Rjókan Taigu versei

Válogatta és fordította: Oravecz Imre 

Forrás: 
ABLAKBAN FELEDETT HOLD

Terebess Kiadó, Budapest, 1999

Oravecz Imre
RJÓKAN VERSEI ELÉ 
Ifjúságomban volt egy öt-hat pontos képzeletbeli listám. Olyan szellemi jelenségek szerepeltek rajta, amelyeket feltétlenül meg akartam ismerni, amelyeket szerettem volna még meghódítani, amelyeket akkori ítéletem és felfogásom szerint teljes kibontakozásomhoz és terveim megvalósításához nélkülözhetetleneknek véltem. Aztán ahogy múltak az évek, mint annyi egyébről, ezekről is kiderült szép sorban, hogy nem is olyan fontosak, hogy aligha lelem meg bennük, amit keresek, vagy egészen egyszerűen nem érdekelnek többé. 
Egy azonban kivételt képezett. Ez pedig a Kelet kultúrája volt. Még ma is rajta van a láthatatlan papíríven. A mai napig nem húztam át, nem töröltem magamban. Viszont ki sem pipáltam mint elintézettet. Lévén, hogy igazából máig adósa vagyok vele magamnak. Mert többször újra kezdtem ugyan a jógát, olvastam azóta ezt-azt, belekaptam ebbe-abba, de valójában nincsen átfogó, megbízható képem semmiről. Sem bölcseletről, sem vallásról, sem művészetről. És nem mentem el Indiába sem, mikor alkalmam lett volna rá, pedig mindig vágytam. És most már szinte bizonyosra vehető, hogy megrögzött európai vagyok, holott jobban szeretnék például tibeti lenni, és keresztényként fogok meghalni, noha egyre inkább el tudnám magamat buddhistaként is képzelni. 
Ilyenformán nem vagyok szakértő. Sem a japán irodalmat, sem magát Japánt illetően. Következésképpen nem tudom Rjókant tudós módon bemutatni, alakját korába (Európában a felvilágosodás kora) állítani, a japán költészetben elfoglalt helyét meghatározni, a hagyományhoz való viszonyát jellemezni, megmondani mi az, amit készen kapott, mi az, amiben újított, mi jellegzetesen japáni verseiben, mi kínai még. Összegezni, idemásolni meg nem akarom azt, amit forrásaim állítanak róla. Azzal csak felmondanám a leckét, illetve még azt sem. Csupán azt a látszatot keltem, hogy felmondom, pedig még meg sem tanultam. Azonkívül véleményeket, ítéleteket adnék közre, amelyeknek helyességét nem állna módomban ellenőrizni. Marad tehát, hogy pár ajánló szóval útjukra bocsátom Rjókan műveit, úgy is mint fordító, úgy is mint válogató. Ezt talán megtehetem, hiszen kettős minőségemben kerültem velük olyan bensőséges viszonyba, hogy tudok már valamit, megkockáztathatok róluk egyet s mást. 
E 18. századi költő versei egy vergődő lélek vallomásai. Nem kiméricskélt sejtelmek, hangulatgyakorlatok vagy gondolat- és érzelemvázlatok. És nem is képekbe öltöztetett bölcsességek, tanok vagy paradoxonok, mint netán várnánk. Hanem egy érző, gondolkodó, a lét értelmét fürkésző ember világérzékelésének személyes dokumentumai, aki történetesen kolduló zen-szerzetes és remete. Ám ettől függetlenül ugyanúgy megesik vele az élet, a szenvedés és az öröm, mint bárki mással. Ugyanúgy végig kell járnia annak állomásait, és ugyanúgy szembe kell néznie az elmúlással, a halállal, mint bármely közönséges földi halandónak. És járja is, és szembe is néz, mialatt apró, mindennapi létfenntartó teendőit végzi. Amíg vándorol, változó helyszíneken, majd az ország középső részén, a nyugati part közelében, Kugami-hegyen megtelepedvén már csak egyetlen helyen: ül magányos házikójában, meditál, füstölőt éget, olvas, ír, rajzol, főz, a csuháját foltozza, vizet hoz a közeli forrásról, tűzifát szed az erdőn, látogatót fogad, vagy ha fogytán élelme, bemegy valamelyik közeli faluba kéregetni. Nem tesz tehát semmi különöset, rendkívülit. És verseiben, amelyek csak halála után jelentek meg, úgyszintén nem szolgál semmi szokatlannal, meglepővel, drámaival, sem a kínaiakban, sem a japánul írottakban. Csupán megfigyeli, és szűkszavúan közli, ami vele, benne, körötte történik. Amit gondol, érez, lát vagy hall. Mintegy naplószerűen rögzíti élete eseményeit, önnön bajait, gondjait, belső rezdüléseit, az erdő, a természet, az évszakok változását, az idő múlását. 
A sok semmiségből azonban valódi költészet kerekedik ki, amelyben mélységek és magasságok nyílnak. Minden átalakul, mássá válik, mint ami, és jelentést, értelmet kap, átlényegül. Versenként és egészét tekintve is elemien egyszerű, megejtően tiszta líra tárul elénk, amelyben feloldódnak a feszültségek, helyükre kerülnek a dolgok és rend uralkodik. Egyensúly van és harmónia. Vagyis éppen az, ami hőséből és létrehozójából, Rjókanból minden erőfeszítése ellenére és röpke pillanatoktól eltekintve leginkább hiányzik. Mit hiányzik! Ha hihetek forrásaimnak, maga a kibillentség, a tépettség. Maga a megtestesült ellentmondás. Hiszen, hogy csak párat soroljak fel, megvilágosodottnak hiszi ugyan magát, de örökké kételkedik; kolostorban, szerzetestársai körében volna a helye, de éveken át kóborol, aztán pedig remeteségbe vonul; felülemelkedett minden földi hívságon, de imádja az élet örömeit; tilos volna alkoholt fogyasztania, de rendszeresen szakézik, rizsbort iszik, sőt, saját bevallása szerint időnként be is rúg; érett, megfontolt, komoly felnőtt, de nem átall folyton gyerekekkel játszani; mindenféle klasszikus versfajtáknak hódol (kanshi, waka, haiku), de fittyet hány az előírásokra, a szabályokra. És mégis. Vagy éppen ezért. 
Yamamoto Eizó (ez volt a polgári neve) 1758-ban született Izumozakiban, a mai Niigata prefektúra területén. Tizennyolc, más vélekedés szerint huszonkét éves korában lett szerzetes. Tanulmányait az amazei Kóshóji-templomban kezdte meg. Pappá avatása után tíz éven át vándorolt keresztül-kasul az országban. 1792-ben felhagyott a jövés-menéssel és szülőföldjén, Kugami-hegy egyik nyugati lejtőjén telepedett le. Tíz évig lakott egy helyben, egy készen talált, korábban is remete-lakta házikóban, mely nevét előző lakójáról kapta, aki öt mérő rizsen élt (Gogó-an=“öt mérő”). Utána lejjebb, a hegy lábánál lévő Otogo-kegyhely közelében ütötte fel tanyáját, ahol újabb tíz esztendőt töltött. Öregkorában, megromlott egészségére való tekintettel és baráti rábeszélésre beköltözött Shimazikiba, egy pártfogója házának oldal toldalékába. 
Hatvankilencedik évét taposta, amikor szerelemre lobbant egy huszonkilencéves szerzetesnő, Teishin iránt, aki maga is költő volt. A vonzalom kölcsönösnek bizonyult, de csak egymáshoz írott versekben jutott kifejezésre. 1831-ben, egy évvel Goethe előtt halt meg.
 
