Kiss Csaba

Világtalanok

Ballada 2 részben

...és férfivoltom így megrendíted
Lear

Személyek
APA	- reményvesztett, nyűtt ötvenes
FIÚ	- elsőszülött fia, huszonéves, vak
GYUSZI	- az öccse – házzal, egzisztenciával
IBOLYA	- lobbanékony, labilis, élnivágyó lány az Otthonból. Harminc lesz.
ERIKA	- barátnője, irigye. Húsz múlt.
MÁRIA	- az Otthon vezetője. Korán bezárult, szelíd, finom negyvenes.
MAMA	- álomkép. Öt éve meghalt.

A TÉR 	- két pad és egy fénycsík. Kint és bent.	

Első felvonás
1. KIŰZETÉS
Sötét utca. Fénycsík. Két férfi tántorog a kerítésbe kapaszkodva. Egyikük – a részeg – nyűtt ötvenes, magát a világból már kiivott figura. A másik, aki vonszolja: huszonéves – fekete, romantikus lobonccal. Az elsőszülött fiú. Vak.
Az Apa megszédül, leesik. Görnyedten ül a kerítés tövében, keze az ölében. Fiú visszajön, némán keresi – ide-oda kaszál keze a sötétben. Végül megtalálja. Lehajol hozzá. Kitapogatja az Apa arcát a kezével.

FIÚ	Ne sírjon... hallja...
APA	Legjobb lett volna anyád után halni... Öt évvel ezelőtt... – Negyvenhét év... fele házasságban, jóban rosszban...
FIÚ	(gyöngéden húzza) Jöjjön... Mindjárt otthon vagyunk...
APA	(kitépi magát a kezéből) Semmi ember vagyok... egy szar!... Míg anyád élt, fehér ingben temettek volna el – nem kérdés – ma már egy jobb inget rám se adnának... kár azért az ingért, hogy rajtam rothadjon el... érted már... (Belekapaszkodik a fia karjába, vak arcába mered) Érted?
FIÚ	Hagyja már abba... mit keseríti magát...
APA	Felkelek, lefekszem... öt éve minden nap, mint egy hajasbaba... lefekszem, felkelek... Kinek? Minek? Nincs jelentkező... Ha egyszer nem kelnék fel, senki oda nem hajolna fölém, hogy szuszogok-e még...
FIÚ	(rángatja) Most mért mond ilyent! Miért mondja...
APA	Jó... bocsánat, na! Tudom, hogy te... szeretsz, vagy mi?... de te nem számítasz... csak azért maradtál meg, mert vak vagy... olyan rám-vagy-szorulva szeretet a tied...
FIÚ	Akkor menjen egyedül tovább... menjen magában... (Elkeseredetten, nagy lendülettel elindul – az Apa belekapaszkodik, visszarántja)
APA	(elérzékenyülve ölelgeti, csókolgatja) Józsika, na! Ne haragudj!... te vagy az egyetlen, akiért még... hallod?... rég a vonat előtt feküdnék, ha nem...
FIÚ	Anyámat is így szekálta... Beivott és így szekálta...
APA	(fájdalmában – gyűlölettel) Hagyd békén az anyádat... Szádra ne vedd! Az jó asszony volt... kitűnő asszony... nem ilyen nyomorult részeges gazember, mint én... hogy az isten csapna már agyon! (Fejét veri az öklével)
Felcsattanó hang a sötétből, a kerítés mögül
GYUSZI	Meddig óbégat még?
APA	(szeppenten) Te vagy... Gyuszika...
GYUSZI	Kíváncsi voltam, meddig óbégat még?
APA	Csak mondtam a bátyádnak...
GYUSZI	A gyerek már kétszer felriadt... a szomszédok is folyton kinéznek...
APA	Jó... jó... Hallgatok, látod...
GYUSZI	(egyre jobban ordít) Ilyenkor kell hazamászni?!
FIÚ	Hagyd békén... nem látod, hogy...
GYUSZI	Téged nem kérdeztelek! Neked ég a pofád a saját apád miatt, vagy nekem?
APA	Bocsánat... mondom, hogy bocsánat...
GYUSZI	Bo-tccsánat... csúszik vissza a torkába a nyelve... megint leszopta magát, mi?
FIÚ	Segíts már... alig bírom tartani...
GYUSZI	Látom, beivott rendesen!
APA	(halkan lázad, visszamordul) És ha!?... neked hol fáj?
GYUSZI	Ott, hogy ide be nem teszi a lábát részegen... megmondtam, nem?!
FIÚ	Gyuszi, az istenért! Szakad le a karom... Nyisd már ki!
GYUSZI	Menjen vissza, ahol leszopta magát... Ide részegen be nem jön! (Leoltja a kinti villanyt, bemegy)
Sötét
FIÚ	Elment... (Csend – megkoccantja a kerítést, félve, kérlelőn) Gyuszi... hallod...?
APA	(elönti a méreg – ordít) Te csökött disznó, te! Apádat leckézteted?! Na, megállj! Bemegyek én, ha száz Gyuszi ordít itt, akkor is! (Vadul rángatja, cibálja a kerítést)
GYUSZI	(rohanva érkezik, dühtől vörös fejjel) Vegye le a kezét, hallja! Le a kerítésről, mert leverem!
APA	Levered?! – Ezt én csináltam, érted?!... ezzel a két kezemmel... anyáddal együtt... és akkor te kirúgsz?! A saját házamból...
GYUSZI	Az rég volt.... Megmondtam, hogy részegen többet ide be nem teszi a lábát... És ha sokat ágál, józanul sem... Megértette?! – Nem nézem én többé, hogy az apám, ha úgy él, mint egy disznó... Hát köteles vagyok?
FIÚ	Kérlek, Gyuszi... Fáradtak vagyunk, fázunk is... engedj már be...
APA	Még te könyörögsz... ennek a gazembernek! Dugd ki a képed... ne onnan bentről ugrálj... a kerítésem mögül... (Nekiesik a léceknek, rángatja, rugdossa, hogy csak úgy recseg minden)
GYUSZI	(kirohan a kapun) Hagyja békén azt a lécet! Mondtam már! Tűnjön innen, hallja!?! (Vállon ragadja, és arrább löki, az Apa elvágódik)
APA	(ordít) Kezet emelsz rám... te nyomorult... te gyilkos, te...
FIÚ	Micsoda!? Megütötted?! (Nekimegy az öccsének)
GYUSZI	(hárítja) Ne szólj bele, Józsika!
FIÚ	Nem szégyelled magad!? Te gyalázatos! (Kétségbeesett dühvel próbálja megütni az öccsét, az kitér előle... az ütések az Apát érik)
APA	Ne üss, te! – Megőrültél! Ne üss!
FIÚ	(félreérti – arca eltorzul a dühtől, ordít, vadul csépeli, cibálja az öreget) Hagyd békén! – Szétverem a fejed, te átkozott! Engedd már el!
APA	Józsi! Az istenedet! Engem ütsz, te bolond! Hát engem ütsz!... (Belekapaszkodik a Fiúba, jajgatva, káromkodva ölelik egymást – beesnek a kukák közé)
GYUSZI	Két hülye... jól megtalálták egymást... (Becsukja a kaput) Amikor a hátam közepét! (Lecsapja a villanyt, bemegy)
Csend – csak a Fiú neszez
FIÚ	Hol van, apám? (Keresi, tapogatózik) Szólaljon már... Hol van?
Apa a sötétből.
APA	Úgy fázom, Józsika, úgy fázom... mindenem vacog...
FIÚ	Bújjon hozzám... Így ni... Mindjárt megmelegszik...
Megölelik egymást, összebújnak
APA	Egyik vak, a másik gazember... micsoda fiak...
FIÚ	Hagyja el... (Felsegíti, támogatja) Jöjjön... tudok egy helyet... kapaszkodjon belém!
Elindulnak, távolodnak

2. SZÖKÉS
Szoba az Otthonban. Sávos futószőnyeg, holdfényben fürdő.
A falnál apró, fehér éjjeliszekrény, mint egy szikkadt mignon. Az ablakon függöny, mögötte rács.
Erika fekszik az ágy sarkában, takaróját görcsösen a fejére húzva. Ibolya benyit.

IBOLYA	(feszülten, izgatottan) Elment!
ERIKA	(hallgat)
IBOLYA	(megrázza) Nem hallod, hogy elment?!... Sofőrrel... kocsival... láttam!
ERIKA	(a takaró alól) De visszajön... mindig visszajön!
IBOLYA	Hülye vagy! Hétfő reggelig biztosan nem... Gyere már! (Próbálja lerángatni róla a takarót) Nem érted, hogy elutazott?!
ERIKA	Hazudsz! Nem utazott el... a vacsoránál mondta a Terikének... hogy nem megy sehova... (Behúzódik a sarokba, görcsösen markolja a takaróját) Mindig hazudsz, ha valamit akarsz...
IBOLYA	(hirtelen gerjedt, eszelős indulattal) Ne idegelj, hallod?! Ne idegelj! (Takaróstól kirángatja Erikát az ágyból) Nem érted, hogy elutazott... két napra... hát nem érted?!
ERIKA	(nyüszít, bemenekül az ágy alá) Miért nem mész egyedül?
IBOLYA	Mert ketten jobb, azért... eggyel gyorsan végeznek, de ha ketten vagyunk... akkor már fűzni kell, dumálni... érted?!
ERIKA	Nem megyek... Mindig csak bajom van belőle.
IBOLYA	Mért? A múltkor mi bajod volt?
ERIKA	(felháborodva) Hogyhogy mi? Hát kinek a fejét ütötték?! Még most is itt a nyoma... nézd meg!
IBOLYA	Mert összeszorítod a térded, azért... hányszor mondtam, hogy ne szorítsd össze...
ERIKA	Eleinte nem szorítom... még jó is, szinte... de aztán, amikor beindul...
IBOLYA	Mi van akkor?
ERIKA	Hát hogy csikland, na! Ahogy hozzáverődnek a tojásai, úgy csikland, hogy nem bírom ki... muszáj röhögnöm... És akkor ütni kezdte a fejemet...
IBOLYA	Soha a büdös életben nem lesz nő belőled, soha!... Hülye Erika! Röhögős Erika! – Na elég, megyek egyedül... nem égetem magam veled... (Elindul)
ERIKA	Ibi! Várjál... várj egy kicsit... hadd gondolkozzak még...
IBOLYA	De gyorsan! Az összes vonat elmegy...
Csend
ERIKA	(nyafog) Nem... Mégsem... Ruhám sincs... kedvem sincs... Rajtad mi van?
Ibi kigombolja a köpenyét. Erika döbbenten nézi a ronggyá mosott flanel alól előbukkanó, csillogó szálakkal átszőtt testre feszülő ruhát. Mint egy Hamupipőke
ERIKA	De szép! Istenem! (Körbejárja) Honnan van?
IBOLYA	Neked is szereznék... ha normális vagy.
ERIKA	Mutasd... ide a fénybe... hogy csillog!
IBOLYA	(forog a holdvilágban) Ezt nézd meg, amikor felhúzom egy kicsit szoknyát.... és itt ráfeszül... (Felhúzza a derekára a szűk kis szoknyát, mutatja a combjára feszülő mintás harisnyát) És most mozdulok kettőt... mondjuk egy forgás... (Dúdol magának és táncol is – mozgása formátlan, mégis erotikus – ring, mint egy kanca, saját ritmussal) Nézd a derekamat... és aztán indulj el lefele... micsoda nő, mi ? (Vadabb, vonaglós táncba kezd) Hogy mozog minden... így, most végigsimítom a csípőmet, combomat... forgás, kisterpesz, térd fel, és megint... körbe, körbe... kiesik a szemük, mi? (Suttogja) “Ki ez a bomba nő?”
ERIKA	(szinte sír) Mindig ez van... te vagy a szép... én meg, ami jut, a maradék... (Visszamászik az ágyba) Akkor minek menjek... nyálcsorgatni... nem hülyültem meg!
IBOLYA	Erika... figyelj... mondok valamit...
ERIKA	(magára húzza a takarót) Hagyjál békén! Nem megyek sehova, és kész!
IBOLYA	(kitör) Elegem van belőled! Nesze! Itt van! Vedd fel! Vedd fel mind! (letépi, lerángatja magáról a ruhát, odadobja Erikának) Legyél te a szép! Azt hiszed, ezen múlik!? Frászt! (Erika arca ragyog, öltözik. Az ő cuccait Ibolya veszi fel)
ERIKA	(szorongva) Mindenesetre... ha még egyszer hozzám nyúl valaki, én nem állok jót magamért! Engem ne üssenek – Én fájós vagyok... hallod?! Az, hogy nyúlkálnak, élvezkednek, az rendben... de fájni nem hagyom magam!
IBOLYA	Ne ordíts már! Ki mondta, hogy fájjon!? – Ezért is jobb, hogy ketten vagyunk... kettőbe ki köt bele... az ördög se, rendőr se...
ERIKA	Csak ha akarjuk... ha hagyjuk... ugye? (Felöltözött – jól áll neki a csillogós, de nem annyira mint Ibinek – hiányzik az az asszonyi forma, amire ráfeszülhetne a sztrecss) Milyen?
IBOLYA	Szép... Na gyerünk! A rádió hol? (Keresi, széttúrja az ágyat)
ERIKA	(ijedten) Azt is visszük?!
IBOLYA	Elemes, nem?
ERIKA	Ebből baj lesz, Ibike! Szökés is, rádió is... Ebből akkora baj lesz!
Erika szorongása lassan átragad Ibolyára is, egyre feszültebb, idegesebb
	És ha nem mennénk... Most az egyszer... Kérlek!
IBOLYA	Ne izélj már! Az összes vonatot lekéssük...
ERIKA	Ibike... kérlek...
IBOLYA	Nesze... A magas sarkút is adom! Látod, most te vagy a szép... Akarod, hogy befújjalak... (Tetőtől talpig dezodor – mint a szárazzuhany) Így! Kis zenét is fogunk... (Benyomja a rádiót)
ERIKA	(Sután kopog az ajtó felé) De holnap visszajövünk, jó?... Estére...
IBOLYA	Vissza, hogyne...
És halvány zeneszóval elcsattognak.

3. BULI
Állomás. Váróterem. Az üvegen túl lassan, ernyedten tovatolat az éjszakai személy. Sötét ablakok, egy-egy cigaretta parazsa. Két József botorkál át a síneken. A váltó kék fénye dereng csupán. Becsoszognak a váróba. Fémkeretes ajtó nyöszörgése.

