Kiss Csaba

ANIMUS ÉS ANIMA

Szereplők
Gizella, huszonéves lány
Margit, az anyja, ötvenkét éves
Orvos, fiatal férfi
König, özvegy piperés 
Animus, lény

Történik egy tetőtéri szobában, az első Háború előtt

A darab írásakor 
“Csáth Géza: Egy elmebeteg nő naplója”
című pszichiátriai tanulmányának kórrajzára,
 illetve C. G. Jung Animus/Anima elméletére támaszkodtam

I. felvonás
Szegényes, zsúfolt szoba Erzsébetváros egyik négyemeletes bérházának tetőterében. A szoba egyben konyha, hálószoba és fürdő, vagyis Margitnak és leányának, Gizellának a teljes élettere. A lakás nagyrészét hatalmas rézágy foglalja el, jobb napok emlékeként. Ez a mama betegágya. Gizella egy heverőn alszik, melyet ősrégi, foszladozó szmirnával terítenek le napközben. A rézágy fölött lőrésszerű ablak nyílik a szomszédos Titanic-nyi ház tűzfalára. Reggelente néhány percig éles kontúrú, valószínűtlenül fényes napsugár szokott beszökni egy titkos alagúton a kémények és a tetőzeti rácsok útvesztőjében. A sugár végigsimogatja a kisasztal lehelletnyi terítőjét, mintha az örökkévalóság suhanna át ilyenkor a szobán. A széken ülők vonásait is beragyogja, majd lassan kihuny. Gizellának mindennapi élmény ez a magabiztos kis nyaláb. 
Most éjszaka van.
A mosdótál és borszeszégő zugát eltakaró aprómintás függöny, mint testes alabárdos vigyázza a két nő nyugalmát.
1. jelenet
Margit, Gizella
Alszanak.
MARGIT	(álmában) Jövök veled!... Ne hagyj itt! Áron!
GIZELLA	Anya, mi van?! (felgyújtja a kislámpát) Ébredj! Nincs semmi baj! (Az anyja mellé bújik)
MARGIT	De jó, hogy itt vagy!
GIZELLA	Istenem, hogy remegsz!
MARGIT	Megint itt volt!
GIZELLA	Nyugodj meg! Csak álmodtad... 
MARGIT	De nem... Ilyen közelről láttam az arcát... megmozdult az ágy, mintha süllyedne... kinyújtottam a kezem és éreztem a földet... nyirkos, nyálkás agyagos volt a föld, nem mertem kinyitni a szemem... köröskörül föld, a talpamon éreztem a cúgját... valaki közeledett, megállt... éreztem, hogy néz... kinyitottam a szemem... és a gödör szájánál megláttam apád arcát... ő volt... komolyan nézett le rám... “kimmstu mit mir, wenn ich well dich rifn?”
GIZELLA	Mit mondott?
MARGIT	“Eljössz velem, ha hívlak?” De akkor nem értettem, csak magyarul jutottak eszembe a szavak “Szabadíts ki innen!” Ő megint mondott valamit... ráztam a fejem, hogy nem értem – “Áron segíts!” – kiáltottam, de ő csak nézett, megvonta a vállát, látszott az arcán, hogy nem érti. “Bármit megteszek, csak ne hagyj itt” – kérleltem. De hiába – megfordult és elment. Hallottam, ahogy az ásó belevág a földbe, éreztem a mellemen a göröngyök dübörgését... (A lányához bújik) Borzasztó volt!
GIZELLA	Ez csak álom, nyugodj meg,! Pont apa szólt volna jiddisül!?
MARGIT	Ő volt! Tisztán láttam... De miért jár vissza?
GIZELLA	Mert hiányzik neked...
MARGIT	Nem, nem! Nem hiányzik... (halkan, szinte suttogva) Én hiányzom neki... akiért a halottak ilyen gyakran... szinte minden éjjel... mit akarhatott?
GIZELLA	Semmit. Ne foglalkozz vele! Sokkal jobban vagy...
MARGIT	Úgy félek... ahogy besötétedik... 
GIZELLA	Bújj hozzám... mi nem hagyjuk el egymást soha! Kérsz teát?
MARGIT	Elfogyott, nem?
GIZELLA	Maradt még lefőzve estéről egy csészével... megmelegítem... megesszük keksszel, mártogatjuk... (Felkel, odateszi a teát)
MARGIT	Nem kapálóznék én... csak tudnám, hogy téged elrendeztelek... hogy valaki gondoskodik rólad... 