Kínai versek

A városba koldulni menet 
egy bölcs öreggel találkozom 
Kérdi: Mester, miért élsz ott fenn 
a hegyekben, a felhők közt? 
És te, kérdem, 
miért élsz itt lenn 
a világ forgatagában? 
Mindketten magyarázni kezdjük, miért 
De egyszercsak elhallgatunk 
És akkor a hajnali gong felriaszt álmomból 

Ifjan hátat fordítottam a világi tudományoknak 
Buddha ösvényére léptem 
És vizeskulacsommal, koldulócsészémmel 
egyre csak zarándokoltam 
Mialatt tavasz tavaszt követett 
És végül e hegy árnyas oldalába érkeztem, 
Hol csendben meghúztam magam 
A madarak éneke a zeném 
Tőszomszédaim a vonuló felhők 
A szirt alatt van egy tiszta forrás 
Abban mosom a gúnyám 
A sziklás gerinceken cédrusok és fenyők 
Ők szolgáltatják a tűzifám 
Derűs vagyok és kiegyensúlyozott - 
Így múlatom földi napjaimat

Egy rozzant faluban végezvén a koldulással 
megyek haza zöld hegyeim közé 
A lenyugvó Nap a nyugati csúcsok mögé csúszik 
Sápadt Hold fénye hull ajtóm előtt a patakra 
Lábat mosok és felkapaszkodom egy sziklára 
Füstölőpálcát égetek és meditálok 
Elvégre buddhista szerzetes vagyok 
És nem fecsérelhetem el csak úgy az éveket

Leszállt a Nap, elcsendesednek az élőlények 
Én is becsukom vesszőkapum 
Rázendít pár tücsök 
Színüket vesztik a füvek, a fák 
Egyik füstölőpálcát a másik után égetve 
átmeditálom a hosszú, őszi éjszakát 
Mikor fázom, magamra veszek még valamit 
Meditáljatok erősen, szerzetestársaim! 
Az idő rövidebb, mint gondolnátok