APA	(az ajtóban) Micsoda sötétség! A te időd...
FIÚ	Maradjon csak... keresek valami világot... itt van valahol az ajtó mellett... (Kapcsolja) Ég?
APA	Ááá...
FIÚ	Kiégett...
APA	Vagy kilopták... Menjünk innen... a fenébe
FIÚ	Legalább nincs hideg! (Tovább araszol a fal mellett, ajtó nyílik, fény a WC-ből – kitárja az ajtót) Most?
APA	(keserűen, minden szín nélkül) Hogy te miket tudsz!
FIÚ	A WC-ben muszáj lennie, nem?
APA	Aztán meglátnak... és innen is jól kirúgnak...
FIÚ	Ne féljen... ha problémáznak, veszünk egy jegyet... azzal várakozhatunk...
APA	Jegyet? Miből...
FIÚ	Eldugtam pár üveget a múltkor... beváltjuk, és vakigazolványra kilencvenszázalékost adnak érte... valameddig...
APA	Neked... de én? Velem mi lesz?
FIÚ	Maga elkísért... egy hozzátartozó várakozhat, nem?
APA	(megöleli) Te Józsi, te... Olyan ügyes, talpraesett gyerek vagy... komolyan... Ha szemmel születsz, talán még a Gyuszinál is többre viszed... elnézlek néha... Tudod, hogy szép fiú vagy... mondták már? Anyád is folyton gyönyörködött benned... “De szép ez a gyerek!” – állandóan ezt mondogatta – Azért is növesztette meg a hajadat is... hogy olyan légy, mint egy... egy... várj csak... hogy is mondta... (Gyötri az agyát)... mint egy... egy...
FIÚ	Hogyne... emlékszem... mint egy... egy...
APA	Úgy is fésülte a hajadat... így hátra, szépen összefogva... mint egy... egy izének... (Összefogja neki, szeretettel, de hiába – az emlék valahol elveszett.) Hagyd a fenébe... én sem emlékszem mindenre... minek? Csak lehúzza az ember fejét... (Süket csend) Álmos vagy?
FIÚ	Nem... miért? Ásítottam...
APA	Nem... csak hogy késő van... (Feláll, járkál) Nyers levegőn hogy kijózanodik az ember... Mintha soha nem is ittam volna... – Azért legalább egy takarót utánunk dobhatott volna... Bele fog fulladni abba a nagy gyűjtésbe... A felesége hergeli... Hogy fulladna meg!
FIÚ	Hagyja... ne foglalkozzék vele!
APA	(nagyon keserűen) Én csak a gyereket sajnálom...
FIÚ	A Kisgyuszi... Biztos alszik már!
APA	(egyre fájdalmasabban) Azt is el fogják vadítani tőlem, meglásd... egy-két év és meg sem ismer... le se szar!
FIÚ	Pedig az tisztára a maga formája... arca, szeme, szája... mindene a magáé...
APA	(nagyon rosszul érinti) A saját szemeddel láttad, mi?
FIÚ	Menjen a fenébe... a pokolba, jó!? (Csend, sértett vad csend) Hát nem maga mondta!? Csak elitta már az eszét... az a baj!
APA	Bárcsak elfogyna a maradék is... és vége lenne...
FIÚ	Ne kezdje megint... csak sajnáltatja magát...
A Fiú ledől a padra, látszik, hogy nagyon rosszul esett neki az apa fullánkja. Apa egy darabig nézi, mondana valamit, de semmi nem jut eszébe. Átmegy a másik padra. Leül. Nézi a fiát. Távolról zene hallatszik
APA	Nem hallasz valamit?
FIÚ	Hallok...
APA	Zenélnek valahol...
FIÚ	Errefele jönnek...
APA	Biztos a vonathoz...
FIÚ	Elment...
APA	(felkiált) Ott vannak!... Látom... Két lány...
FIÚ	Mit csinálnak?
APA	Néznek errefelé... De nem látnak...
FIÚ	Hogyhogy nem látnak?
APA	Sötétben vagyunk... nekik sötétben... Te, ezek ide jönnek!
A váróterem üvege mögött megjelenik Ibolya és Erika. Bátortalanul jönnek a nyitott WC-jű váró fele. Erika lehalkítja, majd kis idő múlva ki is kapcsolja a zenét. Odaérnek az ablakhoz. Benéznek. Forgatják a fejüket. Hirtelen meglátják a sötét pad mellett álló Apát
ERIKA	(ijedten) Ott áll valaki...
IBOLYA	Látom, na!
ERIKA	Minket néz...
IBOLYA	A padon is fekszik egy...
ERIKA	Menjünk innen!
IBOLYA	Ne rángass már!
ERIKA	A WC-ben is vannak... ég a villany, látod!?
IBOLYA	Hallgass már! Ha ég, hát ég!
ERIKA	(nyüszít) Szépen könyörgök, menjünk innen... menjünk innen!
IBOLYA	Hova, te hülye! Minden bezárt...
ERIKA	Akkor menjünk vissza... hátha nem vették még észre...
IBOLYA	Nem látszik rossz embernek...
ERIKA	De akkor mit ülnek a sötétben... félek, Ibike, félek... megszökünk majd holnap... világosban...
IBOLYA	Én bemegyek... végül is váróterem... ki van írva...
ERIKA	(belekapaszkodik) Elment az eszed! Megint bajba kerülsz... látod, így szoktál te bajba kerülni...
IBOLYA	Ne nyivákolj már!
ERIKA	(kicsit eltávolodik. Szinte sír a félelemtől) Pedig megmondta... hányszor mondta: “Ne hallgass a Ibire... mert az Ibi esztelen... az Ibi bajba visz!” (Hirtelen belekapaszkodik) Nem hagyom, hogy bemenj!
IBOLYA	Letéped a ruhámat, te bolond... Menj vissza, ha félsz! (A rádióra) Ezt minek kapcsoltad ki?
ERIKA	Még csak az kéne, zeneszóval! Jól nézünk ki!
IBOLYA	Add ide!
Elveszi a rádiót, bekapcsolja – Erika hátrahúzódik, eltűnik a sötétben. De félelmében csakhamar visszajön. Áll kint az ablak mögött, mint egy kísértet. Ibolya belép a váróba. Nézi az apát. Mindketten sötétben vannak. Köztük a WC fénye. És a hangokat feszülten figyelő Fiú
IBOLYA	(bizonytalanul) Szabad...
APA	(bólint)
IBOLYA	Lekéstük a vonatot...
APA	Épp úgy... mi is
IBOLYA	(kiszól) Hol vagy? Gyere be... jó meleg van... ne félj...
ERIKA	(kintről) Jó estét...
IBOLYA	Húzd már be... fűtenek...
APA	Hát... nem nagyon... (összemosolyognak)
ERIKA	(óvatosan becsukja az ajtót – de ott marad a közelében)
APA	Üljenek le... Van hely bőven. A fiam... Gyere ide, Józsika... mutatkozz be ügyesen...
Nyúl a fia keze után, vezeti. A Fiú bizonytalanul feláll. Eddigi magabiztossága szinte tapintható zavarba, félszegségbe megy át
ERIKA	Mi baja?
APA	Nem lát... csak a kezével... (Ibinek) Adja oda nyugodtan a kezét...
ERIKA	(mérhetetlen szánalommal) Semmit, de semmit nem lát?!
FIÚ	Nem olyan rossz... megszoktam... (Simogatja, tapogatja Ibolya kezét)
IBOLYA	De finom keze van... Mint egy cica... (Kacag) De jó!
APA	Jobban lát a kezével, mint más a szemével...
IBOLYA	Nézd, hogy tapogatja... Add oda te is...
Nyúl Erika keze után, de a lány ijedten elrántja
ERIKA	Ne! Nem akarom...
APA	Ne féljen, nem fertőz... Adja oda bátran...
FIÚ	Hagyják... ha egyszer nem akarja!
APA	Ne féljen! Mondom, hogy a fiam...
Erika egyre hátrál, menekül, de Ibolya és az Apa szolid erőszakkal végül mégis összehozzák a kézfogót
IBOLYA	Látod... nem lett semmi bajod...
ERIKA	Tényleg... (elhúzódik)
Csend
FIÚ	Testvérek?
IBOLYA	(kacag) Már mért lennénk?
FIÚ	(zavartan) Csak úgy... gondoltam... A szag miatt... hogy... szóval, hogy ugyanaz... mindkettőjüknek...
Ibolya és Erika visítva nevetnek
ERIKA	Az ő fújója, azért!
IBOLYA	Akarod, hogy veled is testvérek legyünk...
Kacagnak, ugrálnak – ide oda forgatják, és tetőtől talpig alaposan bedezodorozzák a Fiút
APA	(kis féltékenységgel) Jól bemutatkoztunk... hogy még a nevünket se mondtuk meg...
IBOLYA	Akkor újra kell... (Kezet nyújt az Apának) Erika! (Majd a Fiúnak) Erika...
APA	József... Jóska...
FIÚ	Józsi...
ERIKA	(dühösen súgja Ibinek) És én most mit mondjak?... Nem akarok Ibi lenni...
APA	Mért? Hogy hívják?
ERIKA	Erika!
APA	Magát is?
ERIKA	Nem, mert őt Ibinek hívják... Ibolyának...
IBOLYA	(megüti) De hülye vagy, te! Lepcses Erika... Kacsasegge!
ERIKA	Hát te mi vagy! Valag Ibi!
IBOLYA	S ha megtéplek?!
ERIKA	(menekül) Az az én nevem, érted! Semmi közöd hozzá! Nem te adtad!
APA	(kacag, egyre jobban tetszik neki a helyzet) Hagyják abba... Hát nem mindegy! Engem is Józsinak hívnak, meg a fiamat is! Aztán mégse veszünk össze.
FIÚ	(félhangosan) “Kisjocó, Nagyjocó... üreshasú kismackó!”
Döbbenten nézik.
ERIKA	Mit mond?
FIÚ	(félszegen, zavarban) Semmi... Csak az anyám mindig... ha ebédelni kellett... “Kisjocó, Nagyjocó, üreshasú kismackó!”
IBOLYA	(hirtelen felugrik, kiabál) Hangítsd fel, Erika! Hangítsd fel gyorsan! Az én számom.... Még! Hangosabban! (Szentimentális, nagysodrású sláger, olyan Tom Jones-os) Istenem... az én legnagyobb számom! Az én táncos számom!! (Artikulálatlanul énekli, ordítja, és táncol)
FIÚ	(feláll, izgatottan tapogatózik) Mi az? Mi történt?
IBOLYA	Valahányszor meghallom, jön, hogy sikítsak! Gyerünk, mindenki... (Visít, táncol, pörög – az Apához) Mit áll?! Jöjjön, forgasson meg... Erika, kapd el a fiút!
ERIKA	Még mit nem! Jól nézünk ki!
IBOLYA	Fulladj meg! (Felhúzza a Fiút a padról) Gyere, táncolj velünk Joci! (Összeölelkeznek hárman az Apával, forognak, egyre nagyobb hévvel, kedvvel)
APA	(liheg, alig kap levegőt) Fene fehérnépje... kinyomja belőlem a szuszt... (A Fiú elszédül, leesik... a földön kúszva próbál kijutni a lábak közül)
IBOLYA	Szorítson magához... ne úgy, mint egy seprűt... rendesen! Én mindjárt sírok... Akkora szám ez! (Énekli a refrént)
APA	És én meg akartam halni... Én marha! (Öleli, csókolgatja Ibit)
ERIKA	(gúnyosan) Mint a körhinta... úgy néztek ki!
IBOLYA	Gyere, szállj be te is... Hol a fiú?
ERIKA	Ott mászik valahol!
IBOLYA	Szedd össze... kapd már el... mire vársz?!
ERIKA	(kibukik) Kéne, mi?! Hogy én a vakkal? Még mit nem!
IBOLYA	Akkor a Nagyjózsival... Nesze! Táncoljatok... (Felszedi a Fiút) Kapaszkodj belém! Úgy megforgatlak, hogy csillagokat látsz... engedd el magad...
ERIKA	(az Apának) Ne hagyjuk magunkat... gyerünk... gyorsabban, még! Még!
Eszeveszetten forognak, pörögnek a csíknyi bágyadt fényben
IBOLYA	(hirtelen felvisít – elengedi a Fiút) Ez megcsókolt... megharapta a nyakamat... a kis sunyi, nézzünk oda! (Kacag, elkapja a Fiút) Megharaptál, te borzas, te!? (Beletúr a hajába) És én most mit csináljak veled... visszaharapjalak!
Mind a Fiút nézik... az majd elsüllyed szégyenében
FIÚ	Én nem... igazán... nem akartam...
Vált a zene, lassú szám
APA	Inkább engem harapjál... (Hátulról megöleli Ibolyát, átkarolja a fenekét, maga felé fordítja) Engem haraphatsz, amíg jólesik...
IBOLYA	De akkor forgasson meg rendesen... Ne ilyen tötyögősen... Majd fogdoshat utána... Most táncolunk! (Alákarol, magához öleli, viszi, sodorja, forgatja, mint a szél)
APA	Lassabban, hé... Szédülök már! Teljesen elszédültem!
IBOLYA	Az a jó... kapaszkodjon belém... Erika... húzd fel a zenét!
ERIKA	Aztán majd ránk jön valaki...
IBOLYA	(hirtelen dühvel kitépi a kezéből, felcsavarja a plafonig) Hányszor mondjam, hogy húzd fel! És fogd meg azt fiút... Ne undorkodj itt, hallod, mert megtéplek!
ERIKA	Kéne, mi?!... Te kiszeded magadnak az épet! Én meg a vakkal!? (Ordít) Nem azért szöktem meg, hogy éppen egy vakkal...
IBOLYA	(nekiesik – vadul, véresen, mint egy rablómadár) Takarodj ki innen! Tűnj el! (Bevágja utána az ajtót, és odaráncigálja a padot) Ide be nem teszed a lábad!
ERIKA	(az ablakon át) Tudtam! Tudtam, hogy ilyen vagy! – Megmondta ő is... hogy mindenkit átversz, becsapsz... önző, sunyi disznó... Geci Ibi... addig kellettem, míg felszeded a pasidat, most már mehetek vissza, mi? De nem visszamegyek... nem ám... hanem egyenest hozzá... haza a lakására... hogy jöjjön és nézzen meg... széttett lábú geci Ibi...
IBOLYA	Dögölj meg! Patkány Maca!
ERIKA	(kántál, ugrál az ablak előtt) Geci Ibi! Pisiszagú... Büdöslábú... Halvalagú... Dupla Boris... seggem partja...
IBOLYA	Én ezt megölöm... (Félrecibálja a padot az ajtóból, Erika menekül)
APA	Hagyd békén... Mit foglalkozol hülyékkel... (Lefogja Ibit, aki szinte remeg a dühtől)
FIÚ	(ijedten forgolódik) Mi ez, apám... mi ez?
APA	Ne törődj vele... (Ibinek) Nyugodj meg, hallod! (Magához öleli) Ne figyelj, te semmire...
IBOLYA	Táncoljunk még! (Felhúzza a rádiót)
APA	Persze... Gyere...
Erika visszajön, az ablakon át lesi őket
IBOLYA	(halkan, vággyal) Szorítson magához... még, jobban... rendesen... (Átkarolja az Apát, magára húzza, csókolgatja. Közben forognak, szédelegnek, a zene is szépen alájuk fekszik)
APA	Megszorítlak én... ne félj... hogy ropog majd mindened...
IBOLYA	Még... még... erősebben...
APA	Hát téged folyton harapni kell...
IBOLYA	Harapni, szorítani, forgatni...
APA	És a falnak jól nekinyomni, mi? (Besodorja a sarokba, nekiesnek a falnak)
IBOLYA	Ne a gyerek előtt...
APA	Nem lát az semmit...
IBOLYA	Akkor is... menjen ki...
APA	Józsi, menj ki... sétálj egyet...
FIÚ	Mit mond?
APA	Járj egyet... Nem hallod!? Eredj már... Siess! – Menj már az istenedet...
A Fiú kapkodva igyekszik, botorkál kifele – megbotlik, átesik az ajtót eltorlaszoló padon. De még szinte ki sem ért – az Apa kettőt rándul, és kész. Ibolya elképedve engedi el
IBOLYA	(majdnem sír – egyszerűen nem hiszi el) De hát még le sem húztam... Még le sem húztam a bugyimat... (És tényleg ott a fehérnemű, mint egy félárbocon levő zászló állami gyásznapokon)
ERIKA	(vihog kintről az ablakon át) “Úgy kellett, káposztába hús kellett...”
APA	(vadul hozzávágja Ibolya táskáját) Agyonváglak, te szerencsétlen!
Csend
IBOLYA	És akkor... most...?
APA	Mi a fenét akarsz!? Nem tudom én ezt már visszacsinálni...
IBOLYA	Legalább bedugta volna... és úgy...
APA	Akartam... hiszen láttad... hogy mennyire akartam... (megcsókolja) Na... Semmi baj...
IBOLYA	(felcsattan) Legalább ne hergeljen... El vagyok én... nem kell csókolgatni!
APA	Jól van, na... nincs harag... (Feláll, körülnéz) Összetolok két padot... mindjárt jönnek a hajnalosok... aludjunk egyet... Kell a kabátom?
IBOLYA	Kell...
APA	Fene hideg van... (Ráteríti a vállára)
FIÚ	(belép) Be szabad jönni?
APA	Be...
FIÚ	Elment?
APA	Ki?
FIÚ	A lány... Ibi...
IBOLYA	Bár soha be se jöttem volna... (Erika megjelenik az ajtóban) Mit bámulsz!?
ERIKA	Olyan hideg van... bejöhetek?
APA	Szeptember, és mintha tél lenne... gyere, Ibike, megcsináltam az ágyat... nyúljál el...
IBOLYA	(gúnyosan) Megcsinálta az ágyat? Jó vicc! – Összetolt két padot...
APA	Így mégiscsak kényelmesebben vagyunk...
ERIKA	(Gyorsan befekszik Ibolya mellé) És melegítjük is egymást...
APA	Várj már, hova nyomakszol... Előbb a fiú... Gyere, Józsika, feküdj le...
ERIKA	De hát... négyen nem férünk el...
FIÚ	Hagyja, apám... alszom én a földön...
APA	Bolond vagy! Egész este vakozott, undorkodott, és te odaadnád neki a helyedet... (Lehúzza maga mellé) Ne őrüljél meg!
ERIKA	És én?
APA	Feküdj a földre... legalább nem esel le.
IBOLYA	(csúfosan kacag)
ERIKA	Tripperes kurva legyek, ha még egyszer megszökök veled. Annyi szent! (Lekuporodik a sarokba)
IBOLYA	De ne így! – Fázom... vegyetek közre. Melegítsetek.
A két férfi maga közé fogja Ibolyát. Az Apa hármukra teríti a kabátot. Pár pillanat, és már alszanak is. Bagolydzsessz a rádióban – másik földrész, másik század.

4. ÁLOM
A Vak fiú álma. Valószerűtlen, mégis valóságos. Hangok teste – emberek.
Belép egy nő. Arca árnyékban. Kezében kilyuggatott kartondoboz. A Fiú felül.

