, era Profesorul minoriţilor [= Predicatorilor ~ Dominicanilor] în Polonia, se legase către asociaţia Peregrinilor, prin jurământ, că de va ajunge la scaunul episcopal, îi va favoriza şi va îngădui să fie volnici a boteza şi a exercita în Eparhia lui şi alte drepturi sacerdotale hărăzite lor de pontificii romani.
Faptul că în această bulă se vorbeşte de “civitas Moldaviensis” ca şi cum această urbe ar fi capitala Moldovei, în care îşi are reşedinţa şi Mitropolitul schismatic al ţării, nu trebue să ne ademenească măcar un minut să credem că este vorba de Suceava sau că, pe acea vreme, Baia era Capitala ţării.
Baia va fi fost odată, pe la începuturile Voevodatului Moldovei, celui mic, reşedinţa Voevodului şi scaunul puterii lui, dar la 1413 scaunul domniei era deja de mult în Suceava. Apoi Mitropolitul Moldovei, dela înfiinţarea Mitropoliei şi până la strămutarea ei în Iaşi şi-a avut totdeauna reşedinţa în Suceava.
“Civitas Moldaviensis” nu înseamnă aici altceva decât: Târgul-Moldovei, precum “civitas Serethensis” înseamnă în bulele relative la înfiinţarea acelei Episcopii: Târgul-Siretiului. Curtea papală, puţin cunoscătoare a amănunţimilor geografiei politice a Moldovei, va fi înţeles rău comunicarea scrisă sau poate chiar verbală a Regelui Vladislav, comunicaţie care, şi ea, nu va fi fost un model de claritate, şi de aici s'a născut imbrogliul care-l face bula. Precum vom vedea, toate împrejurările concurg pentru a ne dovedi că scaunul nouăi Episcopii se afla la Baia.
În cât priveşte părerea lui Eubel care, cu toate rectificările, persistă să vadă în “civitas Moldaviensis”, Moldaviţa, ea nu susţine discuţia. În veacul XV nu era nici măcar sat la Moldaviţa, dar încă o “civitas”!
Baia era un oraş descălecat de Saşii din Rodna şi Bistriţa; în 1413 era bine întemeiat, poate de un veac şi mai mult. Bandini ne spune că, după tradiţiune, Baia din vechime era locuită aproape excluziv de Saşi şi cuprindea peste 1000 de case şi 6000 de locuitori.
Tot ce ştim despre episcopia “Moldaviensis” se reduce la conţinutul celor cinci acte publicate de Eubel, din care cel mai vechiu este bula de întemeiere a episcopiei, despre care am vorbit mai sus. Mai sunt patru suplici către Papă.
Prima suplică este adresată lui Martin V de către Ioan de Ryza la 1 Iulie 1420.
Ringala, a treia soţie a lui Alexandru cel Bun, era înrudită cu acesta, prin consanguinitate, în al treilea grad, ceeace după Eubel s-ar lămuri prin faptul că prima soţie a lui Alexandru cel Bun, Margareta, fusese ruda Ringalei în gradul al treilea.
Ioan de Ryza arată Papei că Ringala, Doamna (ducissa) Moldovei, având o inimă creştină hotărîtă, se căsătorise cu Domnul (ducem) Alexandru, care se ţine de ritul Grecilor şi al Gentililor [= necredincioşilor], spre a-l întoarce dela erorile lui, făcându-se pasibilă astfel de sentinţa excomunicării, căsătorindu-se şi trăind împreună cu un bărbat înrudit cu ea, prin consanguinitate în gradul al treilea. Perzând acuma numita Doamnă orice nădejde de a face pe soţul ei să-şi părăsească erezurile, Episcopul roagă pe Papa spre a permite Ringalei să urmeze cu stricteţe toate prescripţiunile religiunii catolice, să pronunţe cu autoritatea lui apostolică divorţul între Domn şi Doamnă, declarându-i despărţiţi pe vecie şi să-l autorize să ridice de pe Ringala sentinţa de excomunicare de care se făcuse pasibilă. Papa încuviinţează cerera.
Apoi Episcopul, vorbind de părţile Moldovei (Walachiae), cari sunt supuse Împăratului Sigismund al Romanilor, Rege al Ungariei, şi convertite de acest rege la catolicism (?), zice că într'însele este o biserică catedrală, cu numele de Moldaviensis, ridicată ca o nova plantatio a credinţei adevărate, în ţinutul sau Dioceza căreia trăesc mulţi Greci, Gentili [= necredincioşi] şi Păgâni, de limbi diverse. Multe biserici şi parohii s-au înfiinţat spre folosul acelei credinţe şi arzând, adesea au fost ridicate sau rămân a se ridica din nou. Dar fiind aceste creaţiuni, ca şi Episcopul şi chiar ca şi credinţa, încă slabe şi având nevoie de sprijin, cere Papei să-i hărăzească puterea de a da oareşcari indulgenţe, cari trec peste prerogrativele lui. Aceste cereri sunt asemenea încuviinţate de Papa.
În fine Episcopul, uitând jurământul făcut Peregrinilor când umbla după sprijinul lor spre a se urca pe scaunul episcopal, cere Papei să ia măsuri pentru punerea în aplicare a unei constituţiuni a lui Urban V, prin care se interzicea călugărilor să administreze sacramentele în diocezele având episcopi şi parohi. Papa consimţi şi la această cerere.
Corespondenţele călătoreau încet la începutul veacului XV; se vede că deabia în vara anului următor Vicariatul general al Minoriţilor primi ordinul Papei, deoarece suplica către Papa a girantului acelui Vicariat general, prin care el reclamă împotriva poruncilor pontificale obţinute de Episcopul Ioan de Baia, poartă data dela 3 şi 4 Iulie 1421.
Această suplică începe prin a arăta Papei făgăduinţele şi jurământul Episcopului, apoi îl denunţă că, îndată ce s-a urcat pe scaunul episcopal, a aruncat masca. El acuma strigă, în acele locuri unde mai sunt încă necredincioşi, că fraţii Minoriţi şi Predicanţi sunt nişte eredici, că botezul săvârşit de ei nu este botez adevărat şi trebue săvârsşit din nou, descurajând astfel pe neofiţii călugărilor şi pricinuind mare scandal atât printre necredincioşi cât şi printre credincioşi. Din cauza purtării Episcopului, mulţi din acei convertiţi la credinţa catolică au părăsit-o, întorcându-se la vechile lor erezuri. Roagă pe Papa ca deoarece progresele catolicismului în Rusia, Moldova şi Valahia au fost datorite numai călugărilor, ei să urmeze a se bucura de drepturile ce le-au avut până atunci.
Papa, judecând cu drept cuvânt că constituţiunea lui Urban V era aplicabilă numai unor împrejurări diocezane normale şi nu ţărilor cari aveau încă trebuinţă de serviciile misionarilor, reveni asupra încuviinţării date punctului al patrulea din suplica Episcopului de Baia şi însărcină pe Arhiepiscopul de Gneznen cu privigherea măsurii.
Celelalte două puncte din suplica Vicariatului general sunt de puţin interes pentru noi, fiind relative le prerogrativele Vicarului general.
Mai mult nu ştim despre primul Episcop al Băii, nedescoperindu-se până acum alte acte relative la el. Al doilea Episcop de Baia fu Petru Csipser, după cum singur ne arată în a doua sa suplică către Papa la 28 Noemvrie 1452. Avem şi dela el două suplici către Papa.
Prin cea dintăi, Petru arată că biserica “Moldaviensis” constituită din vechime, dar ridicată de puţin timp, are un mic venit care nu trece peste şaptezeci de fiorini pe an. Poporul este alcătuit în parte din catolici şi în parte din schismatici. Atât din cauza micului său venit cât şi din a îngrijirii necurmate ce cere un asemenea popor, se roagă să fie scutit de obligaţia de a vizita la fiecare doi ani pragul Sfântului Petru. Papa consimte, însă cu condiţiune ca această dispensă să fie valabilă numai pentru timpul în care stă în Dioceza lui. Ceeace dovedeşte că episcopii de Baia urmau pilda celor de Siretiu.
Din a doua suplică a aceluiaş Episcop, purtând data de 28 Noemvrie 1452, vedem că vechea ceartă a Episcopilor cu călugării Minoriţi şi Dominicani era departe de afi potolită şi, de altă parte, că activitatea acestor misionari era tot atât de vie ca altă dată.
Petru arată Papei, din partea lui şi din a bisericii “Moldaviensis”, înfiinţate din nou de răposatul Alexandru Voevod printre schismaticii de rit grecesc din Moldova şi din partea întregii comunităţi a Târgului-Moldovei (civitas Moldaviensis), că oareşcari fraţi Predicatori şi Minoriţi, fără a vea învoiri speciale, administrează toate sacramentele ecleziastice în bisericile parohiale, botează şi confirmă copii, celebrează căsătorii în contra regulelor Bisericii, sfinţesc potire şi alte ornamente preoţeşti, dau absoluţiuni speciale rezervate Scaunului Apostolic, pronunţă despărţenii şi căsătoresc pe urmă pe cei despărţiţi de ei, ambii soţi fiind încă în viaţă, duc sacramentul Euharistiei în solemnităţile publice pretinzând că au mai multă autoritate decăt parohul local, scutesc pe poporani să viziteze catedrala şi bisericile parohiale, merg la crăşme însoţiţi de femei publice, se îmbată în public, pricinuind scandaluri periculoase, ţin în public concubine, au copii cu dânsele, ca şi cum ar fi uniţi cu ele în legiuită căsătorie şi fac o mulţime de alte fapte rele spre marea ruşine a sfintei Biserici şi a ordinului sacerdotal. Şi dacă nu se vor lua măsuri la vreme, această catedrală, care a avut numai doi Episcopi, se va pierde. A ajuns acuma la aşa mare sărăcie, încât deabia se poate hrăni pe lângă Episcopul cu un singur preot. Apoi un oareşcare Constantin Romanus, care se dă drept preot secular şi canonic al lui Sf. Ioan din Lateran, predică în public erezia şi slăveşte blestemata erezie a Boemilor, iar mai mulţi alţi preoţi seculari din această Dioceză sunt schismatici şi eretici şi câştigă zilnic mulţi eretici. Roagă pe Papa să ia măsurile ce va crede de cuviinţă asupra celor mai sus expuse. Papa hotăreşte în conformitate cu cererea şi însărcinează pe arhiepiscopul de Gran să cerceteze şi să ia măsurile de îndreptare ce va crede nimerite.
Din acest de pe urmă act reiese, mi se pare, în chip vederat, că Episcopia din Târgul-Moldovei nu putea să aibă decât o Eparhie foarte restrânsă, căci altfel ar fi cu neputinţă ca veniturile ei să fi fost atât de mici. Ea nu putea să cuprindă numeroasa Ungurime de prin ţinuturile Romanului, ale Bacăului şi ale Trotuşului, probabil nici Suceava, Siretiul, Cotnarul şi Hârlăul. De altmintrelea, trebue să observăm că Episcopul de Baia în nici un act nu arată pretenţia de a cuprinde toată Moldova sub autoritatea lui.
Este deci probabil că pe vremea celor doi întâi Episcopi de Baia (1413-1452), Moldova era împărţiţă în trei Dioceze catolice: a Siretiului, a Bacăului şi a Băii. Din aceste trei scaune episcopale numai unul, cel dela Baia, pare a fi fost ocupat în chp efectiv de un Episcop avându-şi reşedinţa acolo. Cel al Siretiului avea un Episcop titular, despre a cărui prezenţă la scaun nu avem nici o urmă, iar al Bacăului, cuprinzând tocmai cel mai mare număr de catolici, probabil că nici măcar nu avea titular şi era administrat de Minoriţi.
Faptul că Episcopul de Baia purta titlul de “Moldaviensis” a făcut pe istoricii cari s-au ocupat cu această chestiune să creadă că el cuprindea în Eparhia lui Moldova întreagă. La această părere greşită, mai adăogându-se şi aceea că, la 1401, Episcopia Siretiului fusese transferată la Bacău, i-a făcut să atribuie Bacăului, cu duiumul, pe toţi Episcopii de Baia şi de Siretiu.
S-ar putea însă prea bine ca acel Iohannes Rosa, pus de Schimdt în lista Episcopilor de Bacău, după Iohannes zis Sireteanul şi care în vremea ciumii dela 1453 s'ar fi arătat un păstor admirabil, necruţător de propria sa viaţă şi împodobit cu toate virtuţile, să nu fi fost altul decât primul Episcop de Baia, Ioan de Ryza, transferat, înainte de 1438, la scaunul mai însemnat al Siretiului. El şedea mai ales la Lemberg, unde îşi câştigase un mare renume de sfinţenie. Iar faptul că el iscăleşte într'un document al Arhiepiscopului Grigore al Lembergului: “Joannes eppus Moldaviensis” este de natură a ne confirma în această părere.
D-l Iorga atribue lui Petru Csipszer ca succesor pe un Nicolae “episcopum moldaviensem” care, după un act dintr'un Culmer Statbuch, aflat în arhiva din Königsberg, care act poartă data de 30 Octomvrie 1447, ar fi sfinţit în acea zi, în Culm, un altar. Deoarece găsim pe Petru Csipszer ca Episcop atât în 1438, cât şi în 1457, şi deoarece Petru Csipszer, în suplica sa din 1452, ne spune lămurit că până atunci fusese numai doi Episcopi de Baiai, acel Nicolae despre care ne vorbeşte actul din Culm, nu poate să fi fost predecesorul lui Csipser, şi cu atât mai puţin succesorul său în 1447.
După Csipszer veni Ioannes Nemulem, alias Keminer vel Keminetz, din ordinul Minoriţilor, numit la 8 Iulie 1457, şi care, în ziua următoare, achită obişnuitul “servitium commune” de 33 1/3 florini, a treia parte din venitul estimat la 100 fiorini. Eubel îl crede identic cu Joannes Simon Dawidicz din lista lui Schmidt, după care ar fi devenit Episcop tocmai la 1460, iar înainte fusese Prepusul Vicariatului acelui ordin în Polonia şi Moldova. Avem dela el un act dat în satul Hegen, în Ardeal, la 15 Iulie 1466, în care se numeşte sufragan al lui Nicolae Episcop de Alba Iulia. D-l Iorga crede că numirea lui Ioannes de Nemulem este datorită faptului că Ştefan cel Mare, urcându-se în primăvara anului 1457 pe scaunul Moldovei, orientarea politică se schimbase: Polonii nu mai puteau sprijini efectiv pe un episcop în Moldova şi prin urmare Episcopia se întoarse la Unguri.
Urmaşul lui Ioannes Nemulem, mort la 1472, fu Petru de Insula, un bacalaureat în decrete. El trebue să fi trăit mai de mult în Moldova, căci îl vedem trimis de Ştefan cel Mare, în anul 1476, cu o solie la Papa împreună cu un “capitaneum Ianuensis” şi cu rugăminte din partea Voevodului, pentruca Petru să fie numit “Episcop Moldaviensis”, ceeeace se şi făcu fără întârziere. Petru fu sfinţit în ziua de 29 Martie 1476 de către Arhiepiscopul Benedict dela Mytilena, consacrat la 31 Martie şi scutit de plata anatelor. La 3 Aprilie Papa scrise lui Ştefan spre a-i comunica sfinţirea Episcopului recomandat de el, iar la 9 ale aceleias luni “se acordau indulgenţe de jubileu” pentru acei ce se vor ruga, în anumite condiţii în biserica cea mare din “oraşul Baia” (civitas Moldaviensis).
La 13 Ianuarie 1477, Papa, acordând lui Ştefan nouă [noi] indulgenţe pentru lupta împotriva Turcilor, vorbeşte de Episcopul de Cetatea-Albă şi de cele două catedrale din acel oraş. D-l Iorga vede în acest fapt, Cetatea-Albă aparţinând încă atunci Moldovei, o dovadă că Episcopului Petru, nefiindu-i îndemână în Baia arsă cu 10 ani înainte, între Ungurii şi Saşii de acolo, el s'ar fi stabilit la Cetate-Albă în care se alfa o numeroasă colonie de Genovezi. Acest Petru fusese paroh la Waldhut în Ardeal şi îl vedem dându-şi, la 13 Ianuarie 1477, titlul de “Episcop Moldaviensis” şi sufragan al bisericii de Alba în Transilvania. Iar la 1479 Papa Sixt IV dă o misiune de absolvire în provincia vecină Episcopului “Moldaviensis”.
După Petru de Insula, fu numit Episcop “Moldaviensis” Thomas Ba-tcha de Zagradino, iar Ungur şi Dominican, numit la 20 Septemvrie 1497 şi sfinţit în Roma la 28 Octomvrie următor. Cu două zile mai târziu, el se îndatori la achitarea “servitium commune”. Acesta exercită funcţiuni episcopale în Transilvania, dar îşi vizita Dioceza şi îşi găsi chiar moartea cu prilejul unei asemenea vizitări, fiind ucis de tâlhari în satul Orleşti (?) lângă Târgul-Neamţului.
Izvoarele Vaticanului ne mai arată în Mihail Marinoski un ultim Episcop de Baia în anul 1510. Această Episcopie ar fi avut deci o durată de un secol. Dacă dela început Eparhia fusese mică, până la arderea Băii, în 1467, Episcopul putu duce în acelaş oraş, care avea o populaţie ungurească şi săsească compactă, un traiu modest, dar liniştit. Însă oraşul, după arderea lui, nu pare a se mai fi ridicat; cea mai mare parte din locuitori s-au împrăşitiat şi locuinţa diocezanului a rămas arsă, iar Episcopul ne mai având ce să caute într-însa, el şi-a căutat mijloace de traiu prin Ardeal şi poate, vremelnic, la Cetatea-Albă.
Persecuţiunile cumplite la cari fură supuşi numeroşii adepţi ce îşi făcuse dela început, în Ardeal, doctrina hussită, adusese dincoace de munţi mii de fugari, cari ştiură să câştige pentru credinţele lor cea mai mare parte a catolicilor unguri şi saşi din Ţerile Române. Ei nu se întoarseră la catolicism decât târziu, în veacul XVI, când silinţele Minoriţilor izbutiră să-i readucă în massă în sânul Bisericii Romane. Nu este deci lucru de mirare, dacă mijloacele de traiu ale Episcopilor din Târgul-Moldovei erau cu desăvârşire restrânse în a doua jumătate a veacului XV.
X
Despre a treia Episcopie a Milcovului
Cu anul 1438 vedem că începe o nouă serie de Episcopi purtând titlul de Milkoviensis, dar trăind în Ungaria. Benkő atribue această restauraţiune a Episcopiei Milcovului lui Sigismund, Împăratul Romanilor şi Regele Ungariei, adăogând că a făptuit-o puţin înainte de moartea lui (9 Decemvrie 1437).
Cel dintâiu Episcop din această serie se numeşte Grigorie şi se vorbeşte de el pentru întâia oară în acte din anul 1438. Benkő observă că noua Episcopie dela început avu o soartă nenorocită. Spre a răsbuna învingerea oştilor sale de către Hunyadi, în anul 1441, la Belgrad, Sultanul Amurat trimise în primăvara anului următor pe Mezetbeg, cu o oaste numeroasă, ca să lovească Ardealul prin Ţara-Românească şi răsbi până în inima Transilvaniei, unde fu biruit de Hunyadi numai cu mare greutate.
Cu prilejul acestei prădări a Ţării-Româneşti, biserica catedrală a Milcovului fu iar distrusă din temelie.
Asupra relităţii acestui fapt nu putem păstra vreo îndoială, căci într-iun act al Episcopului Mihail II al Milcovului din anul 1518, act care se va găsi mai departe şi în care se vorbeşte tocmai de restaurarea acelei biserici, se zice lămurit că acea biserică catedrală a Milcovului a fost de curând (dudum) distrusă de furia păgânilor până la temelie. Iar acelaş lucru îl spune şi Papa Iului II într-o bulă din anul următor. Iată deci dovezi destul de puternice în favorul aserţiunii lui Benkő, că Împăratul Sigismund ar fi restaurat Episcopia Milcovului şi că această restauraţiune nu a fost cu totul teoretică.
Apoi Benkő ne dă, după Pray, următoarea listă a Episcopilor de Milcov după 1437, adăogând în dreptul fiecăruia anii în cari se poate constata fiinţa lui şi titlurile ce purta.
Gregorius, Milkoviensis, Suffraganeus şi Vicar al Arhiepiscopului de Strigon (Gran);
Ioannes; 1466;
Ladislau de Ondola, tot odată Praepositus Mislensis, 1469;
Mihail I, Vicar al Granului, Suffraganeus Thurem, 1471, 1473, 1475, 1481, 1484;
Paul de Ilsva, 1504;
Ladislau II, 1510;
Demetriu, 1511.
Mihail II, 1519.
Benkő se grăbeşte să arate că cei mai mulţi, dacă nu toţi Episcopii numiţi mai sus, au fost ţinuţi departe de scaunul lor prin împrejurările vremii şi au trăit fără jurisdicţie diocezană şi fără venituri episcopale. Face excepţie la această regulă numai cel de pe urmă, Mihail II care a încercat să restaureze scaunul episcopal distrus.
Putem conchide cu toată siguranţa că nici unul din toţi numiţii Episcopi n'a pus piciorul din partea noastră a munţilor, unde Eparhia lor, partea de Răsărit a Munteniei şi capătul de jos al Moldovei, număra prea puţini catolici.
În timpul Episcopiei lui Demetriu, Arhiepiscopul Granului, Thomas Bakacz [Bakócz], un om energic, ambiţios şi puternic, obţinu dela Papa Iuliu II nişte bule restabilind, în toată vechea lor plenitudine, drepturile Episcopilor Milcovului, dar supunându-i [Arhi]Episcopiei Granului.
Probabil că sub îndemnul acestui prelat, Episcopul Mihail II al Milcovului a făcut îndrăzneaţa sa încercare să recăştige nu numai plenitudinea drepturilor exercitate de Episcopii Milcovului şi ai Cumanilor în ţările noastre, dar chiar s'o întindă pe întreaga Moldovă.
Însă el fu îndrăzneţ numai cu intenţiunea şi cu gura, căci necutezând să vie în persoană în Eparhia revendicată de el ca să convoace sinodul bisericilor ce pretindea că fac parte din acea Dioceză, se mulţumi să-l convoace prin nişte scrisori de convocare datate din Sibiiu, din ziua de 18 Fevruarie 1518, dar prezentate Notarului public de către un procurator al Episcopului, care cu bună samă rămăsese pe lângă instigatorul şi protectorul său, la Gran.
Prin acea scrisoare de convocare, Episcopul Mihail se intitulează Episcop al Bisericii Milcovului, catedrala Crăiei [Ţării] (Regni) Moldovei. Este îndreptată către Protopopii, Decanii, Parohii, şi Arhi-Presbiterilor şi Decanilor [din Arhi-Presbiteriatele şi Decanatele] dela Milcov, Vrancea, Baia Moldovei (Moldvabanensi), Bistriţa, Sibiiu, Kezdi, Cozdensi, Gyergyó, Sepeş, Kézdi-Vásárhely, Mykie, Orbai, Siretiu, Kilia (Kylyerensi) şi Cetatea Albă (Nesteralbensi), cari atârnă de zisa Dioceză a Milcovului. Zice că este de datoria lor să ia măsuri pentru restaurarea bisericii Milcovului, catedrală a Crăiei Moldovei, distrusă până la temelie de furia păgânilor, şi a Diocezei în toată întregimea lor de mai înainte. Pentru a se sfătui asupra acestui sfârşit, îi convoacă pe toţi să apară în termen de şasezeci de zile, în a doua Duminică după Paşti, în Biserica parohială din Târgul Trotuşului, cea mai apropiată de distrusa biserică a Milcovului, catedrala Crăiei Moldovei şi pronunţă excomunicarea asupra acelora cari nu vor fi [de] faţă.
Se vede că Episcopul Mihail voia să aducă sub oblăduirea lui întreaga Moldovă şi, fără umbră de drept sau de temeiu, făcea din biserica din Milcov catedrala întregei Moldove. El înşiră în scrisoarea lui o mulţime de Decanate şi de Arhi-Presbiteriate, din cari unele se raportă negreşit la ţara noastră. Decanatul Varanczensis este al Vrancei, Moldvabanensis al Băii, Sirethensis al Siretiului, Kylyerensis al Chiliei, Nesteralbensis al Cetăţii-Albe. Negreşit că parohiile catolice de pe locurile sus citate n'au fost, la ştiinţa noastră, nici odată întrunite în Decanate, apoi mă cam îndoiesc că în aşa zisul decanat al Vrancei şi al Chiliei care era ocupată de Turci, să fi existat măcar vreo singură parohie catolică.
Convocarea rămase, bine înţeles, literă moartă, cel puţin urmă nu se găseşte despre întrunire. O scrisoare a Papei, datată din anul următor, porunceşte Decanatelor transilvănene ce făcuse altă dată parte din Episcopia Milcovului, a cărei biserică catedrală, aşezată în părţile necredincioşilor, fusese de curând distrusă de păgâni, să recunoască pe Episcopul titular de Milcov de arhiereu al lor şi să-i dea ascultarea ce i se cuvine sub pedeapsă de excomunicare. Dar Papa în acest act nu pomeneşte nici un cuvânt despre puterea Episcopului de Milcov în Moldova. Această încercare nu fu reînnoită poate din cauza desfiinţării Regatului Ungar în urma bătăliei dela Mohaci (1525) [1526].
XI
Concluziune
Istoria Episcopatului catolic în Moldova se urmăreşte uşor dela vremea la care am ajuns până astăzi. Populaţia catolică fusese cumplit de redusă prin convertiri la ortodoxism sau îmbrăţişarea doctrinelor Reformei. Dacă credinţa catolică nu dispăru cu totul, faptul se datoreşte în mare parte silinţelor celor căţiva misionari minoriţi, al căror centru era mânăstirea catolică din Bacău.
La sfârşitul veacului XVI se produse o reacţiune: minoriţii izbutiră să readucă pe Ungurii din Moldova în sânul Bisericii Romane, iar la 1590 fu numit Episcop al Bacăului Bernardino Quirini. A doua Episcopie a Bacăului ţinu până la 1818, când muri ultimul Episcop cu titlul de Bacoviensis: Bonaventura Berardi.
De atunci şi până la 1894, grija spirituală a catolicilor în Moldova fu încredinţată unor “Vizitatori Apostolici”, purtând titlul de Episcop in partibus infidelium şi aparţinând cu toţii ordinului Minoriţilor. La 1894 se înfiinţă Episcopia de Iaşi, al cărui întâiu Episcop fu Dominic Jaquet, Minorit şi el.
*
Am auzit de multe ori vorbindu-se că Episcopia catolică din Moldova ar fi atârnat în vechime ba dela Primatul Ungariei (Strigon), ba dela al Poloniei (Gnezna).
Din cele ce am constatat mai sus însă rezultă:
Că a fost pusă în atârnarea Arhiepiscopului de Liov (Lemberg) Episcopia de Baia, chiar prin bula ei de fundare.
Că au atârnat când dela Episcopul de Alba Iulia, când dela Arhiepiscopul de Gran, aceia din Episcopii Milcovului şi “Moldaviensi” cari purtau aceste titluri fără a avea Dioceză.
Aceştia trebuesc consideraţi ca nişte prelaţi unguri, împodobiţi, pentru satisfacerea vanităţii lor, cu titlul “in partibus infidelium”.
Singurul Episcop al Cumanilor, Teodoric, atârna, precum am constatat, direct de Papa: tot astfel şi Episcopii ce s-au succedat la Episcopia Siretiului şi la a doua Episcopie a Bacăului, incepând cu Bernardino Quirini.
Lembergul a avut într'adevăr în atârnarea sa cel mai mic Episcopat catolic din Moldova. Cu toate că Ungurii au alcătuit totdeauna partea cea mai numeroasă a populaţiei catolice din ţară, nici Granul, nici vreun alt scaun unguresc nu şi-a exercitat vreodată şi nu a fost în drept să-şi exercite jurisdicţia spirituală sau temporală în Moldova.
(V. A. J.)