Otthonom Kugami-hegy lábánál 
Kapumból zölderdős 
hátakra látok 
Ha nem riaszt magányom 
Jöjj és kopogtass lakom ajtaján

Leszáll a Nap 
Csuhámon átfúj a jéghideg szél 
Lombjafosztott, kopasz az erdő 
A krizantémok már majdnem halottak 
De ablakom alatt a hű bambusz 
örökké szűzi és zöld 
És várja, hogy visszatérjek 

Kiesik kezemből a szútra-tekercs 
Fejem előre bukik és elbóbiskolok 
Meditációs párnámon ülök 
És a régi pátriarkákat olvasgatom 
Hol messziről, hol ablakom alól 
szüntelen békabrekegés 
A durva bambuszernyő mögött 
kínlódva pislákol mécsesem

Bogarak serregnek a fű közt 
Tüzek égnek mindenfelé 
Az emberek rőzsemáglyák mellett 
töltik a hosszú őszi éjszakákat 
Szalmaszőnyeget fonva, meghitten beszélgetve 
készülnek a tavaszra 
Itt nincs vita, hogy kinek van igaza, kinek nincs 
Mennyire mások ezek mint a városi hivatalnokok 
Kik a hatalmasok előtti hajbókolással 
és alázatoskodással fecsérelik el életüket 

Tákolt lakom a Kannon-templom mellett áll 
Ezer zöldellő fa társam 
Időnként felöltöm csuhám 
Fogom csészém és bemegyek a faluba 
Házról házra járva élelmet koldulok 
És tisztelettel felajánlom magamnak 

Magányos gyalogút a miriád fa közt 
Ezer, ködben úszó hegytető 
Még nincs ősz, de itt már 
hullanak a falevelek 
Nem esett eső 
De a sziklatömbök mindig nedvesek 
Kosárral kezemben gombázni megyek 
Vagy egy kövek közt fakadó forrásnál 
megtöltöm vizeskulacsomat 
Soha senki nem talál ide 
Legfeljebb csak ki eltéved 

Felhőkbe fagyva ezer csúcs 
Miriád elhagyatott gyalogösvény 
Csak ülök meditálva nap nap után 
És hallom, amint olykor 
ablakomhoz csapja a puha havat a szél 

Ujjaddal a Holdra mutatsz 
És a Hold révén megérted az ujjad 
A Hold és az ujjad sem nem különbözik, 
sem nem azonos 
E példázat arra szolgál, 
Hogy megvilágosodjon a tanítvány 
Mihelyt valóban olyannak látsz mindent, amilyen 
Nincs több külön Hold és nincs többé ujj

Rozzant házikómban 
csuhámba burkolózva 
átmeditálom a csendes éjszakát 
Köldök és orrlyukak egy vonalban 
Fülek a vállak síkjában 
Kivilágosul ablakom, feljött a Hold 
Elállt az eső 
de víz csöpög mindenfelé 
Csenddel átitatott 
csodálatos pillanat 
Melyet csak én ismerek 

Mikor köröskörül az ezer csúcsra leszáll a sötét 
lehunyom szemem 
És súlyát veszíti az ember lét megannyi gondja-baja 
Néma alak a magányos ablak alatt 
keresztbe tett lábbal ülök és meditálok 
Füstölőpálcám lassan leég 
a hosszú, fekete éjben 
És vékony ruhámat belepi a hideg harmat 
Aztán felállok a földről 
járok egyet a kertben 
Pályájának legmagasabb pontjára ér az őszi telehold

Déli tengerekben tenyészik a koráll 
Északi hegyekben nő a bíborgomba 
Mindennek megvan a maga helye 
Így van ez öröktől fogva, nemcsak ma 
Botommal kezemben ifjúságom teljében 
ezer mérföldet is gyalogoltam 
És közben sok mester ajtaján kopogtattam 
Mennyi időt töltöttem szüntelen vándorlással 
Buddha tanait terjesztettem fáradhatatlanul 
Olykor még életem kockáztatása árán is 
De már nem tudok lépést tartani a fürge évekkel 
Elég! Minek több zokszó? 
E hegy árnyas oldalában 
végre otthonra leltem 
És kerül asztalomra elég páfrányhajtás

Zsúpfedeles házikómban, négy csupasz fal között 
alamizsnán élem le életem maradék éveit 
Olykor betoppan egy-egy régi barát 
Éjjel sokáig fenn maradunk 
és hallgatjuk a tücsökciripelést

Visszahúzódó, nehézkes, könnyelmű és rest vagyok 
Hiányzik belőlem, ami a világban-boldoguláshoz kell 
Bárhová megyek, koldulócsészém mindenhová elkísér 
De koldulózsákom is hű társam 
A templomkapuhoz érve 
gyerekekbe botlom 
Senkinek ilyen aranyélete mint nekem 
Élve világomat szabadon és méltóságteljesen szárnyalok 