FIÚ	Mama!
MAMA	Felébredtél, kiscsikóm... (Leteszi a földre a dobozt) Siessünk! Minden percben itt lehet!
FIÚ	(megérinti az arcát) De mama? Te itt?
MAMA	(kacag) Hát hol lennék? A Holdon...
FIÚ	(megöleli) De jó, hogy élsz!
MAMA	Na, eressz már el... Megfojtasz te bolond, te!
FIÚ	(boldogan) Gyuszi! Gyuszika... Gyere gyorsan! Él a mama!
GYUSZI	(bejön) Micsoda hülyeség... persze, hogy él!
FIÚ	(döbbenten) Hogyhogy persze?!... Apa is tudja?
MAMA	Elég az idétlenkedésből, Joci... Nézzétek, mit hoztam!
GYUSZI	(közelebb lép) Ez az? Benne van?
MAMA	Benne... (Óvatosan felemeli a doboz tetejét)
GYUSZI	Ilyen kicsi...
MAMA	Az a finom... öt hetes... olyan a húsa, mint a krémes...
FIÚ	Mi az? Mama... Mondjátok már nekem is!
MAMA	Ma van apa negyvenedik születésnapja...
FIÚ	(boldogan felkiált) Malac!! Szopós malac! Mutassátok... Hol van? (Keresi – össze-vissza kutat kezével a levegőben) Hol van? Tegyétek már rá a kezem... Hadd simítsam meg... Gyuszika... segíts már! (Benyúl a dobozba, simogatja, arcán ragyogás) Hogy nyüszög... teljesen összenyálazta a kezemet...
GYUSZI	Mert szopós... azt hiszi, hogy te vagy az anyja...
FIÚ	De jó! El fog ájulni az apu...
MAMA	(becsukja a dobozt) Elég a játszásból! Bármelyik percben megjöhet... (Megfogja Gyuszi kezét, komolyan, nehéz lélegzettel) Gyuszi... hallgass rám! Te már nagy fiú vagy...
GYUSZI	(riadtan hátrál) Ne, mama! Kérlek... Ne én...
MAMA	Tudod, hogy nem bírok vért látni... Ha szereted az aput...
GYUSZI	Ölje meg a Józsika! Ő a nagyobb!
MAMA	Ne butáskodj!... a Józsika hogyan?!
GYUSZI	Mert ő mindenből kihúzza magát... mindenből!... sokkal jobb neki, hogy nem lát....
MAMA	(durr egy pofon) Nem szégyelled magad!?
GYUSZI	(sír) Nem! Nem szégyellem! – Ha szereti az aput, ölje meg ő... Nesze! (Odalöki a dobozt – kiszalad. A Mama utána menne, de a Fiú megfogja)
FIÚ	Hagyd, mama... ne bántsd! (Maga elé húzza a dobozt, lassan belenyúl)
MAMA	Mit csinálsz?
FIÚ	Úgy, szépen... jó kismalac... ügyesen...
MAMA	Joci... mit akarsz?
FIÚ	(simogatja a dobozban a kis állatot) Csak szépen... langyosan... édesen...
Hirtelen éles visítás, vergődés – majd csend
MAMA	(felugrik) Mit csináltál? Joci!!
A Fiú kihúzza a kezét a dobozból
FIÚ	(suttog) Megfojtottam... (Egész testében remeg) Vedd el... segíts leülni... (Majdnem elájul) Nézd, hogy remegek... Ölelj meg, mama... szoríts magadhoz... még, szoríts... ne menj el... érezzem a kezed... mindig érezzem... ne menj el...
Mama ringatja. Lassan hajnalodik.
A váróterem ajtajában egy szoborszerű nő áll. Mária. Negyven körüli, széparcú, korán bezárult nő. Szelíd, halk, ápolt. Gondozottjaival úgy bánik, mint nagyon okos gyerekekkel szokás – akik már majdnem mindent tudnak az életről.

5. MÁRIA
Nézi a WC fényében ringatózó fiút. Odalép hozzá. Megrázza. A rázás beépül az álomba. Csak a negyedik próbálkozásra riad fel.

MÁRIA	(rázza a Fiú vállát) Ébredjen... fiatalember... ébresztő...
FIÚ	(felriad) Ki az?
Kezével keresi a hang testét – Mária először ijedten hátralép a kutató kéz útjából, aztán észreveszi, hogy a Fiú vak, odanyújtja neki a kezét
MÁRIA	Mária.
ERIKA	(a sarokból, kétségbeesetten) Én nem akartam... esküszöm! Már ágyban voltam... (Szinte sír) Mondtam neki, hogy ne csináljuk!
MÁRIA	(halkan) Kelj fel! Megfázol a földön...
ERIKA	Kérdezze meg! (Rázza) Ibi... hallod? Én nem akartam, ugye?
Ibolya és az Apa felriadnak, döbbenten néznek maguk köré. Mi ez, hol vannak
MÁRIA	(a csillogós, feszülős buliruhára) Hogy nézel ki, Erika? Mindened kitéve... közszemlére...
ERIKA	Az övé... az Ibié... hogy eljöjjek vele... mert én nem akartam...
MÁRIA	Eredj, mosd le az arcod...
ERIKA	De nem haragszik?
MÁRIA	Nem... nem haragszom...
ERIKA	(tehetetlenül, kétségbeesve toporog Mária mellett) Látom, hogy haragszik...
MÁRIA	(nagyon szomorúan) Nem haragszom... menj... szedd rendbe magad.
Közben az Apa és Ibolya is lekászálódtak a padról. Esetlenül, zavartan álldogálnak a falnál, mint rajtakapott gyerekek. A Fiú a váróterem közepén áll, egyedül, elveszetten
APA	(gyötört hangszálak résén) Nem csináltak semmi rosszat... khm... ide jöttek... aztán...
MÁRIA	Szégyellje magát... Ép, egészséges férfi... Pont ilyen lányokkal kezd!
APA	De hát... Miért...
MÁRIA	Tudja jól! – A maga helyében én elsüllyednék szégyenemben! (Bekopog Erikának) Kész vagy? Sietnünk kéne...
ERIKA	(bentről) Mindjárt! Vécéznem is kell....
MÁRIA	Odakint megvárlak... (Indul)
IBOLYA	(fájdalmasan) Hozzám nem is tetszik szólni?
MÁRIA	Mit mondjak?
IBOLYA	Hát... hogy megszöktem...
MÁRIA	(kristálytisztán, szomorúan) És?
IBOLYA	Hát... hogy... amit szokott...
Csend, Mária nem szól, csak nézi. A lány egyre vörösebb
	Az Erikát is én csaltam el... tényleg nem akart!
MÁRIA	Tudom... Beszéljünk nyíltan, Ibolya... Nagy lány vagy, felnőtt lány... maholnap harminc leszel...
IBOLYA	Ne... kérem! Ne...
MÁRIA	Emlékszel, mit mondott a doktor úr...
IBOLYA	(bólint)
MÁRIA	Nem hallom...
IBOLYA	(alig hallhatón) Hogy “nem kell az Ibit félteni... megvan a magához való esze.” (Lesüti a szemét)
MÁRIA	És utána... mit mondott?
IBOLYA	(suttogva) Hogy nagylány vagyok... felnőtt lány... (Hangja megremeg) Már ki is mehetnék az életbe...
MÁRIA	Akkor költözöl ki, amikor akarsz... Ott a személyid a polcomon...
IBOLYA	(ijedten) Nem akarom...
MÁRIA	Miért?
IBOLYA	(egyre riadtabb) Nem akarom!
MÁRIA	Hanem? Mit akarsz?
IBOLYA	Visszamenni magával... Erikával...
MÁRIA	Biztos?
IBOLYA	(nagyot nyel, bólint – felkapkodja a ruháit, görcsösen, kétségbeesetten öltözik)
APA	(lénye mélyéig felzaklatta ez a számára érthetetlen lelki tortúra – a lány szorongása, kiszolgáltatottsága) És ha itt maradnál?... Velünk...
IBOLYA	(az Apára néz, döbbenten)
APA	Vigyáznánk rád... esküszöm! Jól el lennénk... Hármasban... a fiammal...
IBOLYA	Hogy maradjak... azt mondja?
APA	Kérlek is, na!
IBOLYA	(ilyen helyzetben még soha nem volt, kétségbeesetten néz Máriára)
APA	Ha akar... kijöhet, ugye? Lehet... szabad...
MÁRIA	Azt hiszem... valamit félreértett, uram...
APA	(idegesen belevág) Maga mondta... egy perce sincs! Hogy akkor jön ki, amikor akar... maga mondta!
MÁRIA	Igen... ki is engedem... bármikor...
APA	Na, látod? Csak rajtad múlik... Ibike... amikor akarod...
Csend
IBOLYA	(Máriára néz) Mit mondjak?
MÁRIA	Mennél?
IBOLYA	Nem tudom...
APA	Ne félj, Ibike... jó dolgod lesz, ne félj... jó helyed, mindened...
MÁRIA	Ha nem tetszik... visszajöhetsz...
IBOLYA	(egyre nagyobb kínban) Visszavesz?
MÁRIA	Persze... ha úgy érzed...
IBOLYA	És nem fog haragudni...
MÁRIA	Miért?
APA	(sután megfogja a lány kezét) Ibike... hallod... kérlek is...
Csend
IBOLYA	Nem... nem tudom...
MÁRIA	Van hova vinnie?
APA	Hogyne... persze! Van egy másik fiam is... rendes házzal... mindennel!
MÁRIA	És ő befogadná?
APA	(idegesen) Persze...... saját szobám van... Kályha is van... szőnyeg is... víz a folyósón... amit akar! (A Fiához) Mondd el, Józsika... milyen helyünk van a Gyuszinál... a kisebbiek fiamnál... komoly téglaház... nem akármi... mondd el szépen...
FIÚ	(zavartan) Jó helyünk van...
APA	Meleg víz, tisztaság, ugye?!
A Fiú bizonytalanul bólint
MÁRIA	És ott laknának... egy szobában... hárman?
APA	Persze! Nagy szoba az! (A Fiúhoz) Mekkora szoba?! Mondd meg ügyesen!
FIÚ	(egyre kényelmetlenebb a bizonykodás) Nagy...
APA	(Ibinek) No... mit mondasz?
Vízzubogás. Erika kijön a WC-ből. Lenyalt haj, térd alá húzkodott ruha, szófogadó hátgörbület
ERIKA	Kész vagyok...
MÁRIA	Jól van... Szép vagy! (Megsimogatja)
Erika elindul az ajtó felé. Mária Ibolyára néz
MÁRIA	Maradsz?
A lány dermedten áll
APA	(kétségbeesetten) Dolgozom is... alkalmi munkákat, de rendes pénzem van... ellátnánk szépen... (Oldalba böki a gyereket) Mondd már te is... ne hümmögj!
IBOLYA	(váratlanul kitörő szorongással, belső rettegéssel) Nem! Nem akarom... menjünk vissza... menjünk már! (Kirohan)
APA	De miért, Ibike! Miért?
MÁRIA	Jobb ez így... Higgye el!
APA	(fájdalmasan) De hát... El se búcsúzott... Legalább elbúcsúzom! (Utána szalad)
Csend
MÁRIA	(megfogja a Fiú kezét) Minden jót... Vigyázzon magára!
FIÚ	(belekapaszkodik, nem ereszti) Beszélje rá! Kérem... Apám jó ember... higgye el! Csak anyám halála óta... beszélje rá!
MÁRIA	Miért alszanak az állomáson?
FIÚ	Mert... hogy lekéstük a...
MÁRIA	Mondja meg őszintén!
FIÚ	Nem szoktunk... csak ma éjszaka...
MÁRIA	Ma este hol fognak?
FIÚ	Hát...
MÁRIA	Őszintén...
FIÚ	Itt... itt valahol... nem tudom!
Az ajtóban áll az Apa. Mindent hallott.
APA	(nagy zavarban, vörös fejjel) Összekaptunk a kisebbik fiammal... A Gyuszival... De nem tart semeddig... kibékülünk...
MÁRIA	Bocsásson meg... Mennem kell...
APA	(elállja az útját) Higgye el... ott lakom nála... Gát utca 2... esküszöm, hogy ott lakom... kibékülünk...
MÁRIA	(kínban) Engedjen, kérem... (Félretolja az Apát, kimegy)
APA	Mária! Várjon... Hallgasson meg... Kibékülünk, higgye el! (visszajön – dühödten nekiesik a Fiúnak) Mi az istennek kell pofáznod! Eljött volna... Még sírt is! És akkor neked eljár a szád... Te, gyalázatos! (Rázza, rángatja, majdnem megüti) Legszívesebben itt hagynálak, mint egy kutyát... hogy lásd, milyen az egyedül...

6. HUSKY
A Fiút szinte mellbe vágja az Apából kitörő gyűlölet – ez a nyílt, dühödt vágy, hogy egyszer végleg megszabaduljon tőle. Összeszorított szájjal keresi a kabátját, arca szürke a fájdalomtól.