Demény Lajos
Radu Rosetti és a moldvai csángó–magyarok
Radu Rosetti 1922-ben kezdte el visszaemlékezéseit Amintiri (“Emlékek”) cím alatt közölni. Belőlük az első kötet Ce-am auzit de la alţii (“Amit másoktól hallottam”) alcímet kapta. Az előszóban a szerző azt állítja, hogy a világon nincs még olyan ország, ahol annyira megváltozott volna a köz- és magánélet, mint Romániában, ahol oly gyorsan és oly véglegesen tűnt volna el bármely nyoma a viszonylag közeli múltnak. Megállapítása alátámasztására főleg a nagybojárság mindennapi életének külső jeleit sorolja fel (például jelzi a viseletváltozást, azt, hogy eltűnt a turbán, a kaftán stb.). Érdekes, hogy a Radu Rosetti alkotásait elemző irodalomtörténeti munkák szerzői Rosetti állításait minden kritika nélkül elfogadták, noha a 19. századi román köz- és magánélet változásai nem is voltak annyira látványosak. Viszont éppen a nagybojárság és vele a moldvai Rosetti család megannyi ága képtelen volt az elkerülhetetlen átalakulásokhoz alkalmazkodni. Nem véletlen, hogy az 1907. évi nagy parasztlázadás után a román társadalom ezen rétege végleg megszűnt létezni. A modern román történetírásban közhelynek számított valóságot nem más mint Radu Rosetti fia, a tábornok Radu R. Rosetti rögzítette még 1941-ben kiadott vallomásainak második kötetében, amikor szülei 19. századi életét idézte fel. “Az úgynevezett modern életvitel különben már változásnak indult. A régi bojárság hatalmának és tekintélyének utolsó nyomai az 1907. évi felkelések következtében eltűntek. Az úgynevezett [bojári] jó világ már nem bírt sem azon lehetőségekkel, sem befolyással, sorai felhígultak a meggazdagodott új polgárság befogadásával, amely igényt tartott arra, hogy nem csupán a politikai, hanem a mindennapi életben is szerephez jusson. Hogy magát a befogadásra képessé tegye, ez az új világ költséges bálokat, vacsorákat, estélyeket kezdett rendezni, de amelyeken már sem a származás, sem a vélemények, de még az előítéletek terén sem létezett a régi homogeneitás”.
A 19. századi moldvai bojárságról és közelebbről a Rosetti családban is uralkodó közszellemről a tábornok Rosetti azt írta, hogy a különbségek a bojárok és a polgárok között még nagyok voltak, olyannyira, hogy a bojárok lenézték a polgárokat, a tisztségviselőket, és csak üzleti kapcsolatokat tartottak fenn velük. Ennek szerinte a hagyományon kívül több oka volt. A polgárság még maga sem bízott saját erejében. A különbségeket erősítette a választók három osztályba tagolása, és végül a szerző szerint a polgári osztály nőtársadalma képzettségben, neveltetésben messze lemaradt. A bojárok a katonatiszteket sem kezelték egyenlő partnerekként. Rosetti nagyszüleinek bojári világában magát Alexandru Ioan Cuzát, az Egyesült Fejedelemségek uralkodóját is a parvenük közé sorolták. Mindezt annak ellenére, hogy a moldvai bojárok többsége reája adta szavazatát, ugyanis ellenkező esetben a közvélemény hazafiatlansággal vádolta volna őket. Erre okot adhatott volna még az is, hogy a 30 családból és mintegy 200 egyénből álló moldvai nagybojárság csak részben volt bennszülött, sok volt közöttük a görög származású.
A moldvai Bohotin birtok Rosetti tulajdonosai a 19. század első felében nagylábon élhettek. Több mind 500 rabszolgasorban élő cigány felett kényük-kedvük szerint rendelkeztek. Jobbágyparasztjaik egész nyáron dolgoztak a földesúri birtokon, noha az 1831. évi Szervezeti Szabályzat szerint a birtok negyed része paraszti tulajdonba jutott. A parasztokkal szembeni kihágások, visszaélések, verések és kegyetlenkedések soron voltak, különösen az intézők és bérlők részéről kiváltképpen, ha ezek idegenek, főleg lengyelek voltak. Mindezt idősebb Radu Rosetti jegyezte fel “Amit másoktól hallottam” alcímű visszaemlékezéseiben.
Radu Rosetti emlékiratainak második kötetében (“Gyermekkori emlékek”) írta le szülei pazarló udvartartását. A bojári udvarházat 46– 47 főből álló személyzet szolgálta ki, 15 kocsi és 28 ló állt rendelkezésre. Az évi zab- és árpatermés sohasem volt elég a lovak eltartására. A nagyszámú személyzet az udvarházban étkezett. Eltartásukra az 1868. évi elszámolásoknak megfelelően naponta mintegy 50 kiló marhahús fogyott el, nem számítva ide a sertés- és borjúhúst, no meg természetesen a majorságot. A mérhetetlen pazarláson csak a személyzet lopása tett túl. A ház nagy és kényelmetlen volt, a berendezés rossz, “félbarbár luxus” jellemezte. A ház tárva-nyitva volt az állandó vendégek előtt, akik között akadt szélhámos is. (Ezen leírás végén Radu Rosetti megemlíti azt a Bucşănescu nevű egyént is, aki Blaremberg Alexandru néven két napi vendégeskedés után a ház legdrágább vadászpuskájával lépjen le, és akiről később kitudódott, hogy közönséges tolvaj.) A költségeket növelték a gyerekek taníttatására felfogadott személyzetre kiadott összegek. Gyalog járni a bojári rend megsértésének számított. A bojári család tagjai csak kocsin mentek bárhova. Mindez – jegyezte fel Radu Rosetti – csak “a lerongyolódáshoz” vezethetett és vezetett is.
Érdekes mozzanatot jegyzett fel Radu Rosetti nagyapja életéből. Utóbbit gyerek korában – amikor a család még a Răducanu Roset nevet viselte – Zoe nevű leánytestvérével a nomád cigányok ellopták és egy kézdivásárhelyi kereskedőhöz vitték, akivel szemben a családnak jelentős adósságai voltak. A szülők nehezen tudták összeszedni a kiváltásra szükséges összeget. A nagyapa ennek ellenére 147.000 lejért (ez akkor nagy pénznek számított) megvette a Manolache Balştól ennek Iaşi megyei Bohotin nevű birtokát. Mindez nem tudta megmenteni a Rosetti család birtokait az eladósodástól. Azokat még Radu Rosetti szülei javarészt eladták. A moldvai agrárviszonyok történetét tanulmányozó Radu Rosetti kezén már csak a Bákótól délre fekvő Kövecs (Căiuţi) maradt. A birtok ugyan nagy volt (csaknem hétezer hektárnyi), de tőle is meg kellett a családnak válnia. Radu Rosetti 21 éves korában 1874-ben vette kezébe a birtok adminisztrálását, irányítását, ám maga is – mint ezt tábornok fia feljegyezte – a nagyszülők költekező életvitelét folytatta. Kövecs birtokon “apám életében – írta vallomásaiban a tábornok Rosetti – az ottani életmód még nagyon közel állott a régihez. Nagy lábon folyt az élet, elég sok szolgával [...]. A nagyszámú személyzet fizetésére, élelmezésére költött összegek, de kiváltképpen a hozzá nem értés, a javak kétes, tisztességtelen kezelése a kiszolgáló személyzet részéről messze meghaladták apám bevételeit”. Ő “túl drága háztartást vezetett”. Folytak tovább a költséges vadászatok és vendégeskedések. 1888-ban a birtokot kénytelen volt eladni.
“Apám – írta a továbbiakban a tábornok Rosetti – fiatal korában feudális nézeteket vallott”, legitimista, sőt meggyőződéses kárlista, azaz Károly király odaadó híve volt. “Mióta ismertem konzervatív, de konzervativizmusa haladó, nem pedig maradi volt, rokonszenvezett az állami szocializmus eszméivel”. Elítélte a kiváltságok rendszerét, hevesen támadta a címek hajhászását, a címerek festését minden tárgyra, még az éjjeliedényekre is. Szerette Franciaországot, ám ellenezte Franciaország szövetségét Oroszországgal. Utóbbit a románok legnagyobb ellenségének tartotta. Mint Oroszország határozott ellensége, a Hármas Szövetség híve volt, a többi között azért is, mert Besszarábiát szerinte inkább fenyegette az asszimiláció, mint a magyarok és az osztrákok részéről az erdélyi és a bukovinai románokat. Tudni kell Radu Rosetti író-történészről, hogy külföldi tanulmányait Genfben, Toulouse-ban, Párizsban, Olaszországban és Bécsben végezte, de még 1874-ben beutazta Spanyolországot. Hazájában pedig – Bákó városában – tagja lett a szabadkőműves páholynak. Valóságos poliglott volt, “beszélt és írt románul, franciául, angolul és németül, folyamatosan olvasott olaszul és spanyolul”, némi szótári segítséggel tudott latinból, görögből és ószláv nyelvről fordítani. “Szüleim – írta a tábornok Rosetti – maguk között franciául beszéltek. Levelezésünk is francia nyelven folyt. Apám természetére nézve türelmetlen, néha lobbanékony volt, erőszakosságra hajlamos harag” jellemezte, de “mindenki szerette, akivel kapcsolatba került, mert igazságos volt és jó barát, mindig segítőkész”. Noha maga feledékeny volt, mégis szerette a rendet és fegyelmet. Szavatartó és tisztességes volt, ám minden igazságossága ellenére néha-néha alattvalóit verte. Felesége következetesen arisztokrata és konzervatív nézeteket vallott, visszasóvárogta a kiváltságok idejét. A család baráti köre konzervatív nézeteket követett, mégpedig a konzervativizmus megannyi árnyalatát. Egyaránt voltak közöttük “reakciós, porosz junker, liberális” nézeteket vallók, sőt olyanok is, akik az államszocializmus eszmekörével rokonszenveztek. Mind maga az apa, mind tábornok fia unos-untalan hangsúlyozzák a Răducanu ágú Rosetti család hazafiságát. A tábornok Rosetti elárulja viszont apjáról, hogy moldvai lokálpatriotizmusában ellenszenvvel viseltetett a havaselviekkel és főleg a bukarestiekkel szemben, noha ellenszenve idővel lankadt.
Miután 1888-ban az író-történész Rosetti kénytelen volt eladni kövecsi birtokát, Ioan Bianu akadémiai könyvtáros és B. P. Haşdeu tanácsára, hozzálátott korábban megkezdett történelmi tanulmányainak közléséhez a Revista Nouă folyóirat hasábjain. 1889-ben, amikor Lascăr Catargiu konzervatív kormánya jutott hatalomra, elfogadta kinevezését Roman megye prefektusává (főispánjává). Ez azonban csak pár hónapig tartott, mert Lascăr Catargiu lemondásával neki is távoznia kellett. 1891–1892-ben kétszer is Fălciu megyében képviselővé választották. 1892–1894-ban előbb Brăila, majd Bákó megye prefektusa lett, azután az országos fogházak vezérigazgatója volt 1895-ig. Tábornok fia írta, hogy végre 1898 tavaszán apjának “igazságtételben” volt része, amikor a román Külügyminisztériumban a “különleges ügyek igazgatójává” nevezték ki. Az állást külön számára hozták létre, és ő vezette román részről a tárgyalásokat az Osztrák–Magyar Monarchiával a bukovinai határ kérdésében. Ugyancsak ő tárgyalt a bolgár, később pedig az oroszországi országhatár rendezésében. Igaz viszont, hogy mindezt megelőzően a Külügyminisztérium segédlevéltárosa volt. Az állást Ioan Bianu közbenjárására nyerte el, aki mindvégig a család meghitt barátja volt, és nemegyszer töltötte húsvéti, nyári és karácsonyi vakációit a Rosetti családnál. Radu Rosetti agrártörténeti tanulmányait a Román Akadémia értekezéseiben, a Viaţa Românească, az Adevărul Literar című és más folyóiratokban közölte.
Miután kövecsi birtokát eladta, a kapott jelentős összeg felhasználása felett nézeteltérés volt a családban. Radu Rosetti kisebb birtokot akart vásárolni, míg felesége jobbnak látta, ha a pénzt állami értékpapírokba fektetnék be. Végül megvásárolták a Diamandi családtól a Fălciu megyei Ordeşti-ben fekvő birtokot. Egyéb hivatali elfoglaltságai miatt azonban Rosetti nem tudott birtoka irányításával foglalkozni, helyette G. Donici kezelte. Ez 1890-ben az eladott gabonából befolyt pénzt Párizsba küldte, hol Rosettit súlyos betegségében kezelték. 1893-ban nagyon jó volt a termés, de a gabona ára végtelenül olcsó. Rosetti abban a reményben, hogy az árak emelkedni fognak raktároztatta a gabonát. Ám a reméltnek ellenkezője történt, és Rosetti kénytelen volt oly alacsony áron túladni gabonáján, hogy a kapott pénzből még a raktározást sem tudta kifizetni. Így egyik jászvásári bankártól, Poppertől kölcsönt kellett felvennie, végül ennek a bankárnak a kezébe került a birtok. Ezek után Ordeşti bevételei – fia szerint – “minimálisak voltak”.
Jellemző, hogy a második katasztrofális kísérlet sikertelensége ellenére, Radu Rosetti élete végéig arról álmodozott, hogy megint birtokot szerezzen, és ott élhessen. Fiát, a tábornokot biztatta, hogy vásárolja vissza a kövecsi birtokot. Neheztelt is fiára, hogy ez tanácsát megtagadta, megtagadta pedig azért, mert “ez rossz üzlet lett volna”. Különben a család rokoni körében sem volt egyedülálló a bojári gazdálkodás sikertelensége. Rosetti feleségének bátyja, Eugen Balş is 1890-ben annyira tönkrement, hogy Tureatca nevű birtokát kénytelen volt eladni, és ezután a Rosetti családhoz költözött.
Nagyjából ez volt Radu Rosetti közéleti pályafutása, de mielőtt rátérnék írodalmi és történeti műveire, s ezek között a csángó-magyarokról közölt tanulmányára, szükségesnek tartom a moldvai Rosetti család Răducanu nevű ágának őseiről röviden szót ejteni. A szakirodalomban a származásról látszólag ellentmondó állításokba ütközünk, noha mind az író-történész, mind tábornok fia külön tanulmányt közöltek a családfáról. O. G. Lecca szerint a Rosetti család régi olasz származásra tekint vissza, míg C. C. Giurescu és Lucian Predescu azt állították, hogy a Rosetti család moldvai ágai görög származásúak voltak. C. C. Giurescu az 1675–1678 között Moldvában uralkodó Antonie Rusetről – akitől a Rosettiek származtak – azt írta, hogy Konstantinápolyból érkezett görög volt. A maga nemében mindenik állítás tartalmaz valóságot. Radu Rosetti és fia szétosztják a kételyeket. Az apa szerint a családi hagyomány úgy tartotta számon, hogy a Rosetti család a Genovából Sztambulba költözött, és egy bizonyos Rosetti vagy Rossetti Giovannitól származott. Ez még a 13. században került volna Konstantinápolyba, s itt áttért az ortodox hitre és görögnek kezdte magát vallani. Radu Rosetti szerint biztos viszont, hogy Lascaris Rossetto, aki a bizánci pátriárka tanácsának elnöke volt, feleségül vette 1626-ban Johannes Kantakuzenos Bella nevű leányát. Házasságukból két fiúgyermek, Konstantinos és Antonios született. Utóbbi fiatalon érkezett Moldvába. Itt kereskedéssel foglalkozott, birtokokat szerzett. 1675-ben Antonie Ruset néven Moldva vajdája lett és 1678 novemberéig uralkodott. Radu Rosetti szerint a vajdának két leánya és három “feslett életmódot folytató” fia volt. A második, Ioan nevű fiától származott – “úgy tűnik” – a havaselvi Rosetti család. A konstantinápolyi görög származású sarjak “éles eszűek, ravaszok, merészek, kapzsik és erkölcstelenek, gátlástalanok” voltak. Közöttük akadtak kalandorok is. A moldvai Rosetti családnak több ága volt. Ezeket birtokaik után különböztették meg: Rosetti Răducanu (amelyikből az író-történész származott), Rosetti Teţcani, Rosetti Bibica, Boşteni, Lupu és Samson. Radu Rosetti felmenő ősei között mind apai, mind anyai ágon többen is voltak, akik a moldvai vajdai tisztséget viselték, a család tehát a leggazdagabb bojár családok egyike volt Moldvában. Radu Rosetti jegyezte fel, hogy a 18. század eleji Manolache Rusettől származik családja, akárcsak az összes Bákó vidéki Rosettiek. Ősei jó házasságok révén meggazdagodtak, a 18. században családnevüket Rusetről Rosetre, majd Rosettire változtatták meg. Címerük: a ketté vágott ezüst és azúrkék pajzsra helyezett kupából háromágú rózsa nő ki. A címeren olvasható jelmondat: Sereno aut nubilo sospes! 
Manolache Ruset fia Ştefan Ruset a Bákó melletti Marginén (Mărgineni) csángó falut és nagy kiterjedésű birtokot szerezte meg. Ştefan Ruset fia volt Lascarache Ruset, ennek fia pedig Răducanu Roset, az író-történész nagyapja, aki 1838-ban halt meg. A Răducanu nevet Răducanu kolostortól kölcsönözte, melynek alapítója volt. Maga Radu Rosetti ifjabb Răducanu Rosetti és Aglae Ghica fia volt. Született 1853. szeptember 14-én Jászvásáron. Összesen 9 testvére volt, de ezek közül egy leány- és három fiútestvére korán meghalt.
Radu Rosetti nevét mind az irodalomtörténet, mind a történetírás számon tartja. Amatőrként művelte a történetírást, szakképzettsége nem volt, de a cirill betűs írást jól ismerte, sőt az ószláv és görög nyelven írt okleveleket is viszonylag szabadon használta. Moldvai agrártörténeti kutatásait gazdag és kiadatlan okleveles anyagra alapozta.
Irodalmi munkásságának jellemzésére csak két irodalomtörténész munkájára utalok. Elsőként George Călinescu nagy irodalomtörténeti összefoglalójára. A szerző szerint Radu Rosetti “a legnagyobb arisztokráciához tartozik”, amelyre az “erkölcsök végtelen ingatagsága” a jellemző. Mint történész Radu Rosetti “jól informált, kiváltképpen az agrárkérdés vonatkozásában”. Álláspontjára Călinescu azt tartja döntőnek, amit a parasztfelkelések okairól írt összefoglalójában papírra vetett. Radu Rosetti szerint - írta Călinescu - nem kell szétzúzni “a gazdasági és kulturális prosperitás azon értékes elemét, amelyet a latifundiáris nagybirtok képvisel a falusi civilizáció és felvilágosítás terén”. Ami az író-történész irodalmi teljesítményeit illeti G. Călinescu leszögzi: Rosetti “nem folyamodik a rendkívüli irodalmi eszközökhöz, de mindig üde”. Moldvai elbeszélései “a maguk, főleg erotikus tartalmukkal valóságos dekameront alkotnak; bár személyiségeket nem alkot, ennek ellenére a történések kiadatlan jellegével képes lekötni a figyelmet”.
Radu Rosetti válogatott irodalmi műveit 1980-ban Cătălina Poleacov adta ki egy kötetben, melyhez Mircea Anghelescu írt figyelemre méltó előszót. Benne tárgyilagos elemzésben mutatja be mind Radu Rosetti pályafutását, mind irodalmi alkotásait. Előttünk áll a modern világhoz alkalmazkodni nem tudó, a patriarkális életmódot visszasóvárgó moldvai nagybojár, aki felismeri a korabeli társadalmi visszásságokat, elítéli a parasztság mérhetetlen elnyomását, világosan ecseteli az 1907. évi parasztfelkelések okait, jól ismeri a paraszti élet mindennapjait, mert falusi környezetben éli le élete legnagyobb részét, járja a falvakat. Anghelescu szerint is Radu Rosetti az agrárviszonyok mélyenszántó kutatója, akinek ironiája szarkasztikus. Példaként említi e vonatkozásban Rosetti azon megjegyzését a Mihai Sturza fejedelem idejebeli (1834–1849) moldvai hadseregről, hogy ebben több volt az ezredes, mint a közkatona. Mircea Anghelescu talán mindenkinél élesebb színekben tudta megragadni a Rosetti család mindennapjait, “az anakrónikus osztály letűnését”, a pazarló udvartartást. Az illusztrálásra felhasznált példák frappánsak, meggyőzőek.
Rosetti agrártörténeti tanulmányai, noha megjelenésük idejében heves vitát váltottak ki, később csaknem teljesen feledésbe merültek. Még az 1907. évi parasztfelkelések okait részletesen tárgyaló monográfiáját is csupán a szűkebb szakmabeliek forgatták. Ezt próbálta visszhozni a köztudatba 1987-ben, a parasztfelkelések 80. évfordulójának megemlékező légkörében Zigu Ornea. Alapos bevezető tanulmány és jegyzetek kíséretében adta ki a Rosetti monográfiát. A bevezető tanulmányban Ornea is részletesen kitér Rosetti pályafutásának sajátosságaira. Elsőként kísérelte meg a monográfiát a román agrárkérdés körül folyó viták 20. század eleji légkörébe beágyazva értékelni. Bár szerintem állítása, hogy “a történelmi távlat az, amiben újat hozott” Rosetti könyve, nem fedi igazából a valóságot. Hadd említsük meg csupán azt, hogy a földesúri nagybirtok kialakulásáról vallott nézeteit, melyek a 19. századi francia romantikus történetírás eszmekörében gyökereztek, már könyve megjelenése után maró gúny érte (és nem alaptalanul) Gheorghe Panu részéről. Ezt különben Ornea is túlhaladottnak minősíti. Ştefan Ştefănescu foglalta össze Radu Rosetti nézeteit a bojári nagybirtokrendszer kezdeteiről. Ezek szerint a vajdai hatalom kialakulásakor a falvak lakói szabadok voltak. A régi román jog a szabad emberek jogrendje volt. A földet a faluközösség közösen bírta mindaddig, amíg nem létezett az állammá szervezett központi hatalom, amely akaratát az ország legtávolibb vidékein is érvényre tudta juttatni. Mindaddig tehát még a nagy földtulajdon sem alakulhatott ki. Ez az államok létrejöttével egyidejűleg alakult ki, mégpedig kiváltságok, erőszakos foglalások és visszaélések révén. A bojárok a faluközösségek vezetőinek, a kenézeknek és falusbíráknak leszármazottjai. A folytatódó erőszakos foglalások révén, a parasztok elveszítették a föld feletti használati jogaikat, odajutottak, hogy dézsmát kellett fizetniök. A mondottakhoz ismételten csak azt tesszük hozzá, hogy a Rosetti-féle eszmefuttatás a feudális rendszer kialakulásáról a 19. századi romantikus francia történetírás eszmekörében fogant, azt ültette román talajra a 20. század elején, tehát akkor, amikor a román kritikai történetírás ennek tarthatatlanságát bebizonyította. Joggal állapította meg viszont Ştefan Ştefănescu: Rosetti volt az, aki a román történetírásban megszakította a múlt hagyományos idealizálását, és központjába állította a falusi földközösség kérdését és a parasztság kizsákmányolását.
Radu Rosetti alkotói munkássága két világosan elkülöníthető elemből tevődik össze. Az egyik az, amely emlékezéseit és szépirodalmi alkotásait foglalja össze. Hősi eposz jellegű történelmi regényt írt a moldvai vajdaság kialakulásának korából. Másik regényének központjában a 18. századi moldvai falusi élet állott. Korában sok népszerűségnek örvendő elbeszélést közölt, és élete vége felé két kötetben papírra vetette emlékeit.
Minket közelebbről viszont Radu Rosetti történetírói tevékenysége érdekel, ugyanis a moldvai csángó-magyarokról írt terjedelmes értekezése is a történelmi munkák közé sorolható, noha benne jelen van a 20. század eleji állapotok érdekfeszítő leírása. Genealógiai közleményei mellett tanulmányokat adott ki és okleveleket közölt a moldvai parasztság történetéről, továbbá alapos monográfiát a moldvai agrárviszonyokról, aztán az 1907. évi parasztfelkelések okairól. Több más történelmi tárgyú közleménye, vitairata látott nyomdafestéket különböző folyóiratokban és válasza G. Panu bírálatára, könyve az 1806 és 1812 közötti orosz politikáról a román fejedelemségekben.
Az 1907. évi parasztfelkelések felrázták az egész román köztudatot, megmozgatták a szellemi életet. D. Creangă és Gheorghe Panu könyvei mellet a parasztkérdésről értekeztek: N. Iorga, A. D. Xenopol, Em. Lahovari, Constantin Garoflid, Spiru Haret, Vasile Kogălniceanu és nem utolsó sorban Constantin Stere és Constantin Dobrogeanu-Gherea.
Gheorghe Panu támadta leghevesebben Radu Rosetti nézeteit. Erre nézve már Panu könyvének a címe is sokatmondó: “A történelmi ködösítés kísérlete, vagyis R. 
Rosetti úr könyve »A föld, a falvak lakói és a birtokosok«”. Szemére veti Radu Rosettinek, hogy a B. P. Hasdeu- és a Neculai Densusianu-féle “romantikus szemléletet” követi. Noha a kenézség intézménye - írta Panu - köztudottan “szláv kreáció”, Rosetti szerint mégis a kenéz testesíti meg főképpen a román nemzeti eszmét. Az úgynevezett román jog (ius valachicum) intézménye Panu szerint ismeretlen volt Moldvában a máramarosi Dragoş és Bogdan-féle moldvai államalapítás előtt. Rosetti könyve különben is nem egyéb, mint a puszta fantázia szüleménye, a hallatlan előítéletek halmaza. Ha Panu észrevételei érvényesek a kenézség és a ius valachicum intézményeire és a román társadalom 14. század előtti fejlődésére vonatkozóan, mégis meg kell állapítanunk, hogy D. Creangă mellett Radu Rosetti ábrázolta a legmegrázóbb színekben és a legalaposabban a 19. századi és a 20. század eleji román agrárviszonyok ellentmondásait, s ezzel együtt az 1907. évi nagy társadalmi földindulás igazi okait. Ez pedig így van, még akkor is, ha Rosetti orvoslási javaslatai nem lépték át a félmegoldásokat. Túl a kiadatlan források elemzésén, Radu Rosetti személyes tapasztalatai, moldvai terepismerete csalhatatlanoknak bizonyultak, ami érvényes a csángó-magyarokról írt tanulmányára is. 
Mielőtt azonban erre részletesebben kitérnék, szükségesnek tartom megemlíteni Rosetti könyvét a moldvai zsidók történetéről és a zsidóság 20. század eleji állapotáról Romániában. Téves lenne a kísértés, hogy párhuzamot vonjunk Rosetti csángó-magyar tanulmánya és a zsidókról írt értekezése között. Rosetti nem szándékozott a moldvai nemzeti és etnikai kisebbségek (csángók, zsidók és cigányok) kérdését kutatni, feltárni. Ő nem ismerte el ezek önálló nemzetiségi létét, még akkor sem, ha az általa felszínre hozott forrásanyag és maga a valóság ma is érdeklődésre tarthat számot. A csángó-magyarok kutatására – mint erre alább részletesebben kitérünk – Rosettit élettapasztalatai ösztönözték. Értekezését nem megrendelésre írta. Legalábbis erre mi semmilyen utalást nem találtunk. Ezzel szemben a szerző zsidókra vonatkozó könyvét eredetileg is francia nyelven írta és adta ki, ennek angol nyelvű fordítását és a róla készített összefoglalót Rosetti megrendelésre készítette, amikor a román Külügyminisztérium alkalmazottja volt. Ezt fia, a tábornok Radu R. Rosetti vallomásaiból tudjuk. “Apám a Ioan Lahovari, akkori külügyminiszter felkérésére La Roumanie et les Juifs című könyvén dolgozott, melyet Verax álnéven adott ki. Nagy szükség volt egy ilyen könyvre, hogy a zsidók románellenes kampányát megcáfolja. A könyv a román és külföldi zsidók heves ellenszenvét váltotta ki. Apám összefoglaló brosúrát készített a könyvről, amelyet szétosztottak a francia képviselőknek, megküldték a párizsi napilapoknak és minden nevesebb francia személyiségnek, mint ahogy ennek angol fordítását eljuttatták Angliába is ugyanazon kategóriába tartozó személyiségek címére. Először történt meg, hogy a külföld színe előtt dokumentáltan és teljes tárgyilagossággal mutattak rá a kérdés valóságos állapotára. Benne bizonyítást nyert, hogy intézkedéseink nem a románoktól különben is idegen vallási és faji gyűlöletből fakadtak, hanem abból a szándékból, hogy gazdaságilag megóvják a románokat. Magam is segítettem apámat a korrektúrában és a javaslatomra beiktatott grafikonok utasításai szerint készült összeállításában”.