Gogo-anom egyszerű, igénytelen 
Egyetlen sivár szobából áll 
És cédruserdő veszi körül 
Pár szútra-himnusz a falon 
Rizsesfazekamat sokszor por lepi 
Gőzölőmet se sűrűn használom 
A keletre eső faluból csak öreg zörget 
néha a holdfényben ajtómon

Gyermekfővel az irodalom bűvöletében éltem 
de nem vágytam tudósa lenni 
Ifjúként a zenben mélyedtem el 
de nem adtam tovább a tanítást 
Most zsúpfedeles házikóban lakom 
És egy sintó-kegyhelyet gondozok 
Félig kegyhely-pap, félig szerzetes vagyok 

Tél dereka, tizenegyedik hónap 
Ilyenkor vizes, nehéz a hó 
Ezer csúcs egyazon színárnyalatban 
Megannyi út, de utas elvétve 
A volt kóborlások, mint álmok 
Zsúpfedeles házikómba húzódva 
egész éjjel gyökereket égetek 
És régi költők verseit olvasgatom

Erdő mélyén vettem lakást 
Évről évre jobban bekerít a folyondár 
A világ bajai nem jutnak el hozzám 
Olykor favágók énekét hallom 
A napon sütkérezve foltozgatom csuhám 
Holdra függesztett szemmel himnuszokat mormolok 
Intelek, ki a Tant követed: 
Kevesek fejtik meg a Szellem értelmét. 

Három-gyékényes lakom csendes 
Egy teremtett lélek se jár erre egész nap 
Magányos ablakomnál ülök és meditálok 
Csak a falevelek hullását hallom szüntelen 

Szeretem e félreeső helyet 
Botomat magamhoz véve egyből idejöttem 
Hideg égbolt, nyolcadik és kilencedik hó között 
A kertben esőmosdatta fák 
A kutya még emlékszik rám tavalyról 
A keleti kerítés mentén virágzó 
krizantémokkal lopakodik az ősz 
Az emberek itt egyszerűek, mint a hajdanvoltak 
A nyugalom szigete e rejtek 
És mit találok a házban? 
Vers- és prózakönyvek hevernek a padlón 
Természetemnél fogva riaszt a világi lárma 
Mindig maradnék, mikor ide látogatok 
A költészet szelleme ölelkezik 
itt a zen szellemével 

Csendes remeteéletet éltem itt valaha 
És most vándorlás közben akaratlanul 
visszavetődtem ide 
Kidőlt a léckerítés 
Róka- és nyúlcsapás keresztezi 
Régen kiszáradt a forrás
És szinte benőtte a bambusz 
Ülő- és olvasóhelyem fölé nagy hálót 
feszített az ablaknál egy pók 
Meditációs zsámolyomat 
vastag por lepi 
Őszi dudva borítja a kerti lépcsőt 
A lábamnál hirtelen rámciripel egy tücsök 
Nem tudván rászánni magam a távozásra 
céltalanul ődöngök 
És dideregve nézem a lemenő Napot

Ne irigyelj, hogy a világtól elvonultan élek 
Ha elégedett vagy, megleled békéd 
Ki mondja, hogy a zöld lombok közt 
nem ólálkodnak a lélek farkasai és tigrisei?

Egy rét közepén fűből hevenyészett párnán 
nyugovóra hajtom fejem 
Az egyetlen hang egy ragadozó madár rikoltása 
Királyok, alattvalók - 
Csak alkonyi álomfoszlányok 

Lakom Kugami-hegy oldalában áll 
Hitvány teán, egyszerű ételeken élek 
Csak falevél-gyűjtőket látok erre, 
Mikor levetkezi ruháját az erdő

Üdezöld, zsenge moha a kőlépcsőn 
Cédrus- és fenyőillat a levegőben 
Úgy látszik, elállt végre az eső 
Borért szalajtok egy gyereket 
Berúgok és papírra vetek pár írásjelet

Kialudt tüzem 
Megkotrom a vastag hamut 
Árva mécsesem is ellobbant már 
Nagy csendességben 
múlik el éjfél 
Távolról szurdok-patakcsobogás 
a falon keresztül

Kabócák reszelnek a fák tetején 
Patakvíz zuhog alá a szurdok kövein 
Az éji eső kimosott a levegőből 
minden porszemet 
Ne mondd, hogy lakom nem nyújt semmit 
Jöjj, megosztom veled 
az ablakomban lengedező hűs szellőt

Ülünk szemben egymással és nem szólsz 
De hallgatásod felfedi a dolgok időtlen lényegét 
Nyitott könyvek hevernek szerteszét a padlón 
És a bambusz-napellenzőn túl 
szemerkélő eső mosdatja a virágzó szilvafát

