A. P. Csehov* – Kiss Csaba

DE MI LETT A NŐVEL?

Férfimese

* A darab Anton Pavlovics Csehov: A fogadás, Ellenségek, Szerencse fia, Általános műveltség, Sebészet, A diplomata, Vesztett ügy és Regény nagybőgővel című novelláinak részleteire, illetve motívumaira épül.

Sötét. Melankolikus szláv gitár. Feljön a fény. A színen egy nagybőgőtok, egy láda és egy kottatartó áll. Aljosa a színes női muszlinkendőt nézegeti, vággyal, szomorúsággal. Jura elveszi tőle s a belső zsebébe teszi. Gyabkin abbahagyja a gitározást, s mintha az imént elhangzott történet folytatása izgatná...
GYABKIN	Te, Jura! De mi lett a nővel?
JURA	Eltűnt!
ALJOSA	Eltűnt?
JURA	Igen, Irina Bikulina a halottak napja után eltűnt... 
Indul az első játék. Jura “szerepet oszt”, bizalmasan, sokat sejtetően közli a történetet Aljosával – mintha egyik falubeli a másikkal sugdolózna – és elrejti Gyabkin elől, aki “civilből is egyre zavartabban viselkedik – majdnem úgy, mint a gyanúsított egyén
Igen-igen gyanús körülmények között... A falubeliek egy bizonyos Rogyionovot gyanúsítottak. Sokszor látták a lány körül sündörögni... Sőt egyszer még az ereit is felvágta miatta! Irina eltűnése után ez a Rogyionov szerfölött gyanúsan viselkedett, zavart volt és visszahúzódó... A tornácán vérfoltokat találtak... A falubelik egyre többet suttogtak.
GYABKIN	Most mi van? Én nem csináltam semmit.
JURA	Valld be! Hova tetted Irina Bikulinát.
GYABKIN	Szerettem Irinát, de gyilkos nem vagyok... Nem csináltam semmit, ártatlan vagyok!
ALJOSA	Átkozott gazember! Nem tudtad megszerezni, és megölted?
GYABKIN	Szerettem, de nem öltem meg! Ártatlan vagyok!
ALJOSA	Kötelet neki, kötelet!
JURA	Imádkozzál!
GYABKIN	Nem! Ha engem felköthetnek, nincs Isten! Ezt nem engedheti! Nem! 
Nekiesnek Gyabkinnak, lefogják, és felállítják a ládára
ALJOSA	Elég! Mi az utolsó kívánságod: cigaretta, vodka?
GYABKIN	Nem cigarettázom, nem iszom, én ártatlan vagyok!
ALJOSA	Gyilkos vagy!
GYABKIN	Nem! Esküszöm, hogy én nem öltem meg! Ártatlan vagyok!
ALJOSA	Húzzák fel! 
Gyabkin megrándul, eljátssza az akasztott embert. Jura elborzadva nézi nyikorgó himbálózását. Aljosa a hajánál fogva felrántja Gyabkin fejét, az arcába bámul
A rohadt gyilkos! Már szederjesedik a feje.
JURA	Hagyd! Meghalt!
ALJOSA	Úgy kell neki! Lelke a pokolra száll, hogy rohadjon meg!
Kíváncsian nézik a kötélen kísértetiesen ingó Gyabkint. Ez már “civil” kíváncsiság
JURA	Jól csinálja!
Gyabkin lassan rájuk néz, mosolyog; tetszik neki saját hatása
ALJOSA	Te, Jura! És Irina?
GYABKIN	Tényleg, mi lett a nővel? Azt mondtad, eltűnt... megtalálták...
JURA	Áh, még nincs vége... A falubeliek az akasztás után feltúrták Rogyionov lakását, de néhány Irinát ábrázoló ügyetlen rajzon kívül nem találtak semmit. Egyre rosszabb lelkiismeret uralkodott el a faluban, és egyik este Irina nagybátyjánál, Bikulina bankárnál...
GYABKIN	Akinek a báljára megyünk?
JURA	Igen, nála, Bikulina bankárnál a kivégzés kapcsán szenvedélyes vita bontakozott ki a halálbüntetésről.
ALJOSA 	(mint fiatal jogász) Én nem vitatom, hogy az az ember megérdemelte a büntetést, én is szerettem Irinát, de a büntetésnek ezt a módját elavultnak, keresztény államokhoz nem méltónak és erkölcstelennek ítélem. Szerintem a halálbüntetést mindenütt életfogytiglani börtönbüntetésre kellene változtatni...
GYABKIN	(mint bankár) Én nem értek egyet önnel! Véleményem szerint a halálbüntetés humánusabb az életfogytiglani börtönnél!
JURA	(mint pap) De uraim, mindkettő egyformán erkölcstelen, mert mindkettőnek ugyanaz a célja: elvenni az életet. Márpedig az állam nem isten, és nincs joga elvenni az életet.
GYABKIN	A kivégzés azonnal öl, az életfogytiglani börtön pedig lassan, harminc, negyven, ötven év alatt. Ön szerint ez a humánusabb?
ALJOSA	Mindenesetre, ha nekem választanom kellene a halálbüntetés és az életfogytiglan között, én gondolkodás nélkül a börtönt választanám. Valahogyan élni jobb, mint sehogy.
GYABKIN	Ön nem tudja, mit beszél. Bármiben fogadok, hogy még öt évig sem bírná ki a börtönben.
ALJOSA	Én meg fogadok önnel, hogy nem öt, hanem akár tizenöt évig is kibírom!
GYABKIN	Nos jó! Az én tétem húszmillió!
ALJOSA	Az enyém pedig a szabadságom.
JURA	(döbbent csend után) Uraim, uraim...
GYABKIN	(egy kézmozdulattal leállítja, odamegy az álló bőgőtokhoz, kinyitja) Rendben. Feltételeim a következők: fogságát a kertemben lévő üres épület egyik szobájában tölti. Tizenöt éven keresztül nem lépheti át a szoba küszöbét, rajtunk kívül nem találkozhat, nem levelezhet senkivel, híreket nem kaphat. Hangszereket, könyveket tetszés szerint a rendelkezésére bocsájtok, ehet, ihat, amit csak akar. Pontosan tizenöt év múlva, 1885. november 15-én, déli tizenkettőkor kifizetem önnek a letétbe helyezett húszmilliót. De figyelmeztetem, ha bármikor, akár csak két perccel a határidő lejárta előtt elhagyja a szobáját, az felment engem a fizetési kötelezettség alól. Nos, még mindig tartja?
ALJOSA	Tartom!
JURA	Uraim! Uraim! Hagyják abba, az istenért!... Gondolja meg a dolgot, fiatalember! Bankár úr! Kérem!
GYABKIN	Igaza van az atyának. Az én számomra húszmillió semmiség, ön azonban megkockáztatja, hogy elveszíti életének két-három legszebb évét. Azt mondom: két-három évét, mert tovább úgysem bírja ki.
ALJOSA	Tartja a fogadást?
GYABKIN	Tartom. Vágja el, atyám!
JURA	De uraim! Mi értelme van ennek?!
GYABKIN, 
ALJOSA 	(indulattal) Vágja el!!!
ALJOSA	Tizenöt év múlva találkozunk!
JURA	Az úr vigyázzon rád!
Aljosa bemegy a bőgőtokba, lassan rácsukják. A “tizenöt év” alatt a bankár évről évre idegesebb, fokozatosan a foglyává válik rabjának, az atyát pedig a szentté érő ember példája lelkesíti
Én továbbra sem tudok egyetérteni önnel, Bikulina úr!
GYABKIN	Hetek óta ezt hajtogatja! Fogadás volt, nem!? Önként vállalta! Nézze meg, mit csinál!
JURA	Mit csinál? Mit csinál! Járkál!
GYABKIN	Nézze meg!
JURA	(beles) Le-fel járkál. Alszik, járkál, alszik, járkál... Előbb-utóbb meg fog bolondulni.
GYABKIN	(bekiált neki) Nem kér egy kis bort? Pünkösdre egy pohárral.
ALJOSA	Nem! És cigarettát se küldjön többet! Nem kell semmi!
JURA	Szegény ember! Legalább olvasna vagy valami...
GYABKIN	Adja be neki ezt a könyvet.
JURA	(bedobja a résen a képzeletbeli könyvet) Felvette, forgatja. Olvas, Bikulina úr! Olvas!
ALJOSA	Kérek még, még, még... könyveket kérek, filozófusokat, csillagászati munkákat, nyelvkönyveket, szótárakat, kottákat, térképeket kérek még!, Még! Még!
Jura és Gyabkin egyre vadabb ütemben hordják és dobálják be a “könyveket”
GYABKIN	Egész éjjel égett a lámpa. Hamarosan Moszkvából kell hozatnom új könyveket... 
Szünet. Aljosa nagy átéléssel, a hexameterek nemes zeneiségét éhezve játssza Kreón és Antigoné vitáját ógörögül
JURA	(felriad, hallgatózik, beles) Bikulina úr! Jöjjön, nézze meg!
GYABKIN	Mit mond? Mit csinál? Mi ez?
JURA	Játszik, nézze meg, játszik!
GYABKIN	Mit motyog? Milyen nyelv ez?
JURA	Ez az Antigoné görögül... Emlékszik? Tavalyelőtt kérte a nyelvkönyveket!
GYABKIN	Az három évvel ezelőtt volt, tavalyelőtt zenélni tanult... És ivott!...
JURA	Bizony igaz, még nagyböjtkor is pogánymód részeg volt, de hogy sírt! Emlékszik, hogy sírt?! Szegény ember!