GIZELLA	Gondoskodom én!
MARGIT	Te?
GIZELLA	A Tanár úr ígért munkát... 
MARGIT	A Tanár? Ugyan minek a tanára ő? Semminek! Ócska szemfényvesztő! 
GIZELLA	(belevág) Hamarosan lesz saját lapja... ad kéziratot, levonatot javítani.
MARGIT	És te hiszel neki!? Mindent elhiszel!
GIZELLA	Azt mondta, ha jól megcsinálom... kaphatok jegyzetelést is németből! Tudod, mennyit fizet az?
MARGIT	Neked semennyit...
GIZELLA	...még a szótárt is megmutatta, amit kölcsönad a megfelelő időben... 
MARGIT	Ó, ne bosszants... olyan gyerek vagy! 
GIZELLA	... két ekkora kötet... mint egy kisebbfajta szekrény! Bordó vászonba kötve, és a gerincén gót betűkkel Wörterbuch – mint valami északi isten... 
MARGIT	Elég! Nem is beszélek többet veled (dühösen a fal felé fordul)
GIZELLA	Anya ne haragudj... (megfogja a kezét) Ezt ígérte!
MARGIT	Inkább König úrral lennél ilyen kedves... ma korábban jön, azt mondta... Gizella! Kérlek... fogadd őt kissé figyelmesebben... csak ma!
GIZELLA	(kétségbeesetten) De a Tanár úr betartja a szavát... 
MARGIT	Hagyd már azt a Tanárt! Ő maga is hal éhen... Viszont König úr megállapodott ember... biztos egzisztencia... két gyereke van... figyelsz? 
GIZELLA	(nem felel, leveszi a teát a borszeszégőről) Nincs cukor... lemegyek a Tanár úrhoz, kérek.
MARGIT	Ne! Ne menj el! Megisszuk keserűn!... Gizella, én nyugodtan halnék meg, ha... 
Lassan kisüt az furcsa kis nyaláb, fénye ferdén hull az asztalra
GIZELLA	Pszt, a napsugár... halkan! Engedj magad mellé... 
Bebújik az ágyba, mártogatják a kekszet a teába, nézik a napsugarat. Gizella halkan számol.
Egy – ki a rétre megy
Kettő – csipkebokorvessző
Három – te leszel a párom,
Négy – körbe száll a légy
Öt – kaput nyit a köd...
Kopognak
2. jelenet
König, Margit, Gizella
GIZELLA	(suttogva) Ki lehet az... ilyenkor?
MARGIT	Menj, nézd meg!
Kopognak
GIZELLA	Biztos valami házaló!
MARGIT	Végy magadra valamit, és nézd meg!
GIZELLA	Én nem! Majd csak elmegy! 
Kopognak 
MARGIT	Menj már! Mire vársz?
GIZELLA	Nézd! Lenyomta a kilincset!
Hallgatnak
KÖNIG	(hangja kintről) Margitka! Gizella! Én vagyok, János!
MARGIT	Ő az! König úr! Siess, engedd be!
GIZELLA	Dehát meg sem mosakodtam! 
KÖNIG	(hangja) Margitka! Alszanak?
MARGIT	Megmosakszol utána... Nyitjuk János! Mindjárt nyitjuk! Menj már!
GIZELLA	Így hálóingben! Meg sem fésülködtem!
MARGIT	Majd rendbeszeded magad! Addig én beszélgetek vele! Menj már, ne várakoztassuk! – Azonnal, János, azonnal!
GIZELLA	De hogy mosakodjak előtte?
KÖNIG	(hangja) Nincs valami baj, ugye?!
MARGIT	Nincs, nincs!... Behúzod a függönyt... Egy pillanat János, Gizella már megy is!
GIZELLA	De miket fog gondolni?! Ott csobogok egy szál függöny mögött... 
MARGIT	Azt gondol, ami jólesik... eredj már!
KÖNIG	(hangja) Jöjjek vissza később?
MARGIT	Dehogyis... nyitjuk már... eredj, Gizella! Rögtön, János!
GIZELLA	Legalább az ágyat terítsem le!
MARGIT	Dobd rá a szmirnát... És gyere, segíts felülni... tedd a hátam mögé a párnát... mosolyogj egy kicsit... ne légy ilyen savanyú... Jövünk, János!