A tábornok Rosetti különben többször is visszatér emlékírásában a zsidó-kérdésre, és érdekes mozzanatokat villant fel a családban és baráti körében uralkodó zsidókra vonatkozó nézetekre. Megemlíti például, hogy a kövecsi birtokon, Aknavárosban és Bákóban csupán a “legkapzsibb, erkölcstelen, mocskos és rongyos zsidóságot” (a szerző a jidovimea pejoratív kifejezést használja) látta. “Házunkban mindig arról beszéltek, hogy a zsidóság számunkra veszélyt jelent”. Meglepte, amikor brăilai tartózkodásuk idején “civilizált” zsidókkal is érintkezhetett a család. “Elkezdtem felismerni, hogy a zsidók is emberek” lehetnek, éppúgy “mint a többiek”. Bevallja: a zsidók a “fizikai visszataszítás” érzését váltották ki benne, osztálytársai is csak a pejoratív “jidan” kifejezést használták, ha zsidókról volt szó. 
Z. Ornea azt is megjegyezte, hogy Radu Rosetti felületesen általánosított, amikor az 1907-es parasztfelkelések okaival kapcsolatban a zsidó bérlőket vádolta, minthogy túlzott szerepet tulajdonított a “szocialista agitációnak is”. Z. Ornea szerint Rosetti nem vette észre a diverziót.
A francia nyelven írt és kiadott Radu Rosetti könyv antiszemita és propagandisztikus jellegének ellenére az első olyan román történelmi és részben szociográfiai monográfia, amely a moldvai zsidók 19. századi történetét vázolja fel, különös tekintettel Moldvában való megtelepedésük statisztikai dinamikájára. A szerző szerint a moldvai zsidók a héber-német zsargont beszélik. 1803-ban 12.000 zsidó élt Moldvában, az összlakosság mintegy 2 százaléka. Számuk rohamosan nőtt olyannyira, hogy 1831-ben már 37.000 zsidó lélek élt az országban. A növekedés 208 százalék, messze meghaladva a lakosság átlagos számbeli gyarapodását. Foglalkozásukra nézve a zsidók kizárólag kereskedők és kézműiparosok. 1846-ban például a 30.550 moldvai kereskedőből és kisiparosból 15.717 volt zsidó, ami valamivel több mint 50.százalékos arányt jelentett. A főleg Galíciából bevándorló zsidók nagyobbára városokba, mezővárosokba és vásáros helyekre telepedtek meg. 1859-ben Jászvásár 65.745 lakójából 31.015 volt zsidó. 1899-ben a népszámlálás szerint Moldvának 1.832.106 lakójából 195.887 volt zsidó, vagyis a lakosság mintegy 11 százaléka. A 19. század második felében a zsidó birtokbérlők száma gyors gyarapodást mutat. Ők vették bérbe a moldvai bojár birtokok jelentős részét. Valóságos bérlőtrösztöket hoztak létre. 1866 és 1878 között a zsidók politikai jogaik elismeréséért küzdenek, de csak kevésnek, mintegy 800 romániai zsidónak sikerült egyéni honosítási jogot szerezni. Az 1866. évi román alkotmány nem ismerte el a zsidók politikai jogait. Körükben a szocialista eszmék érthető módon gyorsabban terjedtek, sőt a 19. század végén részben Moldvából indult útjára a cionista mozgalom. Zsidó vállalkozók messzemenően hozzájárultak a gazdasági élet dinamizálásához. Integrálodni akaró zsidó értelmiségiek a kultúra terén mutattak fel maradandót. Radu Rosetti antiszemitizmusa fölött a történelem aztán kemény ítéletet mondott. Verax munkássága példa arra is, hogy mennyire megtévedhet egy tudós elme, ha propagandára adja a fejét.
1905. április 2-án a Román Akadémia Történeti Osztályán Radu Rosetti bemutatta A moldvai magyarokról és a katolikus püspökségekről című dolgozatát, melyet még abban az évben közöltek is az akadémiai értekezésekben. A magyar szakemberek közül Veress Endre figyelt fel először erre a szerintem is fontos értekezésre, amikor 1920-ban Tatrosi John álnéven cikket közölt. Utána Domokos Pál Péter használta fel és idézte gyakran, kiemelvén Rosetti állítását, miszerint a csángó-magyar falvak keletkezése “összeesik a moldvai fejedelemség létrejöttével, vagy még korábbi” és hogy “Moldva jó részének toponímiája magyar”. Erről Rosetti “táblázatot is állított össze”. Megjegyzi azonban: “Sok helyes és pontos megállapítás után nagy kár, hogy a tudós fölé emelkedik a román”, mert a csángók nagy részét a Szeret bal partjára helyezi, noha “nagyobb részük a jobb parton van”. Téves Domokos Pál Péter szerint Rosetti azon állítása is, hogy “a tatrosvölgyi székelyek eredete csak a 17. század elejéig vihető vissza”. Rámutat Rosetti ellentmondására, amikor hol azt írja, hogy “a csángók által lakott községek ősi időktől fogva (din veci) fennállanak, hol pedig azt, hogy “ezen részeket előbb románok lakták és csak utánuk jöttek ide magyarok”. Hasonlóképpen utal R. Rosetti értekezésére Lükő Gábor és természetesen Mikecs László is, aki könyve 48–53. oldalain részleteket közölt belőle magyar fordításban. Mikecs Rosetti tanulmányát fontos műnek nevezi, s szerinte kár, hogy “a magyar tudomány sokáig nem vett tudomást” róla, “pedig hasznára vált volna”. Ugyanakkor pontosít, amikor megemlíti, hogy “először Veress ismertette bővebben”, és hogy “újabban sokat idézgetik”. Radu Rosetti csángó értekezése valójában érdeklődésre méltó adatokat tartalmaz kiváltképpen a moldvai magyarok és a csángó falvak 20. század eleji állapotáról. Ez így van még akkor is, ha a korabeli román szakirodalomban más hozzá mérhető kiadványok láttak napvilágot. Ezek között említem elsősorban Románia ötkötetes nagy földrajzi szótárát és ezen összefoglalót megelőző megyénkénti földrajzi szótárakat. Nem feledem persze, hogy a nagy szótárra mind Domokos Pál Péter, mind más magyar kutatók gyakran utalnak, de a bennük található adatok rendszeres feldolgozása elmaradt. Mikecs László művét leszámítva a magyar kutatás figyelmét a megyénkénti 19. század végi román földrajzi szótárak elkerülték, de sajnálatunkra ő is mellőzte ezeket a moldvai csángó falvak esetében. Nem találtak kellő feldolgozásra sem a korabeli Revista Catolică című folyóirat hasábjain megjelent csángó vonatkozású tanulmányok és közlemények, noha Domokos Pál Péter többet is felsorol belőlük terjedelmes könyvészeti összeállításában. Kivételt csak Auner Károly írásai képeztek.
A Revista Catolică című folyóirat kiadása és a Római Katolikus Püspökség felállítása 1884-ben Jászvásárt fordulópontot jelentett Románia csángó politikájában. Nem változott a csángók elrománosításának szándéka, de az erőszakos asszimiláció politikája ettől kezdve összehangolt irányítást kapott. Jászvásárt felállították a papneveldét, ahol a csángó-magyar papokat kizárólagosan románul és román szellemben nevelték. A gyulafehérvári teológiára ezután csángó fiatalokat papképzésre nem küldtek, nem engedtek, Gyulafehérvárt, a római katolikus teológián végzett papokat pedig nem neveztek ki csángó-magyar falvakba, sőt onnan őket fokozatosan eltávolították. A jászvásári teológián végzett csángó származású papok lettek egészen máig az elrománosító politika leghűségesebb kiszolgálói, mondhatnám fanatikus végrahajtói. 1897-ben a Bákó megyei Prezest csángó községben papi szemináriumot és kántorképzőt állítottak fel. Ezt 1898-ban áthelyezték a Roman megyei Hălăuceşti/Halasfalvára. Erről írta I. N. Ciocan tanfelügyelő, hogy a csángó fiúgyerekeket 6–7 éves korukba viszik oda az internátusba: “Az ide egyszer elhelyezett gyerekek többé nem térnek haza, még a vakáció idején sem. A szülők nem tartanak kapcsolatot velük, mikor pedig látogatásukra jönnek, csak a pap jelenlétében beszélhetnek gyerekeikkel”, akkor is csak románul. Az oktatás nyelve kizárólagosan a román. “Idegen személyek csak a rektor jóváhagyásával látogathatják a meg az iskolát”. A kántori tanulói “mind a magyar falvakban élő katolikus szülők gyerekei”. Így példának okáért 1903-ban - jegyzi meg a szerző - hárman voltak Halasfalváról, ketten Kickófalváról (Teţcani), egy Kalogerből (Călugăra), egy Bogdánfalváról (Valea Seacă), egy Tupilakról és egy a Roman megyei Egyedhalmáról (Adjudeni). A szemináriumban nagy súlyt fektettek az idegen nyelvekre. Oktatták a francia, görög, német, latin nyelvet, de kiváltképpen az olaszt, hogy tanulmányaikat a kiválasztottak Rómában folytathassák. A szerző megjegyzi, hogy adatait 1903–1904-ben gyűjtötte, tehát éppen azokban az években, amikor Radu Rosetti csángó értekezése készült. “A legtöbben a csángók közül nem mondják magukról, hogy románok, hanem magyaroknak vagy katolikusoknak mondják magukat. A katolikus jelző náluk a nemzetiséget jelenti [...]. A Roman megyei és a gazdag Szeret völgyi csángó falvak, melyeket Nagy István telepesei lakják [...], bár polgárjogokkal bírnak és annak ellenére, hogy századok óta velük jól bánnak és előnyben részesítik őket a román hazában, nem átalják magukat magyarnak vallani, amihez erősen ragaszkodnak. A tudatlanok közülük azt sem tudják milyen országban élnek.”. Vannak olyan csángó falvak, amelyekben “a gyermekek egy szót sem tudnak románul. Amikor az iskolába mennek a tanítók kénytelenek fordítókhoz folyamodni a nagyobb tanulók sorából, hogy valamit meg lehessen nekik magyarázni. Az iskolában maguk között a gyermekek elromlott magyar nyelven beszélnek”. A prédikációt néha magyarul tartják, s “ezt nagyon szeretik hallgatni, függetlenül attól, hogy értik-e vagy nem. A csángók gyerekei csak magyarul beszélnek. A férfiak rosszul beszélik a román nyelvet, az asszonyok meg sehogy. Egyesek az asszonyok közül nem tudnak románul, s emiatt a gyermekeik sem ismerik az ország nyelvét”. Mint említettük I. N. Ciocan az 1900-as évek elején szerzett adatok alapján számol be a Roman megyei csángó-magyar falvak lakosságáról, a férfiak és nők arányáról, a házasságkötésekről, születésekről és elhalálozásokról. A papok Ciocan szerint többnyire ferencrendiek, de más forrásokból tudjuk, hogy közöttük voltak lengyel, olasz, boszniai jezsuiták, a Roman megyei Dzsidafalván a búr származásű Berardin Habrachen a pap, akinek szülei a délafrikai Johannesburgban születtek, de maga már Hollandiában élt, és onnan került Moldvába a csángókhoz, miként ezt Ciocan állítja. Halasfalván, ahol 2389 katolikus lélek él az olasz nemzetiségű Coradini Iosif Maria a pap. A papnevelő szeminárium rektora az ugyancsak olasz, mégpedig Alderic Cipaloni, a kántorképző papja a német Alfons Weber. A községi templom kántorai Janus Robu és Petru Neculăeş. Ezek mindannyian ferencrendiek. A nagy román földrajzi szótár és Radu Rosetti értekezése mellett I. N. Ciocan beszámolója a leggazdagabb adatokat tartalmazza a Roman megyei csángó falvak lakosságáról. A románosítás megrögzött híve olyan információkat is elárul, amelyek akarata ellenére a csángó sors szomorú állapotát rögzítették a 19. és 20. századforduló idejéből.
Ezekkel szemben Radu Rosetti értekezésének érdeme abban rejlik, hogy viszonylag pontos képet nyújt a moldvai csángókról. Csak mellesleg jegyezzük meg, hogy a nagy földrajzi szótár legtöbbször ugyanazokat az adatokat tartalmazza. Példának okáért a Roman megyei Domafalva (Răchiteni) lakossága a szerzők szerint 925 lélekből áll és ezek mind magyarok, van a községnek katolikus temploma és vegyes iskolája, melyet 36 gyerek látogat. Szabófalván (Săbăoani) 2462 katolikus lélek él, ezek is többségükben magyarok, akárcsak a keldestiek (Pildeşti), ahol 220 családban 1803 többségükben magyar katolikus lelket tartottak számon. Vannak a szótárban ennél részletesebb beszámolók is. “Forrófalván létezik egy katolikus templom..., 368 ház. A lakosság 369 családból, vagyis 1508 lélekből áll, akik közül 38 román, 1443 magyar, 10 német, 9 örmény, 9 izraelita és egy olasz. 1099-en földmívesek, 1 kisiparos, 5 kereskedő, 4 szabad foglalkozású, 200 munkás és 13 szolga... Az 1864. évi agrárreform után 258-an kaptak 611 falka (1 falka = 1 hold) és 11 ölnyi földet a szántóban... A község határa 5500 hektárnyi kiterjedésű. Nagyobb földbirtokosok Alexandru Casso és Andrieş Fodor”. Ízelítőnek talán ez is elég arra nézve, hogy az ötkötetes nagy földrajzi szótár és az azt megelőző megyénkénti monográfiák mennyire fontos adatokat foglalnak magukban. Rendszeres feldolgozásuk azonban még várat magára.
Ne feledjük, hogy “Románia Nagy Földrajzi Szótárá”-t nem mások mint C. I. Brătianu, George Ioan Lahovari és Grigore G. Tocilescu állították össze. Az első: Constantin Ioan Brătianu tábornok (1848 - 1910) Ioan Brătianu későbbi miniszterelnök apja, a második: George Ioan Lahovari (1848–1915) külügyminiszter a konzervatív kormányban 1907 előtt, míg a harmadik: Grigore G. Tocilescu (1845–1909) régész és történész egyetemi tanár, a Román Akadémia tagja, szenátor.
N. Iorga is foglalkozott – főleg publicisztikájában – a csángó kérdéssel. Mi több, 1910-ben interpellált a Román Parlamentben. “A moldvai hegyekben lakó magyaroknak magyar papjaik és magyar tanítóik vannak, akiket a magyarosító Szent László Társulat ügynökei látogatnak és akik magyar újságokat visznek oda és a magyaroktól kalendáriumokat kapnak, anélkül hogy valaki a magyarokkal való áruló kapcsolatokat megakadályozná” – állította uszító beszédében a nagy román történész. N. Iorga szavait Francisc Mattas ferencrendi katolikus csángó pap idézte a Revista Catolică 1912. évi számában megjelent “Moldvai katolikusok” című írásában.
A többi között Mattas megjegyezte: “Egyáltalán nem igaz, hogy ezen parasztoknak magyar papjaik volnának, ugyanis papjaik közül egy sem magyar, tanítóik meg nincsenek, kivéve az állami iskolákban oktató román tanítókat; egyedüli iskoláik ezen állami iskolák. Nem szabad azonban elfeledni, hogy – szemben azzal amit Iorga úr vall – ezen »magyarok« elrománosításához – legalábbis áttételesen – éppen papjaik járulnak hozzá, először is azért, mert nem magyar papok, aztán kizárólag román nyelven a prédikálnak, az összes egyházi-vallási könyveinket, mint a káté, imakönyvek stb., kizárólag román nyelven írják. Végül, ezen parasztok papjait semmiképpen nem lehet magyar propagátoroknak tartani, ugyanis ilyen papok nincsenek közöttük”.A hadsereg és az iskola az a két intézmény, amely Mattas szerint a román nyelv terjesztését szolgálja. A fiatalok a katonai szolgálat alatt tanulnak meg románul. Leányiskolákat kellene felállítani – írja Mattas. “Ahelyett, hogy a politikusok a magyar nyelv ellen szónokolnának, jobb lenne ha azok, akiknek hatáskörébe tartoznak az iskolákra fordítanának megfelelő gondot”. Mattas reményét fejezte kis, hogy belátható időn belül a csángó “parasztok jobban fognak beszélni románul, mint magyarul, mert ezt a nyelvet köztük nem művelik. Így aztán a magyar nyelv háttérbe szorulna, és lassan-lassan eltűnne”. Megítélése szerint a mintegy 100 moldvai csángó faluban 80 ezer katolikus paraszt él. Felsorolja a Bákó és Roman megyei nagyobb csángó községeket. Ezek Bákó megyében: Kaloger (Călugăra), Nagypatak (Valea Mare), Szárazpatak (Valea Seacă), Klézse (Cleja), Pezest (Păjeşti), Forrófalva (Fărăoani) és Gorzafalva (Grozeşti); Roman megyében: Szabófalva (Săbăoani), Bírófalva (Gherăeşti), Halasfalva (Hălăuceşti), Butea-Miklósfalva (Miclăuşeni), Dzsidafalva (Adjudeni), Tamásfalva (Tămăşeni) és Acélfalva (Oţeleni); a távolabbiak pedig a Fălciu megyei Răducăneni és Husz városa (Huşi). Ezek egyenként mintegy 2000 vagy annál több lelket számlálnak. A román közvéleményben, de még a hivatalosban is a csángókról “furcsa vélekedések keringenek”– írta Mattas.
Hosszan időztünk el a megnevezett román tanulmányok és kiadványok csángó vonatkozású adatai felett. Így próbáltuk érzékelteti a köztudatra és a hivatalos felfogásra jellemző légkört, amelyben Radu Rosetti értekezését megírta és kiadta. Ismételjük, hogy Radu Rosetti véleménye mérvadó már csak azért is, mert a nagybojár Rosetti család birtokai nagyobbára Bákó megyei csángó falvakra terjedtek ki. Igaz ugyan, hogy a nagy kiterjedésű birtokból Radu Rosetti és felesége kezén már csupán a kövecsi maradt, s ez is alig 1888-ig. Itt töltötte életét a csaknem 7000 hektárnyi birtokon Radu Rosetti családja, ahonnan 1889-ben egy időre Aknavárosba (Târgu Ocna), majd átmenetileg Brăilába költözött. Kövecs maga is csángó község volt, főleg a községhez tartozó Prála (Pralea) falu. Radu Rosetti a csángók között élt, és miután Bákó megye prefektusa lett, hivatalánál fogva ki kellett szállnia a falvakba, ugyanis éppen 1894-ben a megye parasztmozgalmak színtere lett. Fia erről az alábbiakat írta: “Aggodalmat okoztak a Bákó megyei hegyi falvakban a parasztfelkelések, melyeket a községekre kivetett adók okoztak [...]. Apámnak katonai egységekkel és ügyészek kíséretében ki kellet szállnia a különböző falvakba, ugyanis a mozgalom a Tatros völgyére is kiterjedt. A parasztok mindenütt megverték a bírókat és a jegyzőket. Botokkal támadták a katonaságot, sőt Leontifalván (Leontineşti) revolverből rálőttek az egyik alhadnagyra. A katonák között 17 sebesült volt. Az egység parancsnoka tüzet vezényelt a lázadó parasztok ellen. Kettőt közülük lelőttek, ketten megsebesültek. A parasztok mindenütt mérhetetlen dühvel léptek fel, minek következtében a katonák verték a tetten érteket vagy azokat, akikre mint uszítókra rámutattak. A sors fintora volt, hogy apám prefektusi minőségében a veréshez folyamodott, noha a verést mindig barbárságnak tartotta, és a brutalitás mélyen felháborította. A valóságban - miként azt apám akkor és később is mondta - a felkelések a parasztság krónikus elégedetlenségéből fakadtak. Az elégedetlenségek később az 1907-es felkelésekhez vezettek, mint ahogyan az előtt is, 1888-ban a lázadások okozói voltak.” Mellőzzük itt a tábornok megjegyzéseit a zsidókról, akiknek a falvakból való eltávolítását elrendelték, és végre is hajtották, és akik közül kerültek ki szerinte az uszítók, bár “az uszítókat nem tudták elfogni”.
Radu Rosetti végigélte az 1907. évi a parasztlázadások borzalmait, a parasztlázadásokét, melyek a csángó falvakat is lángba borították. A moldvai Beszterce völgyében fekvő Lécped (Lespezi) vásáros helyen a csángók lázadását az ügyészség és a hadsereg közbelépésével verték le. A megtorlásnak emberéletet követelő áldozatai voltak. Az Opinia napilap 1907. március 9-én arról számolt be, hogy a Iaşi megyei Cucuteni nagy zavargások színtere volt, de ezeket nem az ottani parasztok, hanem “a szomszéd falu, Horlest (Horleşti) magyar parasztjai okozták. Mérhetetlen bosszúval, sértő kiáltásokkal és magyarul énekelve rontottak rá Cucuteni falura, hogy az ottani román parasztokat felkoncolják. Ellene szegülve a katonaságnak és ütlegelve a katonákat, Flor kapitány kénytelen volt sortüzet vezényelni. Harminc magyar paraszt sebesült meg”. Tegyük most zárójelbe a diverziós ízű újságírói túlzásokat. A csángó-magyar falvak lakossága tevékenyen kivette részét a felkelésekben. A jászvásári katolikus püspök utasította a csángó falvak papjait, hogy minden eszközzel akadályozzák meg a parasztok részvételét a felkelésben. Mi több, táviratilag tiltotta meg a miklósfalvi papnak, hogy a faluban a megtorlásra kivezényelt katonák által lelőtt csángó parasztot eltemesse, és jelen legyen az elhantolásnál, amint azt az Universul című bukaresti napilap 1907. március 16-án írta. C. Balais Roman megye prefektusa táviratban értesítette a belügyminisztert március 21-én, hogy a Halasfalva községhez tartozó Muncel faluban, de Domafalván, Merszefalván (Mirceşti), Doljeştenben és más falvakban a felkelés általános méreteket öltött. “Nincs elég katonám, hogy a rendet vissza tudjam állítani, [...] minél fogva a földesurak udvarházai a féktelen rombolásnak vannak kitéve”. Egy napra rá már arról értesítették az igazságügyminisztert, hogy Keldesten a parasztok és a hadsereg közötti összetűzésnek három halott és négy sebesült áldozata volt a parasztok körében. A megyében letartóztattak 76 személyt, ezeken kívül mintegy száz “főkolompost” kísértek be a megye székhelyére. A Bákó megyei Dormánfalván, Onfalván (Oneşti), Kománfalván (Comăneşti), Brusztuláczán és általában az egész Tatros völgyében (ahol valamikor a Radu Rosetti család moldvai birtokainak a központja volt) 1907 március derekán a mozgalmak megújultak. A Tecuci megyei Ploszkuczén csángó község lakói Egyedhalma (Adjud) városát szállták meg, ahol a földesúri udvarházakat szétverték.
Különös erővel sepertek végig a lázadások a Bákó melletti Lujzi Kalugáron, továbbá Léczpeden, Szárazpatakon, Klézsén, Prezesten, Gorzafalván, Somoskán és más környékbeli falvakban. Lujzi Kalugáron Ştefan Jitaru, Petrea Kerekeş, Anton Ferenţ, Anton Horvat, Petrea D. Ciceu és Mihai Ianuş Iancu voltak a jelentés szerint a fő lázítók. Lujzi Kalugáron mintegy 400 felkelő gyűlt egybe. Jelentős katonai egységeket, közöttük három üteg tűzérséget vezényeltek ki a parasztok ellen. Itt is voltak halottas áldozatok és sebesültek.
Radu Rosetti tehát közvetlen tapasztalatból is megismerhette az általa leírt csángó-magyar falvak lakosságának lázadásait 1907 tavaszán. Nem véletlen, hogy a felkelések leverése után, amikor terepen járt – fia szavai szerint – nagyon pesszimista hangulatban tért haza, még 1908-ban is attól tartott, hogy a parasztmozgalmak újra lángba borítják Moldva falvait.
Radu Rosetti tudományos munkásságában fontos fejezetet azlkot az, hogy később részben visszavonta a moldvai magyarokról szóló értekezésében 1905-ben papírra vetett nézeteit. Ez akkor történt, amikor 1920-ban és 1922-ben Veress Endre Tatrosi János álnéven több cikkeket közölt a csángókról. Radu Rosetti ezekre szokatlanul hevesen reagált. Veresst irredentízmussal vádolta, és elvetette azon állításait, melyek szerint a csángók etnikai kisebbséget alkotnak, elrománosításuk folytatódik, és még az istentiszteleteiket sem végezhetik anyanyelvükön. Radu Rosetti igazodott az 1918 utáni Nagy-Románia kormányának kisebbségellenes politikájához. Veress Endre válaszolt Rosetti bírálatára, de a moldvai csángó-magyarok sorsa a két világháború között és a második világháború után, nem számítva egy rövid ideig tartó olvadást, csak súlyosbodott. Magát Veress Endrét is meglepte, hogy fiának a harmincas években még azt sem engedték meg, hogy a csángók között népdalgyűjtést végezhessen.
Radu Rosetti nem érte már meg, hogy a második világháború utáni hivatalosan is támogatott román szakirodalomban értekezését kipellengérezték. Az egyik volt csángó katolikus pap, aki a szemináriumot Halasfalván és a teológiát Jászvásárt végezte, azt írta könyvében, hogy szemináriumi tanulmányai utolsó évében kezébe került Radu Rosetti csángó tanulmánya, és mélyen felháborította, ezt még azzal is megtoldotta, hogy a szerző állításait a csángó nyelvről egyenesen gyerekeseknek minősítette. Dumitru Mărtinaş véleménye nem lepi meg azt, aki tudja, hogy a szerző a csángókat származásukban és nyelvükben egyaránt románoknak nyilvánítja, akiket századokon át sikertelenül próbáltak elmagyarosítani.
A csángó kérdés – tudjuk – nem azon múlik, hogy mit írt egyik vagy másik román, illetve magyar szerző róluk ezelőtt száz évvel, de még azon sem, hogy mit írnak ma. A csángó kérdés politikai döntés kérdése, mégpedig a román kormány politikai döntésén áll vagy bukik: mikor és milyen mértékben ismeri el a csángó-magyarok jogát, hogy legalább istentiszteleteiket és gyerekeik oktatását anyanyelvükön végezhessék, mikor mond le az erőszakos románosító politikáról, ha egyáltalán erre hajlandóságot fog mutatni, még mielőtt a csángók teljes és végleges elrománosításával befejezett tények elé állítaná a világot. Radu Rosetti 1905-ben közölt értekezése a tudománytörténet szférájába tartozik, emlékeként annak, hogy a 20. század elején még akadt olyan román szakember, aki román szempontból is tárgyilagosan próbálta megközelíteni a moldvai csángó-magyarok kérdését, s ő azokban az időkben nem volt egyedüli a román tudományosságban és publicisztikában. Ezért, s már csupán ezért is tartottam és tartom időszerűnek Radu Rosetti értekezésének újbóli kiadását mind románul, mind pedig magyar fordításban.

Meinolf Arens – Daniel Bein
Katolikus magyarok Moldvában
1. Moldva történelmének alapvonalai és a moldvai magyarok (csángók)
Előszó
A történelmi Moldva területe művelődésföldrajzilag a Duna–Kárpátok–Fekete-tenger területhez tartozik. E történeti táj fejlődése szempontjából nagy jelentőséggel bírt még a határos észak-ponthusi sztyeppövezet.