GYABKIN	Elég! Nekem sincs sok okom a vidámságra! A Kelet-Szibériai Vasút megint esett negyven ponttal a tőzsdén... katasztrófa...
JURA	Nehéz idők.
Aljosa énekel
Ez az Ave Mária?
GYABKIN	A Schuberté. Nem értem! Öt éven át tanult zongorázni, a legdrágább versenyzongorát kérte, úgy játszik, mint egy isten! Most meg hetek óta hamisan kántálja ezt a dalt.
Jura átveszi az éneket, meghatottan közeledik a nagybőgőtokhoz – arcán a megváltás komolysága
(Ráüvölt) Elég! (Csend)
JURA	Az idén még semmi mást nem olvasott, csak az evangéliumot...
GYABKIN	Mit van azon annyit olvasni, pár oldal az egész, kezdi s végzi. Ez az ember megbolondult! (Beles a tokba) Már nem is hasonlít az emberre, csont és bőr, hosszú a haja, s hozzá a vastag, nyíratlan szakáll!
JURA	De kibírta, Bikulina úr! Kibírta!
GYABKIN	Miért? Mi van ma?
JURA	November tizennegyedike.
GYABKIN	Holnap letelik a tizenöt év?
JURA	Megünnepeljük, ugye? Nagy nap ez, Bikulina úr! Tizenöt év! Kibírta! Hihetetlen, de kibírta. Tizenöt év! Megünnepeljük, ugye?
GYABKIN	Persze... Későre jár. Feküdjön le, atyám.
Jura elvonul, lefekszik
(Újra benéz a bőgőtok résén) Alszik. Bizonyára a milliókról álmodik. Holnap délben visszanyeri szabadságát, és én kénytelen leszek húszmilliót kifizetni neki. Ha kifizetem, minden elveszett: végképp tönkrementem... Átkozott fogadás! Miért is nem halt meg ez az ember? Negyvenéves. Tőlem elveszi az utolsó garasomat, megnősül, élvezni fogja az életet, én meg, mint a koldus, kegyelemkenyéren? Nem, ez lehetetlen! Az egyetlen megoldás ennek az embernek a halála! Egykettőre megfojthatnám a párnával, soha nem jönne rá senki. Ez az ember gyakorlatilag nincs is... (Elveszti higgadtságát, keze remegni kezd) Csak nyugodtan. Egy perc az egész! Bátorság! ... Uram, segíts! Adj erőt! (Leborul a ládához, görcsösen imádkozik) 
Mögötte kinyílik a bőgőtok, kilép Aljosa. Gyabkin rémülten néz hátra, először nem is érti, hogy mi történik
Mit csinál! Ezt nem szabad! Még csak hajnali öt óra van!... Ön elvesztette a fogadást! Kész! Vége! Vesztett!!!
ALJOSA	Tudom. Azért jöttem ki, mert nem tartok igényt a pénzre, azt akartam, hogy jogom se legyen rá... Tizenöt éven át nem láttam a földet és az embereket, mégis teljes életet éltem, mindenütt jártam, asszonyokat szerettem, láttam erdőket, folyókat, városokat, az egész világot láttam és ízleltem. És bejártam magamat, lelkem legmélyebb zugait, gyilkoltam és bűnhődtem, hittem Istenben, és megtagadtam, mint anyámat, apámat, és újra visszatértem hozzájuk, megtisztulva. Mindaz, amit évszázadokon át alkotott az ember, itt van, a fejemben. Én ezt a tizenöt évet nem adnám semmiért. Ön mit csinált tizenöt év alatt? Tévedett. Ön a hazugságot tekinti igazságnak, ön összekeverte az eget a földdel, a lényegest a lényegtelennel. Én nem akarok erre az útra lépni. Ezért szegtem meg a fogadást. Éljen boldogul!
Gyabkin lerogy a ládára, katatón ürességgel nézi a földet, nem mozdul. Aljosa és Jura érdeklődve “civilből” figyeli
JURA	Másnap délben megjöttek a vendégek, de hiába kérdezték, faggatták, napokig nem szólt egy szót sem, csak ült komoran az ágy szélén, és nézett maga elé.
ALJOSA	Ehhez képest eléggé szépen magához tért. Egyik estély a másik után! És micsoda felhajtás, pezsgős medence, élő rákok, lazac, vodka, kaviár! Milyen képmutatás ez az egész!
JURA	A húszmillióból telik, nem? Na menjünk! Alig várom, hogy telezabáljam magam ebből a képmutatásból.
ALJOSA	Igazad van, menjünk!
Szedelődzködnek
GYABKIN	Te, Jurocska, de mi lett a nővel? Azt mondtad, hogy eltűnt, megtalálták a holttestét?
JURA	Dehogy találták, hiszen nem is halt meg! Megszökött egy kereskedővel, csak elfelejtett üzenetet hagyni.
GYABKIN 	(dühvel) És az akasztás?!
JURA	Tévedés volt!
GYABKIN	Tévedés?! Megalázzák, felhúzzák, testét a meszesgödörbe dobják, és aztán bocsánat, tévedtünk?!
JURA	Minden jel arra vallott, hogy megölte...
GYABKIN	De nem ölte meg! Hiszen mondta, hogy ártatlan. Meg is esküdött rá! A nyomorult életbe!
ALJOSA	Nyugodj meg, előfordul az ilyesmi...
GYABKIN	Előfordul? No hát, fordulna egyszer elő veled! 
Gyabkin morgolódva csomagol, Jura a bőgőtokot próbálja a hátára venni
ALJOSA	Te, Jura! És Irina...?
GYABKIN	Tényleg! Mi lett a nővel?
JURA	Mondtam már, megszökött egy Igor Szmicskov nevű dúsgazdag kereskedővel, aki elvitte őt tulai birtokára, és ott úgy kényeztette, mint egy istennőt...
ALJOSA	És? Aztán? Elvette?
GYABKIN	Feleségül vette?...
JURA	Óh, ez egy nagyon-nagyon különös történet! (Lefekteti a bőgőtokot és azon gondolkozik, hogyan kezdje el a játékot)
Gyabkin, akit az akasztásos ügy bizalmatlanná tett, elhatározza, hogy ezúttal nem hagyja beugratni magát. Ebből adódik a történetre való ráfutás furcsasága. Aljosa és Jura – már a kisgyerek halálának fájdalmát éli át, Gyabkin pedig semmit nem ért az egészből és saját szerepét sem leli
Szóval volt egy Kirilov nevű körorvos...
GYABKIN	Állj! Az előbb azt mondtad, hogy kereskedő volt!
JURA	Aki megszöktette, de ez a Kirilov körorvos volt, egyszerű körorvos...
GYABKIN	És mi köze ennek a Kirilovnak az egészhez?
ALJOSA	Ő is szerette?
GYABKIN	Szerette?!
JURA	Dehogy szerette! Nem is ismerte. Meg aztán felesége volt és egy hatéves gyereke.
GYABKIN	Akkor mit akarsz ezzel a Kirilovval?
JURA	Várd meg a végét! Szóval Kirilovék gyereke egy napon meghalt, torokgyíkban. Egyetlen gyerekük volt, egy okos, szép kisfiú, a szemük fénye.
GYABKIN	Még mindig nem értem, mit akarsz ezzel az egésszel!
JURA	Hogy te milyen érzéketlen vagy! Egy negyvenéves házaspárnak meghal az egyetlen gyereke, nem is lehet több... próbáld beleképzelni magad a helyzetükbe: három napig küzdöttek az életéért, nem ettek, nem aludtak, virrasztottak az ágya mellett, és a gyerek egyszer csak meghalt... Két holtfáradt, összetört ember meg a halott gyerek...
GYABKIN	Aljosa! Te érted ezt?
ALJOSA	El tudom képzelni. Az ágyon, az ablak mellett fekszik a kisfiú, az előbb még élt, szeme nyitva. 
A bőgőtok a gyerek halottas ágya, Aljosa fájdalommal nézi a “kisfiú holttestét”. Gyabkin nem lát semmit. Egyre tanácstalanabb
JURA	Édesanyja az ágyon ül, a gyerek kezét fogja, nem mozdul...
ALJOSA	Minden dermedt és mozdulatlan...
JURA	Öt perce halt meg a kisfiú, azóta megállt az idő.
GYABKIN	(alig bírja már a feszültséget, segélykérően súgja Jurának) És? Aztán?
JURA	(mint Luka, a kocsis) Kopogjon Szmicskov úr...
Gyabkin óvatosan kopog a láda tetején
Erősebben! Kopogjon bátran (Beles a kottatartón, mint ablakon) Itthon vannak! Verje jó erősen! (Bekiált) Doktor úr! Nyissa ki!
Gyabkin félretolja a ládát, mint az ajtót, és beront. A következő jelenet alatt a kottatartó és a láda a lakás ajtajait “játsszák”, amelyeken át az orvos megpróbál elmenekülni Szmicskov tolakodó kétségbeesése elől
GYABKIN	Doktor úr! De jó, hogy itthon találom. Szmicskov vagyok, nyáron Gnucsevéknál találkoztunk. Az isten szerelmére, jöjjön velem: ... a menyasszonyom, Irina Bikulina súlyosan megbetegedett. Itt van a hintóm! Már attól féltem, hogy nem találom itthon... Öltözzön, kérem, és induljunk, az isten szerelmére! Luka, segítsd fel a kabátját... Úgy kezdődött a dolog, hogy megérkezett hozzám Papcsinszkij, a színész – ismeri, ugye? –, beszélgettünk, azután leültünk teázni; egyszer csak a menyasszonyom felsikolt, a szívéhez kap, és hátrahanyatlik a széken. Bevittük az ágyába és...