GIZELLA	(kinyitja az ajtót, és máris eltűnik a mosdófüggöny mögött) Jó reggelt, König úr!
KÖNIG	János, jó? Inkább János! (belép) Kissé korán jöttem... Jó reggelt, Margitka!
MARGIT	Hozz egy széket, Jánosnak... tedd ide az ágy mellé... jöjjön, üljön le, János... 
Gizella kiszalad, az ágy mellé teszi az egyetlen széket, és újra eltűnik
KÖNIG	Nem bírtam otthon maradni... alig hunytam le a szemem... bocsássanak meg... Rosszkor jöttem, ugye?
MARGIT	Nem, dehogyis!... Én vagyok a hibás... kicsit elhúzódott az ébredés... rossz álmom volt... Gizella odabújt mellém, nyugtatott... olyan jó lány... és tudja, János... már az is megnyugvás, ha valaki meghallgatja az ember...
KÖNIG	Hogyne tudnám, ötödik éve élek egyedül... 
Hallgatnak
MARGIT	Gizella, kész vagy?
GIZELLA	Még nem... lassan melegszik a víz...
KÖNIG	Csak készüljön nyugodtan, megvárom... most jut eszembe, hoztam magának valamit! (a kabátja zsebéből kivesz egy kis zöld tokot)
MARGIT	Mi az? Mutassa!
KÖNIG	Sorban állnak érte a nők... Világszabadalom! Gizella, kérem a kezét... 
MARGIT	Hadd nézzem meg én is... 
KÖNIG	(kinyitja a kis tokot) Ez kérem egy eredeti Zsápárá golyócska... Zsápárá, de Japara-nak írják, francia... Érzi?
MARGIT	Micsoda illat!
KÖNIG	Hát még, amikor elolvad! Gizella, szabad a kezét... 
A lány kinyúl a függöny mögül, János beleejti tenyerébe a golyót
Tegye a langyos mosdóvízbe, akkor elolvad a zselatingolyó és kiszabadul belőle a Zsápárá-parfümcsepp... tegye csak bele, meglátja milyen illat lesz itt... 
GIZELLA	Köszönöm... mindjárt beleteszem... 
MARGIT	Maga annyira figyelmes, János! Milyen ötletes ajándék! A maga találmánya?
KÖNIG	Én csak forgalmazom... kizárólagos forgalmazó: König-pipere, Váci út 147... (Közelebb hajol Margithoz, suttogva) Van más lepetés is... (elővesz a kabátjából egy világoskék zizegős selyempapírba göngyölt csomagot. Margit kezébe adja.)
MARGIT	Milyen könnyű... Mi ez?
KÖNIG	Majd kibontjuk, amikor eljön az ideje... 
MARGIT	Ma?
KÖNIG	Hamarosan... nagy nap lesz a mai... alig hunytam le a szemem... pontban tizenegyre ki kell mennem a bécsi hajóhoz, mert...
MARGIT	Mert?
KÖNIG	(suttogva) Érkezik a kocsi... 
MARGIT	Milyen kocsi? Ezt eddig nem is mondta!
KÖNIG	Magam sem hittem... de ma megjön... az új szállítókocsi! Mint egy álom. Képzeljen el egy akkora dobozt, mint ez a szoba, a legnemesebb zománcos tombak-lemezből. Kívül-belül világoskék, a vezetőfülke pedig fehér. Használt volt, de újrafestettem... most szebb, mint újkorában... És az oldalán fehér betűkkel “König-pipere”. Nincs még egy ilyen az országban! Olyan gyönyörű, hogy nászútra lehetne menni vele... kétoldalt hatalmas homorú sárhányók, nikkelből... ekkora lesz az ember arca, ha belenéz... 
MARGIT	Hallod, Gizella?
GIZELLA	Jövök, mindjárt!
KÖNIG	A gyerekek már egy hete ezzel ébrednek: “Apa, mikor jön a kocsi?” Hát ma megjön!
MARGIT	Használja egészséggel! Nem is tudom, mit mondjak... maga olyan nagyvonalú ember, János... annyi életerő, ötletesség, kedély van magában... sokra fogja vinni...
KÖNIG	Törekszem... csak más dolgokban is némi kis örömem lenne... minden rendben lehetne... ugye, Margitka?