Mily szelíd magánnyal telt őszi lég! 
Hidegre fordul a szél, 
Még botomra támaszkodva pihenek 
Magányos falut rejt a pára 
Egy fahídnál egy hazafelé igyekvő 
siet el mellettem 
Egy vén varjú éji tanyájára tér az ódon erdőn 
Vadludak húznak rézsutosan a látóhatár felé 
Fekete csuhás szerzetes állok 
mozdulatlanul a folyónál a szürkületben

Koldulócsészémben ezer ház rizse 
Csuhám vékony, testem könnyűnek érzem 
Jóllaktam, mi dolgom még a világban? 
Megöregedni békében, szárnyalni szépen, szabadon

Magamban s betegen fekszem lakomban 
Egy lelket se látok egész nap 
Zsákom csészéstől a falra akasztva 
Botom a sarokban porosodik 
Álmaim hegyet-völgyet bejárva 
szabadon kószálnak 
Lélekben lemegyek a faluba játszani 
És minden gyereket ott találok az úton 
És mind rám vár, mint mindig

Rőzsével a vállamon ereszkedem alá 
a zöld erdős hegy lejtőin 
Az oldalban egyenetlen, meredek a gyalogút 
Meg-megpihenek 
a sudár fenyőfák árnyékában 
És a tavaszi madarak énekében gyönyörködöm

Vadludak gágognak a derült égen 
Elárvult dombokon faleveleket kerget a szél 
Füstfoszlányos falusi úton tör rám az est 
Kezemben üres csészémmel hazafelé tartok 
magányosan

Útközben rámesteledik 
És betérek egy falusi házba 
Verebek gyülekeznek a bambusz közt 
Csiripelve röpdösnek ide-oda 
A határból hazatérő földműves 
mint rég-nem-látott barátot köszönt 
Hívja a feleségét és szűret a zavaros rizsborból 
Zöldséget szed és azt is elém teszi 
Ülünk és felváltva töltünk egymásnak 
Felszabadultan beszélgetünk, nevetgélünk 
Boldogan lerészegedünk 
És nem törődünk többé semmivel

Az üdítően hűs koraőszben koldulva 
házadhoz érek 
A kertben ritkásan szétszóródott 
tüskés gesztenyehéjak 
A csípős levegő elnémította a kabócákat 
Bármit teszek, gondolataim kiegyensúlyozottak 
Ülök és a Lótusz Szútrát olvasgatom 
Hol összetekerem, hol széthúzom 
a lábamnál tartott nyolc tekercset

Kinyílt végre az idő 
Botomat magamhoz véve 
tavaszi sétára indulok 
Patakok mormolnak a völgyek és szurdokok mélyén 
Madárdaltól zengenek 
a hegyek, az erdők 
Magammal hívom egy szerzetestársamat 
Vagy betoppanok egy barátomhoz megpihenni 
Senkinek ilyen aranyélete mint nekem 
Mint köteléről elszabadult, hullámok
hátán táncoló csónak

Nem születtem 
hegy- és erdőlakónak 
De nem akartam tisztséget vállalni 
Koldulócsészém velem tart, bárhová megyek 
És koldulózsákom is hű társam 
A templom kapujához érve 
gyerekekhez csatlakozom 
Mire való az ilyen élet? 
Alázatosan megmagyarázom: 
Így múlatom időmet

Honnan ered életem? 
És hova tart? 
Viharvert lakom ablakánál csendben 
meditálva kérdem szívem 
De akárhogy faggatom 
Nem mondja meg, miből lett 
Megtudom-e valaha, mivé lesz
Még a jelenvaló pillanat is 
kifürkészhetetlen 
Minden változik, minden üres 
És az ürességben csak röpke 
időt tölt énem 
Hogyan állíthatja bárki: van valami vagy nincs 
Legjobb, ha beérem gondolatmorzsákkal 
Menjen minden a maga útján 
És legyek természetes és nyugodt

Körültekintek Kugami-hegy tetejéről és látom 
Amint a félig-leszállt Nap megáll egy pillanatra 
a befagyott égen 
Az a kékeszöld folt volna amott a távolban a hely, 
Hol tegnap még vizet mertem és szedreztem?

Hány éve már, hogy megtelepedtem itt? 
Senki nem irtván, gyom lepi a földet
Koldulócsészém, koldulózsákom a padlón porosodik 
Árva mécses veti fényét a csupasz falakra 
Magányos ajtómon esti eső dobol 
Teljes minden részlet 
Mi mást kívánhatnék még?