Az orvos lassú léptekkel kimegy a szobából és becsukja maga mögött az ajtót. Szmicskovék utána
(A harmadik szobában utolérik az orvost) Doktor úr! Higgye el, én mindent megpróbáltam, szalmiákszesszel dörzsöltem a halántékát, vizet fröcsköltem az arcára, de úgy feküdt, mintha meghalt volna. Luka, menj, fordítsd meg a kocsit! (Mármint a nagybőgőtokot) Doktor úr! Induljunk! Jöjjön már, kérem!
ALJOSA	Bocsásson meg, most nem tudok elmenni. Öt perccel ezelőtt halt meg a fiam...
GYABKIN	Csak nem? Uramisten, milyen rosszkor jöttem! Micsoda szerencsétlen nap ez a mai... szörnyűség! – Nézze, kérem – én tökéletesen átérzem a fájdalmát, de kihez forduljak? Maga az egyetlen orvos a környéken. Az istenre kérem, jöjjön velem!
ALJOSA	De kérem, hiszen mondtam már, hogy nem mehetek!
GYABKIN	Nem magamért kérem, nem én vagyok a beteg! De a menyasszonyom haldoklik. (Kiordít az ablakon) Luka, hajts ide a lépcső elé! Menjünk, könyörgöm, induljunk már!
Az orvos kitépi magát Szmicskov kezéből, menekül előle, a kereskedő utána. Jura átviszi a bőgőtokot a “ház” másik oldalára
Doktor úr! Nem vagyok én szívtelen. Tökéletesen megértem a helyzetet. Együttérzek önnel! Doktor úr! Drága az idő!
ALJOSA	Nem mehetek!
GYABKIN	Itt nem foghúzásról, hanem egy ember életéről van szó! Az emberszeretet nevében kérem, jöjjön már!
ALJOSA	Én pedig ugyanennek az emberszeretetnek nevében azt kérem öntől, hogy hagyjon nekem békét. Alig állok a lábamon, meg aztán kire is hagynám a feleségemet? Nem, nem, erről szó se lehet. Ne is kérjen! Magának jogában áll engem feljelenteni, beperelni, amit akar, de nem megyek!... Még beszélni se tudok... menjen már el! (Kituszkolja a házból)
GYABKIN	(halkan, könyörgőn kopog, benyit) Dehogy akarom én feljelenteni! A jóérzésére apellálok: most halt meg a kisfia, nekem meg a menyasszonyom haldoklik. Ki értené hát meg aggódásomat, ha nem ön?
ALJOSA	Messze kell menni?
GYABKIN	Tizenhárom verszta az út. Kitűnő lovaim vannak, doktor úr! Becsületszavamat adom rá, hogy oda-vissza megjárjuk egy óra alatt. Mindössze egyetlen óráról van szó!
ALJOSA	Rendben van, menjünk!
GYABKIN	Köszönöm, hálásan köszönöm. Higgye el, meg tudom becsülni nagylelkűségét... Luka, segíts felülni a doktor úrnak! Hamarosan odaérünk. Luka, galambom, hajts minél gyorsabban! Hajts, Luka! 
A nagybőgőtok a kocsi, azon ülve vágtatnak, száguldanak a kavargó hóban
ALJOSA	Álljon meg egy pillanatra, kérem... Előbb menjünk a felcserhez, egyedül hagytam a feleségemet!
GYABKIN	Most erre nincs idő! Hajts, Luka, hajts! Ne kíméld őket! Hajts! Gyorsabban!
ALJOSA	Mit csinál? Megőrült?
GYABKIN	Ha valami baj éri a menyasszonyomat, én... én nem élem túl... Hajtsd őket! Hajtsd! Ne kíméld!... No, már meg is érkeztünk. Luka, segíts a doktor úrnak. (Beszalad a házba) Megjöttünk, itt vagyunk, Irina, édesem. (Vissza az orvoshoz) Attól félek, embólia, az édesapja is abba halt meg. Uramisten, milyen csend van! Csak nem történt valami... (Elindul a belső szoba felé)
A láda az ajtó, a nagybőgőtok Irina betegágya. Luka keresztet vet, árnyékként követi halottsápadt gazdáját. Szmicskov remegő kézzel nyit be a szobába
Irina drágám, megjöttünk! Irina? Irina!!
JURA	Mi történt, Szmicskov úr?! Hol van? Hova tűnt?
GYABKIN	Megszökött! Megcsalt! Megszökött... Papcsinszkijjal! Betegnek tettette magát, hogy közben megszökjék azzal a semmirekellő Papcsinszkijjal! Uram, istenem!
ALJOSA	Bocsásson meg, de hol a beteg?
GYABKIN	A beteg? A beteg nem beteg! Orvosért küldött, hogy közben megszökhessen azzal a pojácával! Bár halt volna meg inkább!
ALJOSA	Bocsásson meg, de hát mi ez az egész tulajdonképpen? A fiam meghalt, a feleségem egyedül van otthon gyászával, én magam alig állok a lábamon... és mi történik itt? Nem értem az egészet!
GYABKIN	Vak voltam! Nem vettem észre, hogy naponta jár hozzánk! És ma csukott hintón érkezett! (Zokogni kezd) De miért? Mondja meg, miért? Mit vétettem ellene? Esküszöm önnek, szerettem azt az asszonyt, szerettem, imádtam, a rabszolgája voltam!
ALJOSA	Miért mondja mindezt nekem? Nem akarom hallani! Nem akarom! Nem érdekelnek a családi titkai, hogy az ördög vinné őket! Mi közöm nekem hozzá, hogy kit vesz feleségül, kire haragszik, és miféle melodrámákat játszik el magának?
GYABKIN	Engedje meg, de mit jelentsen ez?
ALJOSA	Azt jelenti, hogy gyalázatos és alávaló dolog így játszani az emberrel. Hát a lakája vagyok én, akit porig lehet alázni?! Orvos vagyok, érti? Orvos!
GYABKIN	Hogy merészel velem így beszélni?
ALJOSA	Hogy merészelt engem idehozni? Hogy merészelt csúfot űzni a fájdalomból?
GYABKIN	Megőrült? Hát nincs magában egy szikra nagylelkűség? Magam is mélységesen boldogtalan vagyok!
ALJOSA	Boldogtalan!? – Ne merje ezt a szót a szájára venni! Nincs joga hozzá! Maga lelketlen gazember!
GYABKIN	Tisztelt uram, ön megfeledkezik magáról! Tessék, a látogatásáért!
ALJOSA	Ne merjen nekem pénzt kínálni! Legyen szíves engem azonnal hazavitetni! (Lukának) Kérem, hozza a kocsit!
GYABKIN	Szó sem lehet róla! Most nekem kell a kocsi!
ALJOSA	De kérem! Mit képzel? Megőrült!?
Gyabkin a ládából “revolvert” vesz elő. Ráfogja az orvosra. Az döbbenten hátrál
GYABKIN	Félre, doktor úr! Elkapom a nyomorultakat! No megállj, Irina Bikulina! Elkaplak én! (Kirohan)
JURA	Ha akarja, megágyazunk a vendégszobában. Fagyni fog, gyalog az országútig se érne el. (Leül) Hát így történt.
GYABKIN	(visszavált) Micsoda emberek vannak! Az ilyen Szmicskovokat le kéne lőni, mint a kutyát!
JURA	No, menjünk. Későre jár!
ALJOSA:	Te, Jura, ezek szerint Irina, ... Irina Bikulina Papcsinszkijjal szökött meg? De hát az egy ócska csepűrágó, egy dilettáns! Nem, Gyabkin? Egy közönséges vidéki ripacs!
JURA	De mindig buktak rá a nők...
GYABKIN	És micsoda szerződéseket kötött! Milyen jó szerepekre...
ALJOSA	De akkor is! A Papcsinszkijjal?! Hát hova tette a szemét? No megálljatok, mert utánajárok én ennek... hogy a bánatos atyaúristenbe tudott összeállni ezzel a Papcsinszkijjal!
JURA	Márpedig ez így történt, ezen már nem segíthetünk. Megszöktek, és kész!
GYABKIN	És mi lett a nővel? Szmicskov elkapta őket?
JURA	Dehogy kapta! Berobogtak az állomásra: már bent állt a vonat, lefoglalt első osztály, külön kupé, hálófülke. Minden ki volt számítva.
ALJOSA	Ne haragudj, de honnan tudod te ezt ilyen pontosan? Tíz éve jövünk-megyünk együtt, és a mai napig soha egyetlen szóval sem mondtad, hogy ismered Irinát.
JURA	Te sem!
ALJOSA	Az más! Köztünk történt valami, amit nem akartam az orrodra kötni!
JURA	Köztünk is... (Előveszi a kendőt)
ALJOSA	Jaj, Jura! Lehet, hogy láttad Irinát az utcán vagy valami színházi páholyban... de hogy személyesen ismerted volna, azt én nem hiszem el. Ki tudja, honnan van ez a kendő?
GYABKIN	Jurocska, te tényleg ismerted Irinát?
JURA	(Gyabkinnak bizalmasan) Tudd meg, még olyan is volt, hogy meztelenül vittem őt a hátamon!
ALJOSA	Hazudik! Aljas módon hazudik! (Gyabkinnak) Ha ismernéd Irinát, te is tudnád, hogy ez egy ordas, szemérmetlen hazugság! Te és Irina Bikulina! Ráadásul meztelenül! De ócska hencegő vagy te, Jura! Te és Irina!