MARGIT	Gizella, gyere már ki! Annyit készülsz, mint egy primadonna!
KÖNIG	Hagyja! (Gizellának) Öltözzön nyugodtan! (Margitnak) Az nem baj, ha egy nő ad magára... 
MARGIT	Elfogódott, amikor maga itt van!
KÖNIG	Én is! Bárcsak ott tartanánk. (A zsebéből elővesz egy képet) Nézze, ezt is maguknak csináltattam... 
MARGIT	Mi ez? Nem látom jól...
KÖNIG	(megfordítja a kezében) Így. Ezek ők! Anna és Lonci... Ilona, ő a nagyobbik... árnyékkép, fekete papírból vágják ollóval... vasárnap csináltattam a Szigeten... (közelebb hajol Margithoz, suttogva) A kisebbik meg is kérdezte “Ez az új mamikának lesz?” – így mondta: “az új mamikának” – Mit lehet erre mondani?... olyan édes volt, elől kihullott egy tejfoga... És úgy mosolygott rám, mint aki mindent tud... 
MARGIT	Hiányzik nekik az anyjuk... 
KÖNIG	Áh! Már nem is emlékeznek rá... kicsik voltak... az az igazság, hogy én se nagyon... szomorú természete volt, már lánykorában is úgy járt az utcán, hogy a fal felé fordította a fejét, hogy ne lássa az embereket... ilyen volt, isten nyugossza!... Elvettem, mert mit tehet az ember; néha annyi szeretet van bennem, hogy érzem, szétfeszít... hova tegyem a képet, hogy Gizella is lássa... az új mamikának, és mosolygott hozzá... 
MARGIT	(közbevág, már egy ideje nem érzi jól magát) A kezét, János! Kérem a kezét... adja már! 
KÖNIG	Rosszul van?
MARGIT	Nem látok... semmit nem látok! Ne vegye el a kezét... istenem, megfagyok!
KÖNIG	Gizella, jöjjön gyorsan... a mama rosszul van!
MARGIT	(görcsösen kapaszkodik a kezébe) Ígérje meg, János...
GIZELLA	Nyugodj meg, anya, itt vagyok! (Jánosnak) Ott a gyógyszer a polcon... a kanalat is hozza! (Margitnak) Mindjárt elmúlik... Hívom az orvost! (Jánosnak) Adjon be neki két kanállal... azonnal jövök!
MARGIT	Lőw bácsit hívd! Csak a Lőw bácsit! (zihálva próbál felülni) Ha nincs bent... menj el hozzá haza... ő eljön... szívesen jön... 
Gizella magára kapja kopott, béleletlen kabátját, nyakába keríti anyja kendőjét, és kiszalad. János óvatosan, remegő kézzel kitölti a két kanál gyógyszert, beadja. Margit lassan megnyugszik
3. jelenet
König, Margit
MARGIT	Ne haragudjon, János... Éppen ma! Annyira vigyáztam... de egyszercsak, mintha kihúznák a lábam alól a talajt... elfogy a fény... szinte látom, hogy kúszik szét tagjaimban a fájdalom... és aztán semmi... csak sötét, sötét... percekig... 
KÖNIG	Kér még egy kanállal?
MARGIT	Nem, most már jobb... olyan jó fogni a maga kezét...
KÖNIG	Ha nehezére esik, ne beszéljen... mindjárt itt az orvos... 
MARGIT	A Lőw bácsi... nála szültem annak idején... mintha a bátyám lenne... ne vegye el a kezét, biztonságot ad... 
KÖNIG	Persze, fogja csak... 
MARGIT	Én annyira hiszek magában... olyan boldogok lesznek, meglátja!
KÖNIG	Margitka! Én mindig őszinte voltam magához... Nagyon megszerettem magukat... néha úgy érzem, ez a második családom, és ha Gizella is úgy érezné... 
MARGIT	Hát persze! Látja mennyi ideig készült... hogy tetsszen magának.
KÖNIG	Gondolja?
MARGIT	Hogyne, hiszen ő is nő... 
KÖNIG	Én kissé túlságosan tartózkodónak érzem... alig ér a kezemhez, máris elrántja... de az is igaz, hogy épp ezt szeretem benne... hogy olyan finom, tartózkodó... még velem is... 
MARGIT	Nehezen oldódik fel...