Moldva és a szomszédos kultúrtájak történetére politikai, etnikai, vallási, társadalmi és kulturális díszkontinuitások nyomták rá bélyegüket. A moldvai állam vajdaságként a 14. Század közepétől 1859/1861-ig, tehát mintegy 500 éven át állott fenn. Emellett a vajdaság határai többször változtak. A történelmi Moldván, amely körülbelül 93.000 km2, a következő régiókat értjük:
1. A régi moldvai vajdaság északi és déli része (Jászvásár/Iaşi fővárossal), amely 1859 óta Románia egyik részét képezi.
2. A mai Moldovai Köztársaság területe (kivéve a Dnyesztertől keletre fekvő országrészt, Transznisztriát) 1812-től 1917-ig Besszarábia elnevezéssel a cári Oroszország egy része volt, 1918–1940 és 1941–1944 között Romániához, illetve 1940–1941-ben és 1944–1991 között a Szovjetunióhoz tartozott. A Dnyeszteren túli terület ma pedig a Moldovai Köztársaság részeként autonóm területet alkot, és orosz védelmet élvez.
3. Bukovinának a déli része, mely egy ideig Habsburg-koronatartomány volt (1774/75–1918), 1918-ben Romániához került, annak északi részét alkotta, ma Ukrajnához tartozik,
4. Az 1940/1944 óta Ukrajnához tartozó, Harta nevű kisrégió, mely délen a Moldovai Köztársasággal határos. E kisrégiót 1944-ben Szovjet-Ukrajnának ítélték, s ma Ukrajna egyik részét alkotja. Ezt az egykori Dél-Besszarábiát, nem szabad azonosnak tekinteni Budzsak sztyeppei tájával, amely a 15. és a korai 16. században csak lazán kapcsolódott a történelmi Moldvához, és utána 1774-ig, illetve 1806/07-ig mint a Krími Kánság és az Oszmán Birodalom nogáj-tatárok által lakott része külön történelmi fejlődési útra tért.
A moldvai magyar lakosság egészen a jelenkorig az egykori Csöbörcsök/Ciuburtu kis településtáj kivételével a történelmi Moldva ma Romániához tartozó részén települt. (Csöbörcsök a mai Moldovai Köztársaság keleti részén található, az ukrán határon, a csángók mellett ukránok lakják.)
A kezdetektől a 14. századig
A lovasnomád és marhatenyésztő életmodell kialakulása következtében az erre a gazdasági formára eleve alkalmas területet is a Keleti Kárpátok és a Fekete tenger nyugati partja között jelentős mértékben nomád és félnomád népek népesítették be. A pannon síkság melletti legnyugatibb részen, ezen a kevéssé erdős, vizekben gazdag, túlnyomórészt szelíden hullámzó tájon az eurázsiai sztyeppe-zóna délnyugati nyúlványa alakult ki.
Ez a régió – melynek lakóiról egészen a 13. századig semmi írásos tanúságtétel nincs – a Római Birodalomnak egészen az Aldunáig tartó lassú terjeszkedése folytán (Kr. e. 1. sz. -Kr. u. 1. sz.) került a történelem látókörébe. A Duna alsó és középső folyása egészen a 7. század kezdetéig alkotta a birodalom határát, ennek védelme a római császárok egyik elsőrangú feladata volt. Viszonylag rövid időre (kb. 105–106-tól kb. 271-ig) lehetővé vált a birodalom határainak a Duna alsó folyásától északra való kiterjesztése, a ma Romániához tartozó Erdély egy részére, továbbá Bánátra és Olténiára.
A későbbi történeti Moldva területe azonban sohasem tartozott a Római Birodalomhoz. Azok a  főképp román  kutatók, akik a 2. és 13. század között ott is egy románul beszélő népesség jelenlétéről szólnak, ezt az elméletet nem képesek elegendő írásos, régészeti és nyelvi forrásanyaggal alátámasztani. Ezzel szemben a kutatási eredmények arról tanúskodnak, hogy miután a román etnikum a közép-balkáni hegyvidéken kialakult, a 12. században a Dunától északra levő területre kis csoportokban vándorolt be. A későbbi dunai fejedelemségek területén igazolható a dákok jelenléte (Kr. e. 2. sz.(?)–Kr. u. 2. sz.), a gótoké (3–5. sz.), az alánoké (4–5. sz.), a hunoké (4. sz. végétől–5. sz. végéig), az avaroké (6. sz. közepén), a bulgároké (5. sz. végétől–9. sz.), a magyaroké (9. sz.), az úzoké (11. sz. közepén), a besenyőké (9–12. sz.) és a kunoké (11–13. sz.). A Siret-/Szerettől keletre élő csoportok a táj természeti feltételeinek megfelelő módon teljesen nomád életmódot tudtak folytatni. Arab, bizánci és perzsa források szerint azonban összességében inkább a félnomád életmodell különböző variánsai voltak uralkodóak.
A szlávok a maguk paraszti, illetve erdőművelő életmódját folytatva, a keleti és északkeleti Kárpátokban a 6. évszázadtól kezdődően telepedtek le. Valamennyi törzsi szövetségnél, már amennyire egyáltalán ismerjük, sámánisztikus kultuszformák voltak uralkodóak, és ezek körében alapvető vallásos analógiákat állapíthatunk meg az eurázsiai sztyeppvidékekkel. E törzsi csoportok közül biológiai értelemben egyik sem halt ki, vagy vándorolt el teljesen. Inkább keveredett a mindenkori új jövevényekkel, beleértve a lassú akkulturációt és a fokozatos identitásváltozást az új uralmat gyakorlók nevének átvételéig.
A kései 12. században kezdtek a magyar királyi korona tisztségviselői és hűbéresei a Kárpátok keleti és déli tájain megtelepedni. A középkori Magyar Királyságnak ez az expanziója a 11. századtól a 14. század közepéig a betelepedés, a földesúri hatalom kiépülésével és koncentrálódásával addig ismeretlen vagy alig ismert területeken ment végbe. Mindez a korabeli összeurópai terjeszkedési folyamatok részét alkotta. Általános, bár tájak szerint eltérő lakosságnövekedés, technikai újítások felbukkanása és elterjedése a mezőgazdaságban, a sűrű középkori városhálózat kiépülése, új és vonzó jogi formák fejlődése és a keresztény-nyugati küldetéstudat érvényesülése, ami a keresztes hadjáratokban is kifejezésre jutott – ezeket tarthatjuk a Moldvában is dinamikusan érvényesülő komponenseknek. Az ún. rekonkviszta az Ibériai félszigeten, a provence-i forrongás, Szicília romanizálása a normann fegyveres hódítás és kolonizáció nyomán, a középkori német keleti gyarmatosítás egy jobb jog jegyében egyes területeken hasonló okozati összefüggésben vannak, mint a magyarok több hullámban történő letelepedése a Kárpátoktól keletre a 13-15. század között. A középkori latin világ mindkét keleti feudális állama, Lengyelország és Magyarország a földművelésre ösztönzés és az uradalmak hatalmi terjeszkedésének politikáját folytatta, amikor a különböző toborzott és már letelepített személyi csoportokat, kiváltságokkal ruházta fel. Az Árpád-házi királyok célja a Kelet-Közép-Európában tipikus határőri rendszer meghonosítása volt, amelyet Magyarországon “gyepű”-nek neveztek, körülbelül a Siret (Szeret), Aureul Bistriţa (Aranyos-Beszterce), Tazlău(Tázló), Trotuş (Tatros) folyók és patakok mentén a Keleti Kárpátok előterében. Erre a célra ott magyar határőr településeket létesítettek. 1227-ben a türk nyelvű kunok missziója a vatikáni Kúria segítségével hozzákezdett egy katolikus kun püspökség felállításához Milkó (Milcov) székhellyel. A Német Lovagrendet (1222–1225) és a Johannita Lovagrendet néhány évre katonai feladatokkal és földműveléssel bízták meg. Emellett néhány német hospes is letelepedett itt, s bevándoroltak uraságokhoz kapcsolódó román pásztorcsoportok is. 1241–1242-ben a mongol nyugati hadsereg pusztító támadása Magyarország, Lengyelország, Bulgária és a nyugati kunok ellen megsemmisítette a magyar korona uralmi struktúráját a későbbi Moldva területén, amelyet a késő középkorban leginkább Cumaniának neveztek. A területet betagolták az Arany Horda birodalmába, mely (1241-től mintegy 1350/1400-ig) a Mongol Világbirodalom négy utódállamának egyike. Az Arany Hordán belüli trónviszályok, a Kárpátokon túli terület lakosságának megtizedelése a “nagy pestis” által és az Anjou-dinasztia uralmának időleges megszilárdulása Magyarországon lehetővé tette a 14. század közepén a magyar királyság újabb expanzióját a Kárpátoktól keletre fekvő területekre. Ez egyben a román honfoglalás fokozatosan kibontakozó folyamata lett. Az ortodox román kenézek és kisnemesek, a magyar Korona tisztségviselőiként és annak megbízásából indultak kíséretükkel együtt Máramaros/Maramureş vármegyéből hogy elfoglalják a későbbi Moldva északnyugati részét. Az egyik nemes, Dragoş, 1350 körül, mint királyi tisztségviselő működött ezen az új, az Arany Horda ellen felállított moldvai határőrvidéken. A kenézcsaládok közötti konfliktusok és azokkal összefüggésben a magyar koronával is folytatott küzdelmek 1360 körül az említett terület tényleges önállósulásához vezettek. A moldvai vajdaság fejlődése számára meghatározóak voltak a székelyek és az erdélyi vajdák eredményes hadjáratai az Arany Horda alárendelt törzsi kötelékei ellen a Kárpátok keleti előtere és a Prut között az 1340-es években. Az ezt követő évtizedekben számos magyar és német telepes érkezett a Kárpátoktól keletre, s létesített saját települést. Ezek a népcsoportok a lassan területileg kiszélesülő és intézményesen megerősödő moldvai vajdaságban egészen 1600-ig meghatározó gazdasági és társadalmi szerepet játszottak.
A moldvai magyarság
Magyar telepesek egész sor falvat és több városhoz hasonló települést létesítettek, mint például Cotnari/Kotnár, Roman/Románvásár, Bacău/Bákó, Trotuş/Tatros vagy Săbăoani /Szabófalva. A történelmi Moldva területe a 14. és 16. század között a távolsági kereskedelem átmenő területeként szolgált a latin világ és a Fekete-tenger melléke között. A 16–17. század számos háborús fejleménye, valamint az ortodox moldvai-román elitek különböző állam- és társadalomértelmezése, továbbá a nyugatias magyar és német lakosság számszerű csökkenése nem tették lehetővé ezen települések és városi vásárhelyek – nyugati értelemben való – fejlődését. A 14. századtól mintegy 1600-ig a magyarok és németek a belföldi és a távolsági kereskedelemben, továbbá a kézművesség több területén egyaránt kiemelkedő szerepet játszottak. Őket a görögök és az örmények váltották fel, a 19. században pedig a zsidók törtek fel.
A moldvai magyarok jelentős része a késő középkorban és a korai újkorban szabad paraszti jogi státussal rendelkezett, ami a dunai fejedelemségben a román lakosság körében ritka jelenség volt. A román nyelv Moldvában a szabad paraszt fogalmát, a răzeşt, a magyar részesből kölcsönözte. E szabad parasztokat részben a bojárok osztályának legalsóbb rétegének tekintik. A moldvai román szabad parasztság világát – és Havaselvén a bulgárét – a történettudományban nem vizsgálták kielégítő módon, elhanyagolták a moldvai magyar szabad parasztsággal való összehasonlítást.
E jogi különállás emlékezete csökevényesen bár, de egészen a 19. századig megmaradt a helyi lakosság kollektív emlékezetében. A jogi különállást a 17. és 18. században törölték el. Ez a rurális homogenizálodás a földesúri – és később az uradalmi – rendszer kiterjesztése révén ment végbe. Ez az úgynevezett második jobbágyság rendszerére alapozódott, amely a moldvai bojárság felső rétege számára igen kedvező volt. Ebből a nézőpontból kellene megvizsgálni például a csángók szerepét a különböző parasztfelkelésekben, mint az 1831-es parasztfelkelésben, vagy a jászvásári osztrák-magyar konzul észrevételeit 1893-ból az egyes falusi közösségek mentalitásbeli különbségeiről. A moldvai magyar egyházi és világi vezetőréteg teljes eltűnése a 17. évszázadban a moldvai magyarság legmesszemenőbb elparasztosodását idézte elő. A társadalmi szerkezet összetevői csak a 20. században változtak meg alapvetően az állami és egyházi szervek által kikényszerített románosítás, többek közt a moldvai katolikusok egyházi és világi elitjének elrománosítása következtében.
A 15. század folyamán a magyar bevándorlók további nagy hulláma vallási üldözöttként érkezett Moldvába. A husziták kora-reformációs mozgalma Csehország mellett Magyarország egyes részeiben is elterjedt, s számos hívőre talált. A katolikus egyház szigorú ellenrendszabályai sok magyart kényszerítettek menekülésre. A menekültek Moldvában telepedtek le. Még a délmagyarországi Szerémségből is jöttek. Moldva ortodox fejedelme vallási tekintetben közömbösen viselkedett, és a bevándorlóknak letelepedési jogot és a földművelést támogató kiváltságokat biztosított. A huszitákkal együtt az egyházi vezetőréteg nagyobb csoportja is Moldvába érkezett. Körükből származtak a Müncheni Kódex, az Újtestamentum első magyar nyelvű fordításának szerzői, mely 1466-ban Târgu Trotuş/Tatros városában készült el. Ezek a Moldvában élő, fokozatosan elszigetelődő magyar huszita közösségek itt is késve, csak a 16. század második felében és a 17. század első évtizedeiben oldódtak fel a helyi katolicizmusban. A reformáció következtében a 16. században “Szent István birodalmának” majdnem egész – etnikailag – magyar lakossága az új hitvallásra tért át. Egyedül a három elszigetelten fekvő északkelet-erdélyi székely szék, Csík, Kászon és Gyergyó lakossága maradt kizárólag katolikus. Az erdélyi katolikus püspökséget szekularizálták, katolikus papok – különösképpen magyar anyanyelvűek –, alig maradtak. Csak a csíksomlyói/Şumuleu Ciuc ferences kolostort, amely a moldvai katolikusok számára napjaikig kimagasló jelentőségű, lehet jellegzetes katolikus intézményekként megemlíteni. A moldvai katolikusok vallási gondozása a reformáció térhódítása után többé nem volt lehetséges. A 16. században Moldvában is részben eredményesen hatott a protestantizmus a szászok és a magyarok között, beleértve a huszita községek maradványait. De néhány moldvai fejedelem támogatásával és az új protestáns egyházak hiányos intézményes rendszere miatt vissza tudták szorítani az új hitvallást. A katolikus egyház 1600 körül jól felismerhető túlsúlyra tett szert. Már a 16. században alapvető hiány volt Moldvában katolikus papokban, és ez a helyzet a reformáció következtében csak súlyosbodott. A 17–19. században a moldvai magyarok legnagyobb része gyakran évtizedekre is lelkészi gondoskodás nélkül maradt. A csekély számú pap – leginkább olasz és boszniai minoriták –, akik a hasonlóképpen elkülönülten élő székelyek lelki gondozását látták el Erdélyben, valamint a Moldvában működő lengyel papok, nem tudtak magyarul. A dunai fejedelemségekben alapított három katolikus püspökség egyike, az Argeş székhelyű, (alapítási éve: 1381; Siret/Szeretvásár 1371, Baia/Moldvabánya, németül Molde1418/20) 1597-ben Bacău/Bákóra települt át, és egészen a 18. század végéig képes volt biztosítani a fennmaradását. A 16. század közepéig a magyar korona nevezte ki a román fejedelemségben működő katolikus egyházmegyék – a többnyire magyar és német nemzetiségű – püspökeit. Magyarország három részre szakadásával 1541 után az ott majdnem futótűzszerűen terjedő reformációval ez a kapcsolatrendszer megszűnt.
A 16. század második felétől kezdve az olasz és a boszniai ferencesek, továbbá az apostoli vizitátorok közötti állandó ellentétek tartósan gyengítették a moldvai katolikus egyházat. Ehhez társult az a probléma, hogy az általában lengyel címzetes püspökök az országtól távol működtek, továbbá a pénz- és általában a személyzeti hiány is rontotta a helyzetet. Ez a hosszan tartó állapot is hozzájárult ahhoz, hogy a csángók körében számos óeurópai hitéleti mozzanat fennmaradhasson.
A 16–19. század folyamán katolikus magyarok újabb és újabb kis csoportjai vándoroltak ki gazdasági és jogi okokból Székelyföldről és Erdély más részeiből Moldvába, miközben Erdélybe való visszavándorlásnak is tanúi lehetünk. Moldvában vagy új falvakat alapítottak, vagy már fennálló településekben telepedtek le. Ugyanakkor a késő középkorban és a korai újkorban a románok körében kölcsönös vándormozgalom zajlott le a dunai fejedelemségek és Magyarország keleti részei között is. 1764 után az osztrák határőrvidék létesítése a Székelyföldről – jelesül Háromszékből és Csíkból – magyar kivándorlók és menekülők nagy hullámát indította el. A székelyek számára ez az újítás, mármint a határőrvidék megszervezése – ellentétben a románokkal – a kiváltságoktól való megfosztással járt s számukra idegen bürokratikus kényszergépezetbe való betagozódással. Alternatívaként sokan választották a menekülést és a kivándorlást Moldvába.
E különböző kivándorlási hullámok következtében a moldvai csángók mindig is a lehető legkülönfélébb összetételű csoportot alkottak, és csak kívülről látszottak egységesnek. Durván leegyszerűsítve jelenleg még három történeti néprajzi egységet lehet kimutatni.
A vajdák udvaraiban és az udvar tisztségviselői között magyarok és németek a 14. századtól a 17. századig mint kancelláriai hivatalnokok és követek szolgáltak. A 14. és a 16. század között a moldvai hadseregben is számos Moldvában lakó és ezért hadköteles magyart találunk.
A történeti Moldva a 14-19. században
Művelődésföldrajzi szempontból Moldva ortodox többségű lakossága és politikai vezetőrétege révén a túlnyomórészt bizánci jellegű kulturális térséghez tartozott, s ez a tendencia a 17-18. században az Oszmán Birodalomhoz fűződő kapcsolatok elmélyülése által még erősödött.
Néhány évtizeden belül, úgy 1360-1430 között a moldvai vajdaság hatalmi övezete a Fekete-tengerig és a Dnyeszterig terjedt ki. Ezt a terjeszkedési folyamatot az Arany Hordán belüli folyamatos és heves leszámolásokkal tudjuk magyarázni, továbbá a román népesség növekedésével és azzal a vonzerővel, amelyet az uralkodó ortodox egyház az új államba betagozódott kunokra, szlávokra, tatárokra és alánokra gyakorolt, akik vallási áttérésükkel egyidejűleg átvették a román nyelvet. Ebben a vonatkozásban utalni szeretnénk a kunok hasonló fejlődési folyamatára Magyarországon, Bulgáriában és Nyugat-Anatóliában a 13-18. század között, s nem utolsósorban a tatárokéra Oroszországban.
A Moldvai Vajdaság legnagyobb kiterjedését a 16. század első három évtizedében érte el. Meg kell itt említenünk a Muşatin dinasztiából származó Alexandru cel Bun (1400-1432), Ştefan cel Mare (1457-1504), Bogdan (1504-1517), Ştefăniţa (1517-1527) és Petru Rareş (1527-1538, 1541-1546) szokatlanul hosszú uralmát, amely hosszú távon a hagyomány erejével a moldvai elit összetartozását erősítette.
A Magas Porta 1538. évi eredményes hadjárata után az alávetett Moldva körülbelül három évszázadon keresztül politikai és gazdasági téren a lehető legszorosabban kötődött az Oszmán Birodalomhoz. Azok az erdélyi, krími tatár, Habsburg, kozák és lengyel (16-17. század), valamint 1711 után az orosz törekvések, melyek arra irányultak, hogy Moldvát közvetlenül vagy közvetve a maguk uralmi körébe tagolják be, általában csak néhány évig voltak eredményesek, ha egyáltalán sikeresnek bizonyultak. Hasonlókat állapíthatunk meg egyes vajdák vagy bojárfrakciók törekvéseiről, amelyek arra irányultak, hogy az oszmán fennhatóságot felszámolják, vagy éppen egy másik hatalomhoz csatlakozzanak. A fejedelemség fennállása ideje alatt sohasem rendelkezett elegendő erőforrással. Ráadásul a meglévőket sem tudták teljesen kihasználni. A lehetőségeknek ez a strukturális korlátozottsága a korai újkori állampolitikában a szomszédokhoz fűződő kapcsolatrendszer terén nem igen adott esélyt többre, mint rövidtávú aktív politikára. Az ortodox elit újításokkal szembeni ellenséges magatartása béklyózó erőként hatott a belpolitikai és gazdasági struktúrák fejlődésére, valamint a vajdák lehetséges hatalmi politikájára. A nyugati világ szellemi és technikai eredményei itt elutasításba ütköztek. Szembeötlő az analógia a korai Romanovok (1613-1682) moszkovita Oroszországával.
Moldva az Oszmán Birodalmon belül is gyéren lakott (a 17. században mintegy 200.000 fő) és infrastruktúrájában kevéssé fejlett ország volt, amely leginkább nyersanyagszállítóként játszott jelentős szerepet, és a Lengyelországgal, valamint Erdéllyel folytatott tranzitkereskedelemre szolgált, továbbá szert tett némi stratégiai jelentőségre. Moldvának mindvégig meg kellett védenie magát az erősebb szomszédok ellenében. Ez félévezreden át sikerült, anélkül hogy akár rövid ideig is formálisan valamely szomszédos idegen birodalomhoz tartozott volna, mint Magyarország, Lengyelország, Litvánia, Oroszország, a Habsburg-Monarchia vagy az Oszmán Birodalom. Alapvetően azért alakult így Moldva történelme, mert viszonylag csekély jelentősége volt e nagyhatalmak számára. Ezek általában beérték a gazdasági ellenőrzéssel, és azzal, hogy a vajdák elismerték az ő fennhatóságukat, ellenkező esetben szolgálatkész trónkövetelőkkel pótolták őket. A koraújkori fejedelemség védelmi képessége igen csekélynek bizonyult, a nagyobb lengyel, erdélyi, török és krími tatár támadásoknak semmiképp sem tudott ellenállni. A hatékonyság eme hiánya és a fejedelemségnek már a 16. században viszonylag elmaradottnak tekinthető társadalmi és gazdasági szerkezete miatt sohasem volt képes hivatásos zsoldoshadsereg toborzására vagy saját katonai erejének korszerű felfegyverzésére. A 16. és 17. században csak alkalmilag tudtak, legfeljebb egy-egy rövid hadjáratra, kis lengyel, német, kozák magyar és székely katonai kötelékeket toborozni. A 18. és 19. században Moldvát többször szállták meg Habsburg (1717–1718, 1788–1791, 1853–1856) és orosz (1739, 1769–1774, 1787–1792, 1806–1812, 1828–1834, 1848–1849) csapatok. E birodalmak és más nyugati hatalmak tudósai és hivatalnokai  egy lehetséges gyarmatosítást, illetve politikai és gazdasági hasznosítást szem előtt tartva  ebben az időben térképezték fel az országot először szisztematikusan és mutatták be az adott korszak igényeinek megfelelően. A moldvai magyarok történetének vonatkozásában ezen forrásokat még megközelítőleg sem sikerült kiaknázni. A 18. és korai 19. században Oroszország és a Habsburg-Monarchia nem tudtak megegyezni a dunai román fejedelemségek felosztásáról, amelyek számukra ütközőzónaként szolgáltak. Ebben az időszakban mindkét hatalom bekebelezte a történelmi Moldva egy-egy részét. A Habsburg-Monarchia 1774–75-ben annektálta a túlnyomórészt erdős-hegyes északnyugati vidéket, amelyet attól fogva Bukovinának nevezett, és a cári birodalom az 1806–1812-es orosz-török háború nyomán a Prut folyótól keletre elterülő országrészt, amely a Besszarábia nevet kapta. A népesség – az ilyenformán a szomszédos nagyhatalmakba ellenállás nélkül beolvasztott moldvai területeken – a bürokratikus modernizáció révén integrálódott az új államkötelékekbe. A moldvai fejedelemség számszerűen kicsiny és a 18. továbbá a korai 19. században túlnyomórészt görög vagy elgörögösödött és a török világban járatosan mozgó elitje a felvilágosodás korától sok vonatkozásban közelített a nyugati kulturális áramlatokhoz. Ez az europaizálódási folyamat – miután a görög fejedelmi nemzetségeket a Magas Porta az 1821-ben elmozdította, mert egy részük bekapcsolódott a törökellenes görög felkelésbe – határozottan felgyorsult. 1829-ben a Magas Porta és Oroszország Drinápolyban békét kötött. Ez a békeszerződés véget vetett a török kereskedelmi monopóliumnak, lehetővé tette, hogy a dunai román kikötőket a nyugati kereskedők akadálytalanul felkeressék. A Nyugat felé irányuló gabonakivitel hatására megindult az agrárszektor radikális átszervezése az exportorientált gabonatermelés javára. A nyereséges gabonaművelés elsősorban a nagybirtokos bojárok hasznát szolgálta. A békeszerződés értelmében Moldva a szultán szuverenitásának megtartása mellett cári protektorátus alá került. Az orosz tisztviselők és tisztek számos Nyugat-Európából és a péteri hagyományoktól áthatott Oroszországtól átvett technikai és törvényhozói újítást kezdeményeztek, így az 1830-as évek elején megalkották az ország új alkotmányát és egyben polgári törvénykönyvét, a Szervezeti Szabályzatot (Regulamentul Organic).
A parasztság iskolai hálózatot kezdtek kiépíteni, és ebben már kezdettől fogva egyöntetűen román oktatási nyelv érvényesült, és ez kihatott a majdnem kizárólagosan paraszti moldvai magyar lakosságra, asszimilációját hosszú távon segítette elő.
Romániában
Mindkét dunai fejedelemség fiatal, számszerűen kicsiny, de nyugatias elitje ügyes diplomáciai tevékenységgel 1857 és 1861 között elérte a két román állam egyesülését önálló fejedelemséggé, amely a Német Birodalomból behozott, katolikus Hohenzollern dinasztia alatt valósult meg (1866-1947) 1878-ban kiharcolta a Magas Portától a szuverenitást, és 1881-ben királysággá tudott emelkedni.
Az egymást váltó monarchikus, liberális, nacionalista, fasiszta, kommunista és demokratikus rezsimek és az egymással konkuráló ideológiai rendszerek törekvései ellenére máig sem sikerült megoldani Moldvában a vidék alulfejlettségének a korai újkor óta krónikus problémáját, és alapvetően ez magyarázza a moldvai magyarok archaikus, óeurópai mindennapi kultúrájának és életvilágának fennmaradását.
A Vatikán 1883-ban, illetve 1884-ben szervezte meg a római katolikus missziós püspökségeket Bukarestben és Jászvásárt. Ezek mind a mai napig fennállnak és jelentős befolyást gyakorolnak a katolikus moldvai magyarok fejlődésére. (Lásd ehhez részletesen a 3. fejezetet).
Az első világháborúban a moldvai magyarok települési területe 1916 végétől 1918-ig fronttá vált. A katolikusok és az ortodoxok egyaránt kötelező katonai szolgálatot láttak el. A moldvai csángókat ezáltal a magyarországi magyarok ellen vetették be. Az I. és a II. világháború folyamatait és hatásait a moldvai csángók asszimilációjára közelebbről még nem vizsgálták. A II. világháború alatt és után több, egymással gyakran sok vonatkozásban egybehangzó terv készült magyar és román részről arra, hogy a moldvai csángóknak legalább egy részét magyar államterületre telepítsék, de néhányszáz személytől eltekintve ez a terv nem valósult meg. Magyar részről a főérv az áttelepülés ellen az volt, hogy nem szabad precedenst teremteni arra, hogy Románia kiűzze Erdélyből a magyarságot, amit egyébként 1944 őszén, igaz sikertelenül, de megkíséreltek..