JURA	Miért? Papcsinszkijjal is megszökött! Mivel jobb Papcsinszkij, mint én?
GYABKIN	Tényleg, mivel?
ALJOSA	No, én azt sem hiszem el, hogy megszökött! Azt is csak kitaláltad... Épp Papcsinszkijjal!
JURA	Találkoztam vele a vonaton... akkor, amikor megszöktek.
ALJOSA	Miféle vonaton! Az életben nem ültél vonaton. Azt se tudod, hogy néz ki a vonat belülről! Te gyalogszínész, vidéki suttyó!
JURA	A nyikolajevszki vasútvonal Bologoje nevű állomásán szálltam fel a moszkvai gyorsra. A harmadosztályú “dohányzó” szakaszban öt utas szunyókált a kocsi félhomályában...
ALJOSA	Na és? Akkor mi van?
GYABKIN	Hadd mondja el! Felszálltál és...?
JURA	Az egyik állomáson jó másfél órát álltunk, mert befagytak a váltók. Végre elindultunk, lassan, nehezen lendült neki a túlterhelt szerelvény. Tompán kattogtak a kerekek. A folyosón magas, kalapos férfi közeledett. A fülkéjét kereste...
Jura és Gyabkin be szeretnék vonni a magában dúló-fúló Aljosát a történetbe, ezért Pap-csin-szkij nevére mozdonypöfögéses gyerekes játékot rögtönöznek. Aljosa egy darabig nézi “bolondos” barátait, majd ő is beszáll a történetbe. Gyabkin a kottatartó mögé vonul, és egyszemélyes vokálként a kerekek kattogó zajával színezi Jura és Aljosa játékát
ALJOSA	(mint Papcsinszkij, benyitogat a fülkékbe) Nem az! Ez sem az! Az ördög tudja, mi ez! Egyenesen felháborító! Nem, nem az!
JURA	Iván Alekszejevics Papcsinszkij! Csakugyan maga az?!
ALJOSA	Nini! Jura! Ezer esztendeje nem láttalak. Nem is tudtam, hogy te vonattal jársz...
JURA	Hát... Hogy van?
ALJOSA	Megvolnék, csak az a baj, hogy eltévesztettem a fülkémet, s most sehogy sem találom, a buta fejemmel! De nagy szamár is vagyok! Mik történnek az emberrel! Képzeld el, az előbb leszálltam az állomáson, hogy megigyak egy konyakot. Ittam is, persze. És amíg azon gondolkoztam, hogy megigyam a másodikat, hopp, bekaptam a harmadikat. A vonat meg elindult, futottam, mint az őrült, és fölugrottam az utolsó kocsiba, épp csak elértem. Hát nem vagyok idióta? Nem vagyok tyúkeszű?
JURA	Látom, virágos kedvében van, – üljön le közénk!
ALJOSA	Nem, nem... Megyek, megkeresem a fülkémet...
JURA	Majd megkeresi később. Jöjjön, üljön le egy kicsit.
ALJOSA	(rákiált a “szunyókálókra”) Jó estét, emberek. Aludjanak nyugodtan... Papcsinszkij vagyok, a színész.
JURA	Nos, foglaljon helyet! Meséljen, hova utazik?
ALJOSA	Hová? Hová?! A vakvilágba! Magam sem tudom, hová utazom. Ahová vet a sors... Haha! Láttál már valaha boldog szamarat, galambocskám? Nem? Akkor jól nézz meg engem! Mert a legboldogabb halandót látod magad előtt! Én, képzeld, nászúton vagyok!
JURA	Megnősült, Ivan Alekszejevics?!
ALJOSA	Még nem, de meg fogok. Képzeld el, én megszöktettem Irina Bikulinát...
JURA	Irina Bikulinát!?... Akkor hát azért csípte így ki magát?
ALJOSA	Igen! Még illatszert is locsoltam magamra. Felháborítóan boldog vagyok! Képzeld csak el, mindjárt visszamegyek a fülkémbe, s ott ül a pamlagon, az ablak mellett egy lény, aki, hogy úgy mondjam, mindenestül az enyém... a haja... az orrocskája... az ujjacskái... Ő az én lelkecském, galambom, szívem filoxérája! Hát még a lába! Nem olyan nagy fene csülke van ám, mint nekünk, hanem olyan miniatűr! Bűbájos! Allegorikus! A legszívesebben fognám és megenném a lábacskáját. Most mindjárt visszamegyek a fülkémbe, és két ujjam közé csippentem az állacskáját, ráhajtom a kobakomat a vállacskájára, átkarolom a derekát, körül csend, költői félhomály... (Gyabkin abbahagyja a pöfögést) Az egész világot ölelem ezekben a percekben. Te, Jura, hadd öleljelek meg!
JURA	Tessék, parancsoljon!
GYABKIN	(mint kalauz) Jó napot kívánok...Új felszálló?
JURA	Nincs.
ALJOSA	Kedves kalauz úr – legyen szíves, menjen be a 219-es számú fülkébe, mondja meg az ott ülő hölgynek, hogy a férje itt van, él és virul! A férje?! De hisz nem is vagyok még a férje! Jó vicc! De azért csak mondja így, örülni fog...
JURA	(kalauznak) Nászutasok!
GYABKIN	Boldog embert látni manapság – ritkább, mint a fehér holló.
ALJOSA	Úgy van, de ki az oka? Aki nem boldog, maga tehet róla! Magának van felesége?
KALAUZ	Nincs, kérem...
ALJOSA	És neked?
JURA	Még nincsen.
ALJOSA	Na látják! Pedig a természet úgy rendelte, hogy az ember bizonyos korban szeresse az életet, legyen fülig szerelmes, és nősüljön meg! Házasság nélkül nincs boldogság! De maguk mégsem házasodnak, csak várnak, várnak... és még csodálkoznak, hogy boldogtalanok!
GYABKIN	Szerintem minden a véletlenen múlik. Mert például, ha most megismétlődne velünk a kukujevkai katasztrófa, amikor háromszáztizenhét emberrel szakadt le a vonat a hídról, péppé nyomva őket, hogy olyan volt a testük, mint a cékla. Alig bírtuk elkezdeni a mentést, mert – tisztesség ne essék szólván – csak álltunk, és hánytunk bele a vérbe... Szóval, szerintem minden a véletlenen múlik.
ALJOSA	Áh, én... én nem hiszek a véletlenekben. A véletlenek ritkák! Pokolba velük! Hanem... háromszoros hurrá a menyasszonyom, Irina Bikulina allegorikus csípőjére.
MIND	Hurrá, hurrá, hurrá!
ALJOSA	Jaj, de szeretem az embereket! Téged is szeretlek, te szomorú kalauz! Gyere, hadd öleljelek meg!
JURA	És hova utaznak nászútra? Moszkvába?
ALJOSA	Miért mennék én Moszkvába... Nem ismerek én ott senkit... jó vicc...
JURA	Valahova délebbre?
ALJOSA	Még délebbre?! Ott nemhogy senkit, de az égvilágon senkit nem ismerek.
GYABKIN	Csakhogy ez a vonat Moszkvába megy, az isten áldja meg!
ALJOSA	Hogyan hogy Moszkvába?
GYABKIN	Hát így, megállás nélkül. Furcsa... Maga hova váltott jegyet?
ALJOSA	Pétervárra.
GYABKIN	No, akkor gratulálok. Az ellenkező vonatra szállt.
JURA	Az állomáson... a konyakozás után...
ALJOSA	Ó, én idióta! Ó, én gyalázatos, hogy nyúznának meg az ördögök! Most mit csináljak? Én megyek Moszkvába, a feleségem a másik vonaton, ott ül egyedül, vár, aggódik. Ó, én címeres ökör! Ó, én boldogtalan! Most mit csináljak? Mit?
GYABKIN	Igyekezzék átülni az éjféli postavonatra. De vigyázzon, nehogy valami szibériai járatra szálljon...
A három “szerep” civilbe vált, hosszan, féktelen kárörömmel mulatnak Papcsinszkij pórul jártán
ALJOSA	Szépen kivonatozta magát a boldogságból... Papcsinszkij!! Úgy kell neki!
GYABKIN	De mi lett a nővel?
JURA	Soha többet nem találkoztak.
ALJOSA	Drága Jura! Gyerekek, én már alig várom, hogy megérkezzünk a bálba... Meglátjátok, hogy Irina milyen arcot vág, amikor meglát... Gyabkin, Jura! Óh, Irina!
JURA	Aljosa! Korán van még. Ilyen hőségben később kezdődik a bál.
GYABKIN	Igaza van. Mondd tovább, Jura... Szóval, mi lett a nővel?
ALJOSA	Jó, de röviden...
JURA	Irina az ablakból még látta, amint Papcsinszkij hősies kimerítő vágtával utoléri az ellenvonatot, aztán az ő szerelvénye is kigördült az állomásról... Az étkezőkocsiban megismerkedett a flotta egyik fiatal tisztjével. Szegény fiú!
GYABKIN	Miért? Mi történt?
JURA	Még aznap este el akart dicsekedni új barátnőjével, ezért elvitte őt Péterváron az Operába, ahol Irinát annyira lenyűgözte az ukrán basszbariton Fenyikszov-Gyikobraz szenvedélyes éneke, hogy a szünetben meglátogatta az öltözőjében...
GYABKIN	A magánöltözőjében?! A mindenit!