Hullott szirmok árja az elhagyatott lépcsőn 
Kedves madarak százféle éneke 
pazar brokáttá szövődik 
Bágyadt, lágy napfény ömlik be ablakomon 
Karcsú füstoszlop lebeg 
a tüzelőhely felett

Hány éve már, hogy meghúztam itt magam! 
Ha elfáradok, szundítok egyet 
Ha mehetnékem támad, bocskort kötök és elindulok 
Gondoljanak az emberek, amit akarnak 
Kinevetnek vagy dicsérnek, egyre megy 
Anyámtól és atyámtól kaptam ez életet 
Jól érzem magam, bármit ad a sors

Ki szán meg életemért? 
Borsfa támasztja vesszőkapum 
Feketeüröm burjánzik a keskeny kerti úton 
Bambuszkerítésemen tök lóg árván 
A völgy túloldaláról 
fadöntés zaja hallatszik 
Fejemet párnámra hajtva 
töltöm a derült reggelt 
Mintha vigasztalni akarna magányomban 
átröptében párat trillázik felettem egy hegyi madár

Barackvirág borítja a víz 
partját mint a pára 
Indigókéken folyik tova 
És a távolban az égbe ömlik a tavaszi folyó 
A sodrás-elragadta szirmokat 
lesve sétálok mellette 
És egyszercsak házad előtt 
találom magam

Buddha elméd szülötte 
Az Út nem emberkéz műve 
Vésd szívedbe 
mit most mondtam 
Ne hagyd magad megtéveszteni 
Ha a déli Yuebe igyekszel 
Kordédat ne fordítsd északnak 
Különben sosem jutsz oda

Néma remetelak, zárva ajtaja 
Hulló falevelekkel tele az ég 
Verebek csivitelnek az ereszen 
A lebukó Nap utolsó sugaraiban 
fürdik a roskatag falu 
Hegyeken és folyókon által bottal a kezemben 
idejövet egyre te jártál eszemben 
Visszatekintve olyan mintha 
ezer éve barátok lennénk 
A patakban mindig friss 
és tiszta víz folyik

Kérdelek: mi legmélyebb 
legcsodálatosabb dolog 
széles e világon? 
Ülj egyenesen és meditálj fáradhatatlanul 
Ha meditálsz, útmutatásra lelsz 
És magától megvilágosodik minden 
Koncentrálj folyamatosan 
Figyelj éberen 
Elméd egyszercsak feltisztul 
Bölcsességed beérik 
És nem járatod többé a bolondját magaddal

Hajam borzas, ápolatlan, fülem eláll 
Foszlott csuhám röpköd, mint a kavargó köd 
Hazafelé igyekszem a faluból a szürkületben 
Közben mindenfelől ráncigálnak a gyerekek

A régi indiai iskola tanait valló buddhista szerzetes 
elrejteztem, nem tudom már, hány 
tavasza itt Kugami-hegyen 
Sok csuha lefoszlott rólam azóta 
De csörgősbotom sose tágított mellőlem 
Hegyi patakokat követve távolba vesző 
ösvényeken járok énekelve 
Vagy egy helyben ülök és a csipkés élű 
csúcsokról felgomolygó felhőket nézem 
Szánom a hírnév és vagyon tünékeny 
világának utasát 
Ki kavargó porszemeket kerget 
egész életében

Ez itt csörgős botom 
Ki szolgált ki tudja hány nemzedéket 
Már több rétege lekopott 
Csak kemény belseje maradt meg 
Valaha vele tapogattam ki a vizek mélyét 
És együtt vészeltünk át megannyi veszélyt 
Immár a keleti falhoz támasztva pihen 
És tétlenül nézi 
mint tűnnek tova az évek

Az ember élemedett korában 
már a legkisebb neszre felébred 
Mécsesem lobot vet, kint futó esti zápor 
Kisimítom párnám és a csendben 
a banánlevelekről legördülő 
vízcseppeket hallgatom 
Kivel oszthatnám meg, mit most érzek?

Egy madár se szárnyal a távoli csúcsok fölé 
Üres kertem lassan ellepik 
a szüntelen hulló levelek 
Fekete csuhás árva alak 
állok a magányos őszi szélben

A Hold ma oly tisztán és fehéren süt 
Kitartóan csörög egy felriasztott szarka 
A magányos hang az otthont juttatja eszembe 
De hol, ó, hol az én otthonom?

Magányomban egy magányos fenyőnek vetem hátam 
És annak társaságában 
töltöm a múló időt 
Nincs senki széles e világon 
Ki társamul szegődne?

Folt hátán folt, folt hátán folt 
Folt hátán folt - ez az életem 
Eledelem: mit útfélen összekoldulok 
Lakomat benőtte a dudva 
Ősszel a Holdat bámulom 
És egész éjjel verseket olvasok fennhangon 
Tavasszal a virágoktól megbolondulva 
elkóborolok és elfeledek haza jönni 
Elhagytam a templomot és ez lett belőlem - 
Megrokkant, öreg öszvér

Visszatekintve erre a hetvennél is több esztendőre 
az egyszer-fent-egyszer-lent emberi világ 
semmivé foszlik szemem előtt 
Későéji hóesés temeti be 
az utolsó, erre járó lábnyomát 
Füstölőpálcát gyújtok 
És ódon ablakomnál ülve meditálok