Néhány éven át (1947-1956) egyes csángó községekben időnként különböző típusú és változó színvonalú magyar iskolák működtek. Ezeket a kommunizmus szellemében felállított iskolákat, amelyeket a romániai sztálinisták hangsúlyos moszkvai felszólításra hagytak jóvá, a mélyen vallásos csángók alig fogadták el. Elfogadták azonban – részben kényszer hatására – hogy a jászvásári egyházkerületben a moldvai egyházüldözés beszüntetése után, nemzeti kommunisták által tűrt és támogatott lelkipásztorok működjenek, akik ebben a régióban a diktatúra kényszerapparátusának fontos részét alkották. Az 1960-as évektől kezdve a lelkipásztori munka tudatosan kizárólag román nyelven folyt.
A nagy pünkösdi csíksomlyói zarándoklat egyike az erdélyi magyarok, a gyimesi és a még el nem románosodott csángók kevés hagyományos találkozóinak. A Keleti-Kárpátokban, a gyimesi települési területhez közel különböző identitásmintákat hordozó emberek találkoznak. A moldvaiak számára itt lehetőséget nyílik a modern magyar önértelmezés megismerésére. Itt mindenekelőtt az igen különböző vallásosságból s annak külsőségeiből adódnak problémák. A moldvaiak előtt ezen a helyen számukra ismeretlen, modern katolicizmus nyilvánul meg, a modern zarándoklati helyek összes ismertetőjelével. Vallási ünnepeik számos régi képzete ellentmondásban áll ezzel. Közülük sokan – a nagy rendezvényektől eltekintve – a többi katolikus számára néha furcsa, sőt pogánynak tűnő rituálét gyakorolnak. A moldvai római katolikus papok régóta törekednek e zarándoklatok látogatásának megakadályozására.
1989 után is folytatódnak – számos országos és nemzetközi fórumhoz felterjesztett beadvány ellenére – a kényszerrendszabályok, amelyek itt kiváltképp feltűnőek és a mai Európában egyedülállóak. Az intézkedéseket a jászvásári és bukaresti egyházkerület katolikus klérusa a csángók még el nem románosított része ellenében foganatosította. Ez a szóban forgó rész a moldvai csángóknak kb. 25%-a, mintegy 62 ezer ember.
Belső viszonyok
A történeti Moldvában az ortodox egyház volt a legfontosabb identitásképző elem a vajdák udvara, a bojárok és a román (a későbbi Bukovinában a keleti szláv) paraszti és állattenyésztő társadalom számára is. A 14. század második felében és a 15. század elején a konstantinápolyi ökumenikus patriarkátus mind a két fejedelemségben, Moldvában (1401) és Havaselvén (1359) egymástól független ortodox egyházi szervezetet létesített. Az ortodox kolostorok a korai újkor folyamán adományozás és vásárlás révén a legnagyobb földbirtokosok lettek, mindkét román országban az összterületnek mintegy egyharmada került a birtokukba. A fejedelemségek világi és egyházi elitje, mint a bizánci kultúrkör része, egészen a 19. század közepéig szellemileg és kulturálisan szinte kizárólag az Oszmán Birodalom és Oroszország ortodox világa felé orientálódott. Köztudott, hogy a Magas Porta és az isztambuli ökumenikus patriarchátus területén az ortodox kolostorok nagyvonalú pénzügyi támogatásban részesültek. Az egész keresztény ortodox világot csak alig érintette a reneszánsz, a humanizmus, a reformáció, a felekezeti szabadság érvényesülése és a felvilágosodás, tehát mindez, ami nyugati kultúrkörben hatékonyan tudott kibontakozni. Az ortodoxok eredményesen tudtak védekezni a reformációs törekvések alkalmi előrenyomulása ellen, amelyek Johannes Baszilikosz Heraklidesz vajda (1561-1563) udvarában érvényesültek, és el tudták hárítani a katolikus papok szórványos katolizációs vagy egyházi uniós kísérleteit, amelyek a fejedelmek megtérítésével akartak cél érni. Az ortodox egyház mindkét dunai fejedelemségben a 17. század végén vezette be a román nyelvet először, mint hivatalos írott és liturgiai nyelvet, az óegyházi szláv és görög mellett. Egyedüli hivatalos és egyházi nyelvvé a román csak 1821 után tudott emelkedni, végérvényesen pedig Cuza fejedelem (1859-1866) reformkorszakában.
Az ország lakosságának nagy része a 18. század végéig a Szeret/Siret-től nyugatra fekvő településeken élt. Ettől keletre a lakosok messzemenően védtelenül ki voltak szolgáltatva a kozákok, a krími és a nogáj-tatárok támadásainak. A Szeret/Siret-től nyugatra eső területről bevándorló népesség természetesen átvette a félnomád kunok életmódját. A kunok megtartották életmódjukat az ortodox kereszténységre való áttérésük után is, ami lassú nyelv-és identitásváltoztatással járt. Figyelmet érdemlőek ebben az összefüggésben a 15. századi Jan Dlugosz lengyel krónikás adalékai a tatároktól kölcsönzött harci szokásokról. Tatárok, havaselviek és moldvaiak, akiknek Dlugosz nagy fokú mozgékonyságot tulajdonított, a 15. században Lengyelországban és Litvániában speciális egységekbe szerveződtek. A politikai és művelődésföldrajzi összhelyzet szempontjából is mindkét dunai fejedelemségben alapvető jelentőségű – egészen a 19. századig – az ideiglenes letelepedés, és ez részben még a moldvai magyarok világát is jellemezte.
A történeti Moldvában és kisebb mértékben a havaselvi fejedelemségben – éppúgy mint minden más környező kultúrtájon – több etnikum alkotta a lakosságot. A középkori Moldvában egymás mellett éltek románok, túlnyomórészt a bojárok osztályából, továbbá állattenyésztők, erdő – és földművelők voltak, német, görög, örmény és magyar kereskedők és kézművesek, valamint magyar és szláv, s csekélyebb számban német parasztok. A cigányok különböző mesterségeket űztek, valamint görögökkel és románokkal együtt mint szolgák a gazdag bojárok és vajdák udvaraiban éltek. A 19. század folyamán számos zsidó vándorolt be a cári Oroszországból és a felosztott Lengyelország területeiről. A zsidók jogilag nem voltak egyenrangúak a keresztényekkel, és csupán 1919-ben kapták meg a honosságot. Egészen a 19. század végéig ők alkották a városi lakosság zömét, és így ők tudták csak a fejlődésnek induló városok legjobb esetben is kezdetlegesen létező etnikailag román polgári társadalmában az űrt kitölteni, s ez a helyzet a második világháborúig jellemző maradt.
A Havaselvei Fejedelemség területén a 15. századig éltek kun identitású népességcsoportok. A magyar korona által a 13. században a Kárpátoktól délre és a – későbbi olténiai – szörényi bánságban letelepített magyar és székely határőrök a 15. századig nyelvi és felekezeti változáson mentek keresztül: románok és ortodoxok lettek. Jól bizonyítja jelenlétüket a számos magyar hely-és dűlőnév. A szász lakosság az általuk 1300 körül alapított Câmpulung/Langenauban, a 14. században a havaselvi vajdaság első fővárosában, a Déli-Kárpátok lábánál, csak a 18. században oldódott fel a román etnikumban. 
Havaselvén a korai újkorban a görögök, magyarok és szászok mellett bolgárok és cigányok is találhatók, akik néhány speciális hivatási ágban, mint zöldségtermelők, kovácsok dolgoztak, vagy – a moldvai szolgaszemélyzethez hasonló sorban – a bojárok vagy a vajdák udvaraiban működtek nagyobb számban. Közelebbről vizsgálva nem tekinthető helytállónak a modern Kelet-Európa-kutatók nagy részének azon 19. századból örökölt álláspontja, mely szerint a középkori és újkori moldvai és havaselvi vajdaság politikai, kulturális és etnikai jellege a lehető leghomogénebb módon román.
A “csángó” fogalom (rom. Ceangău, ném. Tschangonen) a moldvai magyarság jelölésére csak a kései 18. században alakul ki. Ez mostanáig lényegében az idegen megjelölésére szolgál a politikában és a tudományban. Az 1992. évi, illetve a 2002. évi népszámláláskor csupán 2165, illetve 1370 személyt ismertek egész Romániában nemzeti értelemben csángóként. Csángókként megjelölt csoportok élnek Moldván kívül is:
1. Gyimesi csángók: Gyimesen/Ghimeş, a Keleti Kárpátokban megtelepedett katolikus magyar népcsoport (kb. 15 ezer személy)
2. Hétfalusi csángók (Siebendörfer/Săcele), kik a Brassótól /Braşov, Kronstadt délkeletre elterülő barcasági kisrégióban élnek (Burzenland, Ţara Bîrsei), és az evangélikus egyházhoz tartoznak.
3. Hunyad megyében (Judeţul Hunedoara), mint Erdély középső déli részében van néhány falu csángó lakosokkal, akiket 1883-ban az akkori magyar kormányzat településpolitikai meggondolásokból erre a többségében románlakta területre telepített át Moldvából. 
4. Magyarországon él néhányezer csángó vándormunkás, és vannak néhányan, akik az 1940-es években ide áttelepült kevés moldvai csángó utódai.
5. Ezt a négy csoportot modern értelemben magyaroknak tekintik.
6. Jelenleg mintegy 70 ezer román identitású római katolikus él Erdélyben. Nagy részük, mintegy 50 ezren moldvai csángó, akik Ceaşescu idején az iparosítási és letelepedési rendszabályok alapján Erdélybe jöttek. Ezeknek az embereknek nagy része nyelvére és identitására nézve teljesen elrománosodott, és a magyar kisebbség sem tartja őket nemzetük részének.
Függelék: népességi statisztika
Magyarok Moldvában
16. sz. kezdetén:	kb. 25–30. 000	
1591:	kb. 15.000	
1646:	5577	
1696:	2799	
1744:	5500	
1807:	21.307	
1859:	52.811	
1912:	97.771	
1930:	109.953	
(az összes katolikus száma Moldvában /Besszarábia és Bukovina nélkül)	
1992:	240.038 	
(az összes katolikus száma Moldvában)	
2002:	243.345	
(az összes katolikus száma Moldvában= kb. 5,4%-a Moldva összlakosságának).	

2. Kutatástörténeti mozzanatok, kutatási feladatok
A kutatástörténet számára a moldvai katolikusokról szóló érdemi munkák immár német nyelven is hozzáférhetők, fölösleges itt szólnunk róluk. Ezen a helyen inkább a kérdéskör historiográfiáját kell megvilágítanunk, hogy megkönnyítsük a moldvai katolikusok szerepének elhelyezését Magyarország és Románia kapcsolatrendszerének történetében. A kisebbségek kutatása Kelet-Európában mind a mai napig politikai kérdés, ennek megfelelően erősen befolyásolja a kutatást. A kutatástörténetnek itt a mindenkori történetpolitikai hátteret kell megvilágítania. Ehhez további forrásokat és irodalmat kell megszólaltatni, amelyeket eddig nem, vagy alig méltattak figyelemre.
Első pillantásra is látható, hogy a moldvai katolikusokra vonatkozó munkák száma nagy, és még terjedelmesebbek az elmúlt évtizedben a különböző színvonalú publicisztikai művek. Ha behatóbban vizsgáljuk a kérdést, feltűnő, hogy túlnyomó többségben vannak a magyar munkák, s az utóbbi időben a román munkák száma is nő.
Más anyanyelvű kutatóknál megállapítható bizonyos visszafogottság és valamiféle mélységes tudatlanság. Úgy tűnik, hogy ebben a körben az az uralkodó felfogás érvényesül, mely szerint a csángó-kérdés “tipikus kelet-európai nemzetiségi polémia”, amelyből lehetőleg ki kellene maradni. Ennek a magatartásnak a következménye a kutatási eredmények igen hiányos recepciója. A téma ezáltal valójában egy exkluzív román–magyar diskurzussá alakult, annak összes gyengéjével.
A jelen tanulmány feladata az, hogy minden polémián túl perspektívákat nyisson, és hogy kellő figyelmet ébresszen e fontos problémakör iránt. A csángók példája lehetővé teszi a különböző tudományos diszciplínák számára – amint arra a későbbiekben rámutatunk –, hogy egészen új módon közelítsék meg az európai praenacionális csoportképződések, mint történelmi jelenség megértését; a csángók világának tanulmányozása révén ugyanis nemcsak a magyar és a román történelembe nyerünk bepillantást, hanem sokkal inkább az európai múltba. Jóllehet a moldvai katolikusokat illetően számos forrással rendelkezünk,  melyek kulturális és településtörténetük rekonstrukciójának lehetőségét biztosítják. A kutatók zöme tájtörténeti, nyelvtudományi és néprajzi szempontokból indult ki. Ezeken a területeken a magyar kutatás egészen jelentős teljesítményt mutatott fel. Az elmúlt szocialista korszakban a téma Romániában éppúgy nem volt kívánatos, mint Magyarországon, ezért nemzetközileg ismert történész alig foglalkozott vele. Következésképpen, az idegen nyelv ismeretével (a román és a magyar nyelven kívül) rendelkező kutatók, valamint a nemzetközi kapcsolatok száma alacsony volt. Külföldi levéltárakban a munka szinte lehetetlennek bizonyult. Emiatt különösen a történeti kutatást hanyagolták el. 
A tudományos nyilvánosság érdeklődése a moldvai magyarok iránt a 18. században ébredt fel. A modern nemzetté válás folyamán a rendi identitástudat lassan nemzetivé változott. Az érdeklődők egyenlőre még igen szűk köre a 19. század végéig különösképpen a csángók eredetével foglalkozott. Az egyre jelentősebbé váló nyelvtudományi kutatás ezzel szemben az eredetet inkább az erdélyi kivándorlással magyarázta. Mint Európa többi részében is, a nemzeti kérdés legkésőbb az első világháborút lezáró határmegvonások időszakában egyre inkább bel-és külpolitikai hatalmi eszközzé vált. Akkor kezdtek el a magyar nyilvánosság szélesebb körei érdeklődni a csángók iránt, amikor is a publicisztikai irodalomban a moldvai magyarok nyomasztó helyzete az új nagyromán államban témává vált. A kor szellemének megfelelően túlnyomórészt nyelvsziget–néprajzi kutatást folytattak. Mindazonáltal sikerült lényeges haladást elérni mind a történeti források gyűjtésében, mind a rendszeres területkutatásban.
Míg a magyar utazók a moldvai csángókat csak a 18. században fedezték fel lassan újra, ezek a moldvai románok számára mindig ismertek voltak. A moldvai krónikások, mint Grigore Ureche, Miron Costin, Ion Neculce, vagy Dimitrie Cantenir semmi kétségük nem volt a moldvai katolikusok eredete és anyanyelve iránt, s számos helyen említik őket. A moldvai mezőgazdaság jellemzésékor sohasem hagyták ki a csángókat, mint kitűnő földművelőket; szabad parasztokként ugyanis jelentősen hozzájárultak az udvar bevételeihez. Cantemir írja róluk a 18. század elején: “Igazi moldvai parasztok nincsenek, akit találunk, az orosz vagy erdélyi, vagy ahogyan nálunk nevezni szokás, magyar eredetű. […] Mert a magyarok római katolikus vallásukhoz mereven ragaszkodnak, szintúgy anyanyelvükhöz is”. Vezető román történészek is, mint Radu Rosetti, Nicolae Iorga vagy Gheorge I. Năstase ismerik a moldvai katolikusok eredetét. “Románia Nagy Földrajzi Szótára” egészen magától értetődően írja le részletesen az egyes csángó településeket népességi statisztikai adataikkal együtt. A Romániában széles körben ismert történelmi regények, mint Mihail Sadoveanu művei is, szintén beszámolnak a moldvai katolikusokról. A csángók viták tárgyát képezték a 19. század közepén tartott román országgyűléseken is. Ezt a felsorolást még sokáig folytathatnánk. Minket azonban inkább az érdekel, hogy Romániában mikor, miért és milyen érvektől kísérve következik be az a szemléletváltás, amely eredményeképpen a mai álláspont erőteljesen vitatja a moldvai katolikusok mindenkori magyar kötődéseit.
Kiindulópontként a bukaresti és a jászvásári római katolikus egyházkerületek alapítása (1883–1884) kínálkozik. A következő fejezetekben pontosan részletezni fogjuk, hogy miként foglalt el a klérus csakhamar határozottan román nacionalista pozíciót, beleértve a hívők etnikai azonosságának átértelmezését is. A csángó-kérdésben tanúsított mai román álláspontok számára a következő két időszak is jelentőséggel bír. Először az 1940-es évek áltudományos fajkutatásai, ezek során a vérvizsgálatokkal a csángókat úgynevezett “katolikus vérű románok”-ként próbálták meghatározni. A történeti érvek itt világosan háttérbe szorultak. 
A második időszakot egy posztumusz publikáció harangozta be. A moldvai tanító és pap, Dumitru Mărtinaş (meghalt feltehetően 1978-ban) állítólagos műve, amelyet 1985-ben nagy példányszámban tettek közzé, máig meghatározza Romániában a diskurzust. Bár első pillantásra felismerjük benne a nacionalista Ceauşescu–rendszer szolgálatában fogant otromba propagandairatot, ez a könyv mégis rövid időn belül a mai román álláspontok alapjává vált. Mărtinaş maga egy románná lett csángó családból származott, szerzősége azonban vitatható. Írását halála után Ion Coja és Vasile M. Ungureanu kommentárokkal ellátva adták ki. A csángó-témában azzal a kampánnyal összefüggésben, amelyet a romániai állambiztonsági körök fejtettek ki a Magyarországon kiadott Erdély története ellen, sok polémikus írás született. A Mărtinaş-elmélet töretlenül fennmaradt a Ceauşescu-rendszer összeomlása után, sőt még tovább terjedt. Tudományos körökben nem kétséges e munka egészében dilettáns volta. Kétségtelen a csángók román eredetéről szóló források hiánya. Mărtinaş szerint a csángók a magyarosítás és katolizálás elől menekülő erdélyi románok voltak. Mégis egyértelmű, hogy e propagandakönyv közlése kultúrtörténeti perspektívából igazán jelentős fejlemény.
Mărtinaş elmélete az első és eddig egyetlen kísérlet arra, hogy román nemzeti csángó identitást a modern román nemzeten belül megalapozzon. Eddig a csángókhoz kétféle “szégyenfolt” tapadt, nevezetesen magyar eredetük és katolikus hitük. Mi több, Mărtinaş a csángókat a masszív magyarosítási kísérletek áldozataiként a román identitás középpontjába helyezi.
A Mărtinaş-jelenséget tekinthetjük úgy, mint az együttélésből adódó kölcsönös kapcsolatok eredményét. Ezek a kapcsolatok egyfelől az elrománosodott helyi katolikus klérus azon törekvései, hogy helyet vívjon ki magának a román nemzeten belül, valamint a Légió/Vasgárda totalitárius népi ideológiája és a kommunista erőszakszervezet között állnak fenn. A moldvai katolikusok mai elrománosodott szellemi elitje pontosan ezekben az évtizedekben alakult ki.
A csángók román eredetelméletének tarthatatlansága mindazonáltal a románná lett moldvai katolikusok krónikus, hosszantartó problémájának bizonyult. Így problematikus számukra mindenféle érintkezés a történeti forrásokkal. A klérus részéről ezért gyakran egyedül a katolikus intézmények történetét állítják a középpontba, s nem magukét a hívőkét és etnikai eredetüket. Itt a hely- és a személynevek román megfelelői fordulnak elő. E magatartást a csángó-kérdésben azonban még szélesebb összefüggésekbe helyezhetjük. A Mărtinaş-tézisek képviselői, akik gyakran az utóbbi évtizedekben elrománosodott családokból, községekből és tájakról származnak, más intellektuális román körökkel együtt közösen egy olyan anakronisztikus teóriát terjesztenek a románok eredetéről, mint a székelyek román származásának “elmélete”. Ez a koncepció szintén az 1930-as évekből származik. Közös fórumuk a populista PRM, amely a Dumitru Mărtinaş–Társasággal 1998 óta minden júliusban konferenciát rendez Marosfőn/Izvorul Mureşului. E rendezvények fő témája a liberális társadalmi rendszer és a kisebbségi jogok korlátozása, valamint a Székelyföld telepítéspolitikai és építési rendszabályok általi további elrománosítása. Szintén taglalják és üdvözlik a székelyek “visszarománosítását”. A Nagyrománia Pártjának ismert nagyságai mellett részt szokott venni még a rendezvényen a jászvásári katolikus klérus, a Dumitru Mărtinaş–Társaság, a Kovásznai és Hargitai Európai Tanulmányok Központja. Ez hasonlóképpen extrém jobboldali radikális körökből kerül ki, mint Maria Cobianu-Băcanu, vagy az 1980-as években nemzeti kommunista, most pedig éppen populista Ioan Lăcătuşu. Rajtuk kívül jelen vannak még a román rendszer magas rangú tagjai, továbbá néhány külföldi is a nyugati államokból.
A magyar nyelv a finnugor nyelvcsaládhoz tartozik. A magyar, a finn és az észt mellett több, a mai Oroszországban beszélt nyelv is ennek a nyelvcsaládnak a tagja. Ezek az inkább csupán kisszámú népesség által beszélt nyelvek és beszélőik kultúrája a finnugor nyelvtudomány kutatásának tárgyát alkotják. Éppen a kis népek kínálnak kiváló összehasonlítási lehetőséget a csángókkal. Rájuk is gyakran jellemző a praenacionális identitás, és ők is ki vannak téve egy modern nemzeti identitás vonzásának, nevezetesen az oroszokénak. Nem utolsósorban a nyelvfejlődés kínál jó összehasonlítási lehetőségeket. Az utolsó finnugrista, aki ezt a párhuzamosságot felismerte, a finn Yrjö Wichmann volt, akinek 1906–1907-ben végzett terepmunkálatai a csángó nyelvjárás tekintetében máig irányadóak. Azóta nem történt összehasonlító vizsgálat. Wichmann közreadott írásai túlnyomórészt nyelvi anyagot tartalmaznak, hagyatékában megtalálható expedíciós naplója is, amely szintén tartalmaz tájtörténeti feljegyzéseket. Éppen moldvai tartózkodásának idején, 1907 márciusában tört ki ott a nagy parasztfelkelés, amelyet Wichmann a helyszínen élt át, mivel a felkelésben a csángó falvak is részt vettek. Feljegyzései ezáltal bepillantást engednek a konfliktusok magyar vonatkozásaiba. A 42 csángó település nemzetiségi-, nyelvi és vallási viszonyaira vonatkozó információi is jelentősek.
A cári Oroszország mint az Oszmán Birodalom ellenlábasa azzal az igénnyel, hogy a balkáni népek protektora is legyen, szoros figyelemmel kísérte a dunai fejedelemségek fejlődését, sőt a 18. és 19. században gyakran hosszabb ideig meg is szállta azokat. Ennek ellenére az ismétlődő és hosszan tartó, szoros orosz-román kapcsolatokra vonatkozó szakirodalom rendkívül szegényes. Alapvető oka ennek a román értelmiség erős ellenszenve Oroszország iránt. A román nemzetállam kialakítása idején az ország elitjének a többsége politikailag és szellemileg elfordult az orosz protektorátustól. Az új állam modernizációja egyedül a nyugati intézmények és politikai modellek gyors átvételén alapult, ami a saját, Oroszország által erősen befolyásolt hagyományoknak a háttérbe szorításával járt. Azontúl még a román nyelvben oly jelentős szláv elemeket és a szláv nyelveknek a románra gyakorolt hatásait is tagadták. Egyedül a románok latin eredetéről kialakult koncepció szolgált orientációs keretként.
Az orosz közigazgatási hivatalnokoktól megkövetelték a dunai fejedelemségek viszonyainak pontos ismeretét. A hátrahagyott irattömeg éppúgy, mint a számos kiadott forrás, hozzáférhető, de alig hasznosították őket. Itt lenne az alkalom, hogy megvizsgáljuk e dokumentumokat a moldvai katolikusok vonatkozásában. A magyar csángókutatás e téren még alig lépett a kezdeti stádiumba. Emellett számos orosz eredetű nyomtatott útleírás is rendelkezésünkre áll Moldváról és Havaselvéről, amelyekből hasonlóképpen sok információt nyerhetünk a csángókra vonatkozólag.
Hasonló dolgok érvényesek e korszakban a Habsburgok közvetlen befolyásáról a dunai fejedelemségekben. Ebből az időből számos leírás és irat maradt fenn. Még a könnyen hozzáférhető németnyelvű úti beszámolókat sem értékelték eddig rendszeresen. Az első világháború idejéből származó jelentések, a moldvai csángók településterületéről mint harci övezetről, felvonulási- és megszállási területről, melyek részben igen meglepőek, még feldolgozásukra várnak.
Van még további sokat ígérő forráscsoport, amelyet mindeddig nem vettek figyelembe. A dunai fejedelemségek évszázadokon át az Oszmán Birodalom közvetlen hatalmi szférájába tartoztak. Az oszmán-törökök számára az alattvalóik közötti fontos felekezeti különbségek miatt várható, hogy a megfelelő forrásokban ebben a vonatkozásban is találni anyagot. Emellett az Oszmán Birodalom számos, nyugati megfigyelők által készült leírását emelhetjük ki. Azokban is számíthatunk a moldvai katolikusokra vonatkozó jelentős adatokra. De még maguknak az ismert magyarnyelvű műveknek, például Fényes Elek statisztikai monográfiájának e népcsoportra vonatkozó adalékait is eddig csak ötletszerűen hasznosították. Éppen a 19. században emelkedett meg lényegesen az európai Törökországról szóló közlemények száma. Ennélfogva természetesen a dunai fejedelemségekről is tüzetesen beszámolnak a népességi viszonyok szempontjából. Így G. Lejeannál egy térkép is található, a csángó települések megjelölésével.
A csángó-kutatásnak további, eddig alig feltárt területe az archeológia. Itt nem a honfoglalási időszak előtti régészetre gondolunk (a 9. évszázad végéig), amikor magyarok a későbbi Moldvába települtek, hanem a középkori és újkori archeológiára. A moldvai katolikusokról szóló számos forrásban tesznek említést egyházi romokról, amelyeknek részben még a 19. és 20. évszázadban is láthatóaknak kellett lenniük. A mai katolikus egyházi épületek mind az újabb és a legújabb időkből erednek. A legegyszerűbb terepszemlék még ma is gyakran felszíni leletekhez vezetnek. 1990-ig az ország politikai helyzete miatt rendszeres állapotfelvételre gondolni sem lehetett, még az igen felszínes próbaásatás is gyakorlatilag lehetetlen volt. A hazai román régészet még mindig messzemenően az inkább homályosnak mondható dák-kutatással foglalkozik, az 1989-es fordulat után sem mutatja semmiféle jelét annak, hogy elkötelezné magát ebben az irányban. Ugyanis még a jóval korábbi időszakokból is hiányoznak a megfelelő eredmények, feledésbe merült például maga Milcov/Milkó, az évszázadok óta ismert püspöki székhely is. Éppen az archeológiai kutatásnak róják fel, hogy a tudományosság fogalmának ellentmondva közel került a politikához. Egy rendszeres dűlőnévkutatás segítségével, amely eddig éppenséggel nem történt meg, lehetővé válna, hogy kibővítsük a történelmi településhálózattal kapcsolatos ismereteinket. Mindemellett Moldvában elmaradt a régiókutatás, mindenekelőtt a helytörténeti monográfiák hiányoznak. Míg ezt a területet az Erdélyt kutató tudósok igazán példamutatóan művelték, itt csupán Dimitrie Gusti által alapított bukaresti falukutatás volt képes a két háború közötti időszakban jelentős műveket felmutatni. Csak a legutóbbi időkben készült el magyar részről néhány csángó falunak a helytörténeti monográfiája, ennélfogva a már kiadott forrásokra kell hagyatkoznunk, mert az állami és egyházi levéltárak semminő támogatást nem nyújtanak. Egyes román művek nem felelnek meg a tudományos követelményeknek, ezek inkább az állami asszimilációs politikát képviselik, mely politika a maga feladatát a csángó kultúrának a román etnikumban való történeti elhelyezésében látja.