APA	Mit csinálsz?
FIÚ	(nem felel, próbálja kifordítani az összegubancolódott kabátot)
APA	Hova mész? Hallod?
FIÚ	(egyre kétségbeesettebb harc a Laokóon-kabáttal)
APA	Most mi van, megsértődtél?
FIÚ	(dühében letépi magáról)
APA	A falaknak beszélek?! Állj meg! Hova mész?
FIÚ	(kirohanna, de az ajtó becsukódott közben. Arca hatalmasat csattan az üvegen)
APA	Látod, milyen hülye vagy!? Mit heveskedsz?
FIÚ	(elindul az orra vérre, egyik kezével fogja, a másikkal a kilincset keresi)
APA	Állj meg, Józsi! Hova rohansz?! Tiszta vér vagy...
FIÚ	(ledönti az Apát a földre. Próbál kijutni mellette)
APA	(Lefogja, magához öleli a Fiút) Állj már meg az istenedet! Hova rohansz, mint egy marha?!
FIÚ	(fájdalmas dühvel dobálja magát, egyetlen hang nélkül)
APA	Elég már! Józsi, hagyd abba! Hallod?!... Nem mondtam komolyan! (Kimerülten lerogynak a padlóra, az Apa zihálva öleli a Fiút) Kicsúszott a számon... – Hidd el! Isten látja a lelkemet!
FIÚ	(nem szól semmit)
APA	Mondj már valamit... Józsi!
FIÚ	(maga elé – suttogva) Tudom én jól...
APA	Mit?
FIÚ	Hogy nyűg vagyok a hátán...
APA	Te?! – Már hogy mondhatsz ilyent... Inkább én a tiéden...
FIÚ	Maga?
APA	Én hát... Egy részeges öregember... csak iszok és siránkozok... mi hasznod belőlem?
FIÚ	Most miért mondja?
APA	Eliszom a segélyedet... mindenedet... nézz magadra, csont és bőr vagy...
FIÚ	Maga is...
APA	Az más... én már befejeztem... de te fiatal vagy... elmehetnél valami intézetbe... ha az ilyen Erikákat eltartják, egy olyan szép, rendes fiút, mint te, aranyba foglalnának...
FIÚ	Mit akar...
APA	Hagyj el engem, Józsi... ha eleged van... hagyj csak szépen magamra...
FIÚ	(megrendülve) Miket beszél?! Apám!
APA	Gyuszi biztosan visszafogad... menj el... én csak húzlak magam után, mint a hínár...
FIÚ	(fájdalmasan) Ne mondjon ilyeneket... Nekem jó magával... higgye el... Hát panaszkodtam én valaha is?
APA	Nem, mert jó fiú vagy... de magadban ki tudja mit gondolsz!
FIÚ	Esküszöm az élő Istenre... az egészségemre... anyám emlékére...
APA	Ne esküdözz... Egy nap úgyis itt hagysz...
FIÚ	Soha!
APA	Dehogynem! Most is el akartál menni!
FIÚ	Mikor?
APA	Most... az előbb... Úgy fogtalak le...
FIÚ	(elképedve) Apám! A fenébe... Hogy lehet ilyen igazságtalan!? Hogy lehet!
APA	(harsányan felkacag, hosszan, bugyborékolva nevet saját viccén, megkönnyebbülésig) Azt hitted, hogy komolyan beszélek, mi?! (Megöleli, megcsókolja)) Te, egyetlen támaszom, te!
A Fiú szótlanul ül a földön
APA	Na, gyere rakjunk rendet, mert kitelik a becsületünk!
Tologatja a padokat, a Fiú kitapogatja és eloltja a villanyt a WC-ben
FIÚ	Olyan furcsát álmot láttam...
APA	Az éjjel? Micsodát?
Fiú nem felel – ül a padon, máshol jár. Apa tanácstalanul nézi
APA	Azért egyszer úgy megnézném, hogy miket álmodsz... hogy mit látsz te olyankor...
FIÚ	Mindenfélét... dolgokat, embereket... nem hiszi?... Színeket is...
APA	Rendes színeket?
FIÚ	Persze!
APA	És honnan tudod, hogy melyik melyik... mondjuk a fehér... hogy az milyen?
FIÚ	Mama bőre fehér volt... azt mondta...
APA	Igen, de soha nem láttad!
FIÚ	De tudom, milyen volt! Sima és meleg... jó volt hozzáérni... És minden, ami fehér, az ilyen nekem...
APA	De hát a hó is fehér... és az aztán minden, csak nem meleg...
FIÚ	Az más... az emberi fehér más, mint a nem emberi...
APA	Hát... furcsa dolgokat láthatsz te... az biztos...
FIÚ	Ma éjjel azt láttam, hogy a mama él... mindenki tudta, hogy él, csak én nem... (Suttogva) Hozott egy malacot Apának...
APA	Szopós malacot, mi?
FIÚ	Élő malacot... Kis zsengét... pár hetest... A születésnapjára...
APA	(keserűen) Minden évben megígérte... aztán nem lett semmi belőle...
FIÚ	Úgy örült, hogy megvette... egyfolytában kacagott...
APA	(ingerülten) Elég! Ne beszéljünk róla... Most mit idegesítsük magunkat egy álombeli malaccal... nézd... a gyomrom is megfájdult belé... (Lefekszik hosszan, elnyúlva, mint egy ravatalra) Elmúlt az az élet... anyáddal együtt... még néhány hónap, egy év, kettő... aztán szép lassan letesszük a kanalat... élt ötvenkét évet... negyvenhét szépet, öt förtelmeset... nyugodjék békében... kölcsönkapott ingében...
Hallgatnak
FIÚ	Én nem hagynám annyiba...
APA	Mit?
FIÚ	Ezt a lányt...
APA	Hívtam... hogy maradjon...
FIÚ	Akkor se hagynám...
APA	Hát mit csinálnál?
FIÚ	Izgatna...
APA	Ja... Azt lehet...
Hallgatnak
FIÚ	Vajon miért nem maradt?
APA	Mire maradjon... két padra és egy budifényre...
FIÚ	Apám tetszett neki...
APA	Nem eléggé...
FIÚ	Én akkor se hagynám...
APA	(egyre feszültebb) Hát mit csinálnál?
FIÚ	Utánamennék és megnézném...
APA	Mind a két szemeddel, mi?
FIÚ	(vadul) Mind a kettővel! Úgy vakuljak meg!
APA	Ne sértődjél meg, na!
FIÚ	Menjen a fenébe... (Lefekszik a másik padra)
APA	Huszonöt éve vak vagy... megszokhattad volna...
FIÚ	Maga is, hogy rosszul esik...
Csend
APA	Józsi! Béküljünk ki!
FIÚ	Kérje szebben!
APA	Kérje a halál! (Elfordul)
Egymásnak háttal hallgatnak – az Apa fészkelődik, nem bírja tovább
APA	Szóval elmennél... azt mondod... és megkeresnéd...
FIÚ	Meg...
APA	És mit mondanál?
FIÚ	Mit? Én tanítsam apámat?
APA	Hát... Oda azért nem kéne lesüllyedni...
FIÚ	Na látja! (Mulat magában) Mindenesetre... ha nekem megtetszene valaki, akkor én nem tátanám itt a számat egy padon...
APA	(felugrik) Te, Józsi! Ne bosszants engem! Ha van valami a begyedben, akkor mondd ki! Ha nem, akkor hallgass!
FIÚ	(felül, szemben az Apával – lelkesen) Emlékszik a Karcsira... a régi szomszédra... nos, a Karcsiéknak van kilenc kiskutyájuk... de nem ilyen sármelléki korcsadék... hanem kékszemű, azt mondják... fehér galléros... igazi nemes kutya... mint a Rákóczi az emberek között... olyan, ami után megfordulnak az utcán! És ez a Karcsiéké még annál is nemesebb, mert ez eszkimó-kutya... ilyent maga még nem is látott...
APA	Mit fecsegsz össze-vissza?
FIÚ	Olyan finom a szőrük, mint a lepke szárnya... és hogy futrinkáznak össze-vissza kis tappancsaikon... kicsi, hűvös orruk van, és mindenhez odanyomják... s ha elkapja az ember ujját, addig harapdálja, míg el nem szédül... és így nyüszög közben... (Mutatja)
APA	Néha már azt hiszem, hogy nem vagy normális!
FIÚ	Hallgasson végig! Siet valahova?
APA	De sok türelem kell hozzád!
FIÚ	Szóval a Karcsi magának, mint régi jó szomszédnak, biztos adna egy kölyköt... ne szakítson félbe... válassza ki a legszebbet, vigye el az Ibikének... ajándékba... És közben – amíg ő kutyázik – maga jól megnézi, hogy másodszorra is elhívná-e?
APA	Az ilyeneket te honnan szeded?
FIÚ	Butaság?
APA	Dehogyis... néha olyanokat mondasz, hogy komolyan... nem is tudom...
FIÚ	Szóval jó ötlet, mi?
APA	Isteni! Gyere igyunk rá egyet... azt mondtad, van dugiba néhány üres üveged...
FIÚ	(dühösen) Minden nap ez van... Mikor szedi már végre össze magát!
APA	Jól van, na! Nem kell kiabálni...
FIÚ	Inkább kísérjen el a Gyuszihoz... kérek egy tiszta inget, nadrágot magának... mégse menjen így a lányhoz... mintha az állomáson aludna...
APA	(kacag – beletúr a Fiú hajába) Te, bolond Rákóczi, te!
Kimennek

7. ÉLET
Nevelői szoba az Otthonban.
Mária a gyászruháját veti le, már kilépett a fekete cipőből – most éppen lába finom fekete hártyáját, a harisnyát húzza le – tenyerében fáradtan összesodorja, a fiókba ejti. Kibújik a kis fekete kabátból, vállfára akasztja. Halvány köpenyt húz.
Arca fáradt, fénytelen. Látszik, hogy nagyon megviselte a temetés.

MÁRIA	(kiszól) Jöjjön be...
Az Apa belép. Világos drapp, fecskegalléros ing, halszálkás nadrág. Arca kékre borotválva. Hóna alatt doboz, abban morog, nyüszög valami.
MÁRIA	Bocsánat, hogy megvárakoztattam... (Leül) Nehéz napom volt...
APA	Temetés... hallom...
MÁRIA	(szinte csak magának) Minden évben elmegy öt hat közülük... (Elfordul) Annyira megvisel... Ott állni a sírnál... tizenöt, húsz év után... és elmondani tíz mondatban, hogy mi volt ez az élet... ami semmi sem volt... Iszonyú... És hogy várják, lesik a többiek... minden idegszálukkal... hogy mit mondok... hogy miért volt szép, vagy érdekes vagy bármilyen ez az épp kihunyt élet... amit ők pont olyan jól ismertek, mint én... Igazat mondani nem lehet, hazudni nem lehet.... Hallgatni nem lehet... De nehéz istenem, de nehéz! (Megtörli az arcát) Ne haragudjon...
APA	Dehogy... értem én...
MÁRIA	Ibolya miatt jött, gondolom...
APA	Igen... A fiam is unszolt, hogy... Szóval... Ezt a kis... kis ajándékot hoztam...
MÁRIA	(belenéz a dobozba) Kiskutya...
APA	Nem ugat, azt mondják... csendes... csak úgy fuvolázik, mint a farkas... de jámbor... rendes fajta...
MÁRIA	(elgondolkodva) Szép kis állat...
APA	Odaadnám... ha lehet... ezt a kutyát...
MÁRIA	Várjon, szólok neki... (Kimegy – újra a régi kedves, meleg hang, a “megszokott” Máriás) “Isti, nem láttad Ibolyát... keresd meg, kérlek... látogatója van... Siessen... ajándék is van!”
Az Apa közben a mondandóját ismételgeti magában, pontosan és határozottan szeretné előadni. Arcán néha végigfut a kétnapos nem-ivás remegése. Amikor Mária visszajön, felugrik, visszaül
APA	És magával is... akartam néhány szót... a Ibike sorsáról... a további jövendőjéről...
MÁRIA	Hogyne... tessék...
APA	(egyre zaklatottabb, idegesebb) Mint tudja... szóval nincs honnan tudnia... de magamról annyit... hogy ne abból induljon ki... amikor tegnapelőtt az állomáson, ugye... mert ez nem tegnap kezdődött... de száz szónak is... szóval új életet akarok kezdeni... elég volt a kesergésből... özvegységből... sehova nem vezet... meggyászoltam becsülettel... majdnem rá is mentem... ha hiszi, ha nem... már meg akartam halni... annyira voltam... csak a fiú, a Józsi tartott vissza... Hát ezért vagyok itt!
MÁRIA	Értem. Igen... Akkor én is őszinte leszek magához...
APA	(belevág) Tudom, mit akar mondani... de higgye el... ha én egyszer azt mondom, hogy vállalom...
MÁRIA	Azért hallgasson meg... kérem...
APA	(visszaül) Bocsánat... olyan ideges vagyok...
Kopognak. Belép Ibi elhanyagoltan, fésületlenül – agyonmosott intézeti köpenyében. Egy árnyék – szürke arc, mély, fekete árkok a szeme alatt. Döbbenten áll az ajtóban, alig bír megszólalni
IBOLYA	Hát eljött?
APA	El...
Nézik egymást, hosszan, szó nélkül. Ibolya kezet nyújt, olyan boldog, hogy szinte nyüszít – Mária is elneveti magát
MÁRIA	Nézd, hogy örül... Te lány, te! (Megöleli)
APA	(nyújtja a dobozt) Neked hoztam... a tied...
Ibolya belenéz, majdnem elejti örömében. Leteszi a földre, mellétérdel, és nézi a kiskutyát, ahogy kimászik a dobozból. Három éves gyerekek örülnek ilyen visítósan a kisállatoknak. Odanyomja hozzá az orrát, szagolgatja, simogatja, nem tud betelni vele
IBOLYA	Nézd, hogy bújik, hogy dörgölőzik... kis béka te, tollseprű... kutyuskám... kiskutya... nézd, hogy csóválja magát... elesel, te buta... Mi a neve?
APA	Nincs neve...
MÁRIA	Amit akarsz... a tied... te eteted, gondozod...
IBOLYA	Hogy hízeleg... szőrpamacs, te... hé, ne nyalogass... a végén még dorombolni is fogsz... majd megtanítlak... ne félj... mrrr-mrrr... hogy néz! (Kacag) Hogy csodálkozik! (Összevissza puszilgatja)
Apa ragyogó arccal nézi, mint egy jelenést
MÁRIA	Ibolya... kicsit magatokra hagylak Józseffel... No, add ide... szerzek neki egy nagyobb dobozt éjszakára...
Alighogy becsukódott az ajtó
IBOLYA	Vigyen ki innen! Vigyen magával!
APA	Persze... hiszen azért...
IBOLYA	Látja, hogy nézek ki?! Minden ruhámat elvették... hogy ne tudjak szökni... Nézze! Se harisnya, se alsónemű... semmi! (Belekapaszkodik) Nem hagy itt, ugye?! Ne hagyjon itt... mert én meghalok, Jóska... meghalok!
APA	(Egyre nagyobb zavarban, kínban) Azért jöttem, na... mondom, hogy azért!
IBOLYA	Gyűlöl... tiszta szívből gyűlöl... néha úgy néz, hogy már szinte éget... és a pénzemet is mind elcsalja... a segélyt... a többiek jól megélnek belőle, mindenféléket vesznek, még TV-t is... nekem két harisnya, blúz, egy szappan, s a félévi segélynek annyi...
APA	Hagyd el, na... hiszen kiviszlek... esküszöm...
IBOLYA	Mint az árnyék, úgy jár a nyomomba... más lány ha megszökik, utána mennek szépen, nyugodtan... másnap, harmadnap... engem még aznap lekapcsol... ő maga... személyesen... soha nem a rendőrség... ő maga! Ha a föld alá bújok is... egyszercsak ott áll az ajtóban... “Ibolya rossz kislány volt... szégyellje magát”... Gyűlöl, na! Nem kérdés! És tudja miért? (Kárörömmel – diadallal) Két évvel ezelőtt kikezdtem a fiával... (Megfordítja a bekeretezett képet az asztalon) Ezzel ni! A piskótaarcúval... akkor érettségizett... no, lássuk, gondoltam, mennyire vagy érett!... És képzelje el, nem hazudok, ekkora fütyülője volt... ekkora... mint a fagyasztott nudli... azóta gyűlöl, hogy ezt tudom... szép, nagy, böszme fehér gyerek, ekkora kis nokedlival...
Nyílik az ajtó. Ibolya riadtan lecsapja a képet az asztalra. Belép Mária. Arcán látszik, hogy mindent hallott
MÁRIA	Nagyon sír utánad a kiskutya... menj, nézd meg.
IBOLYA	(somfordál kifele – megáll az ajtóban, kétségbeesetten nézi őket, Józsefet és Máriát)
MÁRIA	Miért nézel így? Köszönj el szépen...
IBOLYA	(halkan, sápadtan, könyörgőn) Ne!... Szépen kérem...
MÁRIA	Maradni akarsz?
IBOLYA	(Inti, hogy nem)
MÁRIA	Félsz, hogy rosszat mondok rólad Józsefnek?
IBOLYA	(nem tudja, mit intsen – igent, nemet)
MÁRIA	Tudnék?
IBOLYA	(bólint)
MÁRIA	Bízzál bennem, hogy nem fogok... Na, eredj szépen, fektesd le a kiskutyát... Jóéjszakát!
IBOLYA	(hirtelen visszaszalad, az Apa nyakába ugrik, vadul teli szájjal csókolja) Mikor jön utánam?! Mikor jön?
MÁRIA	Elég volt, Ibolya! Menj már!
APA	(utána kiált, bele az ajtócsukásba) Ahogy lehet... (Torz kóda) Ne félj!
Csend
Az Apa visszaül a helyére, egyre nagyobb kínban. Nem érti ezt a rengeteg össze-vissza félelmet, gyanakvást, ragaszkodást
MÁRIA	(egyre fáradtabb, szétszórtabb) Szóval... hol is tartottunk?
APA	Én mindent megadnék neki... esküszöm... mindent...
MÁRIA	Egy szóval sem akarom lebeszélni...
APA	(megragadja a kezét) Könyörgök, hallgasson meg... ha kell letérdelek... az előző feleségemmel is a semmiből kezdtem... anyós-apósnál a nyári konyhában...
MÁRIA	Álljon fel, nagyon kérem... én nem akarok a maguk útjába állni...
APA	... két gyereket felneveltem, szépen, egészségben...
MÁRIA	Isten éltesse... de nagyon kérem... (Próbálja felhúzni. Az Apa egyre görcsösebben kapaszkodik bele)
APA	...ha van miért, van kiért, akkor én... Kérdezze meg bárkitől... hogy ki voltam én... kérdezze meg! Csak a feleségem halála óta... de hát elmondtam mindent... hogy elölről akarom kezdeni... Kérem!
MÁRIA	(halkan, erőtlenül) Megengedi, hogy... pár szót én is...
APA	(elhallgat, visszaül a helyére, lába táncol az idegtől) Ne haragudjon... annyira ideges vagyok... bocsásson meg...
MÁRIA	Látja jól, hogy tele vagyok kétséggel, bizonytalansággal... (Fakón, szinte csak magának) Nem tudom... Talán ez a rengeteg egyforma nap, a sok összezárt, sérült lelkű ember... ez teszi már-már gonosszá őket... és épp abba taszítjuk bele, amitől meg szerettük volna óvni... a reménytelenségbe...
APA	Értem... hogyne... én is jó pár keserves év után...
MÁRIA	Én már nem érzek elég erőt... hogy valami... kitudja miféle biztonság nevében Ibolyát... ezt az életet... na, mit is akartam... (Egyre fáradtabb) ha maga vállalja, és a minimális emberi feltételeket – fedél, meleg zug, ruha, ennivaló – biztosítja neki, én elbocsátom a lányt... boldoguljanak...
Az Apa aki az eddigiek alapján egyértelmű, szégyenteljes visszautasításra számított, hirtelen nem is tudja, mit mondjon. Össze-vissza dadog, könnybe lábadt szemmel, megilletődve
APA	Köszönöm... én kérem... szóval... nem is tudom...
MÁRIA	Van hova vinnie?
APA	Van! Persze... (Elharapja – nézik egymást Máriával)
Csend
MÁRIA	(előveszi Ibolya dossziéját) Az évek során az árva-ellátásból, segélyekből összegyűjtöttünk neki egy kis pénzt... itt van az elszámolás minden fillérről... közel százhúszezer forint... életkezdéshez nem sok... de ha másképp nem megy... ebből kint a szőlőhegyen vehetnek egy kisebb présházat... árammal, vízzel, kis dobkályhával...
APA	(szinte elsírja magát ennyi jóságtól) Mária...
MÁRIA	Ne köszönje... nem szeretem a hálálkodást...
APA	De kérem, engedje meg... ötvenkét éves vagyok... de ennyi jóságot...
MÁRIA	(feláll) Nem! Mondtam, hogy nem! (Bemegy az asztala mögé) Csak arra kérem, József... becsülje meg magát.
APA	Nem fog csalódni bennem... esküszöm... nem fog csalódni...
MÁRIA	Viszontlátásra!
APA	Jó éjszakát! (A küszöbről) És... és nagyon köszönöm. (Kimegy)
MÁRIA	(nézi fia képét, felállítja, a helyére csúsztatja. Becsukja Ibolya dossziéját, a fedelére ráírja)
	Vékás Ibolya... kiment az életbe... 2002. július 13. (Áthúzza) 14.-én.