KÖNIG	Margitka! Én egész éjjel nem aludtam... bevallom... járkáltam fel s alá a konyhában... és döntöttem... én ma, hogy is mondjam... én megkérem Gizella kezét... eljegyzem... ugye, nem haragszik?
MARGIT	Jaj, János... én olyan boldog lennék!
KÖNIG	Én is, Margitka, én is! Akkor eljegyzem, jó? De segítsen maga is... olyan nehezen állnak össze bennem a szavak... segítsen, ha elakadnék... 
MARGIT	Nem lesz semmi baj... hisz mindnyájan ezt a percet várjuk... 
KÖNIG	Ó, bár sikerülne!... Nekem nagyon tetszik, Gizella... finomlelkű, tiszta lány... csak ne lenne ő is szomorú, mert... szóval ideje, hogy egy kis vidámság költözzön hozzánk.
MARGIT	Fel fog oldódni... ha majd jobban megismeri magát... az ő természete nem ilyen komoly... az apja nevelte ilyenné... azelőtt, kicsi korában annyira szeretett táncolni, énekelni... Még most is néha... sokszor engem is megnevetett... de hát az apja ilyenkor mindig rászólt... csak az volt jó neki, ha mindenféle tudományos hókuszpókuszokkal tömheti a gyerek fejét... úgy, hogy – ne vegye bűnömül – de Gizella szempontjából jókor halt meg... 
KÖNIG	Engem nem zavar, ha a feleségem művelt nő... csak komor ne legyen... és hideg természetű se! Érti, mire gondolok... 
MARGIT	Nem hiszem, hogy maga mellett egy nő hideg maradhatna... ilyen életerős, melegszívű férj mellett... Hogy örült annak a golyócskának is!
KÖNIG	Magam is úgy éreztem. És ez még csak az előétel volt, ha szabad így mondani. Ezt nézze meg! (Kibontja a csomagot) Hunyja be a szemét! (Margit kezéhez érinti a fehér prémet, a nő arca felragyog, mint egy kislányé) Nos, mi ez?
MARGIT	Nyúlprém! Nyuszi! Milyen puha! Igazi nyuszi!
KÖNIG	Gondolja, hogy tetszeni fog neki?
MARGIT	Kacagni fog az örömtől... hagyja még itt nálam... egy kicsit...
KÖNIG	Úgy terveztem, hogy amikor elhozom a kocsit... errefele jövök... dudálok neki... mi van? Rosszul van?
MARGIT	Nem, nem! Csak az izgalom... folytassa!
KÖNIG	És elviszem kocsikázni. Akkor adnám oda a nyúlprémet...
MARGIT	És eljegyzi... 
KÖNIG	Igen. Vagy akkor, vagy utána... délután... olyan lesz, mint egy dáma... fehér nyúllal a világoskék kasztniban... 
MARGIT	Ezt soha nem fogom tudni meghálálni magának... Menjen és siessen vissza! Nagyon siessen!
KÖNIG	Margitka, kérdeznék valamit... ugye nem sértem meg, ha itthagyok egy kis összeget az orvosnak?
MARGIT	Nem kell. Lőw bácsi már-már a barátunk... 
KÖNIG	Akkor gyógyszerre! A legjobbat írassa fel, hogy minél hamarabb meggyógyuljon! Ugye, nem utasít vissza?
MARGIT	Köszönöm, János. Maga olyan jó velünk...
KÖNIG	No, sietek! Addig finoman készítse fel őt... vagy inkább én mondjam? Az jobb lenne, nem? Csak segítsen... olyan ez, mint egy lidércnyomás... (Kimegy)
4. jelenet
Margit, Tanár (hang)
Margit arcához szorítja a prémet, simogatja
MARGIT	Szép nyuszi vagy! Hosszúszőrű! Illatos. Nekem is volt. A sötétvörös kabátomhoz hordtam. Mint a vér, olyan színe volt. Hű, milyen nagyra voltam vele! – Aztán alábbadtam. És egy szép napon a nyuszi is elment... (halkan, mint egy könyörgést) De te ne menj el, soha ne menj el! Ha megfakulsz, vagy megritkulsz, akkor se! Inkább egyen meg a moly a szekrény fenekén... maradj meg nekik!
TANÁR	(furcsa, érdes, visszhangos kiáltás az alsó emeletről – mint egy kútból) Gizella! Napsugárlány! Bújjon elő! Nagy újság van!