A moldvai csángók a katolikus egyházhoz tartoznak. A vallás identitásuknak igen fontos alkotórészét képezi. Ortodox környezetben, diaszpórában élő katolikusokként egyfajta különleges helyzetben vannak az ortodoxiával fenntartott ökomenikus kapcsolatok terén. Ezáltal a Vatikán és a Ferences Rend részéről (a Rend Moldva történelmében hosszú elkötelezettségre pillanthat vissza) erős érdeklődésre számíthatnánk a csángók története iránt. Ez azonban nincs így. Mostanáig nem törődtek a csángók eredetével és történetével, jóllehet a lakosság számos beadványa fekszik a Vatikánnál, és a magyar katolikus egyházat Erdélyben, valamint Magyarországon egyre jobban támogatják. Jelentős magyar, katolikus háttérrel rendelkező csángó-kutatók, már a harmincas években eredménytelenül kísérelték meg a Vatikán figyelmét felhívni a csángókra. A szélsőségesen nacionalista jellegű moldvai román római katolikus egyház Rómában semmi kifogást nem emelt. Kutatástörténeti téren e jelentős körülményekről, a csángó-kérdés egyházpolitikai aspektusairól semmiféle vizsgálatra nem került sor. Ezért a következő fejezetekben egy első kísérletet teszünk ennek felvázolására. Már a kezdeti vizsgálódások egészen jelentős eredményekkel kecsegtetnek. Eddig még nem készült el a bukaresti (1883–2002) és a jászvásári (1884–2002) katolikus egyházmegye története. Sem a külföldi klérust, sem annak szellemi és társadalmi hátterét főbb vonalaiban még nem vizsgálták. Nem világos, vajon bekövetkezett-e törés valamely időpontban a moldvai katolikusokkal szembeni magatartásban. 12 évvel a fordulat után is hiányoznak az adatok a jászvásári egyházmegye és az 1989-ig tartó romániai kommunista diktatúra különleges viszonyáról. Nem tudjuk, milyen társadalmi rétegekből és a moldvai katolikus magyarok letelepedési területein belül mely fontosabb régiókból verbuválódott a helyi klérus. Minthogy az is további tabutéma, miként viselkedett a jászvásári egyházmegye külföldi és helyi papsága a 20. század mindkét irányadó totalitárius áramlata, a fasizmus és a kommunizmus idején. A Vatikán, a román állam és a jászvásári és bukaresti egyházmegyék hármas viszonya a moldvai katolikusok kérdésében 1883 után gyümölcsöző kutatási területet nyújtana. Különleges érdeklődésre tarthatna számot Románia szerepe a Vatikán új keleti politikájának keretében az 1960-as évek óta. Közelebbi megvilágításra vár, hogy a román klérus milyen világképet és hitvilágot közvetített a csángóknak. Egyelőre magának a román ortodox egyháznak a katolikus csángókkal szembeni viselkedése sem világos. Itt még egy hagyományos, kánoni ortodox egyházi tartományon és egy ortodox nemzeten belül jött létre a 20. században először egy romániai római katolikus egyház.
Megválaszolásra várnak a moldvai csángókra vonatkozó további kérdések is. Már Benda Kálmán utalt arra, mennyire gyümölcsözőek lennének a moldvai katolikusokról szóló források Moldva általános történetére vonatkozólag. Román történészek azonban nagy visszafogottságot árulnak el ezek hasznosításában, noha ennek terjedelmes készlete ebben a forrásokban éppenséggel nem túl gazdag régióban nem lenne alábecsülendő. A csángók gazdasági és politikai jelentőségét Moldva 18. és 19. századi fejlődése szempontjából Benda okmánygyűjteményének folytatása bizonyosan világosabbá tenné.
Egészében véve a komparatív vizsgálatok és kérdésfeltevések hiányát állapíthatjuk meg a moldvai katolikusokra vonatkozólag. Példának okáért összehasonlító néprajzi-történeti vizsgálat kínálkozik a moldvai román római katolikus egyház, a kelet-szlovákiai görög katolikus, a magyarországi, romániai és kárpát-ukrajnai görög katolikusok, a Kükloszokon élő görög katolikusok, grúziai katolikusok és görög katolikus lengyelek között a 17–20. században.
A kutatás számára nagy jelentőségű lenne a legfontosabb forrásokat, mint például a Bandinus Kódexet a nyugati tudományos közönség számára is kritikai fordításban rendelkezésre bocsátani. Ez természetesen pontosan érvényes a részben nehezen elérhető régebbi romániai szakirodalomra is.

3. A katolikus egyház Romániában, 
különös tekintettel a moldvai katolikusokra/csángókra
3.1 Előzetes megjegyzések
A romániai katolikus egyház történetét (az ország mai határai csupán 1947-ben alakultak ki) eddig még nem írták meg. Jelen tanulmány az első lépés ebben az irányban. Egy ilyen szintézis potenciális szerzőjének egész sor, az első vagy második pillantásra a maga dimenziójában alig felismerhető nehézséggel kell szembenéznie. Éppúgy tekintetbe kell vennie azt, hogy a mai Románia rendkívül különböző történelmi fejlődést bejárt régióból tevődik össze, mint az általános történelmet és különösképpen azt, hogy a mai viszonylag fiatal román állam területén különböző kulturális- és vallástörténetre visszatekintő népek éltek és élnek ott továbbra is. Legjobb értelemben vallástudósnak, néprajzosnak, szociológusnak és Kelet-Európa-történésznek kell lennie, egyenértékű ismeretekkel, járatosnak a kelet-európai ortodoxia és a katolicizmus világában, a múlt és a jelen vonatkozásában egyaránt.
A legutóbbi romániai népszámlálás során 2002 márciusában a 21.698.181 lakosból 1.028.401 vallotta magát római katolikusnak és 195.481 a Görög Katolikus (Egyesült) Egyházhoz tartozónak. Ez az összlakosságnak mintegy 4,7 illetve 0,9 százaléka. A lakosság túlnyomó többsége a Román Ortodox Egyházhoz tartozónak vallja magát (18.806.428=86,7%). Az ezt megelőző, 1992-es népszámlálással összehasonlítva a római katolikus egyház híveinek a száma kb. százezerrel, a görög katolikus egyházé kb. harmincezerrel csökkent a kivándorlás és az általában negatív irányú romániai demográfiai fejlődés következtében.
Mi teszi ezt a szám szerint kicsiny – s mint látni fogjuk önmagában mélyen tagolt vallási kisebbséget egy ma túlnyomórészt ortodox felekezetű hívők által lakott államban oly fontossá és érdekessé a vallás- és egyháztörténet, a néprajz és az interkulturális kommunikációval foglalkozó tudományágak számára? Miért választottuk éppen Románia katolikusait, s különösen a moldvaiakat esettanulmányunk tárgyaként? Milyen jelentősége volt és van a katolikus egyháznak a történelemben és azon térség jelenlegi társadalmi fejlődési folyamatában, amely ma a román államhoz tartozik? A romániai katolikus egyház de facto miért hasadt szét háromszorosan is, ami legalábbis Európában nem igazán ismert jelenség? Mit tudunk a személyi csoportokról és a nemzetiségekről, különösképp a katolicizmushoz való viszonyukról? Milyen különbségek vannak történelmükben, átélt hitvilágukban és a mindenkor uralkodó identitásmintákban a romániai katolikusok különböző csoportjai között? Románia mely régióiban élnek katolikusok? Változott-e Romániában az utolsó évtizedben a katolikusok földrajzi megoszlása és etnikai összetétele?
Végezetül kiváltképp meg kell vizsgálni mindezt a moldvai katolikusok (csángók) történelmének és jelenlegi fejlődési folyamatának vonatkozásában, ami itt kutatási súlypontot képez, továbbá külön figyelmet kell fordítani a külső hatásokra, a régi Magyarország, a Habsburg-Monarchia és Moldva, valamint Havaselve politikájára, a jelenben Románia, az Európai Unió és Magyarország politikájára, s amennyire csak lehetséges, a Világegyház s azon belül a Vatikán magatartására.
3.2. Katolikusok a dunai fejedelemségekben és Romániában 1918/1920-ig
1859-1862 között sikerült a két dunai fejedelemség, Moldva és Havaselve nyugat felé orientálódó új és kicsiny politikai elitjének, egy a számára kedvező nemzetközi konstelláció közepette, ezt a két országot egységes román állammá, Romániává szerveznie.
A két 14. században keletkezett vajdaságnak sikerült két jellegzetes államként fennmaradni a szomszédos hatalmak, mint az Oszmán Birodalom, Oroszország, Lengyelország-Litvánia, Magyarország, a Habsburg-Monarchia vagy a Krími Kánság majdnem permanens uralma alatt, s némi területi veszteség ellenére, amelyet elsősorban éppen a történeti Moldva szenvedett el. A lakosság többsége a 14–15. évszázad óta a jelenkorig ortodox román, emellett élnek itt részben a mai napig, szám szerint is jelentős kisebbségek, melyeknek számbeli nagyságára a tudomány mostanáig csak elvétve fordított figyelmet. Említésre méltóak lennének a görögök, bulgárok, örmények, németek és ukránok. A 19. században és a 20. század első felében Galíciából és Oroszországból elmenekült vagy bevándorolt (askenázi) zsidók telepedtek itt meg, akik a fejlődő városokban a lakosság gazdaságilag legfontosabb részét alkották. Másik fontos kisebbség Moldvában egészen a jelenkorig a nyelvileg, kulturálisan és a mindenkori identitásmintákat tekintve rendkívül heterogén cigány (roma) népesség.
Mint már jeleztük, kevéssé ismeretes, hogy a késő középkor, a 13–14. század óta Moldvában eredetileg teljesen, jelenleg részben még magyar nyelvű katolikus kisebbséget találunk, amely oda körülbelül a románokkal és a szászokkal (németekkel) egy időben vándorolt be. A 15. és 19. század között több kisebb-nagyobb hullámban további magyar népességcsoportok érkeztek Erdélyből vagy Magyarország más országrészeiből Moldvába. Ezek vallási menekültekként (magyar husziták a 15. században), vagy a regionálisan kedvezőtlen jogi, társadalmi vagy gazdasági fejlődés következtében kerültek Moldvába. Itt kell megjegyeznünk, hogy a románok is jelentős mértékben ingáztak a dunai fejedelemségek és Erdély, valamint néhány kelet-magyarországi vármegye között. A reformáció során a történeti Magyarországnak közel az egész magyar lakossága az új felekezethez csatlakozott. Időközben az országnak majdnem mindegyik püspöksége megüresedett. Ezáltal a moldvai katolikusok számára szinte teljesen elapadt a magyarországi papi utánpótlás. Csaknem egyidejűleg (16–17. század) kirobbant egy sor, a moldvai vajdaságot is pusztító évekig tartó háború, amely a katolikus magyar lakosságot is jócskán megtizedelte. Amúgy is kicsiny vezető rétege e körülmények közepette 1600 körül majdnem egészen eltűnt. Ennek folytán a 16. század közepe és a 19. század vége között a Moldvában élő, majdnem kizárólag magyar katolikus községekben óriási paphiány mutatkozott. A kis számú, többnyire boszniai, olasz vagy lengyel szerzetes és pap gyakran csak rövid ideig működött a községekben. Nem ritkán felkészületlenül érkeztek Moldvába, és legtöbbször nem értették híveik magyar anyanyelvét. A moldvai magyarokat településterületük földrajzilag meghatározott  nyugati szemszögből  peremhelyzete miatt a reformációs mozgalmak nem érintették. Ehhez járult hozzá az ortodox fejedelmek világosan érzékelhető reformáció-ellenes magatartása. A dunai fejedelemségben a középkor vége felé alapított három katolikus püspökségből csak egy maradt fenn a késő 18. évszázadig mint címzetes püspökség. Ez a szokatlanul hosszantartó állapot magyarázza a moldvai katolikusoknak a mai Európában egyedülálló hitvilágát, amelyet sajátos, óeurópai formák, gyakorlatok és reflektálatlanul áthagyományozott tartalmi elemek jellemeznek.
A 19. században történt néhány kísérlet arra, hogy magyarul értő papságot telepítsenek Moldvába, de ezek megbuktak az olasz minoriták ellenállásán, akik veszélyeztetve látták a régióban élvezett kiterjedt monopolhelyzetüket. Köreiknek, sokéves tárgyalások után, 1884-ben sikerült megalapítaniuk a jászvásári egyházmegyét, amelynek első püspöke a várakozásoknak megfelelően az Olaszországból származó ferences rendfőnök Nicollo Josef Camilli (1884–1894/1904–1916) lett. Jászvásárt alárendelték az egy évvel korábban felállított bukaresti katolikus missziós püspökségnek, amely 1930-ban érsekséggé emelkedett, és azóta irányadó befolyást gyakorol a moldvai katolikusok hitvilágára (ld. 3.6. fejezetet). A jászvásári és bukaresti egyházmegyék alapítását ezen kívül XIII. Leó pápa (1878–1903) ortodox egyházakkal szembeni politikájának kontextusában kell látnunk; ez a politika pedig az egyházi unió offenzív jellegű kiterjesztésére és egy aktív misszióra irányult.
3.3. Erdély, Részek, Bánát
Az első világháború és a Párizs környéki szerződések eredményeképpen Románia a maga államterületét 1918–1920 között a két összeroppant birodalom, a cári Oroszország és az Osztrák-Magyar Monarchia kárára több mint kétszeresére tudta növelni:
1. A cári birodalom csődtömegéből az 1812-ig Moldva történelmi fejedelemséghez tartozó Besszarábia tartományt 1918-ban a mintegy 60%-ban román lakosságával hozzácsatolták.
2. A történeti Magyarországból a történeti Erdélyen kívül több kelet-magyarországi megye és a Bánát egész keleti nagyobb része Romániához került. Egészében véve a román etnikum ebben az országrészben a lakosságnak mintegy 57%-át tette ki.
3. Bukovina, az egykori osztrák koronatartomány (1774-1918), amely azelőtt, miként Besszarábia, a moldvai történeti fejedelemség részét alkotta, hasonlóképpen Romániának jutott, jóllehet itt a román etnikum a lakosságnak csupán a relatív többségét képezte.
Az új határokat túlnyomórészt stratégiai és hatalompolitikai szempontoktól vezérelve vonták meg, s az etnikai adottságokat nem vették figyelembe. A népszavazások, melyeket Európa néhány más, egy-egy állam által vitatott régióiban végrehajtottak, itt egészen elmaradtak.
Valamennyi újonnan betagozódott országrészben eltérő nagyságú részeken voltak a római katolikusok és/vagy görög katolikusok többségben. 
Jóllehet a román etnikum az új Nagyrománián belül a lakosság abszolút többségét tette ki, mégis éppen az újonnan csatlakozott területeken nagy régiók akadtak, amelyekben a románok nyilvánvalóan kisebbségben voltak, vagy mint letelepedett lakosok alig jelentek meg.
A katolikus egyház hívei – azaz a görög katolikusok (egyesültek) valamint a római katolikusok – az újonnan Romániához csatolt területeken együttvéve a lakosság többségét tették ki. Mindenesetre a két részegyház közötti kapcsolat egészen a mai napig csupán a katolikus világegyházhoz való tartozásra korlátozódott. A görög katolikus (egyesült) egyház, amely a Rómával való egyházi unió által a román-ortodox klérus részeiből alakult ki 1698/1701-ben, mint minden egyesült egyház, saját egyháztartományi szervezetet kapott, több püspökséggel az élen, amely földrajzilag napjainkig minden téren párhuzamosan működik a római katolikus egyháztartományi szervezettel. A 18. század és 1948 között a románok többsége Erdély északi és középső részén éppúgy, mint az azzal határos északi és észak-nyugati vidéken a görög katolikus egyházhoz tartozott. Emellett léteztek rutén/ukrán, magyar, szlovák és cigány/roma görög katolikus közösségek is. 1948-ban a görög katolikus egyházat a kommunista rendszer és a romániai ortodox egyház összjátékának eredményeként hatalmi erővel feloszlatták. Ennek az volt a célja, hogy fontos lépést tegyenek az élet minden területén lehetőleg homogén román nemzet megalkotása felé, a homogén nemzet ugyanis a nacionalista mozgalmak és ideológiák eszményképe. A görög katolikus egyház betiltásának végrehajtása során számos görög katolikus papot és hívőt börtönbe zártak, megkínoztak és meggyilkoltak. Az 1989–90-es fordulat után ezt az egyházat 1990-ben újra törvényessé tették. Az új egyházszervezet ismét öt püspökséget ölel fel, továbbá néhány papi szemináriumot és kolostori közösséget, de önálló megjelenése ellenére azóta is alig talált fogadtatásra egykori területén. 1992-ben még mintegy 230 ezer görög katolikus romániai lakost tartottak nyilván, ez a szám azonban mindenekelőtt az elöregedés és a kivándorlás folytán 2002-ben körülbelül 195 ezerre (az összlakosság 0,9%-ára) csökkent, ebből mintegy 175 ezer a román. A jövőben további csökkenésre lehet számítani, mert a görög katolikus egyházat a román társadalomban legjobb esetben a nemzeti kérdésekben tett történelmi szolgálatai alapján értékelik pozitívan Miként valamennyi, túlnyomórészt ortodox társadalomban, itt is érvényes az egyenlet: román = ortodox, s ez teljesen független az egyes személyek egyéni vallásosságától. Falusi területen alig egy tucat községnek van görög katolikus többsége. A görög katolikusok túlnyomórészt Észak-és Közép Erdély nagyobb városaiban, Máramaros/Maramureş és Szatmár/Satu-Mare megyékben élnek, ahol számszerűen mindenütt nyilvánvaló kisebbségben vannak. Az ortodox egyháznak is valóságos és komoly veszteséggel kell számolnia, egykori híveinek tömege fundamentalista szektákba és a behozott újprotestáns egyházakba (pünkösdisták, adventisták) lépett át. A közös püspöki konferencia ellenére a vallási élet egyik területén sincs lényegi együttműködés a görög katolikus egyház és a két római katolikus részegyház között, és ez alapvetően nem is áll a három részegyház érdekében.
1990 óta a háttérben elkeseredett – anakronisztikus és a valóságtól idegen – harc tombol az ortodox és a görög katolikus egyház között, mindenekelőtt a mintegy ezer, egykor egyesült egyházi épület visszaadásáról, amelyeket 1948-ban tőlük hatósági zár alá vétellel kétségtelenül igazságtalanul raboltak el.
3.4. A katolikus egyház(ak) a kommunista időszakban 1944-1989 között
Románia három katolikus részegyháza ebben a korszakban igen eltérő fejlődési utat járt be. 
A kommunista diktatúra korai szakaszában az egyházi infrastruktúra szétverése következett be, továbbá az egész egyházi iskola- és oktatásügy államosítása s egy brutális üldözési hullám szabadult el az egyházi tisztségviselők és hívők ellen, mely ezernyi áldozatot követelt. A Rómához fűződő kapcsolatokat szétzúzták, a püspököket gyakran évekre internálták, a püspökségek elárvultak. Mindemellett a római katolikus egyházat – a görög katolikussal ellentétben – hivatalosan nem tiltották be, s nem is oszlatták fel. Itt hiányzott az elsőrangú nemzetpolitikai indíték, mert ebben az időben román római katolikusok gyakorlatilag nem léteztek. Az 1980–90-es években az erdélyi, a bánáti és a partiumi római katolikus egyház a folyamatos kivándorlás vagy menekülés révén a bánáti svábok majdnem egészét elvesztette, továbbá sok magyart, összességében többszázezer embert. Különösen nehéz volt a temesvári egyházmegye sorsa. A legnagyobb nehézségek közepette egyedül Márton Áron erdélyi püspöknek sikerült megmenteni (Gyulafehérvár/Alba Iulia/Weissenburg székhellyel) egyházmegyéjét; Márton Áron1938-1980 között volt hivatalban, és évekig a kommunista diktatúra börtöneiben sínylődött. 1989-ig csak kivételesen lehetett külföldi vagy vatikáni kapcsolatokat fenntartani.
3.5. A katolikus egyház (Erdély, Partium és Bánát) 1989 óta
A fordulat után 1990-ben a Szatmár/Satu Mare/Sathmar és a Nagyvárad/Oradea/Grosswardein központú egyházmegyét formálisan is újraegyesítették a Gyulafehérvár/Alba Iulia-i egyházmegyével. A római katolikus hívőknek e három püspökségben továbbra is kb. a 90-95%-a magyar. Ezzel szemben az 1992-ben mintegy 79 ezer, 2002-ben mintegy 70 ezer római katolikus erdélyi románnak a legnagyobb része (kb. 50. ezer fő) nyelvileg, kulturálisan és identitása szerint is elrománosodott vagy elrománosított moldvai katolikus (csángó), akiket különösen Ceauşescu uralma idején az újonnan alapított erdélyi és bánáti ipari központokba telepítettek át. A többi római katolikus román a román etnikumhoz kulturálisan asszimilálódott németekből, magyarokból, szlovákokból és romákból tevődik össze, s ezek közül többen 1948 után a római katolikus vallást görög katolikusra cserélték fel. Falusi területen a katolikusok növekvő kötődése egyházukhoz továbbra is igen intenzív, s a városokban – az általános diaszpóra-helyzetben – a társadalom szekularizációja 1990 óta a nyugat-európai viszonyokkal összehasonlítva is gyorsan haladt előre. A lényegi összehasonlítást azonban Szlovákia, Lengyelország vidéki régióiban, vagy a Magyarország néhány periférikus táján élő katolikusok világával kellene elvégezni. A nyugati katolikus intézmények, és itt különösen a Németországban és Ausztriában működőket kell megemlíteni, közötti partneri kapcsolatok révén a három romániai katolikus részegyház megpróbál anyagtámogatást szerezni, és  ugyan nagyon különböző módokon  igyekszik elérni, hogy újra bekapcsolódjék a világegyházon belüli szellemi diskurzusba. Meg kell még említeni a gyulafehérvári érsekség, valamint a szatmári, nagyváradi és temesvári püspökség – a vallási élet valamennyi síkján jelentkező – kvázi-szimbiotikus jellegű és igen intenzív kapcsolatát a magyarországi katolikus egyházzal. Ismerve a romániai magyar kisebbség helyzetét (száma 2002-ben kb. 1,5 millió) mindez érvényes a valláspolitikai, általános politikai és általános kisebbségi kérdések, valamint a majdnem kizárólagosan magyar híveket tömörítő református és az unitárius egyház együttműködésének vonatkozásában is.
3.6 Folytonosság a rendszerváltásban. A Jászvárosi Római Katolikus Egyházmegye 1884-2002.
3.6.1 A fejlődés 1989-ig
A jászvásári és a bukaresti római katolikus egyházmegye fejlődése egészen különböző irányban bontakozott ki. A két háború közötti időszakig a tipikus missziós püspökségek összes jellemző strukturális ismérveit felmutatva tevékenykedtek: 
1. Külföldi klérus személyes uralma állott fenn minden területen. 1884–1925 között, majd 1944–1950 között a jászvásári egyházmegye püspökei és apostoli adminisztrátorai nem Moldvából származtak, és a bukaresti Theodor Cisar kivételével, aki cseh-sváb származású volt (1920–1925, meghalt 1954-ben), nem voltak romániaiak. Nicollo Josef Camilli (1884–1895, 1904–1916 püspök), Caietan Liverotti (1894–1895 apostoli adminisztrátor) és Ulderico Cipolloni (1916–1920 apostoli adminisztrátor) olaszok voltak. Dominique Jaquet (1895–1903 püspök) a francia Svájcból származott, Josef Malinowski (1903–1904 apostoli adminisztrátor) pedig egy Moldvába bevándorolt lengyel családból emelkedett ki. Camillus, Jaquet, Cipolloni és Liverotti először a ferences rendbe léptek be, s ezzel követték a jászvásári apostoli vikariátus olasz-ferences hagyományát (1818–1884), miként a korai újkor óta Moldvában tevékenykedő boszniai, itáliai és néhány magyar franciskánus által képviselt tradíciót. Az 1951-ben a kommunista hatalomgyakorlók által meggyilkolt Anton Durkowits püspök (1947–1949) az ausztriai Deutsch-Altenburgban született, míg a kétszeres jászvásári apostoli adminisztrátor, Markus Glaser (1944–1947, 1949–1950) Landauban, katolikus német telepesközösségben, a cári Oroszország déli részén jött világra.
Hogy mennyire döntő mértékben hatott a nemzeti román azonosságtudat a római katolikus papság első nemzedékének képzésére, tanúsítja Moldvában az általános román nyelvű iskolahálózat létesítése s a Jászvásáron 1886-ban a római katolikus papi szeminárium alapítása. Ez mindmáig 
ezen új jelenség, a román római katolikus klérus szellemi központja. Végül is Mihai Robuval (1925–1944) emelkedett elsőként egy helybéli – moldvai csángó eredetű püspök – a jászvásári püspöki székbe. Szabófalván (Săbăoani-ban), az egyik legrégebbi és legjelentősebb észak-moldvai csángó településen született, a jászvásári papi szeminárium szellemi és kulturális légkörében formálódott, s természetesen nyomatékosan támogatta a moldvai katolikusok románosítását, együttműködve az állami szervekkel. Éppen az ő hivatali idején éleződött ki a románosított klérus eljárása a magyar kántorok és általában a magyar nyelv használata ellen is a csángó falvakban.
2. A külföldi klérus állandó fluktuációja.
3. Az idegenből jött klérus csekély kötődése a helyi hívők életvilágához. Moldvában is az élő katolikus gyakorlat két párhuzamos világa ütközött egymással, miként Afrikában és Dél-Amerikában a XX. században.
4. A nem katolikus állami felsőbbség, a többségi társadalom és a többségi felekezet alapvető bizalmatlansága, tehát Románia állami intézményei, a román etnikum és a román ortodox egyháznak a külföldi és katolikus klérussal szembeni bizalmatlansága.
Mihai Robu hivatali idejére esik, hogy az újonnan kialakult hazai klérust áthatja a klerikálfasizmus Romániában felbukkant változata: Mihály arkangyal légiója, a későbbi Vasgárda. A légió által képviselt populista ideológia, amely az etnikailag homogén román állam kialakítását célozta, a moldvai katolikus papok körében hamar kedvező fogadtatásra talált.
1944-től, a kommunista hatalomátvétel után Moldvában is bekövetkezett a klérus és a hívők egészen a kései ötvenes évekig tartó elnyomása. Többek között Jászvásár püspökeit, Anton Durkowitschot, Markus Glasert, és Bukarest érsekét, Alexandru Cisart internálták, Durkowitschot – mint jeleztük – meg is gyilkolták.
Az 1960-as évek óta Petru Pleşca püspök hivatali idején (1951/1965–1977), s különösen a jelenleg is hivatalban levő utódánál, Petru Gherghelnél (mindketten moldvai csángó gyökerekkel rendelkeznek) a katolikus egyházhoz fűződő kapcsolatokban a kommunista táborban kevéssé ismert változások következtek be:
1. Kelet-Európában sehol másutt nem tapasztalt új egyházi építkezések hulláma indult el.
2. Katolikus szentmiséket Moldvában immár kizárólag román nyelven volt szabad tartani. A mélyen vallásos csángók eredményes elrománosítása a hivatalos egyház által ebben az időszakban is folytatódott. Egyidejűleg a klérus sok helyen az állami megfigyelő apparátus részeként is szolgált.
3. A papi szemináriumokat ismét megnyitották. 
4. Ceauşescu 1973 és 1978 között – néhány kommunista állam, mint például Lengyelország és Magyarország Vatikánhoz való közeledésének keretében – találkozott a pápával.
