Rjōkan Taigu 
(1758-1831) 

44 HAIKU

Terebess Gábor fordításai
Lektorálta: Racskó Ferenc

Terebess Kiadó, Budapest, 1999

Ellibegőben 
mutatja minden levél: 
színét s fonákját. 

A japán zen költő,
Rjōkan, három dolgot ki nem állhatott: a költők versét, a szépírók ecsetvonását és a szakácsok főztjét. Kolduló körútjain le-leállt a gyerekekkel labdázni, bújócskázni - önfeledtebben és komolyabban játszott mindnyájuknál... 
Soha nem akart felnőtté válni, mesterséget tanulni, inkább vállalta az otthontalanságot, a nincstelenséget, az egyedüllétet - ezt megtehette, mint zen buddhista remete, anélkül, hogy bolondnak nézték volna, bár nem lehet véletlen, hogy úgy hívta magát: Taigu “a Nagy Balga”.
Tavaly decemberben egy párizsi antikváriusnál kezembe akadt kétnyelvű haiku kötete,* és már útközben elkezdtem fordítgatni névjegyek hátára, újságok szélére. Ez kerekedett belőle.
Azt hiszem, Rjōkan mindig is legkedvesebb japán költőm marad, őszinte, egyszerű, ellenséges érzelmektől mentes hangja (“A világgal úgy vagyok, hogy se vele, se ellene.”) felejthetetlen élmény, ráadásul ugyanahhoz a szótó zen felekezethez tartozott, amelynek szerzetesei között én is éltem és tanultam valamikor Japánban. 
Budapest, 1998. március 24.
Terebess Gábor

Rjōkantól a legismertebb szakértők szerint: 99 (Kawaguchi Seitei), 102 (Tógó Toyoharu), illetve 113 (Tanikawa Toshiró) hiteles haiku maradt fenn.
Magyarra Kosztolányi Dezső fordította le leghíresebb haikuját, de ez nem szerepel Kínai és japán versek c. kötetében:
Kifosztva áll szegény lakom,
de a rabló a holdsugárt
meghagyta itt az ablakon.
Hosszabb verseiből Faludy György Test és lélek (Magyar Világ, Budapest, 1988.) és Rácz István Fényes Telihold (Kozmosz Könyvek, Budapest, 1988.) c. köteteiben találhatunk néhányat.
A Terebess Kiadó gondozásában jelent meg Oravecz Imre Rjōkan-kötete: Ablakban feledett hold.
A verseket a japán olvasat kezdő szavai szerint szedtük ábécé-rendbe, elkerülendő a hagyományos öt évszakba sorolás önkényét.

Tiszta őszi ég - 
verébseregek szárnyat 
csattogtatnak. 

Ablakom tárva. 
Bedől a múlt, visszatér: 
álmodni se kell. 

Lyukas a tető: 
ázott ágyamban hálok, 
mint jégveremben. 

Hallgat az új tó. 
Ugorhat béka belé 
vize se csobban. 

Megizzadt, zihál, 
idáig felkaptatott 
a halaskofa. 

Rizses bárkánk 
egyenesen a félhold 
felé igyekszik. 

Kósza kancánk, hajh, 
eliramlik a pusztán 
egyes egyedül. 

Elaludnék itt, 
virágzó cseresznyék alatt. 
Csak egy éjszakára. 

Írisz-szirom, jaj, 
kunyhóm falához simult, 
s megrészegített. 

Szilvát szakajtván - 
őszi szél tépi le 
aranygolyóimat. 

Jövet: tapsolok, 
menet meg: kopogok, 
kerek egy éjt át. 

Nyílnak az ágon 
a szilvavirágok - de 
hullanak holnap. 

Metsző őszi szél. 
Merev tekintettel el- 
lovagol egy úr. 

Szentély körül 
cseresznye szirma potyog 
magnóliákra. 

Gyerünk, gyerekek! 
Azáleák áhítozzák 
ártó kezetek. 

Gyerek ha fecseg, 
fénybogár-fogásban 
első sose lesz... 

Hűsítő zöldjét 
ezévi bambuszunknak, 
el ne feledjük. 

Suma-templom 
históriáját - tudják 
a vadcseresznyefák. 

Hajnalban, fagyban, 
evőasztalkám elé 
letérdepelek. 

Összefú a szél 
elég hullott levelet, 
hogy tüzet rakjak. 

Leheveredik. 
És heverten marad itt 
sok kerti fűszál. 

Yoshino cseresznye- 
illatát idézi 
kosárnyi virág. 

Holnapi rizsem 
már kolduscsészémben vár. 
Hűsölök este! 

Kezem tétován 
nyugvó-helyét keresi 
a legyezőmnek. 

Nyáréjen, ébren, 
bolháimat számolgatom 
virradatig. 

Üstöt sikálok. 
Ám zaját a zöld békák 
túl- s túlharsogják. 

Kirabolt kunyhóm - 
ablakába beragyog 
az ottfelejtett hold. 

Ej, Yahiko-hegy! 
Elfelejtetted netán 
az évvégét is? 

Tavaszi zápor - 
megsimogatom repedt 
tökhéjkulacsom. 

Tavaszi zápor - 
meglátogattam volna 
jó barátomat... 

Kopogtatnak kint - 
már megint vehetem le 
ócska sityakom. 

Nap mint nap mint nap 
szitáló hideg eső... 
Megöregedtünk. 

A szélcsengők túl- 
lengik a lengő nádat, 
két-három lábbal. 

Befagyott folyó 
fölött - dermedt zsákmányát 
fürkészi egy sas. 

Vizek színére 
hímes selymet szurkál a 
tavaszi zápor. 

Telihold-fénynél 
kertem basho-fájához 
mérem magamat. 

Hófoltok közt, ím, 
a régi réten zsurlók 
sarjadoznak már. 

Foszlik már az ősz - 
együtt kéne szomorkodni 
valakivel. 

Minő élvezet! 
Suma-parton, hullám-párnán, 
elszenderedek. 

Hideg-sújtotta 
öregember: hó alatt 
bambusz görnyedez. 

Tökhéjból csíkhal - 
vén kezemből kisiklik 
a szerelem is. 

Milyen jó lenne 
kunyhómig kísérni 
a lótusz madarát. 

Vadludak hívnak: 
induljak haza vélük 
e késő estén.