JURA	Bizony! És Pétervár társasági élete ettől a perctől kezdve felborult; a tiszt szégyenében főbe lőtte magát, pár nappal később a féltékenységtől őrjöngő Fenyikszov-Gyikobrazt a Néva sötét partján egy igen-igen gyanús alak azzal fenyegette meg, hogy kitépi a hangszálait, ha egy újjal bántani merné Irinát... A svéd követ a harkovi derbin nyolc golyót eresztett Voroncov herceg győztes agarába, mert az az Irina nevet viselte...
GYABKIN	Lelőtte a kutyát?
JURA	Le! De ami a párizsi Királyi Balett világraszóló vendégjátékán történt! Azt a botrányt!
GYABKIN	Miért? Mi történt?
JURA	Skacc, a tőzsdés az összes jegyet felvásárolta, hogy Irinával kettesben nézzék az előadást, amit szünet után nem tudtak folytatni, mert Lejeune, a szólótáncos szőrén-szálán eltűnt... és Irinát sem lelték sehol. Egyik botrány követte a másikat... Vagy ott volt Abdul Ratyisztán, a kazah médium, aki azt írta a búcsúlevelében...
ALJOSA	Elég! Elég! Elég!
GYABKIN	Most mi bajod?
ALJOSA	Az a bajom, hogy egy órája itt ülünk, és hallgatjuk, hogy ezzel így, azzal úgy, megcsalta, elcsábította, otthagyta, kirúgta, megszöktette... Elég!
JURA	Én csak a ti kedvetekért mesélek, magamtól ki se nyitom a szám...
ALJOSA	Nagyon helyes! Megnyújtjuk a lépést, s egy órán belül ott leszünk... teljesen ki vagyok száradva, éhes vagyok, fáradt vagyok...
GYABKIN	Jó-jó! Mindjárt megyünk! Mondd tovább! Mi lett a kazah médiummal?
JURA	Majd máskor. Látod, milyen dühös.
ALJOSA	Nem vagyok dühös, csak nem érdekelnek a történeteid. Unom őket! És főképp azt, ahogy színezed, színezed ... tiszta regény!
GYABKIN	Aljosa! Csillapodj!
ALJOSA	Mit tudsz te Irináról? Semmit! Csak fecsegsz itt összevissza!... ezekkel az ócska pletykákkal.
GYABKIN	Engem meg érdekel!
ALJOSA:	... Irina így, Irina úgy! Én ismertem őt! Ha valaki, hát akkor én ismertem! Ilyen közel voltam az ajkához, érted! Ilyen közel! És engem szeretett! Érted? Szeretett!! Nem mint ezt a rakás pétervári majmot!
JURA	Ljosenyka! Én egy szóval sem mondtam, hogy szerette őket... Én is ismertem Irinát...
ALJOSA	Tudom, persze! Hát aki meztelenül viszi a hátán a csodálatos Irina Bikulinát, az csak ismeri, nem? Gyabkin, te szoktál ismeretlen meztelen nőket hurcolnia hátadon?
GYABKIN	Most miért bántod? Mi bajod?
ALJOSA	Semmi. Na, jó! Aki bújt, aki nem, én megyek. A bálban találkozunk... (Felveszi a ládáját, indul)
JURA	Aljosa. Volt egy férfi, akit szeretett.
ALJOSA	Kicsoda?
JURA	Valaki, akiért szakított egész addigi életével, vállalta a szegénységet, ínséget, a legelképesztőbb nyomort.
GYABKIN	Ezt nem mondod komolyan.
ALJOSA	Nem hiszem el... Egyszerűen nem hiszem el.
JURA	A saját szememmel láttam, amikor megismerkedtek. Öt évvel ezelőtt az odesszai tengerparton sétáltam... Ősz volt, esőre állt az idő... Irina egy padon ült, a tengert nézte, és szórakozottan játszott kendőjével... Egyszer csak arra kaptuk fel a fejünket, hogy néhány lépéssel arrébb egy kocsis iszonyatos dühvel csépelni kezdi a lovát. Irina döbbenten nézte az állat rémült, rettegő, tágra nyílt szemét... Ekkor egy férfi jelent meg a fák között, odarohant a lóhoz, zokogva borult a nyakába, és csak ölelte, ölelte, szorította, és azt suttogta a fülébe: bocsáss meg nekünk... bocsáss meg nekünk... Nos, ő volt az a férfi, egy odesszai fogász.
GYABKIN	Egy fogász!? Hát az nem lehetett olyan szegény! Egy fogász!
JURA	De ez az volt... Éjjel-nappal dolgozott, s mégis évről évre nyomorultabbul éltek. Valahogy kifolyt a kezei közül az élet.
ALJOSA	És ebbe a szerencsétlenbe szeretett bele Irina Bikulina?
JURA	Igen...
GYABKIN	De miért nyomorogtak? A nő végül is dúsgazdag volt, nem?
JURA	Mondtam már: szakított mindennel... olyannyira, hogy egyik télen már tüzelőre sem tellett. Irina megbetegedett, a fogász hosszan, kétségbeesetten ápolta, és amikor már nem bírta tovább nézni a nő szenvedését, felöltözött, és elindult gazdag kollégájához, Oszip Franzicshoz. 
A bőgőtok s a láda fogászati székké alakul, és Jura máris “szerepet” oszt. Aljosa hamar átéli Irina szenvedését, s a szerelmes odesszai fogász kétségbeesését, de Gyabkin értetlenül várja, mi lesz az ő szerepe... 
A pasztellszínű, csinos váróteremben egyetlen páciens várakozott csupán... feldagadt arcú, a fájdalomtól nyöszörgő Pavel Safranics Jeniszej, a hajógyáros.
Gyabkin arca fokozatosan eltorzul a “fájdalomtól”, nagy átéléssel készül a ziccerre, Jura pedig Oszip Franzicsként fütyörészve, boldogan fésülködik, mint aki randevúra indul. A kottatartó a váróterem ajtaja
ALJOSA	Jó napot!
GYABKIN	A fene megette! Itt döglök meg! Étert is kaptam, pálinkát is ittam, mégis majd széthasad a fejem!
ALJOSA	Oszip Franzics bent van?
GYABKIN	Már hogy a fenébe ne lenne bent, talán a Messiásra várok?!
ALJOSA	A kollégája vagyok, egy szót váltunk csupán... Megengedi?
GYABKIN	Már hogy a fenébe ne engedném... A zsibbadásra várok, de nem zsibbad... nem zsibbad!
Aljosa bekopog
JURA	Zsibbad már?
ALJOSA	Én vagyok... Oszip Franzics...
JURA	Misenyka! Ezer éve nem láttalak! Hát téged mi szél fújt ide?
ALJOSA	Rövid leszek, Oszip Franzics... Kölcsönkérni jöttem... Öt rubel kéne, kimondani is szégyellem... tüzelőre... végső reményként jöttem önhöz, Oszip Franzics!
JURA	Hozzád, Misenyka! Hozzád! Tudod, mennyit köszönhetek neked, az egyetemen is mindig felnéztem rád.
ALJOSA	Köszönöm, Oszip Franzics, de engedje meg...
JURA	Engedd! Misenyka! Engedd! Hiszen mindig tegeződtünk...
ALJOSA	Igen, igen... Akkor hát engedd meg, hogy most az egyszer, először és utoljára...
“Odakint” feljajdul Pavel Safranics. Oszip Franzics kimegy hozzá
JURA	Egy kis türelmet kérek még, Pavel Safranics. (Visszajön)
ALJOSA	... Szóval egy kis kölcsönért fordulnék önhöz, Oszip Franzics.
JURA	Ha még egyszer önözöl, tessékezel, magázol, kezedbe nyomok öt rubelt, és nagyon megharagszom! Én szeretnék segíteni rajtad, mert azt látom, hogy nem jól csinálod. Baj van az életfilozófiáddal. Tudom, hogy éjjel-nappal dolgozol, de ha piszkos a kapualjad, silány a rendelőd, akkor mit gondol rólad a kliens... no mit?
ALJOSA	Nem tudom, Oszip Franzics! De mint bátorkodtam röviden elmondani...
JURA	Tudom, tudom! De én hathatósabban akarok segíteni rajtad... mert, ha szegényes a rendelőd, és magad is ilyen szegényesen öltözködsz, akkor azt gondolja rólad a kliens, hogy bizonyára azért vagy szegény, mert rossz fogász vagy... s ha rossz fogász vagy, a foghúzásért csak egy rubelt ad, ha ad! De ha bársonyhuzatú bútort veszel, villanycsengőt szereltetsz fel a váróba, kitapétázol, befektetsz egy kis pénzt, akkor egy egyszerű foghúzásért már nyolc, kilenc, sőt tíz rubelt is megad. Érted már?
ALJOSA	Meglehet, Oszip Franzics... de engedelmeddel... egyedül hagytam az asszonyt a hideg lakásban, neked is dolgod van... úgyhogy köszönöm a jó tanácsot...
JURA	Te! Te ne légy türelmetlen! Ha én minden dolgomat félretéve, segíteni akarok, akkor te ne légy türelmetlen... Nos, hol tartottam?... Megvan! A másik nagy terület a klienssel való bánásmód...
GYABKIN	(bekopog) Az istenért, Oszip Franzics, nemhogy zsibbadna, de úgy érzem, mintha a homlokomtól a bokámig kettébe hasítanának... rántsa már ki, mert itt döglök meg! 
JURA	Pillanat, kedves Pavel Safranics, a kollégával épp konzultálunk. Az ön érdekében... Nagyon kérem, nézegesse még egy kicsit a lapokat...