5. A mai bukaresti érsek, Ion Robu (1984/1990) s a jászvásári hivatalban levő felszentelt püspök, Aurel Perca (1980–1985) a legdurvább elnyomás éveiben, az 1970-es, vagy az 1980-as években hivatalosan és éveken át Rómában tanultak és hivatali pályafutásukat Bukarestben és Jászvásáron kezdték; ezzel egyidejűleg a görög katolikus egyházat szigorúan betiltották és üldözték, s az erdélyi országrészben a római katolikus egyházat súlyos korlátozásoknak és üldözéseknek tették ki.
A Vatikán és Románia közötti kapcsolatokat az 1970-es és 1980-as éveket illetően közelebbről eddig nem vizsgálták. Megjegyzést érdemel, hogy 1989-ig nem volt ismeretes az, hogy Gherghel és Robu kifejtett-e valaminő tevékenységet az erdélyi görög katolikus egyház és a római katolikus egyház javára.
3.6.2. A fejlődés 1989 óta
A bukaresti érsekség és a jászvásári egyházmegye tevékenységét – miként más romániai intézményekét is – a moldvai katolikusok kérdésében összefüggésben kell látnunk a kései 19. évszázad óta követett magatartásukkal és rendszabályaikkal. Az 1989–2002 közti időszakra megállapíthatói a célok és módszerek világosan kivehető folytonossága (viszonyítva megelőző korszakokhoz), amellyel a jászvásári helyi egyház a problémát kezeli.
A moldvai csángók román etnikai eredetét dogmatikusan leszögezték. Emellett megfigyelhető, hogy eddig egyetlen, Dumitru Mărtinaş művének színvonalát meghaladó munka sem keletkezett, amelyet az 1990-es években több nyelvre, például angolra vagy olasz lefordítottak és újonnan közreadtak volna. Egyedül a címkép változott, amely Ceauşescu diktátor helyett II. János Pál pápát mutatja közösen két Romániában már 1989 előtt prominens szélsőjobboldali ideológussal (most a Nagy-Románia Párton belül működnek), akik moldvai csángó gyökerűek (Ion Coja és Vasile M. Ungureanu). A Lumina Creştinuluiban, az egyházmegye folyóiratában, amely az Interneten is olvasható, rendszeresen jelennek meg cikkek és kis tanulmányok többnyire Alois Moraru tollából a moldvai és havaselvi katolikus egyházmegyék történetéről, a moldvai csángókról és a csángó községekről. E művek a források következetes elhallgatásáról és meghamisításáról ismeretesek, még abban a kevés forrásban is, amelyet idéznek, mint a Codex Bandinus 1648-ból, Bernardo Quirius püspök levelei (1600 körül), vagy különböző pápai iratok. Együttvéve, a problémát Romániában, mondjuk az ortodox egyház részéről, de a román tudomány oldaláról is kevéssé érzékelték eddig. A Nagy-Románia Párt (PRM) bizonyos körei, amelyekhez sok asszimilált csángó tartozik a műszaki értelmiségből és a klérusból, vagy közel áll hozzájuk , mint a 2001 februárjában Bacău/Bákóban alapított Dumitru Mărtinaş –Társaság és az 1998 óta a Székelyföldön évente ülésező Román Világszövetségi Alapítvány Fundaţia Naţională pentru Românii de Pretutindeni az utóbbi években néhány ülést szenteltek a csángó témának. Így a jobboldali radikális Nagy Románia Párt magas rangú tagjai és a hozzájuk személyesen és ideológiailag szorosan kötődő Dumitru Mărtinaş–Társaság, 2002-ben – a jászvásári és a bukaresti egyházmegyékkel együtt – két áltudományos tanácskozást szerveztek Jászvásárt és Bukarestben. 2000-ben pedig hasonló rendezvényt tartottak Dortmundban..
Minden ismert, az utóbbi évtizedben benyújtott kérelmet, amelyben egész moldvai csángó községek a római pápai kúriához és a bukaresti pápai nunciatúrához fordultak azzal a kéréssel, hogy hagyják jóvá a magyar nyelvű szertartásokat, válasz nélkül maradt. Ebben a kérdéskörben a Vatikán eddig nem foglalt állást.
Róma hallgatása végzetesen emlékeztet az elmúlt évszázadokban a bennszülött népek ellen folytatott missziós politikára, amelytől az egyház az 1960-as évektől kezdve hivatalosan is világosan elhatárolta magát, s amelyért bocsánatot kért. A jelenlegi pápa antikommunista imázsát rombolja a totalitárius kommunista rendszerrel összenőtt román katolikus klérus támogatása vagy elfogadása. Bizonyos körök szempontjából a romániai római katolikus részegyház (s éppen nem a görög katolikus részegyház) stratégiai jelentőségű, ilyen részegyház sehol máshol az ortodox nemzeteken belül (mint Szerbia, Oroszország, Bulgária, Macedónia, Georgia stb.) nem létezik.
Egy sor szerzetesrend, mint a steyli misszionáriusok, 1989 után a bencések vagy a ferencesek, 2001 óta pedig a jezsuiták is településeket alapítottak Moldvában. Időközben már csángó eredetű misszionáriusok működnek afrikai országokban. A jászvásári egyházmegyében ugyanis a csángók speciálisan óeurópai vallásossága következtében szokatlanul magas a papi hivatásra készülők és a különböző szerzetesrendekbe jelentkezők száma, így itt létezik az egyházi hivatásnak egy nem lebecsülendő tartaléka a katolikus egyház egésze számára. Emellett sok más kelet-európai katolikus egyházmegyéhez hasonlóan kiépülhetett egy sor partneri kapcsolat nyugati községekkel, segélyszervezetekkel és egyházmegyékkel. Petru Gherghel ennek megfelelően Erfurtban, Görlitzben, Münsterben és más egyházmegyékben tevékenykedik. Az egyházmegye nyugaton folytatott tájékoztatási politikája teljesen mellőzi az egyházmegye komplex történetét és jelenlegi belső viszonyait. Ehhez adódik még hozzá a nyugati partnerek messzemenő és tipikus közönye a helyi adottságokat és viszonyokat érintő, egy konkrét projekten túlmutató információkkal szemben. Ezek tematikailag leginkább a lakosságnak valóban meglévő szegénységéről és feltűnően mély vallásosságáról szólnak. Ebben az esetben a jászvásári és a bukaresti egyházmegye politikájának egy további, nem lényegtelen mozzanat szolgál segítségére. Jellemző számos, mindenkor speciálisan (nemcsak) Kelet-Európa egy adott régiója vagy iránt elkötelezett, különösen az intellektuális háttérrel rendelkező nyugat-európaira a distancia hiánya, illetve a kritikai ítélőképesség nélkülözése az itt található nacionalizmussal kapcsolatosan.
Román hivatalos oldalról eddig nem vették tudomásul az Európa Tanács 2001. januári határozatát a moldvai csángókról.
A csángókkal szemben tanúsított bánásmód kérdéséről vagy akár csak egy kisebb kurzusváltásról nyílt vitát a két egyházmegye közül egyikben sem kezdeményeztek. Eddig csupán meghatározott külső keretszerkezetekben, mint az Internet élénk használata s a nyugati hitgyakorlatból, itteni konzervatív karizmatikus mozgalmakból kölcsönzött rituális formákkal (mint a Fokolare vagy az Opus Dei), de nem belső megnyilatkozás alapján, nem transzparenciával és nem lényegi kritikai képességgel kellett keresztülmenniük egy átalakulási folyamaton.
Antonescu marsall, a Vasgárda és kommunista rendszer idején játszott szerepét önkritikusan szemlélő vita a jászvásári és a bukaresti egyházmegyékben eddig nem következett be, hosszú távon azonban elkerülhetetlen lesz.
3.6.3. A magyar oldal 1989 óta
A kommunista korszakban magyar állami részről semminő kísérlet nem történt arra, hogy a moldvai csángókkal ügyében tegyenek valamit. A hivatalos román–magyar politikai kapcsolatokban a moldvai csángók kérdésköre 1989 óta igen marginális szerepet játszott. Az Európa Tanács 2001. évi határozata a moldvai csángók néprajzi csoportjának védelméről csak részben kapcsolódik a magyar politika kezdeményezéséhez.
A migráció során számos moldvai csángó időszaki munkásként Magyarországon kapcsolatba kerül az ottani lakosság életvilágával. Magyar nyelvismerete gyakran hasznosnak bizonyul egyéni életperspektívája szempontjából.
A moldvai csángóknak egy számszerűen kicsiny csoportja számára az erdélyi magyar vagy a magyar kultúrkör felé fordulás személyes vagy családi szempontból vonzóbb alternatívának bizonyul a román (moldvai) etnikumba való beolvadásnál. Csángó gyermekek magyar iskolákat látogatnak Székelyföldön, 2001 ősze óta mintegy fél tucat moldvai csángó községben működik privát magyar nyelvű oktatás, a moldvai csángók számos népzenei együttese lép fel Magyarországon és a Székelyföldön, néhány moldvai csángó magyarországi és kolozsvári egyetemeken tanul. Ezen csoportok számára mindazonáltal a központi probléma továbbra is a Moldvában élő magyar kisebbség létének tagadása a román többségi társadalom által. Itt irányadónak bizonyul az elrománosított csángók szellemi elitjének magatartása.
Záró megjegyzések
Moldva, miként az elmúlt évszázadokban, most is Európa alulfejlett régiói közé tartozik. Az ún. harmadik világ számos jelenségét megtaláljuk itt. Ez érvényes a politikai kultúrára és mentalitásra, továbbá a gazdasági viszonyokra, az infrastruktúrára és a lakosság mindennapi kultúrájának számos területére is. 1989 után sem csökkent a Nyugattól való távolság, akárcsak Kelet-Európa jelentős részeiben sem. Elvileg, a kultúrföldrajzi adottságok és az elmúlt századoknak a rossz irányú hatását sokáig éreztető szerkezeti fejlődése következtében nem lehetett a lakosság legnagyobb részénél az életviszonyok és életperspektívák jelentős minőségi javulását várni. Ez alapvetően érvényes a moldvai katolikusokra is. Nyitva marad a még el nem románosított csángók fejlődésének kérdése és az információs korszak technikai fejlődése szempontjából elkerülhetetlen konfrontáció az elrománosított csángókkal, illetve világi és egyházi elitjükkel az ősök eredetével és történetével kapcsolatban. Szintén nyitva marad a régóta halasztódó beilleszkedésük a nyilvánvalóan domináns romániai ortodox többségi társadalomba, s természetesen különösképpen Moldvában. A számban és jelentőségben tovább süllyedő, éppenséggel parányi és területileg rendkívül szétszórt görög katolikus egyház, ennek tartós létezése számára az ortodox világhoz való közeledő római katolikus egyházi politikusok számára tartós akadályt jelent a vita az újonnan, egy évszázadon belül formálódó, európai összehasonlításban szokatlanul élénk és aktív román római katolikus részegyház – még saját létjogosultságát tekintve is.
Az a lehetőség, hogy a moldvai katolikusok összessége tanulmányozhassa saját történelmét és kultúráját, valamint potenciális részvétele a magyar kultúrában saját választása alapján mértékjelzője lenne egy plurális román államnak és nyitott demokratikus román társadalomnak.
4. A moldvai katolikusok/csángók 
jelentősége a tudomány számára
A szellemtudományok egész sora számára ajánl tudományos foglakozást a “csángók” kérdésköre. Az olyan szakterületek mellett, mint a középkori és az újkori történelem, valamint a kelet-európai történet, említésre méltóak lennének a szociológia, a történeti antropológia, a kultúrföldrajz és a vallástudomány. A moldvai csángóknak részben még praenacionális identitásformáit a nemzetek feletti világméretű szemléleten belül értelmezzük. A moldvai csángókról szóló források ebben az általában forrásszegény régióban inkább kvantitatív, mint kvalitatív állapotokat tükröznek. Ez érvényes mind Moldva általános tájtörténetére, mind a régió társadalmi és gazdasági történetére. Nem utolsó sorban ezek a források felvilágosításokat adnak a romániai lakosságról és az ortodox egyházról. A magyar kutatás oldaláról e forrásokat elégtelenül hasznosították, a magyar kutatók érdeklődésüket túlnyomórészt a csángókra összpontosították.
Az országtörténeti aspektusok mellett a moldvai csángókkal való foglalkozás mély betekintést enged az Oszmán Birodalom egyik peremterülete mindennapi életének történetébe, továbbá a Lengyel-Litván Államszövetségébe, valamint összehasonlítást a grúziai királyságokkal és fejedelemségekkel, beleértve a “Congregatio de Propaganda Fidei”-t és a katolikus missziós történelmet. Ennélfogva Moldva a jelenkorig több figyelmet érdemel, éppen mint a római és bizánci egyházi világ közötti kapcsolatot biztosító terület. Róma modern egyházpolitikájának kérdései az ortodoxia vonatkozásában, a görög katolikus egyház szerepének kijelölése és az anyanyelvű lelkipásztorkodás kérdései mind tanulmányozhatók a moldvai csángók esetében.
Az európai etnológia szempontjából a moldvai csángók egyébként Európa egyik többé nem létező praenacionális, regionális és vallásilag sajátságos identitásformáját mutatják fel, jó összehasonlítást engedve az európai történeti azonosságformákkal. A jelenlegi “modern” identitások és vallási életvilágok összeütközése is a “modernség előttiekkel” és az abból eredő társadalmi konfliktusok a romániai államnemzet-/csángóidentitás példáján tanulságosak lehetnek. Ezenkívül a moldvai csángók mai helyzete szemléleti anyagot nyújt a modernizáció problémáihoz, amint azok az úgynevezett harmadik világ számos országában jelentkeznek.
Bibliográfia
Források
A moldvai Csángó nyelvjárási atlasza. I.–II. Köt. Bp., 1991 = Magyar nyelvtudományi társaság kiadványai 193. (idézve: Atlasz 1991 I.–II.)
Alemany, Agustí: Sources on the Alans. A critical compilation. Leiden, Boston, Köln 2000. = Handbook of Oriental Studies– Section 8. – Vol. 5. (idézve: Alemany)
Barta István: Az 1743. évi moldvai jezsuita misszió. Regnum V. Bp., 1943, 70–90. (idézve: Barta)
Benda Kálmán (Szerk., ): Moldvai csángó–magyar okmánytár. I–II. Bp., 1989. (idézve: MCMO. I./II.)
Călinescu, Gheorghe: Alcuni missionarii cattolici italiani nella Moldavia nei secoli XVII. e XVIII. I. Roma, 1925, II. Altre notizie sui missionari cattolici nei paesi romani. Roma, 1930. (idézve: Călinescu)
Cantemir, Dimitre: Historisch-geographische und politische Beschreibung der Moldau. Frankfurt, Leipzig, 1771. Nachdruck Bukarest, 1973. (idézve: Cantemir) 
Costin, Miron: Grausame Zeiten in der Moldau 1593–1661. Szerk., és ford. Armbruster, Adolf. Köln, Weimar, Wien, 1983. = Rumänische Geschichtsschreiber 1. (idézve: Costin)
Cserei, Mihály: Erdély Históriája 1661–1711. Szerk., Bánkúti, Imre. Bp., 1983. (idézve: Cserei)
Documenta historiam Valachorum in hungaria illustrantia usque ad annum 1400 p. Christum. Curante: Lukinich, Emerico (Imre) et adiuvante Gáldi, Ladislao (László). Ed.: Fekete-Nagy, Antonius (Antal) et Makkai, Ladislao (László). Bp., 1941. = Études sur l’Europe Centre-Orientale 29. (idézve: Documenta Valachorum)
Domokos, Pál Péter: ...Édes hazámnak akartam szolgálni Bp., 1979. (idézve: Domokos 1971)
Filitti, Joan C. D.: Din Archivele Vaticanului. I.–II. Bucureşti, 1913–1914. (idézve: Filitti)
Fekete Könyv. Az erdélyi ferences kusztódia története Kájoni János Kézirata 1684. Szerk., Szovák Kornél. Szeged 1991. = Adattár XVI.–XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 31. (idézve: Kájoni)
Gecsényi, Lajos: Ein Bericht des österreichisch-ungarischen Vizekonsuls über die Ungarn in der Moldau, Iaşi 1893. Ungarn Jahrbuch 16., München 1988, S. 157–191. (idézve: Gecsényi)
Eubel, Konrad: Zur Geschichte der römisch katholischen Kirche in der Moldau. Römische Quartalsschrift für christliche Alterthumskunde und für Kirchengeschichte 12, 1898, 107–126. (idézve: Eubel. 1898)
Eubel, Konrad: Zur Errichtung des episcopatus Moldaviensis. In Römische Quartalsschrift für christliche Altertumskunde und für Kirchengeschichte 17, 1903, 188–191. (idézve: Eubel. 1903)
Hurmuzaki, Eudoxiu De (kiad.): Documente privitoare la istoria românilor. 21. kötet, 8. Kiegészítőkötet. Bucureşti, 1876–1942 – Új folytatás: 4 köt. Bucureşti, 1962–1978. (idézve: Hurmuzaki)
Keza, Simonis de: Gesta Hungarorum. Ed. and transl. by Veszprémy, László / Schaer, Frank. With a study by Szûcs, Jenő. Bp., New York, 1999. (idézve: Keza, Simonis de)
Neculce, Ion: Letopiseţul Ţării Moldovei o samă de cuvinte 1661–1743. Szerk., Iordan, Iorgu. Bucureşti, 1968. (idézve: Neculce)
Netzhammer, Raymund: Bischof in Rumänien. Im Spannungsfeld zwischen Staat und Vatikan. I.–II. Köt. Szerk., Netzhammer, Nikolaus és Zach, Krista. München 1995. = Veröffentlichungen des Südostdeutschen Kulturwerks. Reihe B, Wissenschaftliche Arbeiten Bd. 70. (idézve: Netzhammer I./II.)
Pejacsevich, Julian Graf von: Peter Freiherr von Parchevich, Erzbischof von Martianopel 1612–1674. Archiv für Österreichische Geschichte. Bd. 59, Wien, 1880, 337–637. (idézve: Pejacsevich)
Revízió vagy Autonómia? Iratok a magyar-román kapcsolatok történetéről 1945–1947. Szerk., Fülöp Mihály / Vincze Gábor. Bp., 1998 = Iratok a magyar diplomácia történetéhez 1944–1956. Reihe A. (idézve: Revízió vagy autonómia?)
Sulzer, Franz Josef: Geschichte des transalpinischen Daciens, das ist: Der Walachey, Moldau und Bessarabiens im Zusammenhange mit der Geschichte des übrigen Daciens als ein Versuch der allgemeinen dakischen Geschichte. Bd. I. Teile 1–3. Wien, 1781–1782. (idézve: Sulzer 1.)
Székely Oklevéltár. I.–VIII. Köt. Szerk., Szabó, Károly [és mások] Kolozsvár, 1872-1934. (idézve: Székely Oklevéltár) – Új sorozat: I.–VI. Köt. Szerk., Demény Lajos. Bukarest, Kolozsvár, 1983-2002. (idézve: Székely Oklevéltár u. s.)
The Annals of Jan Dlugosz. Annales seu cronicae incliti regni Poloniae. Szerk., és ford., Michael, Maurice. Utószó Smith, Paul. Chichester, West Sussex 1997. (idézve: Dlugosz)
Ureche, Grigore: Letopisetul Tării Moldovei până la Aron Vodă (1359-1595). Intocmît de Grigore Ureche Vornicul şi Simion Dascălul. Szerk., Giurescu, Constantin C.. Craiova 1934. (idézve: Ureche)
Varga E. Árpád: Erdély etnikai és felekezeti statisztikája. Népszámlálási adatok 1850/1869-1992 között. I.–V. köt. Budapest - Csíkszereda 1998-2003. (idézve: Varga I.–V.)
Veress, Andrei (Szerk., ): Documente privitoare la istoria Ardealului, Moldovei şi Ţării-Româneşti 1527-1690. 11 Köt., Bucureşti, 1929-1939. (idézve: Veress.)
Irodalomjegyzék
Beke György: A csángó kérdés európaizálása (Die Csángóproblematik auf europäischer Ebene). In Magyar Szemle 2000, 1-2. sz. 39-67. (idézve: Beke) 
Amzăr, D. C.: Die soziologische Heimatforschung in Rumänien. Archiv für Anthropologie, Völkerforschung und kolonialen Kulturwandel. N. F. Bd. XXV, H. 2-3. Braunschweig, 1939. (idézve: Amzăr)
Apostol, Stan: Protectoratul Rusiei asupra Principatelor Române, 1774-1856, 1774-1856), Bucureşti, 1999. (idézve: Apostol)
Arens, Meinolf: Anmerkungen zur Geschichte und Ethnizität der Katholiken in der Moldau zwischen dem 13. und 20. Jahrhundert. Ethnizität, Identität und Nationalität in südosteuropa. Beiträge zu einem Präsentationstag der Südosteuropa-Forschung and der Universität Münster am 27.11.1998. Hgg. von: Lienau, Cay / Steindorff, Ludwig. München, 2000, S. 119-132 = Südosteuropa Studie 64. (idézve: Arens 2000)
Arens, Meinolf: Habsburg und Siebenbürgen 1600-1605. Gewaltsame Eingliederungsversuche eines ostmitteleuropäischen Fürstentums in einen frühabsolutistischen Reichsverband. Köln, Weimar, Wien, 2001. = Studia Transylvanica 27. (idézve: Arens 2001)
Arens, Meinolf: Moldau und Walachei mit Dobrudscha. Historische Grundzüge. Studienhandbuch Östliches Europa. Band 1. Szerk., Roth, Harald. Köln, Weimar, Wien, 1999. S. 267-276. (idézve: Arens 1999)
Armbruster, Adolf: Der Donau Karpatenraum in den mittel- und westeuropäischen Quellen des 10.-16. Jahrhunderts. Eine historische Imagologie. Köln, Wien, 1990. = Studia Transylvanica 17. (idézve: Armbruster)
Baker, Robin: On the Origin of the Moldavian Csángos. The Slavonic and East European Review, Vol. 75. 1997 No. 4. 658-680. (idézve: Baker 1997)
Baker, Robin: Magyars, Mongols, Romanians and Saxonians: Population mix and density in Moldavia, from 1230 to 1365. Balkan Studies. Vol. 37/1. 1996, S. 63-76. (idézve: Baker 1996)
Bartha András (Borto Andrei): Pusztina – Pustiana. Gondolatok egy csángó falu múltjáról, jelenéről. Pusztina – Balatonboglár 1998. (idézve: Bartha)
Bausinger, Hermann: Heimat und Globalisierung. Österreichische Zeitschrift für Volkskunde LV/104, 2001. S. 121-135. (idézve: Bausinger)
Benda Kálmán: Erdély politikai kapcsolatai a román vajdaságokkal a XVI. és XVII. Században. In. Magyarok és Románok II. köt. kiad.: Deér József / Gáldi, László. Bp., 1944, 35-73. (idézve: Benda 1944)
Benda Kálmán: Die Moldau-Ungarn (Csángó) im 16.-17. Jahrhundert. Südostforschungen Bd. XLVII 1988, 37-86. (idézve: Benda 1988)
Benda Kálmán: Csöbörcsök, ein ungarisches Dorf am Dnjester-Ufer. Forschungen über Siebenbürgen und seinen Nachbarn, 1. Köt. Szerk., Benda Kálmán München, 1987, 253-266. (idézve: Benda 1987)
Benda Kálmán: A Moldvai csángó-magyar okmánytár. Egy forráskiadvány története. In, História 12 évf. 1990, 1, 10-12. (idézve: Benda 1990)
Bein, Daniel: Die Gyimeser Csángók. Ungarn Jahrbuch 27, München, 2003. (sajtó allatt) (idézve:. Bein 2003)
Benkő Loránd: A csángók eredete és települése a nyelvtudomány szemszögéből. Bp., =A Magyar Nyelvtudományi Társaság Kiadványai. 188. Bp., 1990. (idézve: Benkő 1990)
Bucur, Ioan Micu: Încercări violente de maghiarizare a "ceangăilor" români. 1944-1997. Bucureşti, 1997. (idézve: Bucur)
Candea, Romulus: Der Katholizismus in den Donaufürstentümern. Sein Verhältnis zum Staat und zur Gesellschaft. Leipzig, 1917. (idézve: Candea)
Caitar, Mihai: Die Tschangos sind Rumänen. Frankfurter Allgemeine Zeitung (FAZ) 28. 05. 1991. (idézve: Caitar)
Ciocâltan, Virgil: Mongolii şi Marea Neagră în secolele XIII.–XIV. Contribuţia Cinghiszhanizilor la transformarea bazinului pontic în placa turnantă a comerţului euro-asiatic. Bucureşti, 1998. = Bibliotheca Pontica 2. (idézve: Ciocâltan)
Ciubotaru, Ion H.: Catolicii din Moldova. Universul culturii populare. Bucureşti, 1998. (idézve: Ciubotaru)
Coja, Ion / Diaconescu, Mihail / Rusu, Valeriu &m: Der rumänische Ursprung der Tschangos. Argumente der rumänischen Sprache. Das gefährliche Spiel der Geschichtsfälschung. Tanulmány és cikkgyűjtemény. Szerk., Pascu, Ştefan / Ştefănescu, Ştefan, Bucureşti, 1987, 266 – 297. (idézve:. Coja 1987)
Csutak Vilmos: Bujdosó kurucok Moldvában és Havaselvén 1707-1711-ben. Emlékkönyv a Székely Nemzeti Múzeum ötvenéves jubileumára. Sepsiszentgyörgy 1929, 633-640. (idézve: Csutak)
Daczó Árpád: Csíksomlyó titka. Csíkszereda 2000. (idézve: Daczó)
Décsy Gyula: Die kulturhistorische Bedeutung der Hussitenbewegung in Ungarn im 15. Jahrhundert. Ural-Altaische Jahrbücher 61 évf. 1989., 142-146. (idézve: Décsy 1989)
Décsy Gyula: The Hungarian Hussite Bible. Eurasian Studies Yearbook 65 évf. 1993, 19-28. (idézve: Décsy 1993)
Demény Lajos: A csángók kérdése Moldávia Ideiglenes Országgyülésen 1857-ben. Tüzcsiholó. Írások a 90 éves Lükö Gábor tiszteletére. Szerk., Pozsgai Péter. Bp., 1999, 35-46. (idézve: Demény 1999)
Demény Lajos: A moldvai csángók az egyesülés korában. Székelyföld 1998/4. 50-59. (idézve: Demény 1998)
Domokos Pál Péter: A moldvai magyarság. Csíksomlyó, 1931. (Ezidáig számtalan kiadásan), (idézve: Domokos 1931)
Dülmen, Richard van: Historische Anthropologie. Entwicklung, Probleme, Aufgaben. Köln, Weimar, Wien, 2000. (idézve: Dülmen 2000)
Dülmen, Richard van: Religion und Gesellschaft. Beiträge zu einer Religionsgeschichte der Neuzeit. Frankfurt am Main 1989. (idézve: Dülmen 1989)
Dülmen, Richard van: Volksfrömmigkeit und konfessionelles Christentum im 16. und 17. Jahrhundert. Lásd: Schieder, Wolfgang: Volksreligiosität in der modernen Sozialgeschichte. Göttingen 1986, 14-30. (idézve: Dülmen 1986)
Elekes, Ludwig: Die Anfänge der rumänischen Gesellschaft. Versuch einer rumänischen Entwicklungsgeschichte im XIII.–XVI. Jahrhundert. Archivum Europae Centro Orientalis, Bd. VII. Bp., 1941, 361-488. (idézve: Elekes)
Erdély története. 3 Köt. Kiad. Köpeczi Béla / Mócsy András / Makkai László / Szász Zoltán / Barta Gábor. Bp., 1986 (idézve: Erdély története )
Erlen, Peter: Europäischer Landesausbau und mittelalterliche deutsche Ostsiedlung. Ein struktureller Vergleich zwischen Südwestfrankreich, den Niederlanden und dem Ordensland Preußen. Marburg a. d. Lahn 1992 = Historische und landeskundliche Ostmitteleuropa Studien 9. (idézve: Erlen)
Fata, Marta: Ungarn, das Reich der Stephanskrone im Zeitalter der Reformation und Konfessionalisierung. Multiethnizität, Land und Konfession 1500 bis 1700. Münster 2000. = Katholisches Leben und Kirchenreform im Zeitalter der Glaubensspaltung 60. (idézve: Fata)
Fényes Elek: A török birodalom leirása. Történeti, statistikai és geógraphiai tekintetben. Pest 1854. (idézve: Fényes)
Fischer, Emil: Die Kulturarbeit des Deutschtums in Rumänien. Ein Versuch zur Grundlegung ihrer Geschichte. Hermannstadt, 1911. (idézve: Fischer)
Fodor István: Magyar jellegű régészeti leletek Moldvában. “Megfog vala Apóm kezemtül…“. Tanulmányok Domokos Pál Péter emlékére. Szerk., Halász Péter. Bp., 1993. 17 – 38. (idézve: Fodor 1993)
Fodor István: Zur Problematik der Ankunft der Ungarn im Karpatenbecken und ihre fortlaufende Besiedlung. Interaktionen der mitteleuropäischen Slawen und anderen Ethnika im VI – X. Jahrhundert. Symposium. Nové Vozokany 3. – 7- Oktober 1984. Nitra, 97 – 104. (idézve: Fodor 1984)
Gál Mária / Gajdos-Balogh Attila / Imreh Ferenc: The White book. Atrocities against Hungarians in Autumn of 1944 in Transylvania, Romania. Kolozsvár, 1995. (idézve: Gál/Gajdos-Balogh/Imreh)
Gazda László: A moldvai csángók a román történetírás tükrében. Moldvai magyarság 2002/1. (idézve: Gazda)
Gabanyi, Anneli Ute: Systemwechsel in Rumänien. Von der Revolution zur Transformation. München, 1998. (idézve: Gabanyi)
Georgescu, Vlad: The Romanians. A History. Columbus/Ohio 1991. (Első román kiadás, München, 1984), 4. kiad. Bucureşti, 1995. (idézve: Georgescu 1991)
Giurescu, Constantin C.: Tîrgurile sau oraşele şi cetăţile moldovene din secolul al X-lea pînă la mijlocul secolului al XVI-lea. Bucureşti, 1967. (idézve: Giurescu)
Göckenjan, Hansgerd: Hilfsvölker und Grenzwächter im mittelalterlichen Ungarn. Wiesbaden 1972. = Quellen und Studien zur Geschichte des Östlichen Europa 5. (idézve: Göckenjan 1972)
Golden, Peter B.: An introduction to the history of the turkic peoples. Ethnogenesis and State-Formation in Medieval and Early Modern Eurasia and the Middle East. Wiesbaden 1992. (idézve:. Golden 1992)
Golden, Peter B.: Religion among the Qipcaqsof medieval Eurasia. In. Central Asiatic Journal 42, 1998/2. 180-237. (idézve: Golden 1998)
Grulich, Rudolf: Ungarische und deutsche Wallfahrten in Rumänien. Glaube in der zweiten Welt 1990/11, 29-32. (idézve: Grulich)
Grundriß der Volkskunde. Einführung in die Forschungsfelder der Europäischen Ethnologie. (3. átdolgozott és bővített kiad.). Szerk., Brednich, Rolf W. Berlin 2001. (idézve: Grundriß der Volkskunde)
Gunda Béla: Ursprung der Moldau-Ungarn. Forschungen über Siebenbürgen und seinen Nachbarn, 1. köt. Szerk., Benda Kálmán München,1987, 267-285. (idézve: Gunda)
Gusti, Dimitrie: Şcoala sociologică de la Bucureşti, I. S. R. Bucureşti, 1937. (idézve: Gusti)
Haas, Hans: Ethnische Homogenisierung unter Zwang. Typen und Verlaufsmodelle. Beiträge zur historischen Sozialkunde 26/1996, 4. 152-159. (idézve: Haas)
Hajdú, Péter – Domokos Péter: Die uralischen Sprachen und Literaturen. Hamburg 1987. (idézve: Hajdú/Domokos)
Halász Péter: Magyarfalu helynevei. Magyar Névtani Dolgozatok. 19. Bp., 1981. (idézve: Halász 1981)
Halász Péter: Lészped helynevei. Magyar Névtani Dolgozatok. 26. Bp., 1983. (idézve: Halász 1983a)
Halász Péter: Ónfalva (Oneşti) helynevei. Magyar Névtani Dolgozatok. 32. Bp., 1983. (idézve: Halász 1983b)
Halász Péter: Klézse (Cleja) helynevei. Magyar Névtani Dolgozatok. 58. Bp., 1986. (idézve: Halász 1986)
Halász Péter: Pusztina (Pustiana) helynevei. Magyar Névtani Dolgozatok. 68. Bp., 1987. (idézve: Halász 1987)
Halász Péter: A moldvai magyarság bibliográfiája = Csángó füzetek 1.. O. (Bp.,1996). (idézve: Halász 1996)
Halász Péter: Eredmények és feladatok a moldvai csángó néprajzi kutatásában. Néprajzi látóhatár 3. évf. 1994/1-2. 1-37. (idézve: Halász 1994)
Haufe, Helmut: Die Wandlung der Volksordnung im rumänischen Altreich. Agrarverfassung und Bevölkerungsentwicklung im 19. und 20. Jahrhundert. Stuttgart 1939. (idézve: Haufe)
Hausleitner, Mariana: Die Rumänisierung der Bukowina. Die Durchsetzung des nationalstaatlichen Anspruchs Großrumäniens 1918-1944. München, 2001. = Südosteuropäische Arbeiten 111. (idézve: Hausleitner)
Heitmann, Klaus: Das Rumänenbild im Deutschen Sprachraum 1775-1918. Eine imagologische Studie. Köln, Wien, 1985. = Studia Transylvanica 12. (idézve: Heitmann)
Henkel, Jürgen: Papst Johannes Paul II. in Rumänien (7.-9. Mai 1999) – Hintergründe und Szenen eines “historischen Besuches“. Südosteuropa Mitteilungen 39, 1999/3. 257-284. (idézve: Henkel)
Heppner, Harald: Österreich und die Donaufürstentümer 1774-1812. Ein Beitrag zur habsburgischen Südosteuropapolitik. Graz 1984. (idézve: Heppner)
Higounet, Charles: Die deutsche Ostsiedlung im Mittelalter. Berlin 1986. (idézve: Higounet)
Horedt, Kurt: “Und was verschwand, wird mir zu Wirklichkeiten”. Erinnerungen. Bonn 1988.(idézve: Horedt)
Illyés Elemér: Ethnic continuity in the Carpatho-Danubian Area. New York, 1988. = East European Monographs 299. (idézve: Illyés 1988)
Illyés Elemér: Nationale Minderheiten in Rumänien. Siebenbürgen im Wandel. Wien, 1981. (idézve: Illyés 1981)
Iordachi, Constantin: The California of the Romanians: The Integration of Northern Dobrogea into Romania, 1878-1913. In. Nation-Building and contested identities: Romanian and hungarian case studies. Kiad: Trencsény, Balázs [és mások] Bp., - Iaşi 2001, 121-152. (idézve: Iordachi)
Istoria Românilor. III. köt. Genezele Româneşti IV. köt. De la Universalitatea Creştină către Europa “Patriilor”. Bucureşti, 2001 = Academia Româna. Secţia de Ştiinte Istorice şi Arheologie. (idézve: Istoria Românilor III / IV.)