S ö t é t

Második felvonás
8. PRÉSHÁZAVATÁS
Évek óta lakatlan szőlészlak. Két rozzant, szalmazsákos kerevet, csökött dobkályha a sarokban, mint egy szarvasbogár elhagyott váza. Üres polc az asztal fölött, sebtében leszaggatott pókhálókkal. Két gyertya segít a kicsi ablaknak a világításban.
A cellányi zugoly legfontosabb, szinte képtelenül túlméretezett eleme a töppedt borpincébe vezető boltíves, kétszárnyú ajtó. Mint egy földre rogyott öreg angyal.
A félhomályban a Fiú ismerkedik az új otthonnal, centiről centire végigtapogatja a falakat, tárgyakat, bútorokat. Kintről, a szőlőből, az Apa csillogó, hencegő hangja hallatszik, a “birtokot” magyarázza vendégeiknek. Ibolya folyton ki és be járkál, nem leli a helyét.

APA	(kintről) Ez a rész itt... tetszik látni... a gyertyánfától... ez a öt sor srégen!
MÁRIA	Le az erdőig!? De hiszen ez hatalmas!
APA	Áh, dehogy! Csak ide a patakig... Huszonöt tőke... öt sor...
MÁRIA	Akkor is! Százhúszért... hihetetlen...
APA	Fele Csabagyöngye, a többi meg kecskecsöcsű...
ERIKA	(visítva felkacag) Micsoda?
IBOLYA	(ingerülten) Így hívják, na! Mi a fenét vihogsz... mint egy óvodás!?
ERIKA	(képtelen abbahagyni a nevetést) Hogy mondta... kecske-micsoda?
MÁRIA	Erika, ne idétlenkedj!
APA	Nagy, lógó szemű fajta... cuppogós, lédús! De ha egy kis pénz kerül, lecserélem az egészet valami jobbra, leánykára, vagy rizlingre... sárdonéra...
A Fiú véletlenül lesodor a polcról egy elfelejtett régi poharat. Éles zajjal fröccsen szét a kövön
APA	(berohan, ingerülten) Ne törjél, Józsika! Ne törjél... az istenit!... feküdj le szépen az ágyra... és ne nyúlj semmihez!
IBOLYA	A pincét látták már?
ERIKA	(keservesen) Hát az is van?! Pince is...
APA	Hozom a gyertyát... jöjjenek!
Az Apa nyomában bevonulnak a pincébe. A Fiú csendben előveszi a sarokból a seprűcsonkot, rozsdaette szemétlapátot. Szilánkokon lépdelve óvatosan kezdi összesöpörni a törmeléket
MÁRIA	(öblösen, a föld alól) Milyen hűvös van itt... És csend...
APA	Na, hallja... a föld alatt vagyunk... Apámnak tízszer ekkora pincéje volt... valóságos jégverem... egyszer kicsi koromban bent felejtettek... kiabálhattam reggelig, a kutya sem hallotta... (Ibolyának) No, nézd! Csak nem sajnálsz!? Te buta, te! Hát élek, látod! (Megcsókolja) Sőt, ennél vadabb dolgok is történtek velem, kéremszépen... hetvennégyben, úgy megütött az áram, hogy itt bement... itt meg kijött... Égett hús szagom volt... úgy éljek... mint a flekkennek... két napig azt se tudtam, ki vagyok... Se kép, se hang... ahogy mondani szokás...
Közben a Fiú összesöpörte a szilánkokat, és nesztelenül beleöntötte a szemetes-vederbe
MÁRIA	(kijön a pincéből) Nagyon szép minden... a szőlő is, a ház is... használják egészséggel...
IBOLYA	Ne menjenek még...
MÁRIA	Muszáj, mindjárt sötétedik...
APA	Dehogy... fényes nappal van még, csak koszos az ablak...
IBOLYA	Hétfőn villany is lesz, azt mondták...
APA	Épp csak vissza kell kössék... sokáig nem lakott itt senki...
MÁRIA	Későre jár... és még ki se csomagoltunk... (Mosolyog) Hoztunk egyet s mást... Az “ifjúházasoknak”... Erika! Hova tettük a szatyrokat...
Erika behozza a szatyrokat – három hatalmas, tarka degeszt
APA	(döbbenten) Istenem... ezt mind nekünk?
MÁRIA	Ebben ruhák vannak... mindhármatoknak, majd kirakod később, két meleg takaró... egy tollas kabát... nézd, milyen jó meleg... ebben meg evőeszközök, tányérok... egyből a polcra rakjuk, ne kelljen kétszer...
IBOLYA	(zavarban) Segíthetek?
MÁRIA	Persze... hiszen a tiéd...
APA	(könnyekig meghatva) Mért nem szólt, legalább kihozni segítettem volna... te jó ég!... mennyi holmi...
A szatyrokból mindenféle konyhai cuccokat, evőeszközöket, tányérokat, sót, borsot, cukortartót, törülközőt, edényeket vesz elő. Még tükröt is hozott. Sőt egy rizspapír-ernyőt is a lámpára. Elrendezi őket szépen a polcokon, asztalon, ágyon. Egy fiatal anya gondosságával, szeretetével – és mégis valami furcsa tökély, szűzies sterilség van minden gesztusában. Az Apa folyton körülötte lábatlankodik, nem győz hálálkodni a nagyvonalú ajándékért
MÁRIA	Még függönyt is találtam... kicsit rövid... de egyelőre jó lesz...
APA	Én nem is tudom... ezt soha nem fogjuk tudni... igazán... Nézd, mennyi konzerv, Józsika... karácsonyig el leszünk...
Józsi ölébe önti – a fiú simogatja, forgatja a színes külföldi konzerveket. A lányok is mellé kuporodnak az ágyra – egymás kezéből kapkodják az élénk színű, csillogó dobozokat – rajtuk vidám tehenek, egészséges, tiszta arcú férfiak, melegszemű háziasszonyok – úgy nézik a konzerveket, mint egy filmet, nevetve kommentálják
IBOLYA	Rádiót nem hozott?
MÁRIA	Sajnos, az nincs a csomagban... (Az Apának) Mert hogy ezt segélyként kapjuk, külföldről...
ERIKA	Az enyém itt van... (Előveszi a kabátjából) De állandóra nem adom...
IBOLYA	Kár... olyan csend van itt néha... (Kunyizósan) Erikaaa!
ERIKA	(indulattal) Még mit nem! Házad is, meg mindened!
MÁRIA	Lányok! Ne veszekedjetek...
Apa elégedetten néz végig a présházon, sokkal otthonosabb, lakályosabb lett. És mintha direkt lenne: a rádióban épp egy érzelmes, édes lassú szám megy, szenvedélyes vonósokkal, búgó vokállal
APA	(lelke mélyéig meghatottan) Mária... én nem is tudom... ez az egész... mit mondjak... (Hirtelen lelkesedéssel) Megengedi?
MÁRIA	Tessék?
APA	Szabad...
MÁRIA	Ne... Későre jár...
APA	De hát avató van... házavató...
MÁRIA	Majd máskor... jövünk még...
APA	Egyet... A sok jóért, amit értünk tett... Engedje meg! (Mária elé áll. Különös, suta szertartásossággal, mint egy elsőáldozó) Szabad?
MÁRIA	(zavarban) Hát jó... nem bánom...
ERIKA	(súgja Ibinek) Táncolni fog... Nem hiszem el... Táncol, nézd!
IBOLYA	Ha ezt a többiek látnák... Erika! (Egymásba bújnak, nevetnek)
APA	Mikor először megláttam... emlékszik... az állomáson... nem hittem volna...
MÁRIA	Mit?
APA	Hát hogy... egy nap majd... így...
MÁRIA	Én se... nagyon dühös voltam magára...
Csend, táncolnak
APA	Soha... de soha nem fogom elfelejteni, amit ... Ibikéért és értem... soha!
MÁRIA	(kacag) Viselje jól magát... és vigyázzon a lányra! – Szám vége, azt hiszem... köszönöm a táncot
APA	Pillanat, még ne üljön le... pillanat... Van még valami! (Beszalad a pincébe, két poros, pókhálós palackkal tér vissza) A ház termése... Legalább tíz üveg maradt a hordó mögött... Nézze, milyen tiszta... Mint a borostyán... (Beletörli a kabátujjába, a gyertyához tartja) Megvan ez hét-nyolc éves is... Hol vannak a poharak?
MÁRIA	József... kérem...
APA	Mindjárt... egy pillanat... az avatás örömére... (Hangja remeg a bor közelségétől)
MÁRIA	Megígérte...
APA	Csak egy pohárkával... az egészségünkre... (Kirakja a poharakat az asztalra, arca sápadt, nyirkos – látszik, hogy legalább három hete nem ivott)
MÁRIA	Azt mondtuk, egy pohárkával se...
APA	(egyre idegesebb, kapkodóbb) Csak most az egyszer... az új lakás örömére... hogy ilyen szépen... és az Ibikével együtt... önállóan... Hol az ördögbe az a dugóhúzó?!... csak egy pohárkával...
IBOLYA	(vad indulattal kirántja a kezéből a palackot) Nem iszik! Megértette! Egy kortyot sem! Semmit! (Bevágja az üvegeket a pincébe. Mint hasas gránát robban szét a falon a két súlyos palack.)
APA	(riadtan) Bocsánat... én nem... nem akartam...
Rossz, zavart csend
MÁRIA	Erika, öltözz... Hosszú az út... csúszik is...
APA	Elkísérem magukat! (Veszi a kabátját)
Nehéz szuszogás, cipekedés, fújtatás hallatszik kintről
GYUSZI	(hangja) A rák rohassza szét ezt az egész hegyet... hú, de meredek, de kint van a világból... hogy a fene essék bele... (Vörös, izzadt arca megjelenik az ablak négyzetében) Na végre! Ez az?
Nagy nyögéssel letesz a válláról valami nehezet
APA	Ez meg hogy kerül ide?
FIÚ	Kérdezte... hogy hol lakunk? mit csinálunk?
GYUSZI	(bejön) Világvége... az biztos! Ide nem sűrűn fogunk kijárni...
APA	Most se hívtalak... Mit akarsz?
GYUSZI	Kijöttem... lássam, hogy s mint vannak...
APA	Így... láthatod...
GYUSZI	Szépen berendezkedtek... jól van! (Erikára) És ő a... a mostohám?
ERIKA	Hát nincs szeme... Ott ül, ni! (Elkacagja magát) Még hogy én! Jól nézünk ki! (De azért hihetetlenül élvezi, hogy meggyanúsították)
GYUSZI	(Ibinek) Bocsánat... alig látni valamit ebben a sötétben... Gyuszi vagyok...
FIÚ	Az öcsém...
IBOLYA	Ibi... Vékás Ibolya...
GYUSZI	(a gyertya fényében nézi egy darabig, gusztálgatja – majd félig tréfásan) Mit ne mondjak?! Rosszabbra számítottam... (Kacag) Aztán vigyázzon az apámra... ne igyon sokat, mert a maradék esze is elmegy... (Megöleli az “öreget”) Ugye, apám?
APA	(leszedi a kezét magáról) Nem így váltunk el, Gyuszi... nem ilyen nagy barátságban!
GYUSZI	Azért jöttem, na! Békülni... Apám is hülye volt, én is hülye voltam...
APA	Kirúgtál a saját házamból...
FIÚ	Ne kezdjék megint!
APA	(keményen) Kitettél a házból – igen, vagy nem!?
GYUSZI	(dühvel, fájdalmasan) Az istenit magának! Nem érti, hogy békülni jöttem! Ajándékot is hoztam... és akkor így fogadja az embert! Hát veszekedni akar?!
IBOLYA	(Gyuszihoz) Mit hozott?
GYUSZI	Na, végre egy normális kérdés... (Az Apának) Látja, ezzel kellett volna kezdenie! Segíts, Józsika, hozzuk be! (Útban kifele) Úgy cipeltem itt fel a hegyen, mint egy Jézus Krisztus, és akkor még le is szúrják az embert... (Kimennek)
ERIKA	(Kikukucskál az ablakon) Egy TV! Igazi, nagydobozos TV!
A két testvér nyögve, lihegve becipeli a pokrócba csomagolt TV-t
GYUSZI	Használt... de jó... Régifajta csöves... azt mondják, ez nem öli úgy a szemet... mint a maiak... Hova tegyük?
APA	Oda valahová... a sarokba...
GYUSZI	Na... ne morogjon már! Tiszta szívből hozom... Legalább nézze meg! (Odamegy az Apához) Látja... kicipeltem magának ide ezt a dögöt... Már csak ezért... az izzadtságért... apám, no! Béküljön ki!
APA	Jól van! Ne dumálj annyit! (Megöleli. Paskolják egymás hátát – hangosan, üresen)
GYUSZI	Egy-kettő... Dugjuk be!
APA	Nincs villany!
IBOLYA	Csak hétfőtől lesz...
GYUSZI	Kár. Olyan szép képe van, hogy a falra lehetne akasztani... jó márka, Videoton... az már nyugatinak számít... Itt a szobaantenna is...
MÁRIA	Bocsánat... nekünk lassan mennünk kell. Esteledik. (Keresi a kardigánját, táskáját)
GYUSZI	Várjanak egy percet, jövök én is... két szót váltok apámmal, és mehetünk együtt... üljenek le!
IBOLYA	Nem kér süteményt?
GYUSZI	Egyet... ezt a kakaósat... köszönöm...
FIÚ	Gyuszika jól van?
GYUSZI	Mint a császár... babazsúrban, mit képzelsz! Még kis zakót is csináltattunk neki...
APA	Nyakkendővel, mi? Neked is volt... olyan voltál, mint egy kis miniszter... fehér cipőben...
ERIKA	De édes lehet... istenem!
Hallgatnak. Rágnak. Ropog a keksz.
IBOLYA	Vegyen még... az Otthonból kaptuk... Ez is külföldi... a keksz...
GYUSZI	Jó is! Hát akkor... köszönök mindent... (Máriának) Mehetünk...
MÁRIA	(feláll) József... Ibolya... vigyázzatok egymásra... a Fiúra...
APA	Mindent... de mindent nagyon... igazán! (Próbál kezet csókolni, de Mária elhúzza)
ERIKA	(odalép Ibolyához. Arca halott-sápadt, remeg.) De jó neked... Ibi... saját házad, kinti életed... én meg... (Hangja elcsuklik, zokogva kirohan)
IBOLYA	(utánaszalad) Erika... várj!
MÁRIA	Majd én megvigasztalom... (kimegy)
Csend
GYUSZI	Szóval... hétfőn majd kapcsolják be... ne felejtsék el!
APA	Menned kell?
GYUSZI	Muszáj... a gyerek miatt... én hozom... a zsúrból... fene messze van ez a hegy... (A Fiúnak) Minden jót, öcskös... Néha nézz be te is... annyit kérdezősködik utánad... hol a Joci? Mikor jön? Mikor bújócskázunk a Jocival...
FIÚ	(mosolyog magán) Jó, hát velem könnyű... bújócskázni... (Nyújtja a kezét, búcsúzóul, de Gyuszi már továbblépett.)
GYUSZI	(a küszöbön megáll) Apám... izé... lenne még valami... egy kis munka... ha gondolja... hoztak egy teherautó fát... fel is hasogatták volna... de mit hizlaljak idegent, gondoltam... egy hét alatt megcsinálná... kaját is kap, egy kis pénzt is... mit szól?
APA	Hogyne... Köszönöm... minden fillér számít, tudod jól...
GYUSZI	Én ne tudnám... (Körülnéz) Jó kis ház... el lesznek itt... (Kimegy)
Apa nézi a szobát, elégedetten vigyorog – Ibolya bejön
IBOLYA	Elmentek...
APA	Végre magunkban... (Magához húzza, boldogan, birtoklóan)
IBOLYA	Szegény, Erika... úgy sírt! (Utánuk néz a kisablakon)
APA	Egyszer fent, egyszer lenn... Mit csináljunk...
IBOLYA	Azért a rádiót itt hagyhatta volna... hétfőig. Nem ettük volna meg!
APA	Hagyd el... begyújtunk... melegítünk valami kaját... és be az ágyba... a sajátunkba!
FIÚ	(énekel) “Ha nem szeretnélek, meg sem keresnélek, ezt az kegyetlen sárt, nem gyúrnám teérted...”
IBOLYA	(nézi nevetve) Mi az? Megbolondultál?
FIÚ	Rádió helyett... sajnos, külföldit nem tudok... (Vidáman, talán kissé túl vidáman énekel. Ibolya dünnyög hozzá).