MARGIT	A Tanár! Ó, a vén bolond! Épp most jött rá a kiabálhatnék!
TANÁR	Tőkét nyert az ÉLET!... Elsején indulunk, huszonnégy oldallal... szerdai leadás! Gizella! Hallja!? (Csend) Ha otthon van, ragyogjon rám!
MARGIT	(hallgatózik) Elment, hál’istennek! Füstkarika úr! (A prémnek) Most szépen elbújunk, ide a párna alá... és aztán majd “nyuszi hopp!”
Reszketeg, engedetlen kézzel próbálja begyűrni a nyulat a feje alá.
5. jelenet
Gizella, Orvos, Margit
GIZELLA	(hangja kintről) Megyek előre, jó? Ne lepődjön meg! Kissé szűken vagyunk! 
Gizella belép, mögötte harminc év körüli férfi, a nagykabát alól kilátszó fehér köpenyben.
Anya, mit csinálsz! Miért ültél fel?!
Odaszalad, visszafekteti, betakargatja Margitot
MARGIT	Lőw bácsi nem volt bent?
GIZELLA	Nincs... azt mondták... elutazott... 
MARGIT	Hogyhogy? Nem mondta... Otthon nem nézted?!
GIZELLA	De ha egyszer elutazott! (Orvosnak) Lőw bácsi kezelte anyát...
MARGIT	(Orvosnak) Nem kellett volna idefáradnia... már jobban vagyok... 
ORVOS	Megnézhetem?
MARGIT	Nincs rajtam semmi megnéznivaló... gyenge a szívem... 
ORVOS	Mit szed?
GIZELLA	(készségesen mutatja) Ezt. Roham esetén két kanállal... .
ORVOS	És használ?
GIZELLA	Egy ideig...
MARGIT	Persze. Ahogy beveszem, máris jobban vagyok...
ORVOS	(leül Margit mellé az ágyra) Mennyi a vérnyomása?
MARGIT	Nem tudom.
ORVOS	Mikor mérték meg utoljára?
MARGIT	Nem olyan rég... egy-két hónapja... 
ORVOS	És akkor mennyi volt?
MARGIT	Egy kicsit magas... vagy alacsony... Nem emlékszem pontosan... 
ORVOS	Megengedi, hogy meghallgassam a szívét?
MARGIT	Fölösleges... jobban vagyok...
ORVOS	(közben előveszi táskájából a sztetoszkópot. Imponáló magabiztossággal “engedi el a füle mellett” Margit hárító gesztusait) Gombolja ki a blúzát!
MARGIT	Mondom, hogy a szív... Lőw bácsi már százszor megállapította... 
ORVOS	Én is meg akarom hallgatni. Csak nyissa szét...
MARGIT	Nincs alatta semmi... 
ORVOS	Gombolja ki nyugodtan... 
MARGIT	(“kinyit” két gombot) Gizella, fordulj el! 
ORVOS	(meghallgatja) Most nyugtalanabbnak érzi magát a szokásosnál?
MARGIT	Fáradt vagyok... (elfordul)
ORVOS	Ki kellene vizsgálni... feküdjön be a kórházba négy-öt napra... elintézem, hogy soron kívül felvegyék... 
MARGIT	Nem akarom.
ORVOS	Nappal a lánya is bejöhet... kap egy fehér köpenyt, kész ápolónő... Ne féljen, gyorsan eltelik az a pár nap... Felerősítenénk egy kicsit...
MARGIT	Már késő.
ORVOS	Hány éves?
MARGIT	Ötvenkettő... 
ORVOS	Hiszen maga még fiatal... 
MARGIT	Fáradt vagyok. Aludni akarok. (Befele fordul)
GIZELLA	Éjjel alig alszik... Apával szokott álmodni... gyakran álmodja, hogy élve temetik el...
ORVOS	Persze, a bezártság miatt... felírok valami erős nyugtatót... figyeljen oda, hogy rendszeresen bevegye... És próbálja rábeszélni a kivizsgálásra... Van valaki, aki segíthetne?
GIZELLA	(halkan) Van.
ORVOS	(Megnézi) Elaludt. Itt a recept... Vagy jöjjön velem. Nekem egy-kettő megcsinálják... 
GIZELLA	(vállára teríti anyja kendőjét) Mehetünk.
ORVOS	Vegyen magára valamit, megfázik!