GYABKIN	Hogy a fenébe nézegessem, mikor alig látok a fájdalomtól.
JURA	Pillanat! Mindjárt végzünk... (Visszalép a rendelőbe) Te, Misenyka, mondok én valamit: én neked nem adhatok pénzt, elvből, mert tisztellek és becsüllek. De itt van kint Pavel Safranics, nekem amúgy is el kell mennem... Húzd ki te a fogát, s ha ügyes vagy, tőle nem tíz, de akár tizenhárom rubelt is elkérhetsz. Abból vedd el a magad öt rubeljét, és ne hálálkodj, inkább okulj az ügyből... Fáradjon be, kedves Pavel Safranics!
GYABKIN	Most meg elmegy?
JURA	Sajnos el kell mennem, de itt van a kolléga, a legtehetségesebb volt az egyetemen.
ALJOSA	Jöjjön, foglaljon helyet! Köszönöm, Oszip Franzics!
JURA	Aztán ügyes légy! Ne remegjen a kezed!
ALJOSA	Dehogyis... csak az izgalomtól...
A következő jelenetben két elgyötört, kétségbeesett ember találkozik. Bármilyen bohóctréfaszerű koreográfia megengedett, ha közben Pavel Safranics már szinte zokog a fájdalomtól, a fogász pedig egyre jobban szenved attól, hogy ezt a fájdalmat ő okozza betegének
GYABKIN	Doktor úr! Az istenért! Úgy szaggat, mintha szöget vernének bele... rántsa már ki! 
ALJOSA	Rögtön megnézzük azt a fájós fogat... dőljön hátra, helyezkedjen el kényelmesen! Nyissa ki egy picit a száját... Melyik fog az? Ez? Ez?
GYABKIN	Ááá! Ne kínozzon, rántsa már ki, az istenit! Micsoda szenvedés!
ALJOSA	Ne beszéljen, kérem szépen, maradjon nyugodtan... Tudja, az ilyen odvas, rossz gyökeret általában könnyű húzni, kivéve, ha így félrenő és harántirányba mélyed bele az ínybe, mint magának!
GYABKIN	Ne magyarázzon, hanem húzza ki!
ALJOSA	Kissé megvágom a fogínyt, hogy feltáruljon a hátsó gyökér...
GYABKIN	Ne konzultáljon! Vágjon!
ALJOSA	Persze, mindjárt... fogja meg a széket, nagyon óvatos leszek... Alig fog érezni valamit!
GYABKIN	Ááá! Mit csinált! Jézusom! Csupa vér lett minden! Mi az átkozott fenét csinál?
ALJOSA	Mondtam már... Kénytelen voltam megnyitni a fogínyt, hogy feltáruljon a gyökér...
GYABKIN	Ne magyarázzon annyit! Húzza már ki... húzza!
ALJOSA	Igen, igen... máris húzom. Tartsa jól a fejét, és nyissa ki a száját... Az a lényeg hogy jó mélyen tudjam megfogni, a korona alatt, hogy le ne törjék. Várjon, most ne mozduljon... Az a legfontosabb, hogy ne mozogjon! Egy szempillantás az egész...
GYABKIN	Jézus Mária! Szűzanyám! ... U-u-u...
ALJOSA	Ne nyúljon hozzám! Ne fogjon meg! Eressze el a kezemet! Na, most... na, most mindjárt... Nem olyan könnyű...
GYABKIN	Szentatyák, vértanúk! Angyalok az égben! Ohohó! O-hó-hó! Húzzad már, húzzad! Hány évig fogod még húzni?
ALJOSA	Nem megy ám ez olyan könnyen... Hiszen ez sebészet... Nem megy ám egyszerre... Na most, most!! 
Nagy rántás. Csend. Gyabkin remegő kézzel nyúl a szája felé
Lecsúszott!!
GYABKIN	Ezt jól kihúztad! – Ha nem értesz hozzá, mi a fenének kezdesz bele?!
ALJOSA	Nem olyan könnyű egy ilyen harántirányú odvas, rossz gyökeret kihúzni... Üljön vissza az isten szerelmére, már megmozdult, mindjárt kint van...
GYABKIN	Elájulok! Hadd veszek egyszer lélegzetet... Ne húzd olyan sokáig, mint az előbb, rántsd ki! Ne húzd, hanem rántsd! Egyből!
ALJOSA	Tartsa jól a fejét. Markolja meg jó erősen a széket! Ne mozogjon... No most... no most... Szűzmária, segíts! 
Újabb pankráció, nekiveselkedés, erőlködés, rántás
Úristen! Ez kitörött!!
GYABKIN	(nekiesik) Te sarlatán! Kuruzsló! Adok én neked foghúst, koronát, harántirányt. Leszedem én rólad a keresztvizet, hogy éhen döglesz, te, te nyomorult! Tönkreteszlek, érted, tönkreteszlek...!
ALJOSA	Bocsáss meg, bátyuska... bocsáss meg!
JURA	A fogász hosszan, kétségbeesett arccal ült Oszip Franzics összetört rendelőjében, és közben a város másik végében...
GYABKIN	Elég, Jura! Ezt most mi a fenének mesélted el! Mi köze van ennek a fogászati őrjöngésnek Irinához! Mi? Magyarázd meg, hogy mi közöm van nekem vagy Aljosának ehhez a nyomorult fogászhoz.
JURA	Semmi! Az égvilágon semmi. Menjetek a bálba, majd megyek én is!
GYABKIN	Még neked áll feljebb! Félóráig mesélsz itt egy érdektelen történetet... Minek? Mulatsz rajtunk, vagy mi?
ALJOSA	Igaza van, Jura. Már rég ott lehetnénk a bálban. Fölöslegesen töltjük az időnket...
JURA	Mire vártok?! Menjetek, rohanjatok! Tömjétek tele magatokat!... Engem meg hagyjatok békén!
GYABKIN	Na, most nehogy megsértődj! Én csak azt mondtam, hogy ez a történet nem volt olyan érdekes, mint a többi...
JURA	Mert még nincs vége! Ugyanis, amíg ez történt, addig a város másik végében, abban a sötét hátsólépcsős házban...
ALJOSA	Jura! Az Isten áldjon meg! Hagyd már abba. Teljesen ránk sötétedik.
JURA	Gyabkin! Aljosa! Ezt az egyet még hadd mondjam el!
GYABKIN	Majd útközben elmondod... Gyere! Segítek felvenni a bőgőt!
JURA	Hát nem értitek?! Közben Irina meghalt!
ALJOSA	Micsoda?
JURA	Igen, meghalt! Míg ez az érdektelen, unalmas fogászati história zajlott, addig ő meghalt!
GYABKIN	Hogy halt meg?
JURA	Egyszerűen lehunyta a szemét, és nem volt többé...
GYABKIN	Jurocska, ez tényleg megtörtént? Meghalt?
JURA	Meg. Csupán a pap meg egy szomszéd állt az ágya mellett... az orvos nem jött el... s ez a sápadt, csontsovány arc most, ebben a végső nyugalomban megint szépnek látszik...
Leveszik kalapjukat, s némán állnak a fekvő bőgőtok, azaz Irina halottas ágya mellett. Aljosa visszaroskad a ládára, a fogász fájdalma s a saját “civil” fájdalma most ugyanaz
GYABKIN	Szólni kellene a férjnek, atyám...
JURA	Bizony, szólni kéne, Vologya bácsi.
GYABKIN	Oszip Franzicsnál találja, atyám.
JURA	Hát maga mégiscsak jobban ismeri! Addig én imádkozom az elhunyt lelki üdvéért!
GYABKIN	Olyan nehéz rossz hírt vinni...
JURA	Bizony nehéz! Legyen nagyon kíméletes!!
GYABKIN	(mint Vologya bácsi “elindul” a rendelő felé. Egy ideig habozik az ajtóban, majd összeszedi magát, és “benyit”) Jó egészséget, Mihail Petrovics! Tyű, micsoda por van az utcán, atyaúristen! Nem zavarlak... Csak benéztem, s már megyek is... csak erre jártam, gondoltam, benézek. Egyébként izé... mondani is szeretnék valamit...
ALJOSA	Egy kis türelmet, Vologya bácsi. Rendet rakok, s mehetünk is!
GYABKIN	Nyugodtan... Én úgyis csak... erre járóban... két szót mondok, s már itt se vagyok! Milyen fülledt meleg van itt! Odakinn az utcán akár a mennyországban! Süt a nap, jó kis szellő fújdogál, aztán madárkák... mintha tavasz lenne! Gondoltam, sétálok egyet... Független ember vagyok, oda megyek, ahova akarok, beülök egy kocsmába, senki se sír otthon utánam... Nincs jobb élet, testvér, mint a legényélet! Szabad az ember! Önálló! Lélegzik, és érzi, hogy lélegzik! Sokan magasztalják a családi életet, én pedig azt mondom, rosszabb az, mint a kényszermunka!
ALJOSA	Mindjárt, Vologya bácsi, befejezem, és mehetünk is...
GYABKIN	Csak dolgozz, dolgozz nyugodtan. Merő szerencse, hogyha valaki jól nősül... ritkább, mint a fehér holló. Itt vagy például te. Amíg legény voltál, emberi formád volt, de amióta megházasodtál, egyszerre megrokkantál, búskomor lettél.
ALJOSA	A mi nyomorúságunknak én vagyok az oka, nem ő.
GYABKIN	Hagyd ezt, kérlek! Ismerem én őt! Beteges, kelletlen, rosszkedvű teremtés... isten nyugtassa...