Ivanics Mária: Blakok. Korai Magyar Történeti Lexikon, 9.-14. század. Szerk., Kristó Gyula [és mások] Bp., 1994, S. 115. (idézve: Ivanics)
Jakó, Siegmund: Die Ansiedlung der Rumänen in der Neuzeit. Siebenbürgen und seine Völker, Szerk., Mályusz Elemér. Bp., 1943, 165-190. (idézve: Jakó 1943a)
Jakó Zsigmond: Újkori román települések erdélyben és a partiumban. Magyarok és Románok I. Szerk., Deér, József / Gáldi, László. Bp., 1943, S. 508-571. (idézve: Jakó 1943b)
Joó Rudolf (Szerk., ): The Hungarian Minority’s Situation in Ceauşescu’s Romania. Columbia University Press, New York, 1994. (idézve: Joó)
Iorga, Nicolae: Legăturile secuilor cu Moldova. Bucureşti, 1916. (idézve: Iorga 1916)
Iorga, Nicolae: Privilegille şangăilor de la Târgu-Ocna. Analele Academiei Române. Seria II. Tom. XXXVII. Memoriale Secţiunii Istrice No. 9. 1915. S. 245 – 263. (idézve: Iorga 1915)
Kocsis Károly / Kocsis-Hodosi Eszter: Hungarian Minorities in the Carpathian Basin. A Study in Ethnic Geography. Toronto, 1995. (idézve: Kocsis / Kocsis-Hodosi)
Kortepeter, Carl Max. Ottoman Imperialism during the Reformation. Europe and the Caucasus. London, 1972. (idézve: Kortepeter)
Kós Károly, Dr. – Szentimrei Judit – Nagy Jenő: Moldvai csángó népmüvészet. Bukarest 1981. (idézve: Kós)
Kräuter, Sebastian: Erst kommt der Mensch, dann der Glaube, zuletzt die Nation. Katholische Kirche in Siebenbürgen und im Banat. Glaube in der zweiten Welt (G2W) 1993/3, 18-23. (idézve: Kräuter)
Kristó Gyula: A Székelyek eredete. Bp., 2002. (idézve: Kristó)
Kurze Geschichte Siebenbürgens. Szerk: Köpeczi Béla / Barta Gábor / Bóna István /Makkai László és Szász, Zoltán. MTA Bp., 1990. (idézve: Kurze Geschichte)
Lahovari, George Ioan – Brătianu, C. I. – Tocilescu, Grigore G.: Marele Dicţionar Geografic al României. I-V. Bucureşti, 1898-1902. (idézve: Lahovari)
Lăzărescu-Zobian, Maria: Cumania as the name of 13. th. century Moldavia and eastern Walachia. Some aspects of Kipchak – Rumanian relations. Turks, Hungarians and Kipchaks. A Festschrift in Honor of Tibor Halasi-Kun. Szerk: Oberling, Pierre / Butash, Geraldine Cecilia. Harvard 1984, 265-272. = Journal of Turkish Studies 8. (idézve: Lăzărescu-Zobian) 
Lejean, G.: Ethnographie der Europäischen Türkei. Petermanns Mitteilungen, Ergebnisband 1860-61. 36-38. (idézve: Lejan)
Lengyel Zsolt K.: Katholischer Glaube und ungarische Muttersprache zur Wallfahrt in Csíksomlyó. Ungarn Jahrbuch 15, München, 1987, 210-218. (idézve: Lengyel 1987a)
Lengyel Zsolt K.: Politisches System und Minderheiten in Rumänien 1918-1989. Abriss über die inneren Integrationsprobleme des zentralistischen Einheitsstaates am Beispiel der Deutschen und der Magyaren. Zeitschrift für Siebenbürgische Landeskunde 24.2001/2, 190-212. (idézve: Lengyel 2001)
Lengyel Zsolt K.: Wallfahrt im Szeklerland. Siebenbürgische Semesterblätter 1987/2. München, 1987, 106-113. (idézve: Lengyel 1987b)
Lükö Gábor: A moldvai csángók. I. A csángók kapcsolatai az erdélyi magyarsággal. Bp., 1936 = Néprajzi Füzetek 3. (idézve: Lükö 1936)
Magyar Katolikus Lexikon. I.–V. köt. (A-J). Bp., 1993-2000. (idézve: Magyar Katolikus Lexikon )
Maier, Lothar: Vom Frieden von Adrianopel bis zur Thronbesteigung Carols II. 1829-1930. Stadien der Modernisierung Rumäniens. Rumänien im Brennpunkt. Szerk., Zach, Krista. München, 1998, S. 13-35. = Veröffentlichungen des Südostdeutschen Kulturwerks B/83. (idézve: Maier)
Magyari András: A székelység a II. Rákóczi Ferenc vezette szabadságharc idöszakában. A székelység története a 17.-19. században. Szerk: Egyed Ákos / Magyari András. Csíkszereda 2001, 28-69. (idézve: Magyari)
Makkai László: A milkói (kun) püspökség és népei. Debrecen 1936. (idézve: Makkai 1936)
Mărtinaş, Dumitru: Originea ceangăilor din Moldova. Bucureşti, 1985. II. Kiad. Bacău 1997. Olaszul: Martinas, Dimitru: L’ origine dei cattolici di Moldavia (messaggero). Padua 1987. Angolul: Martinas, Dumitru: The origins of the Changos. Iaşi 1999. (idézve: Martinas 1985, 1997, 1987, 1999)
Mátai D. Mária: Adalék a moldvai csángómagyarok történetéhez. Folklorisztika 2000-ben. Tanulmányok Voigt Vilmos 60. születésnapjára. Bp., 2000, 2. köt. 493-498. (idézve: Mátai)
Methoden der Volkskunde. Positionen, Quellen, Arbeitsweisen der Europäischen Ethnologie. Hgg.: Göttsch, Silke / Lehmann, Albrecht. Berlin 2001. (idézve: Methoden der Volkskunde)
Mikecs László: Csángók. Kolozsvár, 1941. (Utánnyomat fontos kiegészítésekkel, Bp., 1989.) (idézve: Mikecs 1941)
Mikecs László: Ursprung und Schicksal der Tschango-Ungarn. Ungarische Jahrbücher 23. évf. 1943, 247-280. (idézve: Mikecs 1943)
Mitu Sorin: Die ethnische Identität der Siebenbürger Rumänen. Eine Entstehungsgeschichte im historischen Raum. Köln, Weimar, Wien, 2003. = Studia Transylvanica 29. (idézve: Mitu)
Moldvai Magyarság/Gazeta Ceangăilor Din Moldova. (30. 11. 2002) (idézve: Moldvai Magyarság)
Murgescu, Bogdan: Der Anteil der rumänischen Fürstentümer am europäischen Viehandel vom 16. bis zum 18, Jahrhundert. Regelmäßigkeiten und konjunkturelle Schwankungen. Scripta Mercaturae 33 (1999)2, 61-91. (idézve: Murgescu 1999a)
Murgescu, Bogdan: Istorie românească – istorie universală 600-1800. Bucureşti, 1999. (idézve: Murgescu 1999b)
Murgescu Bogdan: The “modernisation” of the Romanian Principalities during the 16th.-17th. centuries: patterns, distortions, prospects. In. Dygo, Marian / Gawlas, Slawomir / Gzala, Hieronim (Szerk): Modernizacja struktur wladzy w wazunkach opóznienia: Europa Szodkowa I Wschodnia na przelomie sredniowiecza I czasów nowozytnych. Warszawa 1999, 173-184. (idézve: Murgescu 1999c)
Nastase, Gheorge I.: Die Ungarn in der Moldau im Jahre 1646, nach dem “Codex Bandinus”. Klny: Buletinul Institutului de Filologie Romina III. Iaşi 1936. (idézve: Nastase)
Negruţi, Ecaterina: Structura demografică a oraşelor şi târgurilor din moldova 1800-1859. Iaşi 1997. = Biblioteca Fundaţiei Academice “A. D. Xenopol” III. (idézve: Negruţi)
Netzhammer, Raymund: Aus Rumänien. Streifzüge durch das Land und seine Geschichte. 1. köt. Einsiedeln 1909 – 2. köt. Einsiedeln 1913. (idézve: Netzhammer 1909 / Netzhammer 1913)
Netzhammer, Raymund: Über religiöse Verhältnisse in Rumänien: Skizzen aus der römisch-katholischen Mission. Salzburg 1902. Klny: Katholische Kirchenzeitung, 1902 (idézve: Netzhammer 1902)
Olt, Reinhard: Vergessene Volksgruppe. Die Csángós wollen ihre nationale Identität zurückgewinnen. Frankfurter Allgemeine Zeitung Nr. 129 (07. 06. 1993), 12. (idézve: Olt)
Opreanu, Sabin: Die Szekler. Eine völkische Minderheit inmitten des Rumänentums. Sibiu/Hermannstadt, 1939. (idézve: Opreanu)
Pál, Judith: Die Herkunft der Szekler in der Geschichtsschreibung. Zeitschrift für Volks- und Landeskunde I. rész: 37/1994, 2. 97-114. II. rész: 38/1995, 1-2. 111-122. (idézve: Pál I., II.)
Paládi-Kovács Attila: Ethnic traditions, classes and communities. Bp., 1996. (idézve: Paládi-Kovács)
Paraianu, Răzvan: National prejudices, mass media and history textbooks: The Mitu controversy. Nation-Building and contested identities: Romanian and hungarian case studies. Szerk: Trencsény, Balázs [és mások]. Bp., - Iaşi 2001, 93-117. (idézve: Paraianu)
Petrescu, Cristina: Contrasting/conflicting identities: Bessarabiens, Romanians, Moldovans. Nation-Building and contested identities: Romanian and hungarian case studies. Szerk., Trencsény, Balázs [és mások]. Bp., Iaşi 2001, 153-178. (idézve: Petrescu, Cristina)
Petrescu, Dragoş: Can democracy work in Southeastern Europe? Ethnic Nationalism versus democratic consolidation in post communist Romania. Nation-Building and contested identities: Romanian and hungarian case studies. Szerk: Trencsény, Balázs. Bp., - Iaşi 2001, 275-301. (idézve: Petrescu, Dragoş)
Popa, Radu: Die Geschichte Rumäniens um das Jahr 1000. Bemerkungen und Berichtigungen. Zeitschrift für Siebenbürgische Landeskunde 15, 1992/1. 11-30. (idézve: Popa)
Popa-Lisseanu, Gheorghe: Originea secuilor şi secuizarea românilor. Bucureşti, 1941. (idézve: Popa-Lisseanu)
Prinz, Clemens: Die Pfingstwallfahrt in Csíksomlyó. Ungarn Jahrbuch 27, München, 2003. (kiadás alatt) (idézve: Prinz) 
Pohl, Walter: Die Awaren. Ein Steppenvolk in Mitteleuropa 567-822. München, 1988, 2. átdolg. kiad. 2002. (idézve: Pohl)
Pozsony Ferenc: Ceangăii din Moldova. Asociaţia Etnografică Kriza János. Cluj 2002. Ang. kiad: The Moldavian Csángos. Cluj 2002. Magy. kiad: Moldvai Csángók. Kolozsvár, 2002. (idézve: Pozsony 2002b)
Pozsony Ferenc: Church Life in Moldavian Hungarian Communities. Hungarian Csángós in Moldavia. Essays on the Past and present of the Hungarian Csángós in Moldavia. Szerk., Diószegi László. Bp., 2002, S. 83-115. (idézve: Pozsony 2002a)
Râmneanţu, Petru: Die Abstammung der Tschangos. Sibiu 1944 (idézve: Râmneanţu)
Rosetti, Radu: Despre ungurii şi episcopiile catolice din Moldova. Bucureşti, 1905. (idézve: Rosetti 1905)
Roth, Klaus: Zu einer `Politik der interethnischen Koexistenz`: Kann Europa von den historischen Vielvölkerstaaten lernen? Südosteuropa Mitteilungen 40, 2000/1. 3-21. (idézve: Roth)
Róna-Tas András: Hungarians and Europe in the Early Middle Age. An Introduction to early Hungarian history. Bp., 1999 (idézve: Róna-Tas)
Rumänien – Skepsis betreffend Ökumene. Glaube in der zweiten Welt 1996/10, 6. (idézve: Skepsis betreffend Ökumene)
Rumänien – Spannungen im Katholizismus Rumäniens. Glaube in der zweiten Welt 1993/9, 5-6. (idézve: Spannungen im Katholizismus)
Rumänien – Verfälschte Volkszählung. Glaube in der zweiten Welt 1992/3, 8. (idézve: Verfälschte Volkszählung)
Runciman, Steven: Das Patriarchat von Konstantinopel vom Vorabend der türkischen Eroberung bis zum griechischen Unabhängigkeitskrieg 1453-1821. München, 1970. (idézve: Runciman)
Russu, Ion I.: Românii şi secuii. Bucureşti, 1990. (idézve:. Russu 1990) –Francia kiad.: Les Roumains et les Sicules. Cluj Napoca 1998 = Bibliotheca rerum Transsilvaniae XXIII. (idézve: Russu 1990, 1998)
Sadoveanu, Mihail: Reiter in der Nacht. Berlin, Bukarest 1971. (idézve: Sadoveanu)
Schaser, Angelika: Die Fürstentümer Moldau und Walachei 1650-1850. Handbuch der europäischen Wirtschafts- und Sozialgeschichte. IV. Stuttgart 1993, S. 971-993. (idézve: Schaser)
Schilling, Heinz: Das konfessionelle Europa. Die Konfessionalisierung der europäischen Länder seit Mitte des 16. Jahrhunderts und ihre Folgen für Kirche, Staat, Gesellschaft und Kultur. Lásd: Bahlcke, Joachim / Strohmeyer, Arno (Szerk., ): Konfessionalisierung in Ostmitteleuropa: Wirkungen des religiösen Wandels im 16. und 17. Jahrhundert in Staat, Gesellschaft und Kultur. Stuttgart 1999, S. 13-62. (idézve: Schilling)
Schmidt, Jochen: Dakoromanismus vor 1918. Nationalbewegung und Parteienbildung in Rumänien. Südostforschungen 54, 1995, 161-200. (idézve: Schmidt)
Schramm, Gottfried: Ein Damm bricht. Die römische Donaugrenze und die Invasionen des 5.-7. Jahrhunderts im Lichte von Namen und Wörtern. München, 1997. = Südosteuropäische Arbeiten 100 (idézve: Schramm)
Schulze, Hans K.: Siedlung, Wirtschaft und Verfassung im Mittealter. Ausgewählte Aufsätze zur Geschichte Mittel- und Ostdeutschlands. Köln, Weimar, Wien, 2003. = Quellen und Forschungen zur Geschichte Sachsen Anhalts 5. (idézve: Schulze)
Solomon, Flavius: Das moldauische Fürstentum und das Problem der christlichen Einheit (Ende 14./Anfang 15. Jahrhundert). In. Church and Society in Central and Eastern Europe. Szerk: Craciun, Maria / Ghitta, Ovidiu. Cluj-Napoca 1998, 136-155. (idézve: Solomon)
Spinei, Victor: Moldavia in the 11th. –14th. Centuries. Bucureşti, 1986. (idézve: Spinei)
Sugar, Peter: Southeastern Europe under Ottoman Rule, 1354-1804. Seattle, London, 1977. = A History of East Central Europe 5. (idézve: Sugar)
Szabó T. Ádám: Die Katholiken in der Moldau. Eurasian Studies Yearbook 65. évf., 1993, 29-46. (idézve: Szabó 1993)
Szabó T. Ádám: Hungarologie und Finnougristik in Siebenbürgen. Ungarische Jahrbücher XLV/ 1973. 244-248. (idézve: Szabó 1973)
Tánczos Vilmos: About the Demography of the Moldavian Csángós. Hungarian Csángós in Moldavia. Essays on the Past and Present of the Hungarian Csángós in Moldavia. Szerk., Diószegi, László. Bp., 2002, 117-147. (idézve: Tánczos 2002)
Tánczos Vilmos: Aufgetan ist das Tor des Ostens. Volkskundliche Essays und Aufsätze. Csíkszereda 1999. (idézve: Tánczos 1999)
Tánczos Vilmos: Über die Bevölkerungszahl der Moldauer Tschangos. Lásd: Tánczos Vilmos: Aufgetan ist das Tor des Ostens. Csíkszereda, 1999, Pro-Print. S. 228-278. (idézve: Tánczos 1999a)
Tornow, Siegfried: Unerwünschte Kontakte. Die rumänisch-slawischen Sprach- und Kulturbeziehungen und ihre Entwertung. Forum. Berliner Osteuropa Info 2001/17, 32-37. (idézve: Tornow)
Unter welchen historischen Umständen wurden die Rumänen zur Mehrheit auf dem Boden ihres heutigen Staates? Ergebnisse einer Kleinen Konferenz. Szerk: Schramm, Gottfried / Puttkamer, Joachim von / Arens, Meinolf / Ciocîltan, Virgil. Zeitschrift für Siebenbürgische Landeskunde 25. (96.)/1, 2002, 62-71. (idézve: Ergebnisse einer Kleinen Konferenz)
Vincze Gábor: An overview of the modern history of the Moldavian csángó-hungarians. Hungarian Csángós in Moldavia. Essays on the Past and present of the Hungarian Csángós in Moldavia. Szerk., Diószegi, László. Bp., 2002, S. 51-82. (idézve: Vincze 2002)
Völkl, Ekkehard: Das rumänische Fürstentum Moldau und die Ostslaven im 15. bis 17. Jahrhundert. Wiesbaden 1975. (idézve: Völkl) 
Wagner, Ernst: Ungarn (Csangonen) in der Moldau und Bukowina im Spiegel neuerer rumänischer Quelleneditionen. Zeitschrift für Siebenbürgische Landeskunde 3. évf. (74) 1980. 27-47. (idézve: Wagner 1980)
Wailes, Bernard/ Zoll, Amy L.: Civilisation, Barbarism and Nationalism in European Archaeology. Lásd: Kohl, Philipp L./ Fawcett, Claire (Szerk): Nationalism, Politics and the Practice of Archaeology. Cambridge 1995, 21-38. (idézve: Wailes/Zoll )
Wagner, Ernst / Szabó, Ádam T. (átdolg. Stricker, Gerd): Moldauische Katholiken mit ungarischen Wurzeln. Die Csángós – eine ethnische Minderheit im Osten Rumäniens. Glaube in der zweiten Welt 1993/5, 23-25. (idézve: Wagner /Szabó) 
Weczerka, Hugo: Das Fürstentum Moldau und die Deutschen. Galizien. Szerk., Rökau-Rydel, Isabel. Berlin 1999, 329-378. = Deutsche Geschichte im Osten Europas 10. (idézve: Weczerka 1999)
Weczerka, Hugo: Das mittelalterliche und frühneuzeitliche Deutschtum im Fürstentum Moldau von seinen Anfängen bis zu seinem Untergang (13.-18. Jahrhundert). München, 1960. (idézve: Weczerka 1960)
Werdt, Christophe von: Halyc-Wohlynien – Rotreußen – Galizien: Im Überlappungsgebiet der Kulturen und Völker. Jahrbücher Geschichte Osteuropas NF 46 (1998), 69-99. (idézve: Werdt)
Wichmann Yrjö: Wörterbuch des ungarischen Moldauer Nordcsángó- und des Hétfaluer Csángódialektes nebst Grammatikalischen Aufzeichnungen und Texten aus dem Nordcsángódialekt. Szerk., Csüry Bálint és Kannisto Artturi. Helsinki 1936. (idézve: Wichmann)
Wünsch, Thomas: Ostsiedlung in Rotrußland vom 14.-16. Jahrhundert. Problemaufriß für die kulturgeschichtliche Erforschung eines Transformationsprozesses in Ostmitteleuropa (mit besonderer Berücksichtigung der terra Halicz). Österreichische Osthefte 41 (1999), 47-82. (idézve: Wünsch)
Zach, Cornelius Radu: Staat und Staatsträger in der Walachei und Moldau im 17. Jahrhundert (disszertáció). München, 1992. (idézve: Zach 1992)
Zach, Krista: Orthodoxe Kirche und Rumänisches Volksbewußtsein im 15. bis 18. Jahrhundert. Wiesbaden 1977 = Studien zur Geistesgeschichte des östlichen Europa 11. (idézve: Zach. 1977)
Zach, Krista: Valachei. In. Lexikon des Mittelalters,. VIII. köt. München, 1998, 1370-1374. (idézve: Zach 1998)
Zobel Olga Valeria: Szekler (Csangonen) in der Moldau und in der Bukowina. Zeitschrift für Siebenbürgische Landeskunde 1. évf. (72), 1978, 155-165. (idézve: Zobel)
Zöld Petrus: Notitia de rebus Hungarorum qui in Moldavia, et ultra degant, scripta ad Adm. RD. Petro Zöld Parocho Csík. Pozsony 1783. (idézve: Zöld 1783a)
Zöld Péter: Reise nach der Moldau. Ungrisches Magazin 3. köt. Pressburg 1783 90-110. (idézve: Zöld 1783b)