9. A REPÜLÉS
Másnap délután. Ibolya kint áll a kertben és az ablakot pucolja, bő vízzel, lihegve – két ronggyal kívül – belül egyszerre. A Fiú bent a szoba földjén ülve házat csinál a kutyának. Tíz ujja, mint a polip csápjai körülölelik, simogatják a fát, szinte lélegzik kezében a kalapács.
Ibolya bekönyököl az ablakon, nézi.

IBOLYA	Soha nem ütöd meg a kezed?
FIÚ	Nem... vigyáznak egymásra... ide nézz!
Szédült gyorsasággal szegeket döf a fába, és két ütéssel beveri őket. Mint egy férfi, aki imponál
IBOLYA	(tapsol) Mint a villám! (Csend – kis idő múlva) Te, Joci... te sohasem is láttál?
FIÚ	Nem... néha úgy emlékszem, hogy láttam... kicsi koromban...
IBOLYA	De nem?
FIÚ	Nem... így születtem... látod, szemem sincs... de három-négy éves koromig... azt hittem, hogy látok...
IBOLYA	Hogy látsz??
FIÚ	Igen... hogy ugyanolyan vagyok, mint a többi gyerek...
IBOLYA	Ne! Ezt nem mondod!... Azt hitted, hogy látsz?
FIÚ	Igen... El se tudtam képzelni, hogy mit látnak a többiek, amit én nem... egyáltalán mi az, hogy látás?
IBOLYA	Hát az, hogy... látás... hogy kinyitja az ember a szemét és lát...
FIÚ	De hogyan? Mit? – Egyre jobban kínozott... mindenféléket kitaláltam, hogy rájöjjek.... egyszer anyámék bent voltak a házban, én kint az udvaron játszottam... fogtam egy kis sarat és bekentem az arcomat. “Mama, mama – kiáltottam. Anyám odajött az ablakhoz, és felkiáltott: “Mit csináltál magaddal? Nézd meg a gyereket, csupa sár!” – mondta apámnak, ő is odajött az ablakhoz, jól leteremtett... Áhá – gondoltam – szóval ők onnan, messziről is ki tudják tapintani a sarat az arcomon... tehát a látás az olyasmi, mint egy hosszú, észrevétlen kéz, amely a látó emberek szeméből messzire ki tud nyúlni... “Hát persze! Ezért mondják azt, hogy simogató tekintet, megverte a szemével, szemmel tartotta... bizony!” – Napokig nem tudtam aludni az örömtől... “hogy értem már! – megértettem a látást”... És soha többé nem kínzott, hogy mi az... azóta sem... pedig tudom, hogy nem így van...
Ibolya olyan áttetsző, gyereki belefeledkezéssel hallgatja, mint egy mesét – hangja is elvékonyodik az átéléstől
IBOLYA	És aztán... még... mesélj még...
FIÚ	Aztán jött a madár... azzal sokkal több bajom volt... igazából a mai napig nem tudom elképzelni...
IBOLYA	A madarat?
FIÚ	Nem... a repülést...
IBOLYA	Hát hogy kinyitja a szárnyait... és így csinál... Várj, megmutatom... (Beszalad, felemeli a Fiú karjait, és néhányat csap velük) Így... és mivel könnyű, felszáll és repül... nem nehéz... érted már?
FIÚ	Ezt tudom... ezt a csapkodást értem... És mégsem! Amikor kicsi voltam... egyfolytában fent volt a fejem az égen... hallottam, hogy ott vannak... a hangjukat is... ahogy énekelnek, kárognak, búgnak... azt is hallottam, hogy kisebbek meg nagyobbak is vannak... de hogy hogy néznek ki és főleg hogy jutnak oda fel, ahol semmi sincs... ezt az istennek se bírtam megérteni, hiába magyarázták... néha órákon át ültem az udvaron, és hallgattam, hogy suhannak és csivitelnek fölöttem... és úgy elszorult a szívem... én meghalok, ha ezt meg nem értem... Addig könyörögtem apámnak, hogy egyszer hozott nekem egy madarat... ilyen kisebb fajtát, kanárit vagy pintyet... de lehet, hogy verebet... kalitkában... bezárkóztam a szobába, óvatosan benyúltam a kalitkába, és hosszú hajsza után végre sikerült kézbe kaparintom... forró volt és úgy vert a szíve... végigtapogattam tetőtől talpig, a kis lábát, csőrét, fejét, szárnyát, mindenét... egy idő múlva nagyjából már el tudtam képzelni, hogy néz ki, mi hol van rajta... “De vajon hogy repül?” – Mama azt mondta, hogy gyorsan csapkodnia kell a szárnyaival... és az enyém verdesett is rendesen... kissé lazábban fogtam, s az ujjaimból kis kalitkát csinálva próbáltam helyet adni neki, hogy repülni tudjon... perceken át kétségbeesetten csapkodott a szárnyaival... megállás nélkül... “Szóval ez a repülés! – mondtam magamban – Ez kell, hogy legyen... mi más?” – Ez a kétségbeesett vergődés... (Arca eltorzul) még most is itt érzem a tenyeremben... – És hiába tudom, hogy a repülés valami könnyű, lágy dolog... mama azt mondta, olyan, mint a kendőjének érintése az arcomon... hiába... számomra ez a csapkodás, ez a kétségbeesett vergődés... ez marad a repülés... és úgy csodálom a madarat, hogy közben még énekelni is tud... (Megáll) Mi van?!... mi történt?
IBOLYA	(zokog) Én nem akarok nem látni... Inkább haljak meg... Én látni akarok... mindig!
FIÚ	De hát ki mondta.... hogy ne láss!? Ibike... nem történt semmi! Épp vagy, egészséges... hallod?! Nem történt semmi...

10. HÁBORÚ
Apa belép fáradtan, idegesen. Kezében fejsze, a másikban törődött, fekete táska. Körülnéz a félhomályban

APA	Mi az? Miért sír?
FIÚ	Nem tudom...
APA	Hogyhogy nem tudod?! (Lehajol hozzá) Ibike?! Mi baj? (A Fiúhoz) Mi történt?
FIÚ	(megvonja a vállát) Semmi...
APA	(földhöz vágja a táskáját) Ne idegesítsetek, az istenit! Egész nap dolgoztam, alig állok a lábamon! Halljam, miért sír! (Megrázza Ibolyát) Hallod?! Mi bajod? (A Fiúnak) Megütötted? Mondtál neki valamit?
FIÚ	Nem... esküszöm!
APA	Valaki nem sír csak úgy... semmiért! (Rángatja Ibolyát) Felelj már, mi van!
IBOLYA	(elhúzódik) Semmi... nincs semmi... csak úgy megsajnáltam...
APA	A Józsit?!... Miért?
IBOLYA	Hogy nem lát...
APA	De hát tegnap se látott... a múlt héten se... akkor nem sajnáltad?
IBOLYA	Nem...
APA	(felcsattan) Te nem vagy normális... komolyan... ezért sirattad?!
IBOLYA	Úgy megsajnáltam...
APA	Jó, hát akkor sirassad! (Ibolya feláll, megtörli az arcát) Hozz egy kis meleg vizet a lavórban, teljesen eldagadt a lábam... ni, hogy lüktet! – A kezemet is feltörte... csupa vérhólyag minden! Hogy az isten rohassza meg!
Ibolya az ágy elé teszi a meleg vizet, Apa óvatosan belerakja a lábát
FIÚ	Nehéz volt?
APA	Mint a görcs! Csupa vén, bogos, göcsörtös bükk... szétmegy az agyad, amíg meghasad... nem viccelek... volt, hogy ötödszörre sem sikerült kettévágni... Nem csodálom, hogy nem vállalta senki... egy hónap alatt se végzek... (Keserűen) Nézd meg! Ott a napi kereset a táskában...
IBOLYA	(kíváncsian kinyitja – két rántott húsos, vaskos szendvics fordul ki belőle) Ez? Két szendvics...
APA	Egyétek meg... megszárad...
IBOLYA	Ez minden?!...
APA	Meg egy kis pénz... Nyolcszáz!
Kirakja az asztalra, pár gyűrt bankjegy, némi apró. Ibolya és a Fiú hallgatnak. Az Apa törődötten elmosolyodik
	(Ibolyának) Nézz csak bele az oldalzsebbe is...
IBOLYA	(kivesz egy recsegős papírt, lassan kibontja – felkiált) Egy kendő! Ciklámen kendő! De gyönyörű... Ezt nekem vette?! Jóska... (Nyakába ugrik, megcsókolja – ugyanolyan féktelen, vad, gyermeki örömmel, mint a kiskutyánál) Kendőt vett a Ibinek... (Az ablakhoz viszi) Nem is lila, de ciklámen kendőt...
APA	Nézd, hogy örül... csak meg ne bolondulj, te!
FIÚ	Mutasd nekem is!
IBOLYA	(végigsuhintja az arcán) Érzed, milyen könnyű... istenem, be szép...
APA	(elrakja a pénzt az asztalról – a Fiúnak) Öcséd helyében úgy szégyellném magam, mint egy disznó... (Dühvel) Két szendvics és nyolcszáz forint... a derekam leszakadt... és mikor eljöttem, úgy állt a kapuban, úgy nyújtotta a kezét, hogy még meg is kellett köszönjem... (Beleköp a lavórba) A szarházija!
FIÚ	(békítően) De a TV-t azért ideadta... az se két forint...
APA	Ki tudja, miféle kacat... a Gyuszi TV-je! Hiszem, ha látom... Ibike, nyomd be...
IBOLYA	Majd hétfőn... (Észbe kap) Jé, tényleg! Hétfő van! (A kapcsolóhoz lép – 40 Wattos fényár) Józsi, Jóska, nézzétek! (Kapcsolgatja) Van villany... Itt a villany! És mi állatok, itt vakoskodtunk egész nap a sötétben... (Megöleli a Fiút) Van áram!? Hallod?!
APA	Jól van... nyomd már be... és fordítsátok erre...
IBOLYA	Jóska! Hadd hozzam be a Dzsesszit... csak ma este... ilyent még úgyse látott... Berakjuk szépen a kis házába... nem fog bepisilni.
APA	Jó... de ha még egyszer meglátom idebent, kivágom... Nem fogunk embert nevelni a kutyából!
Ibolya kiszalad a huskyért, majd bevackol a lábát áztató Apa mellé. A TV lassan melegszik, beszélni kezd, aztán megjön a kép is. Második világháborús összeállítás, fekete fehérben villogó képek, torlódó halottak, robbanások – kisemberi snittek, nagytotálok.
Elsőnek egy jóarcú, vagány férfi hosszan integet a vonat ablakából. Aztán srapnelek és riadt trénlovak, és felfordult páncélautók végtelenségig pörgő kerekükkel. Majd geometrikus csapattestek vonulnak, mint a hangyák országában, és alattuk a nagy gyászinduló Sosztakovicstól, finoman, fülbemászóan. Sic transit... Hosszú svenk egy sárban úszó tömegsírról, partján ásót támasztó értetlen helybeliek, parasztok. Két füstölőt lóbáló tábori pap, süvegben, stólában, mintha valami jelmezbálból tévedtek volna ide. Jóskáék egyre nagyobb átéléssel figyelik az adást.
A képernyőt nem is látjuk, csak a szürke villódzást az arcukon
IBOLYA	Hogy integet, szegény... majd kiesik az ablakon...
FIÚ	Kicsoda?
APA	Egy baka... valaki... viszik a frontra, azért...
IBOLYA	Te, ez pont olyan mint a... tudod... milyen Feri bácsi... annak is ilyen nagy röhögős szája lehetett fiatal korában...
APA	Hát ez nem sokáig röhög... az biztos! Százból egy vagy kettő, ha hazajött...
FIÚ	Most mit van?
APA	Semmi... menetelnek... nem érdekes...
IBOLYA	(ijedten) Jesszusom... ezek mind halottak!
APA	A nyomorultak!... No... ti is jól elkerültetek hazulról...
FIÚ	Mi az? Mondják már!
APA	Tömegsír, fiam... tömegsír...
IBOLYA	Hány ember lehet? Száz... kétszáz...
APA	Viccelsz? Ezer... vagy még több... akár tízezer is lehet, mit képzelsz? Száz embert el se temetnek egy háborúban... nézd meg, hányan ássák... legalább ötvenen...
FIÚ	Magyarok?
APA	Nem... parasztok... helybeliek...
FIÚ	De a halottak...
APA	A halottak?... mindenféle népek... de leginkább magyarok...
IBOLYA	Az a vonatos is ott van köztük, ugye?
APA	Persze... másképp mért mutatták volna...
IBOLYA	Hogy integetett szegény!... majd kiesett az ablakon... anyának, apának nem integet így az ember...
APA	(a hirtelen ijedtségtől még fel is ugrik) Püff! A nyomorultja... Ezt jól elkapta!
IBOLYA	Telibe, mi!? Pontosan telibe...
FIÚ	Mi az? Kit kapott el...
APA	Mert épp felugrott... ha nyugton marad, megússza... (A Fiúnak) A bomba, na! Vagy mi a fene... a gránát... telibe kapott egy embert...
FIÚ	Magyart?
APA	Hagyd már ezt a magyarozást... nem mindegy! (Ibinek) Sóhaj se maradt belőle... mint amikor falhoz vágják a görögdinnyét...
FIÚ	(beleborzong) Az micsoda fájdalom lehet...
APA	Ugyan! Püff és kész! Lehet hogy meg sem érzi...
FIÚ	Most mért mondja?! Amikor minden íze, porcikája szétszakad... és egyszerre fáj minden... az egész ember... iszonyú lehet!
APA	De legalább nem tart soká... püff, volt nincs... inkább így, mint hónapokig rothadni, nem? (Ibinek – szűken) Megbolondultál... hova jössz már?
FIÚ	Most mit csinálnak?
APA	Tudom is én... füstölik őket... (Ibinek, halkan) Na macerálj! Na!
FIÚ	A halottakat... kicsodák?
APA	A papok, kik! Füstölik... aztán megáldják... és jöhet az oltott mész!
FIÚ	A mész?!
APA	Mit képzelsz?!... ha tíznél többen vannak, muszáj... a járvány miatt... a Bús Pista bácsi mondta... szanitéc volt... (Ibinek) Az istenedet, agyonnyomjuk a kutyát! Hagyjál már...
IBOLYA	(súgja) Csak egy kicsit... úgy vártam...
A Fiú ölbe veszi a huskyt, kicsit felhúzza a TV hangját
FIÚ	Hogy néznek ki?
APA	A papok?
FIÚ	Nem! A halottak...
APA	Hogy érted?
FIÚ	Hát... hogy hogy fekszenek...
APA	Hogy... egymás mellett, mint a gyufaszálak...
FIÚ	De arccal felfele?
APA	Még szép!... csak a gyilkosokat temetik lefele... vagy már azokat se! (Felcsattan) Megőrültél... Ibi, a mindenedet! Ne nyúlkálj már!
IBOLYA	Ó, de kényes... ne féljen, nem eszem meg!
APA	Tessék! A víz is feldőlt!
IBOLYA	Majd feltörlöm... (Visszahúzza az ágyba) Na... csak egy kicsit...
A Fiú közelebb ül a TV-hez, arcához szorítja a kiskutyát, duruzsol neki
APA	(suttogja) Ne izélj már... hulla fáradt vagyok...
IBOLYA	(kajánul) De azzal csak nem dolgozott... Vagy azzal is vágta?
APA	Ne nyomakodj már! Mindjárt leesünk!
IBOLYA	Csókoljon meg legalább! Egész nap vártam, hogy megjöjjön...
Mocorgás, szuszogás, recsegés, nehéz testek fordulása. A TV-ben egy szakértő rámutat a keleti front összeomlásának szükségszerű voltára. A fáradt, kivérzett arcvonal, a hátország kétszínű magatartása, az újoncok kiképzésének elhibázott koncepciója... stb.
APA	Elég! Fáradt vagyok... mondom!
IBOLYA	Itt nem is olyan fáradt... érzem én...
APA	Egy kicsit... félórácskát hagyjál!
IBOLYA	De hát nem kell semmit csinálnia...
A Fiú még közelebb húzódik, már-már rátapad a képernyőre, fel is húzza, szinte ordít – de csak átjön a nesz
APA	De erőszakos vagy, az istenedet... mondom, hogy hagyjál!
IBOLYA	Ne lökdössön már... Hallja!... feküdjön nyugodtan... jó lesz, meglássa... bízza csak rám... vigye innen a kezét...
Érezni, hogy a lány teljesen beindult, már nem lehet megállítani – magukra rántja a takarót, nehéz, nyögős, lihegős birkózás – fáradt pankráció a megváltó kéjért. A TV egyre hangosabb, de nem tudja túlharsogni a száraz ágy zenéjét. Végül összeszorított fogú vad hajsza után, – mint amikor bozótosban menekül az állat – Ibolya kicsikarja a magáét, hirtelen felszakadó nyögésként köszönt rájuk a beteljesülés. Már a himnusz megy a TV-ben, vagy a “bolhák”.
A Fiú ráborult a képernyőre. Öleli, mint egy nagy mackót. Alszik.