Tél dereka, tizenegyedik hó 
Hideg hajnal szippantja fel a ködöt, a felhőket 
A kelő Nap felkúszik a zöld hegyekre 
Sugarai beragyogják a büszke ormokat 
Gyerekek játszanak a kapumnál 
Verebek csivitelnek az ereszen 
Füstölőmben füstölőport égetek 
És meditálok és azon kapom magam 
Hogy hajdani barátokra gondolok 
Hova menjek? 
Gondolataim visszafelé kalandoznak, 
a tűnt éveken által

Hányszor láttam zöldelleni, sárgállani a leveleket 
Mióta megtelepedtem itt! 
Megfeketedtek a folyondár-befutotta öreg fák 
És nagyra nőtt a bambusz 
a völgyárnyékban is 
Botomat megkorhasztották az éji esők 
Csuhámat az évek során kirojtozta a szél, a fagy 
Kinek meditálok én a mindenség 
roppant csendjében reggel, este?

A hegy lábánál, a gyalogút mellett 
ódon sírkövekre bukkanok 
Az örökzöld erdő fáit 
éjjel-nappal nyögeti a szél 
A kövekről rég lekoptatta a neveket az idő 
Már a leszármazottak se tudják 
Kik fekszenek itt eltemetve 
Csak állok és némán könnyezek 
Aztán fogom botom és haza indulok

Japán versek

Remetelakom az erdőben áll 
Köröskörül minden 
sűrű és zöld

A falut elnyelte a köd 
A gyalogutat is alig látom 
Mialatt a fenyvesen át magányos lakomhoz térek

Nem mintha szándékosan 
kerülném az embereket 
Csupán jobb mulattatója 
vagyok magamnak

Ki hitte volna, hogy ott rejtőzik 
a partmenti vizet 
borító békalencse alatt: a telehold

Rizsültető fiatal lányok 
kezüket fürgén jártatva szomorú dalt 
énekelnek a teraszos hegyoldalban

Hol színükre 
hol fonákjukra fordulva 
hullanak az őszi levelek

Alak, szín, név, minta: 
A múló világ megnyilvánulásai - 
Lépj rajtuk túl

A régi szentélyhez vivő, cédrusszegte úton 
faleveleket gyűjtök
És közben lemegy a Nap

Magamban megyek el otthonról 
Rázza az őszi szél 
az érett szemekkel terhes rizst

Akárha elbújtam volna 
a világi emberek elől 
De akkor meg miért nem szűnök meg 
rájuk gondolni?

Kérlek, várj a holdfényre - 
Hullott gesztenye 
borítja a hegyi ösvényt

Hideg őszi éjszaka - 
Összébb húzom magamon fehér csuhám 
Rója az eget a fényes, tiszta Hold

Ma szél-sodorta 
hullott levélből rakok 
magamnak tüzet

Mától hidegebbek az éjszakák - 
Megvarrom szakadt csuhám 
Sírnak az őszi bogarak 

Elmentem Iwamurára megnézni egy fenyőfát 
Egész nap néztem a rizsföldről 
És bőrig áztam az ónos esőben

Most, hogy az ősz első dere 
megeste ócska csuhám 
Már bizonyosan nem látogat meg többé senki

Álmatlanul forgolódom dermedt lakomban 
Csak egy sziklafalról alázúduló 
vízesés moraja hallik

Későre jár, de úgy veri 
a bambuszt a jégeső 
Hogy nem tudok elaludni

Édes szakét iszogatunk a földművesekkel 
És közben belepi 
szemöldökünket a hó

Hóvihar megint és mindenfelé 
nagy hó a hegyekben 
Mostantól nem kapok hírt a faluból tavaszig

Ma megint nem mentem 
koldulni a faluba 
Szakad, egyre csak szakad a hó

Hamarost vége a télnek
Kérlek, látogass meg 
fűkunyhómban

Arra ébredek, hogy fázom - szállingózik a hó 
Vadlibák gágognak 
Viszontagság és szenvedés közepette térnek meg ők is

Olyan hevesen dobog szívem 
Hogy nem tudok aludni 
Holnap a tavasz első napja!

Beköszöntött a tavasz! 
Drágakő és tündöklő arany mindenfelé! 
Látogass meg, kérlek!

Megérkeztek a tavasz madarai 
Minden fáról árad énekük - 
Igyunk még egy csésze szakét!

Itt a tavasz, virágba borultak a fák 
Eltűntek a tavalyi levelek - 
Sietnem kell, várnak a gyerekek

Koratavasz, zöldséget szedek 
Fácán kiált - 
Régi dolgok jutnak eszembe

Amerre csak a szem ellát 
Mindenfelé pára a hegyeken 
és virágzó cseresznyefák

Itt-jártakor az 
ablakban feledte a 
Holdat a tolvaj

E meleg, párás tavaszi napon 
falubeli gyerekekkel labdázom 
Bárcsak sose érne véget!