ALJOSA	Hogy érted azt, hogy isten nyugtassa?
GYABKIN	Azt mondtam volna: isten nyugtassa? Nem mondtam én azt... miket beszélsz, az isten áldjon meg! Ni, hogy elsápadt! Hehe... Nyisd ki a füled, ha veled beszélek!
ALJOSA	Vologya bácsi, voltál ma nála?
GYABKIN	Persze, benéztem hozzá... fekszik... egyfolytában ugráltatott... Nem ezt kérte, hanem amazt... Elviselhetetlen teremtés! Nem is értem, mit szeretsz rajta, ördög a dolgát... Adná az isten, hogy szabaddá tenne már, te szerencsétlen! Élhetnél kedvedre, szórakozhatnál... aztán megházasodnál újra.
ALJOSA	Jaj, Vologya bácsi! A szerelem nem hajszál, hogy csak úgy ki lehetne tépni.
GYABKIN	Van is azon mit szeretni! Nem kaptál tőle egyebet, csak szenvedést. Bocsáss meg nekem, de én bizony nem szerettem. Nyugodjék békében, de én, bűnös ember, bizony ki nem állhattam!
ALJOSA	Várj csak, Vologya bácsi! Már másodszor szólod el magad... Mi történt az istenért? Meghalt?
GYABKIN	Mármint, hogy kicsoda? Nem halt meg senki, dehogy halt meg, csak azt mondom, hogy én nem szerettem a megboldogultat... izé, azaz nem a megboldogultat, hanem őt... a te Irinádat.
ALJOSA	De hát meghalt!?... Vologya bácsi ne gyötörj! Olyan furcsán izgatott vagy... Meghalt? Igen?
GYABKIN	A fenét halt meg! Mindent egyszerre akarsz tudni, öcsém... És ha meghalt volna? Mindnyájan meghalunk, hát neki is ez a sorsa... Te is meghalsz egyszer, én is!
ALJOSA	Mikor?
GYABKIN	Mit mikor? Semmikor... Miket beszélsz! Dehogy halt meg! Ki mondta, hogy meghalt?
ALJOSA	Könyörgök! Mondd ki! Ne kímélj!
GYABKIN	Nem lehet veled szót érteni, öcsém, akár egy csecsemővel. Mondtam én akár egyetlen szóval, hogy kilehelte a lelkét?! Ugye, hogy nem mondtam? Akkor minek sírsz? Eredj, gyönyörködj benne – kutya baja! Amikor meglátogattam, épp az atyával veszekedett, Matvej atya épp a gyászszertartást végezte... ő meg teleordította az egész házat.
ALJOSA	Micsoda gyászszertartást? Miért végezte?
GYABKIN	A gyászszertartást? Hát csak úgy... azt hiszem, imádság helyett. Vagyis nem volt ott semmiféle gyászszertartás, hanem valami izé... semmi se volt... no nézd már, köhögök, öcsém... Nem tudom, hol fázhattam meg.
ALJOSA	Értem... Mindent értek... Miért nem mondtad meg mindjárt? Ugye meghalt?
GYABKIN	Hm... Nézd, hogy is mondjam... Hát éppen nem halt meg, hanem csak úgy... No nézzék, hát már sír! Misenyka! Ne sírj! Mindnyájan meghalunk! Nem ő az egyetlen, valamennyien a másvilágra kerülünk! Ne sírj, inkább emlékezzél meg róla! Állíts neki egy szép keresztet... Bőg... hát mi az ördögnek bőg, kérdem én? Eszednél vagy, Misa? Misenyka! Hiszen még nem halt meg! Kimondta neked, hogy meghalt? Ellenkezőleg, az orvosok azt mondják, hogy még van remény! Misa! No, Misa! Mondom, hogy nem halt meg! Ha akarod, elmehetünk hozzá együtt. Éppen odaérünk a gyászszertartásra... Nem! Nem! Nem a gyászszertartásra... a halotti torra... nem! Nem a halotti torra, hanem az izé... az ebédre. Misenyka! Hidd el nekem, hogy még él! Verjen meg az isten, ha nem igaz! Folyjon ki a szemem! Nem hiszed? Akkor hát menjünk el hozzá... Mondhatsz engem akárminek!... Nem is értem, honnan vetted ezt az egészet... Ma reggel voltam a megboldogultnál, vagyis hogy nem a megboldogultnál, hanem... phű! (Jurának) Mondd meg neki te magad! Engem hagyjatok ki az egészből!
JURA	(átöleli Aljosa vállát) Na! Ljosenyka! Hagyd el! 
ALJOSA	Annyira vártam, hogy egyszer újra találkozzunk. Én ebbe a bálba is csak az ő kedvéért megyek... biztos voltam benne, hogy ott lesz... Ha tudnátok, hogy én milyen állat vagyok! Mikor a szerelmünkre gondolok, egyszerűen sírhatnékom van... Tizenhét éves gyönyörű lány volt, amikor megismerkedtünk, és egymásba szerettünk, de úgy, ahogy még férfi és nő soha... de hát ő bankárlány volt, én meg egy csóró kezdő színész...
Közben Jura és Gyabkin felállítják a bőgőtokot, nyakába kötik Irina kendőjét, és ezzel a telt női formával alájátszanak Aljosa vallomásának. A “nő” jön-megy, néha megsimogatja a rajongó férfi fejét, egyszóval: él
Emlékszem, azon a sorsdöntő estén... szóval szokott találkánkra igyekeztem, a sudár fenyők alatt álló kedvenc padunkhoz... Elragadó este volt. Kicsíptem magam, megfésülködtem, és beillatosítva, mint valami Don Juan, odahajtattam hozzá. Ő már várt rám... Irina! (A bőgőtok “elfordul” tőle )
GYABKIN	Mily kegyetlen maga! Hát szabad így elkésni? Hisz tudja, mennyire unatkozom! Ej, milyen is maga! (Csend) Miért hallgat?
ALJOSA	Csak úgy... Milyen csodálatos ez az este... Édesanyja jól van?
GYABKIN	Jól.
ALJOSA	Hm... Így, így... Irina, beszélni szeretnék magával... Én mostanáig hallgattam, hallgattam, de most már képtelen vagyok tovább hallgatni.
GYABKIN	Hát ne hallgasson!
ALJOSA	Ugye! Előbb vagy utóbb ki kell nyitnom a szám, és szabad utat kell engednem... érzéseimnek. Meglehet, talán megsértődik... meglehet, hogy nem ért meg, nos...
GYABKIN	Beszéljen hát! Miért gyötör?
ALJOSA	Jaj, de hát mit beszéljek?! Enélkül is érthető... Mit beszéljek még? Szeretem, szeretem, és kész... Szörnyen szeretem! Úgy szeretem, ... hogy egyszóval, szedje össze a világ valamennyi regényét, olvassa el a bennük fellelhető valamennyi szerelmi vallomást, esküt, áldozatot és akkor... megkapja azt, ami... ami most az én keblemen... Miért hallgat?! Irina!... Irina?!
GYABKIN	Mit mondjak?
ALJOSA	Tehát... nem?
GYABKIN	Miért mondanék nemet?
ALJOSA	Igen! Óh, Istenem! Olyan boldog vagyok! (Juráéknak) Felkaptam, és öleltem, öleltem, csak öleltem... És amikor már nem maradt más hátra, mint hogy megcsókoljam, akkor az ördög incselkedésére nem tudtam tartani a nyelvem. Nagyképűen elveimet akartam fitogtatni, kérkedni, imponálni akartam!
Irina! Még mielőtt szavát venném, hogy a feleségem lesz, kötelességemnek tartom, hogy néhány szót mondjak. Rövid leszek... Becsületes ember vagyok! Büszke ember vagyok! Sőt... Van jövőm... De szegény vagyok... Semmim sincs.
GYABKIN	Ezt tudom – de nem pénzben rejlik a boldogság.
ALJOSA	De hát ki beszél itt pénzről? Én... én büszke vagyok a szegénységemre.... Én már megszoktam a szegénységet. Nekem ez semmit sem jelent. Képes vagyok heteken át koplalni. De maga! Maga! Maga, aki arra is képtelen, hogy két lépést megtegyen anélkül, hogy kocsit ne fogadjon, aki mindennap új ruhát ölt, aki csak úgy szórja a pénzt, maga, aki számára egy divatját múlt kalapdísz már kész szerencsétlenség, valóban képes lesz megválni a földi javaktól énérettem?
GYABKIN	De hát van pénzem. Van hozományom!
ALJOSA	Semmiség! Ahhoz, hogy néhány tízezer rubelt feléljen az ember, egynéhány év elegendő, és aztán? Ínség? Könnyek? Irina, azért figyelmeztetem erre, mert bár halálosan szeretem, de becsületes ember vagyok. Ezért hát gondolja meg jól, mily lépésre szánja el magát! Elég erősnek érzi-e magát, hogy megossza velem ezt az életet? Gondolja meg jól! Lesz ereje a küzdelemhez? Lesz hozzá elég ereje?
GYABKIN	Köszönöm, uram! Köszönöm magának! Jól tette, hogy ily őszinte volt velem... Igaza van, ha magához megyek, becsapom magamat is, magát is. Ezért hát isten önnel!
ALJOSA	De Irina!
GYABKIN	Nem! Isten önnel! 
“Irina” lassan távolodik, pár lépés után visszafordul s a két kaján férfi immár “civilből” szól
És még egyszer: köszönöm!