11. ÁLOM
A vak ajtókeretben magas, fehér fátyolos nő jelenik meg. Odalép a bolhás képernyőt ölelő Fiúhoz. Megrázza, halkan, gyöngéden.

MAMA	Ébredj, Joci... nincs időm.... ébresztő, kiscsókám!
FIÚ	(megérzi a Mama illatát, félálomban) Mama... Itt vagy?! (Arcához szorítja a kezét)
MAMA	Figyelj rám... sietnem kell! Várnak...
FIÚ	(beles a fátyol alá) Jézusom, mi ez? (Felhajtja a fátyolt – anyja arca csupa rücskös sár, mint amilyent a kocsik dobnak a ház falára) Mama! Hogy nézel ki!?
MAMA	(felemeli a szoknyáját, mutatja a combját, ölét, lábaközét) És itt is... itt is... mindenütt...
FIÚ	Hozzak vizet?
MAMA	Hagyd... nem sár, hanem a bőröm... a húsom... Nyúlj hozzá! Érzed? – Mindig mondták... hogy porrá válunk... soha nem értettem hogyan... hát így... (Megtörli az arcát, és az ujjain levő porra) Az én testem... az én vérem... (Elfújja)
FIÚ	Gyere, ülj le...
MAMA	(belevág) Nem lehet... értsd meg! Estére odaát kell lennem...
FIÚ	Hol?
MAMA	(fakón kacag) Hát a túlvilágon... kis okosom... odaát! (Nyugtalanul) Kint vár a kocsi... a többiek... nem szabad megvárakoztatni őket... (Hangjába egyre érezhetőbb szorongás költözik) Csak egy percre ugrottam be... mert... mert nem tudtam elbúcsúzni az apádtól... Vigyázz rá, Joci... megígéred?! (Suttog) Ő még nem tudja, hogy...
FIÚ	Hogy meghalsz?! Dehogynem... A koporsót is megvette... a szemfedelet, gyertyákat is... ott van minden a kamrában... És nekünk is elmondta már... többször is... hogy hamarosan nagy szomorúság vár ránk...
MAMA	Tudom... és mégis! Nem készült fel rá... Azt hiszi, hogy meghalok és leszek tovább! Látom a szemében... Féltem apádat, Joci... nagyon féltem... Vigyázz rá! (Türelmetlen, már indulna)
FIÚ	De hogy, Mama? Mit csináljak?!
MAMA	Nem tudom... ne hagyd, hogy sírjon... szét fog folyni az élete... olyan gyenge szegény! (Furcsa, sípoló hang kintről, mint a vadászok infra-sípja – éles, alig hallható.) Mennem kell... (Kapkodva igazítja a fátylát) Vigyázz apádra! (Indul kifele)
FIÚ	(belekapaszkodik) És én... Mama! Én!?
MAMA	Nem tudom... Te okos vagy... (Próbálja kiszabadítani magát a Fiú kezéből, menekül) Nem hallod!? Várnak... (Kitépi magát és eltűnik a sötét keretben)
FIÚ	(utána botorkál) Mama... várj! Mama... (Az ajtó zárva – indul vissza, az ágy felé – suttogva) Itt volt a mama... Apa, hallod?... itt volt! (Az ágy üres) Mi ez? Hol vagytok? (Végigtapogatja az ágyat, asztalt, a szanaszét heverő tárgyakat – egyre kétségbeesettebben keres, kapkod, mint aki eltévedt)
Ibolya oson be az ajtón – a verőfényes, vakító nappalból. Kezében egy marék porhó. Nesztelenül lopakodik a Fiú mögé

12. A CICI
Finoman kis havat fúj a nyakába. A Fiú megborzong.

FIÚ	Ibi? Te vagy?
Hátranyúl, keresi a lányt, az hangtalanul kisiklik előle – majd hirtelen, visongva
IBOLYA	Itt a tél... halihó! Felébredt a hétalvó...
És maréknyi hóval jól megmossa az Fiú arcát. Józsi kapálózik, prüszköl, menekül. Ibolya visítva a nyomában, “fürdeti”, csipkedi, ahol éri – inkább gonoszul, mint játékosan. A Fiú beszorul a sarokba, Ibolya lassan közeledik, és valami régi gyerekkori felelgetőst dúdolva, le-lecsap “áldozatára”
	“Első hó, első hó... fiúkáknak az való!” – “Hova te? A nyakába?” – “A nyakába! Brrr!” – “És utána hova te? A hasára?” – “A hasára! Brrr!” – “És azután hova még?”
FIÚ	Elég már! Ibike, könyörgöm! Elég! (Bemenekül a takaró alá) Mi ez?
IBOLYA	Hó... Leesett az első hó...
FIÚ	De hát még csak...
IBOLYA	Olyan gyönyörű... Minden csupa fehér! Minden! (Gonoszul) Hozzak még?
FIÚ	Ne! Kérlek, Ibike!... Úgy fázom! Inkább tégy a tűzre!
IBOLYA	Nem lehet, a fát is betemette... fát, fejszét, mindent! – Ha látnád a Dzsesszit, hogy örül... ez kész nyár neki, biztosan... (Befészkeli magát a Fiú mellé az ágyba) Ennyire fázol? – Add ide a kezed... megmelegítem!
FIÚ	(elhúzza a kezét) Ne! A tied még hidegebb... (Hallgatnak) Miért nézel?
IBOLYA	(csodálkozva) Honnan tudod?
FIÚ	Érzem... Néztél, ugye?
IBOLYA	Áhá... Néztelek... (Csend) Joci... igaz, hogy te még nem is csókolóztál?!
FIÚ	(zavartan) Dehogynem!
IBOLYA	Kivel?
FIÚ	Nem mondom meg...
IBOLYA	Mert senkivel, ugye? (kacag) Senkivel!
FIÚ	Hidd azt...
IBOLYA	Na, mondd már meg!
FIÚ	Rég... amikor kicsi voltam...
IBOLYA	Milyen kicsi?
FIÚ	Nagyon... ekkora... egyszer anyukámmal...
IBOLYA	(visítva kacag) Nem, ez nem ér! Az puszi volt...
FIÚ	De nem! Igaziból... az óvodában állandóan az ment, hogy így a csókolózás, úgy a csókolózás... és velem senki nem akart... folyton csak kacagtak rajtam...
IBOLYA	És megcsókolt... úgy igaziból...
FIÚ	Hogy lássam, milyen... De utáltam nagyon... nyálas volt, és nyúlós... mint a tojásfehérje...
IBOLYA	(vihog) Miket mondasz?! – És azóta senkivel?
FIÚ	Nem... izé... lánnyal voltam már... de csókolózni – az valahogy nem jött... majd ha szeretek valakit... nem?
IBOLYA	Pedig jó... csak úgy üresben is... (Feláll, kicsit távolabb megy – érezni, hogy valamire készül) Joci... te egy kicsit se látsz? Egyáltalán?
FIÚ	Nem...
IBOLYA	Fényt se... sötétet se...
FIÚ	Semmit...
IBOLYA	(egyre izgatottabb – egy félénk magamutogató kíváncsiságával felhúzza a blúzát) Ezt sem?
FIÚ	Nem... mi az?
IBOLYA	(kacag) Te csak ülj ott... ne mozogj... mutatok valamit... (Visszafojtott lélegzettel közeledik az arcához a cicijével – hirtelen hozzáérinti és elkapja)
FIÚ	Mi ez?
IBOLYA	Na mi?
FIÚ	Nem tudom... a vállad?
IBOLYA	(visítva kacag) Még egyszer... de ne mozdulj, mert akkor nem ér! (Megint közeledik, picit hozzádörzsöli az arcához, és hirtelen újra elveszi, mintha csiklandozná)
FIÚ	Az arcod? Olyan finom, meleg... Az arcod volt, ugye?
IBOLYA	Az, persze... Akkor most egy másikat... Nyújtsd ki az ujjad... a nagyujjadat... így, és ne mozgasd... (Felhúzza a szoknyáját, és a fiú arcát mereven figyelve, mint egy varánusz – lassan közeledik csípőjével a kinyújtott ujjhoz. Combja belső felével megérinti)
FIÚ	De forró... mi az?
IBOLYA	Nem tudod? Tényleg...?! (Szinte reszket a mulatságtól és izgalomtól)
FIÚ	Nem... Olyan furcsa vagy... (Egyre feszültebb) Mit kacagsz folyton?! A kezed is nedves...
IBOLYA	(elkapja a kezét) Semmi... csak melegem van...
FIÚ	De mi ez? Mit csinálsz?
IBOLYA	Mindjárt meglátod... Nyisd ki szépen a szád... csak egy picit, résnyire... és figyelj... (Fölé hajol, és anélkül, hogy hozzáérne lassan közelíti a cicijét a Fiú ajkához)
FIÚ	Mit csinálsz? Olyan furcsán szuszogsz!
IBOLYA	Semmit... Maradj nyugton... jó lesz, ne félj...
Hirtelen kintről az Apa vadul, ököllel verni kezdi az ablakot. Ibi félreugrik, összerántja magán a blúzt, szinte állati félelemmel keres menedéket
IBOLYA	Istenem! Ez hazajött...
FIÚ	Mi az? Mi történt?
IBOLYA	(pánikban) Nem csináltunk semmit, jó! Semmit! Joci,... Megértetted?! (Bemenekül a kivágódó ajtó mögé)
APA	(nekiesik a Fiúnak) Kitaposom a beled, te szerencsétlen! Hát nem szégyelled magad!
Felrántja a holttá rémült Fiút és egy hatalmas pofonnal az ágy túlsó végébe küldi
FIÚ	(kétségbeesetten ordít) De mi az?... Apám, az istenért... mi van?
APA	Hogy mi van, mi? Hogy mi van!?
IBOLYA	(előbújik a sarokból – siránkozva, reszketve) Én nem akartam... Mondtam, hogy ne csinálja!
FIÚ	(szinte zokog) De mit? Mit!... Könyörgök, mi ez? (Kezét kinyújtva keres valakit, akibe belekapaszkodhatna – válaszért) Apám... hol van!... mi ez az egész?!
APA	De jól adod! Még sírsz is... te nyomorult! Itt kaplak a mellével a szádban, s még te könyörögsz... (Megfogja, és egy mozdulattal kidobja, kilöki az ajtón) Takarodj ki innen! Menj a szemed világába!
FIÚ	Apám... az istenért! Hallgasson meg! Kérem... (Kétségbeesetten veri, kaparássza az ajtót)
APA	Menj a pokolba! (Rázárja – Ibihez fordul) De ahogy láttam, te se nagyon tiltakoztál...
IBOLYA	Nem bírtam vele... esküszöm... végig rajtam lógott... egész áldott nap... hogy csak egyszer... egyetlen egyszer... hogy ő még soha az életben...
A Fiú közben megkerülte a házat, kitapogatta az ablakot, öklével beveri az üveget, kétségbeesetten kapaszkodik befele, és ordít. Karjából ömlik a vér
FIÚ	Hazudik! Apám... Hazudik... én nem tudtam, mit csinál... hát tudtam én! Esküszöm az élő istenre... higgyen nekem!
APA	Jézusom... minden csupa vér! Állj meg, mit csinálsz... (Kirohan) Józsi, az istenért! Szorítsd a csuklódat... tartsd jó erősen... te hülye, te! Az kell, hogy elvérezz itt nekem... (Óvatosan vezeti, támogatja befele)
FIÚ	Higgyen nekem, apám! Azt se tudtam, mi az... az arcomhoz nyomkodott valamit... hogy ez mi, az mi?... hát ki gondolta, hogy a... az izéje...
APA	(egy konyharuhával elszorítja, bekötözi a sebet. A riadt, sunyító Ibolyára néz) Így volt, te kígyó?!
IBOLYA	(habozik, hogy mit mondjon) Csak... kíváncsi voltam... hogy rájön-e...
APA	És ezért rögtön a szájába kell nyomni!?
IBOLYA	Ne üssön, hallja! (Felkap egy fahasábot a kályha mellől) Hozzám ne nyúljon!
APA	Te büdös kurva! Még te fenyegetsz... Takarodj ki innen!
IBOLYA	Az én házam!
APA	(nekiesik) Kitekerem a nyakadat, te ringyó, te!
IBOLYA	(kitépi magát a kezei közül, kirohan – kis idő múlva megjelenik az ablakban) Fog még sírni maga utánam... hallja... (Elmegy pár lépést, visszajön) Úgy fog sírni... mint a jégeső...
APA	Tűnj el! Mert kimegyek...
IBOLYA	(elszalad pár lépést, megint visszajön – szinte dadog) Fog még sírni... ne féljen...
Apa hirtelen felugrik – Ibolya eltűnik, mint a csík. Csak egy távoli vizes hógolyó csapódik még be az ablakon.