Elvitorláztak a felhők 
Szól a bokorban a kakukk - 
Miért nem jöttél?

Játék közben egy kertben, a cseresznyefák alatt 
csuhám ujját belepik 
a hulló virágszirmok

Rózsaszínű virágszirmokra számítottam 
De puha tavaszi hó esett 
És fehér leplet öltöttek a cseresznyefák

Ketten a kertben: 
Egy virágzó szilvafa élete teljében
És egy évei súlya alatt roskadozó öregember

Életünk Hold-sütötte 
víz szélében
lebegő tavirózsa

A barackvirágzás csalt a faluba 
De egész nap a parti virágokban 
gyönyörködtem a folyónál

Koldulni indultam 
De egy tavaszi rétnél elakadtam 
És egész nap 
ibolyáztam

Ibolyázás közben az út szélén 
feledtem a csészém 
De szomorú lehetsz most, szegény kis csészém!

Kéz a kézben korai zöldséget 
szedek a gyerekekkel - 
Nincs ennél csodálatosabb

Békabrekegés a távoli hegyi 
rizsföldek felől - 
Az est egyetlen zenéje

Megint elhagytam a csészém 
Jaj, csak meg ne találja valaki 
szegény, kis csészém!

Vidáman telnek a lágy tavaszi napok: 
A gyerekekkel játszom 
a szentély közelében

Hogyan menne el valaha is a kedvem az élettől? - 
Megint tavasz van 
És virágzanak a cseresznyefák

Ó, bár csak akkora volna szerzetescsuhám 
Hogy ez árnyékvilág minden szenvedőjét 
alá rejthetném!

Elfeledted a lakomhoz vivő utat? 
Minden este várom lépteid hangját 
De csak nem jössz

Nem tudlak mással kínálni - 
Csak ezzel a kis vizeskancsóban 
lebegő lótuszvirággal

Őzsuta hangját 
hallom a hegygerincről 
Mialatt álmatlanul forgolódom

A lakom-közeli tavacskán 
kinyíltak és harmattól 
csillognak a lótuszvirágok

Leáldozóban a Nap a roppant égen 
Hosszú még az út hazáig 
De zsákom már tele

Megcsodálom menet 
Megcsodálom jövet 
De sosem unom meg 
az iwamurai magányos fenyőfát

Mikor nem érsz rá 
Üzensz, hogy nem tudsz jönni 
Mert nem érsz rá 
Mikor meg ráérsz 
Nem üzensz semmit

Naponta ezerszer látom 
lakom előtt a bambuszligetet 
De nem tudok vele betelni

A szerzetesnek nincs szüksége másra 
Csak a Senkit-meg-nem-botránkoztatásra 
Minden bódhiszattva ezt viszi tökélyre

Mint mohos sziklából 
szivárgó víz 
úgy élek a hegy árnyékában 
Csendben, észrevételen 
De tisztátlanságtól mentesen

Pompás szépségű 
frissen nyílt 
fénylő-harmatcseppes lótuszvirág 
Hozzád fogható azok becse 
Kiket nem szennyez világi por

Ködben búvó 
messzi falvak 
Sudár cédrusok övezte 
lakomhoz az út visszavisz

Gyerünk kéregetni, tűzifát aprítani 
Meg moha alól bugyogó 
tiszta vizet meríteni 
Mielőtt visszafordul a zápor

Mit hagyok magam után emlékül? 
A tavasz cseresznyevirágát 
A poszáta nyári énekét 
A juhar karmazsinpiros őszi levelét

Jön-e már, jön-e már, mondogattam magamban 
Aztán megjött végre 
Kit vártam 
Mit mondhatnék most 
Hogy itt van végre?

A nozomi tengeri hínár Kotoshi mellől! 
Éjjel-nappal annak 
felséges ízéről álmodom

Itt fenn a hegyen alkonyul 
Már csak a fenyőfák közt 
fújdogáló szél beszélget

Látogatót várva megittam 
négy-öt csésze jóféle szakét 
És úgy berúgtam, hogy az se tudtam, kit várok 
Legközelebb jobban vigyázok

Sado szigete - 
Anyám drága arcával együtt gyakran látom 
álmomban éjjelente, hajnalonta

Nézem az önfeledten játszó gyerekeket 
És szinte észre se veszem 
Hogy közben megtelik a szemem könnyel

Az esőt hallgatom a késő éjben 
És ifjúságomra gondolok - 
Álom volt csupán vagy voltam valaha fiatal is?

Üde a szél, ragyog a Hold 
Búcsúzzunk el ma estére 
tánccal az öregségtől

Gyermekfővel elhagytam atyámat és világgá mentem 
Tigris akartam lenni minden áron 
De macska se telt ki belőlem 
Kérditek, ki vagyok hát most - 
Ugyanaz a régi Eizó, ki mindig is voltam

* * *