ALJOSA	Én pedig ott álltam ostobán, semmire sem gondolva, néztem a nyomába, és éreztem, hogy a föld megnyílik a lábam alatt.
JURA	Hadd el, Aljosa! Én is elvesztettem őt.
ALJOSA	Na! Jura!
JURA	Ha mondom! Esküszöm!
ALJOSA	Te és Irina Bikulina!
JURA	Én a szó szoros értelmében elvesztettem...
ALJOSA	(gúnyosan) Mikor meztelenül vitted a hátadon?
JURA	Igen, pont akkor!
ALJOSA	Gyabkin, szólj már rá! Megsütötte a nap a fejét, vagy mi?
JURA	Na, elég... Most elmondom nektek az én esetemet Irina Bikulinával!
ALJOSA	Figyelj, Jura, úgysem hiszem el! Ismertem Irinát, fél évembe került, míg megfogtam a kezét, s akkor te meztelenül?! Ez elképzelhetetlen! Menjünk!
JURA	Nem! Most leülsz és végighallgatsz!
GYABKIN	Hadd mondja el! Csak ne színezd, Jura... Ne színezd!
ALJOSA	Hallod! Ne színezd!
JURA	Egyszer rég, még fiatal színész koromban, a koronázás évében fogtam a bőgőmet, és elindultam a Bikulina-bálba. Meleg volt, por volt, gondoltam, megfürdök...Elrejtettem a bőgőt a híd alá, és lementem a folyópartra, a taganrogi vízesés fölé... Meleg volt a víz, ha nem is fenségesen, de nagyon poétikusan csörgette lágy hullámait...
GYABKIN	Jura!
JURA	Jó, jó! Sehol egy teremtett lélek, levetkőztem meztelenre, és sutty, bele a vízbe. Csodálatos alkony volt. Úsztam, mint a hal... és egyszer csak a fűzfa árnyékában megpillantottam egy gyönyörű lányt. Horgászott. A lélegzetemet is visszatartva, nesztelenül úsztam felé, valósággal elkábított a sokféle rámtörő érzés: gyermekkori emlékek, fájó visszakívánkozás a múltba, ébredező szerelem... A lány mozdulatlanul ült – kezében horgászbot, és fejét a fa törzsének döntve édesdeden aludt... Gondoltam, hagyok neki valami emléket... Vízililiomokból szép, dús koszorút csináltam, ráakasztottam a horgára, és amikor visszaúsztam a partra, mit látok...
ALJOSA	Édes Jura! Jurocskám! Bocsáss meg!
JURA	Mi van?
ALJOSA	Abban az évben, a koronázás évében én is a Bikulina-bálba indultam... megszomjaztam, lementem a folyóhoz, na és mit láttam a kövön?
JURA	A ruháimat! Te voltál az, te gazember! Képzeld, Gyabkin! Mászok ki a vízből, a ruháim sehol!
GYABKIN	Elvitted a ruháit?
ALJOSA	Én kiabáltam, nézelődtem... de, úgy látszik, a vízesés elnyelte a hangomat. Nem láttam senkit. Óh, Jurocska! Bocsáss meg!
GYABKIN	És? Mondd tovább...
JURA	Mit tehettem volna, gondoltam, behúzódom a híd alá... aztán a sötétben majd bemegyek a faluba, és szerzek valami ruhát... Ne röhögj! Hát ahogy gubbasztok a híd alatt, egyszer csak csörtetést hallok, és mellém ugrik...
ALJOSA	(kacag) Egy kutya, egy vaddisznó vagy a nyuszika a répájáért... bocsáss meg... folytasd...
GYABKIN	Mi ugrott melléd?
JURA	Irina Bikulina. Anyaszült meztelenül. Az ijedtségtől ösztönösen belekapaszkodom, ő meg kérlelni kezd: “Ne bántson, kérem, Irina Bikulina vagyok, a nagybátyám bármilyen váltságdíjat megad...” “De hogy került ilyen méltatlan helyzetbe, szép hölgy...” – kérdeztem.
GYABKIN	Hiába, a stílus, az stílus...
ALJOSA	És hogy került?
JURA	Beleakadt a horgom a vízililiomokba, bementem, hogy kiszabadítsam, és addig valami gazember ellopta a ruhámat...
GYABKIN	Aljosa! Te voltál?
ALJOSA	Gyerekek! Esküszöm az élő istenre... én nem láttam senkit... Itt feküdt egy halom férfiruha, arrább meg egy női... ott örvénylett a vízesés... Isten bizony, azt hittem, ezek öngyilkosok lettek... Egy Romeo és Júlia...
JURA	Én cseppet se bántam, leszállt az est, lehűlt a levegő, kénytelenek voltunk közelebb húzódni egymáshoz... annyira remegett szegény, hogy én megöleltem.
ALJOSA	Ne színezd, jó! Ne színezd!
GYABKIN	Most miért nem mondhatja el úgy, ahogy történt... Szóval, megölelted és?...
JURA	...és azt mondtam neki: “Szép hölgy, úgy érzem, hiába próbálom testem melegével enyhíteni didergését, nagyon meg fog fázni... úgyhogy, ha nincs kifogása, feküdjön bele a bőgőtokba, én a hátamra veszem, beviszem a faluba, és szerzek magának is valami ruhát... Na látod, Aljoska, hát hencegtem én?... Meztelenül vittem a hátamon...
ALJOSA	De tokban, te gyalázatos! Te Homérosz, te!
JURA	De vittem?
ALJOSA	Na jó, igaz! Vitted!
Aljosa és Jura döbbenten nézik, ahogy Gyabkint valami érthetetlen kacagás rázza
ALJOSA, 
JURA	Mi van? Mi ütött beléd?!...
GYABKIN	(kacag) Gyerekek! Mit tudtok ti Irina Bikulináról?! Abban az évben én is a Bikulina-bálra készültem egy csokor románccal... Siettem, mert besötétedett, és egyszer csak mit látok a hold fényében megcsillanni az út közepén?
JURA	A tokot. A nagybőgőtokot... Gyabkin! Gyabkin! Az isten verje meg a napot, amikor megszülettél! Hogy nekem milyen éjszakám volt! Képzeld, viszem Irinát a hátamon, és egyszer csak meglátom a tolvajt a kalapommal a fején. Rákiáltok: hé, álljon meg. De az meg szaladni kezd, szedi a lábát a nyavalyás...
ALJOSA	Csodálkozol? A holdvilágnál jön felém egy meztelen, csúnya ember, nagy szekrénnyel a hátán, egyszer csak ledobja a szekrényt, és ordítva rohanni kezd felém... Te talán megvártad volna?
JURA	Nevessetek, csak nevessetek! Mire visszatértem, a nagybőgőtok és benne Irina Bikulina nyomtalanul eltűnt... Óh, hogy nekem milyen éjszakám volt!
GYABKIN	Bocsáss meg, Jurocska. Ne haragudj! Mit tehettem volna... Ott feküdt a tok az út közepén, sehol senki... Egyszer csak megáll mellettem egy hintó Bikulina bankárral, egy fiatalemberrel, meg a pappal... Azt mondja a bankár: jó estét, zenész úr... látom, az estélyemre igyekszik... jöjjön, elvisszük... Mondtam magamban, micsoda szerencse! Gyorsan fel a kocsira! A bankár hosszan nézegeti a tokot, majd azt mondja: Én sohasem tudtam megérteni, hogy miért választja valaki éppen a bőgőt, lomha, primitív, egyszerű hangszer... Nem igaz, atyám?
JURA	Bizony igaz, Bikulina úr... szürke, jellegtelen hangszer, főként a hegedűhöz, a hárfához, az orgonához képest.
ALJOSA	Én nem értek egyet önnel, bankár úr... a nagybőgő épp olyan gazdag hangszer, mint bármelyik más, ha virtuóz keze alá kerül...
GYABKIN	Maga nem tudja, mit beszél!
ALJOSA	Nem!? Nos, Rómában együtt laktam egy fiatal zenésszel, aki Paganinit játszott a nagybőgőjén... Sőt egy-két egyszerűbb futamra engem is megtanított.
GYABKIN	Akkor én fogadok önnel húszezer rubelben, hogy nemhogy Paganinit, de még a Liszt-variációkat sem tudja megszólaltatni.
ALJOSA	Tartom! Ha nem sikerül megszólaltatnom Lisztet, egy esztendőn át én sem szólok egy szót sem.
GYABKIN	Vágja el, atyám...
JURA	De uraim, uraim... Mi értelme ennek?
ALJOSA, 
GYABKIN	Vágja el!
GYABKIN	Megérkeztünk, a fogadást kihirdették, a vendégsereg becsődült a nagyterembe, a bőgőtokot felállították a pódiumra. A fiatalember fürge ujjakkal kezdte kioldani a bőrszíjakat...
JURA	És? És?
ALJOSA	Édes istenem! Szegény Irina!
GYABKIN	Miért szegény? Kilépett a tokból: “Mit szeretne rajtam eljátszani, fiatalember?” És ringó csípővel, mintha a legszebb toalettben lenne, lassan kivonult a teremből...
Látják, amint Irina lassan, méltóságteljesen elindul kifelé a vendégsereg között, zavartan húzódnak félre az útjából, és tekintetükkel addig kísérik, míg végleg kimegy a teremből
ALJOSA	Csodálatos nő volt! Csodálatos nő!
Gyabkin játszani kezdi azt a vággyal teli lassú dalt, Aljosa a kendővel, mint “Irinával” táncol, Jura pedig a bőgőt öleli magához. S a három ábrándosan keringő férfi fölött lassan bealkonyul