13. RÉSZEGSÉG
Apa bejön, becsukja az ajtót. Nézi a szétdúlt lakást. Fiú odabotorkál hozzá.

FIÚ	Nem tudtam, mit csinál... esküszöm... (Keresi, tapogatja az apja arcát) Elhiszi?... (csend) Ha tudtam volna, hogy mit akar...
APA	(rákiált) Fejezd már be! Elment, vége! (Csend) Mutasd a kezed... (Lebontja a kötést) Hál’istennek nem ért eret... be se tudtunk volna menni... akkora a hó... én is visszafordultam, látod... (Nézi a vágást) Jól szétnyílt, annyi szent... ne szorítsd úgy... már alig vérzik... mindjárt bekötöm rendesen... (Rongyot keres) Teszek egy pokrócot az ablakra... megfagyunk reggelig... (Félresepri a szilánkokat, felakasztja a pokrócot)
FIÚ	(tapogatja a csuklóját) De rossz szaga van...
APA	Mit mondasz?
FIÚ	Hogy rossz szaga van... Büdös... a vér...
APA	A tied... nem tetszik, ne szagold! (Vizet tölt a lavórba) Gyere, megmoslak...
Kezét is, arcát is lemossa, letöröli egy ronggyal – végül az egész fiú csupa vér
FIÚ	Először... azt kérdezte... hogy csókolóztam-e?
APA	Elég... mondtam már! Elég! A nevét se akarom hallani...
FIÚ	Gondoltam... elmondom... hogy nem én voltam...
APA	Kérdeztem?!
FIÚ	Nem... csak olyan rossz, hogy hallgat...
APA	(csupa ideg minden gesztusa, szava) Ide figyelj, Józsi... ha te lettél volna a hibás, érted... ha erőszakoskodtál volna... vagy mit tudom én... Akkor is... te az én fiam vagy, érted?!
Csend
FIÚ	(alig hallhatóan) Mégis kikergetett!
APA	Mert... mert elöntötte az agyamat a vér... jövök haza fáradtan, alig állok... benézek az ablakon, és mit látok... itt térdel az Ibike tövig meztelen...
FIÚ	(belevág) Ne beszéljünk róla... maga mondta!
APA	Igaz! Szót se többet... Hogy fordulna fel ott, ahol van! – Gyere, betakarlak... feküdj le... hideg van.
Betakarja, vár egy picit. Óvatosan elindul a pince fele. A Fiú fülel.
FIÚ	Apám...
Az Apa nem felel. Vigyázva kinyitja az ajtót, eltűnik a sötétben
	Hol van?
Csend. A Fiú felkel, elindul utána. Üvegcsörrenés a pincéből
	Mit csinál ott?
APA	Semmit... (Érkezik két palackkal a hóna alatt, megpróbál kitérni a Fiú útjából) Valami zajt hallottam... patkány, vagy mi... (A Fiú elébe áll, tapogatja, keresi apja kezét) Elég, na! Ne fogdoss már... Eredj az utamból!
FIÚ	Apám, az istenért!... Három hétig megállta...
APA	Dehogy iszom... bolond vagy! (Kiszabadul, de a Fiú megy utána)
FIÚ	Akkor mi van a kezében?
APA	Semmi... nem gondolod, hogy inni kezdek...
FIÚ	Összeszedte magát... dolgozni is jár...
APA	Dolgozni!? Azt! (Keserűen nevet) Éhbérért... a fiamhoz...
FIÚ	(Hirtelen elkapja az Apa kezét) Adja ide az üveget... Adja ide!
APA	Eressz el, mert agyonváglak! Menj innen!
Vadul arrább löki, keresi a fiókban a dugóhúzót, idegességében mindent kiszór. Megtalálja. Kapkodva hajtja bele a dugóba. A Fiú előtte áll, és szinte gyerekhangon, fakón kérleli
FIÚ	Hallgasson meg... Most az egyszer... kérem! Apám... Vegyen erőt magán...
APA	Anyád halála óta egyebet se csinálok... folyton erőt veszek... (Kitépi a dugót) Elég volt! Rongy vagyok, mert iszom – és iszom, mert rongy vagyok! A többit leszarom! (Egy húzásra magába dönti a háromnegyed üveget, olyan hévvel, szomjjal, mint az életéért inna) Húh, de jól esett! De jó kis bor ez!
FIÚ	Könyörgök, apám...
APA	Menj a halálba! Hagyj békén engem!
Lehúzza a maradékot is. A szesz gyorsan lángra lobban benne. A Fiú lefekszik, magára húzza a takarót. Az Apa nézi. Közelebb jön
APA	Azt mondta, hogy csókolózzatok, mi?
FIÚ	Ne beszéljünk róla... maga mondta, nem?!
APA	Hogy volt, na!?
FIÚ	Hagyjon békén... fáradt vagyok...
APA	(kirángatja az ágyból) Mi a fenétől vagy fáradt, mi? Itt döglesz egész nap... és akkor fáradt!
FIÚ	Nem beszélek magával... mert részeg!
APA	Elővette a mellét, hogy csókolózzatok... így volt! Te meg nem akartál... azt mondod!
FIÚ	(fájdalmasan) Látja?! Nem hisz nekem!... Tudtam én...
APA	Nem így volt?! Akkor hogy?... Tessék, mondd el, hogy volt! (Próbálja kihúzni a második palack dugóját)
FIÚ	Apám... higgyen nekem! Nem csináltam semmit! Ártatlan vagyok!
APA	(hirtelen gyűlölettel, agresszivitással) Az mindegy, érted!? Mindegy, hogy ártatlan vagy... Kit érdekel?! Arról sem tehetsz, hogy vak vagy, aztán mégis... – Mit gondolsz anyád mibe halt bele? A bánatba, abba! Eredj kapard ki a tíz körmöddel... majd ő megmondja... “Ártatlan vagyok” Egy frászt! Azt megölted, ezt elkergetted... (Rángatja, cibálja a dugót) A rohadt anyádat, gyere már ki!
FIÚ	(lefogja) Elég! Ne igyon többet!
APA	Pusztulj innen... mert kitekerem a nyakadat! Te ártatlan, te! Inkább menj és kerítsd elő a Ibit... menj... Ne bámulj! (Kivágja előtte az ajtót) Hívd vissza... mondd meg, hogy szívből sajnálom, nem akartam... na, eredj már! Vissza se gyere!
Fiú veszi a kabátját – indul. Apa hirtelen elébe áll
APA	Nem mész sehova!
FIÚ	Engedjen el... Meddig kínoz még?!
APA	Józsika, az istenért... Ne haragudj... Beszélek össze-vissza... nem akarom, hogy elmenj! Bocsáss meg... (Visszahúzza az ágyba – sír) Részeg vagyok... hülye vagyok... úgy szeretlek, te gyerek, te... mint az életemet, úgy szeretlek... hát mi lenne velem nélküled?!
FIÚ	Ne sírjon... most mit sír!?
APA	Én belehalok abba, hogy elment... érted? Már kezdtem kimászni a gödörből... itt volt a széle ni, épp kidugtam volna a fejem... és akkor épp a saját fiam lök vissza... menj vissza a sírba, te öreg részeges... mit kapaszkodsz itt! Dögölj meg!
FIÚ	Miért mondja ezt... miért mondja!
APA	Hát milyen élet ez!? Én rongy vagyok, egyik fiam vak, a másik meg szarházi... hogy miért nem vágja agyon az ilyeneket az Úr? (Kitántorog a ház elé, felkiált) Miért nem csapsz már agyon, te rohadék... te világ szégyene, Atyaúristen! Az asszonyt elvitted, a becsületet elvitted, az Ibikét, hogy fulladjon meg, elvitted... csak mi maradtunk, ez a vak gyerek meg én... nesze, vidd el őt is, aztán vágjál agyon... mit kínlódunk itt, mi? (Megbotlik, elvágódik a küszöbön, beveri a fejét) Jól van, kezdődik... csak rossz helyre ütött... (Tántorog) Na, gyere! Vágj ide... ne kímélj! (Nekiesik az asztalnak) Hol az a fene üveg?
FIÚ	Feküdjön le... nyugodjon meg, apám... holnap elmegyünk és megkeressük... visszahozzuk az Ibikét...
APA	Kéne, mi!? (Elkapja a fiú nyakát) A szádra ne vedd, hallod!? Ha akarom, én megkeresem... én visszahozom... vagy elküldöm a jó kurva anyjába... megértetted?! ÉN! El a kezeddel az Ibiről... Az a lány neked nincs, érted? Ha az arcodra ül a mocskos valagával, akkor sincs... nem létezik! Világos?
FIÚ	(lefekteti) Az... az, világos... jöjjön... aludjon már!
APA	(öklendezik) Úh, de rosszul vagyok! Adj egy kis vizet... Szar ez a bor vagy mi? (A Fiú megfogja a homlokát) Húzd közelebb az a lavórt... már hányni se tudok... Öreg vagyok... és szarházi, mint a Gyuszi... az az én fiam, nem te... az jól belém rúgna egyet... megdögölnék... és kezitcsókolom. (Megtörli a száját, arca sápadt – reszket) Hol vagy, Józsi... nehogy elmenj... gyere, bújj be mellém... úgy ráz a hideg... még, gyere közelebb... mert szétfagyunk itt reggelig... bújj hozzám... melegíts... úgy fázom, Józsika, úgy fázom...
Feje félrecsuklik, és már alszik is. Súlyos, kapkodó lélegzettel, mint a haldoklók

14. FAGY
Sötétedik. Csak a TV vibrálása deríti a szobát. Nyílik az ajtó.

FIÚ	Ki az? (Csend) Van ott valaki?
IBOLYA	Én... Visszajöttem!
FIÚ	Mi?
IBOLYA	Visszajöttem... hozzád...
FIÚ	(indulattal) Takarodj ki innen!
IBOLYA	Pszt! Hallgass!... felébred...
A Fiú kikászálódik az Apa mellől. Fojtottan, suttogva
FIÚ	Tűnj el!... holnap visszaadjuk a házadat, mindenedet... menj innen!
IBOLYA	Ne beszélj így... miattad jöttem vissza... hát nem érted?! (Megfogja a kezét, húzza magával a sarokba)
FIÚ	Ereszd el a kezem! Megőrültél!?
IBOLYA	Hallgass! Ne kiabálj!... azt akarod, hogy felébredjen?!
FIÚ	Engedj el! Hova húzol!?
IBOLYA	Csak ide... hogy nyugodtan legyünk! Látod, már nem is húzlak... ülj le ide... dőlj rám nyugodtan... (Simogatja, ölelgeti – egyre lázasabban, hevesebben)
FIÚ	Mit csinálsz, Ibi?
IBOLYA	Semmit... azért jöttem, hogy... az első perctől kezdve... ahogy megláttalak... és utána is... mindig hozzád akartam érni... nem hiszed?!
FIÚ	Mit akarsz tőlem?
IBOLYA	...amikor táncoltunk, és átöleltél... én úgy szorítottalak... nem érezted?... nem is akartalak elengedni... hogy az enyém vagy, érted?! Az enyém!
FIÚ	Halkan, az istenért! Bolond vagy...
Hirtelen elhallgat, mozdulatlanná dermed
IBOLYA	Mi van?
FIÚ	Néz, ugye?! – Érzem... minket néz!
IBOLYA	(kiles a kályha fölött) Dehogy néz... alszik, mint egy disznó...
FIÚ	Fel fog ébredni... menj innen! (Próbál felállni)
IBOLYA	(belekapaszkodik, visszahúzza) Nem érdekel, ha agyonver is... el akartam menni... végleg... már majdnem a házaknál voltam... eddig ért a hó, a szoknyám is, mindenem csupa fagy volt... úgy fáztam, mint egy kutya... mégis visszajöttem... éreztem, hogy hívsz, hogy húzol...
FIÚ	Nem igaz! – Te az apámé vagy... úgy ragaszkodik hozzád... becsül, szeret... az Otthonból is kivett....
IBOLYA	(indulattal) Elég az apádból! Elég! – Nem érted... hogy én csak miattad... hát nem érted?! (Megcsókolja) Ne nyálazz... engedd a szád... rendesen... szoríts magadhoz... csókolj meg!
FIÚ	Hagyj békén...
IBOLYA	Azt mondtad, akit szeretsz... azt rendesen...
FIÚ	De téged nem szeretlek...
IBOLYA	Hazudsz! Az hiszed, nem érzem... (Benyúl az inge alá) Nézd, csupa lucsok vagy... nekem nem tudsz hazudni... reszket mindened... (Szétnyitja az inget, simogatja, harapdálja) Meg fogsz halni, úgy kívánsz...
FIÚ	Nem!... Engedj el! (Erőszakosabban, durvábban) Nem akarom... eressz el! – (Próbál kiszabadulni a nő szorításából)
IBOLYA	(hirtelen indulattal lelöki magáról) Na, elég! Ebből elég!... Azt akarod, hogy menjek el?!
FIÚ	Azt!
IBOLYA	És soha többet ne jöjjek?
FIÚ	Hozzám ne... Soha többet... Az apámhoz...
IBOLYA	(rákiált) Hozzá nem jövök... mondtam már! – De esküszöm, hogy mindenkivel, érted... apádon kívül mindenkivel... Gyuszival is, rendőrrel is... ezt akarod?! Ezt akarod!
FIÚ	Ne ordíts! Menjünk ki innen... kérlek... Mindjárt felébred!
Próbálja kifele húzni a lányt, ki, az ajtó fele – újra egymásba gabalyodnak, vadul ölelkezve bezuhannak a kis fekete kályha mögé. Ibinek sikerül letépnie, lecibálnia magukról a vastag téli göncöket, reped, hasad minden
IBOLYA	Ne törődj vele... szoríts magadhoz... segíts... húzd már le.... tépd el, szedd már le!... hú... mekkora... látod, te bolond... És még te nem szeretsz... hát hazudsz... édesem, gyönyörűségem...
Az Apa közben felül, hallgatózik, mereszti a szemét a félhomályban
APA	Józsi... te vagy?
Dermedt csend
	Ki van ott?
Ibolya lassan előbújik a kályha mögül
IBOLYA	Én... Ibike... visszajöttem... fáztam...
APA	(próbál felállni) Józsi... hol?
IBOLYA	Ott... az ágyban, nem?
APA	(gyanakodva odakotor a másik ágyon fekvő takarók, rongyok közé) Nincs...
IBOLYA	Akkor kiment... biztosan! Megnézem...
És ruháit felkapva máris kisuhan az ajtón. Süket, sötét csend
APA	Józsi... itt vagy?
Felkel, odamegy a kapcsolóhoz, meggyújtja. Jön a sarok felé. Meglátja meztelen fiát a kályha mögött a földön, mozdulatlanul. Nézi a gyereket. Sokáig. Egyikük sem szól
FIÚ	Ne nézzen így...
A Fiú feláll, féloldalasan, görnyedten, mint egy nyomorék – karjával próbálja takarni gerjedt ágyékát
APA	Öltözz fel... Járunk egyet... (Az ágyhoz megy, felveszi a nagykabátját, sapkáját.)
A Fiú csak áll, görnyedten, némán – nem mozdul
APA	Öltözz már...
IBOLYA	(benéz az ajtón – olyan rosszul hazudik, mint a gyerekek, magas hangon, hadarva) Hát itt volt?... Én meg... mindenütt kerestem...
A Fiú nem mozdul
APA	Így jössz?
IBOLYA	Hova mennek?
APA	Járunk egyet...
IBOLYA	Most!? Hideg van... fene hideg... A szegény Dzsesszi is... (Elhallgat, majd inkább csak magának) Egészen behúzódott a házába... ott nyifog a sarokban... ki se lehet szedni... pedig az szokva van...
APA	Kint megvárlak... (Kimegy)
IBOLYA	(suttogva a Fiúnak – szinte szűköl félelmében) Ne menj, hallod... ne menj vele!
Az Apa benéz a szilánkos ablakon
APA	Mi lesz?
A Fiú elindul kifele – Ibolya utána szalad, az ajtóban elébe áll
IBOLYA	Legalább egy kabátot, valamit... nesze, ez jó meleg... tollas... (Ráteríti a vállára.)
A Fiú felveszi, úgy a meztelenre, begombolja – Ibolya kiszalad, rohan az Apa után
	Álljon meg! Jóska! Hallja!? (Utoléri, megfogja a kabátját) Fagyni fog... térdig ér a hó... sötét is van már... hova mennek?!
APA	Menj vissza... csukd be az ajtót... mindjárt jövök.
IBOLYA	(visszamegy a házba – reszket az idegtől) Mindjárt jön... jó vicc! Mindjárt jön... én meg addig itt... az istenit! (Bevágja az ajtót, hogy zeng. Kirohan) Azért is... behozom a kutyát... legalább az ne nyifogjon nekem... Így ni! Bújj ide hozzám, kicsikém... bújj ide! Nem lesz semmi baj! (Bebújik az ágyba, ringatja a kutyát, kétségbeesetten dúdol neki magában)
A Fiú keresi az Apát
FIÚ	Hol van?
APA	Itt... karolj belém! Nagy a hó... majd bent az erdőben kisebb lesz... a fák között... oda nem tudja behordani a szél...
Lassan mennek. Egyik lépés a másik után. Egyre feszültebb a csend, a hallgatás
FIÚ	(hirtelen megáll)
APA	Mi van?
FIÚ	(kirántja a karját az Apáéból) Menjen vissza... Nem kell elkísérjen... (Elindul egyedül)
Az Apa egy darabig áll – majd elindul utána, néhány lépésnyit lemaradva követi
FIÚ	Minek jön?
APA	Pár lépést csak... odáig... a patakig...
FIÚ	Nem akarom, hogy tovább jöjjön... Menjen vissza!
APA	Tessék! Menj csak... menj magad... (Rohanva indul visszafelé, a Fiú is tovább botorkál. Feltámad a szél, süvítve csapkodja arcukba a havat)
Az Apa megáll. A Fiú után kiált, élesen, mint a jég
APA	Egy szavad se lehet! Hány évig hurcoltalak magammal.... etettelek, mindenhova vittelek... ha csúfoltak, megvédtelek... így volt?!
FIÚ	Én is magát!
APA	Akkor kvittek vagyunk... Egy rossz szavad nem lehet... (Hallgatózik) Hallod!? Egy szavad se!
FIÚ	Szóltam én!?... Menjen vissza.... Miért nem megy már?!
APA	Visszamegyek én, ne félj!
Megfordul. Szinte rohan a házig. Ledobja magáról a sapkát, kabátot, inget – testéből dől az izzadtság, a gőz
IBOLYA	(riadtan behúzódik a takaró alá)
APA	(Nézi a vedret) A fenébe! Ez is befagyott... hol a fejsze? (Észreveszi a kutyát, kidobja) Pusztulj te is a pokolba... (Feltöri a jeget, vizet tölt, mosakszik)
A Fiú néhány lépést megy, megáll, letérdel, összehúzza magát – egyre jobban fázik a meztelenre vett tollasban. Ringatja magát, s remegő, érzéketlen ajakkal rebegi, hadarja – mintha a szavak melegítenék
FIÚ	Én istenem, jó istenem... most az egyszer segíts nekem... ölelj meg, ha vagy, melegíts ha vagy... lehelj rám, borulj rám, bocsáss álmot rám... altass el, ringass el, ne hagyj soká szenvednem... irgalom, irgalom, én édes istenem... (Összekucorodik, karjaival átöleli magát)... én istenem jó istenem, most az egyszer segíts nekem... takarj be, havazz be... irgalmaddal boríts be... vedd el az életem, vágd el lélegzetem... ne kínozz, ne gyötörj... ha faggyal ölsz, gyorsan ölj... ne hagyj el, ne hagyj el... ne hagyj soká szenvednem... (És újra, meg újra. Az Úrtól, vagy a közelgő haláltól egyre csitul, csendesedik a fohász. A testet ölelő karok görcse enged, a Fiú szép lassan elnyúlik a földön. Már szinte csak magának mondja a szavakat, mintha altatná magát.)
Az Apa közben befejezte a mosakodást, az ágy szélén ül, egy törölközővel dörzsöli magát
IBOLYA	És... a Joci?
APA	Elment...
IBOLYA	Hova?
APA	Arra... az irtás fele...
IBOLYA	Hogyhogy az irtás felé... Hova ment?
APA	Elég!
IBOLYA	(nyüszít) Legalább egy takarót vagy valamit...
APA	Ne menj sehova... még meghűlsz nekem a végén... (Elveszi tőle a takarót) Tégy tüzet... nehéz éjszaka lesz... még... tegyél rá... még... ne sajnáld...
Ibi kétségbeesetten tömi, dobálja a hasábokat a zörgő kályhába.
Az Apa meztelen felsőtesttel ül az ágyon. Lassan hullni kezd a házban a hó.
A Fiú némán fekszik amott, s nem mozdul.

s ö t é t