GIZELLA	Ez jó meleg. Visszafelé majd szaladok. (Kimennek)
6. jelenet
Margit
MARGIT	(álom és ébrenlét határán) Nist! Ich gej nist! Gej nist! – Nem megyek! Engedj... nem megyek... (felébred, még mindig az álom hatása alatt) – Hát már soha... soha nem hagysz békén... de hiába... most már késő, kiismertelek! Bárhogy gyötörj éjszaka... a nappal az enyém. Kibékülök istennel, te meg kuporogj Ásmodáj ölén az idők végezetéig... 
A rézkorlátba kapaszkodva felül, és lassan átfordul, elkúszik a ruhásszekrényig. A rongyok, régi ruhák, kendők alól, a szekrény mélyéből elővesz egy papírba csomagolt hanukká-gyertyatartót. Kicsomagolja. 
Erre nem számítottál, mi? Megvan mind... a gyertyák is, hiánytalanul... az utolsó szálig...
Az éjjeliszekrényre teszi a gyertyatartót, leteríti a csipkefátyollal.
Kimerülten visszadől az ágyba. Halkan mormolni kezdi az áldást. 
Háne rot hálalú ánachnú 
mádlikim ál hániszim
Veál hánifloát ve ál, 
hátsuvot veál hámilchámot...
(Ezeket a lángokat a csodákért, csodatettekért, a szabadulásért és hadbaszállásért gyújtjuk...)
7. jelenet
Gizella, Margit
Gizella beviharzik. Hóna alatt egy szürke dossziéban kéziratok. Ledobja a kabátját
GIZELLA	Megjöttem, anya! Elhoztam a gyógyszert... és hoztam még valamit! (Kibontja a dossziét, kapkodva szedi szét a nyomdában egymáshoz tapadt, friss festékszagú lapokat) Tudod mi ez? Az ÉLET, anya... jövő héttől utcára kerül az ÉLET, a Tanár úr lapja! Itt a korrektúra... a korrektúránk! (Hirtelen észreveszi a gyertyatartót, melyet Margit teste eddig eltakart) Ez honnan került elő, anya?
MARGIT	A szekrényből.
GIZELLA	Eldugtad apa elől?
MARGIT	Nem dugtam... ott volt. Mindig is ott volt.
GIZELLA	Dehát megtiltotta!
MARGIT	A nagyanyámé volt... 
GIZELLA	Nagyon szomorú lenne, ha tudná... (hallgat, nézi anyját)
MARGIT	Ne oltsuk el, kérlek! Olyan jó érzés látni... szinte melegíti a szememet... (Csend) Haragszol?
GIZELLA	(Nem felel, visszaül a helyére, a heverőre, ölébe veszi a dossziét, kinyitja. Lázasan, gyönyörrel forgatja az oldalakat. Arca kigyúl az igalomtól) Ó, hogy vártam! És végre itt van... három ív friss, meleg festékszagú, levonat... Az ÉLET... Tudtam, hogy a Tanár úr beváltja az ígéretét... Hát nem csodálatos?! – Tudod mi ez, anya?
MARGIT	Egy újság.
GIZELLA	Ó, anya, nem beszélek veled, mert elrontod a kedvemet... (rövid hallgatás után lelkendezve) Nézd, ez az ő cikke! “A rádiumról”... nagyon figyelj, mert ez a jövő... a bölcsek köve... csak a lényeget olvasom, jó? (átfut néhány sort) “1898-ban egy nagyon érdekes házaspár, Curie párizsi tudós és a felesége, aki lengyel származású nő, és Szklodovszka a lányneve” – tudod, Mária, akiről a múltkor meséltem, a képét is mutattam... “szurokfénylével kezdett kísérletezni. Rettenetesen fáradtságos és hosszadalmas munka után két új elemet vontak ki a szurokfényléből. Az egyiket Madame Curie hazája után elnevezték polóniumnak...” – Ez olyan szép gesztus, nem? Hogy szeretheti az a férfi Szklodovszka Máriát... “a másikat pedig rádiumnak. És attól a naptól kezdve, hogy a rádium fel volt fedezve, megkezdődtek a csodák...” – A csodák! Itt bőven leírja, milyen csodák... ezt nem értenéd, ezt sem... De ezt igen, figyelj! (hangosan, szinte himnikusan) “A rádium fénye keresztülhatol a papíron, fán és sok ércen is – milyen csodálatos, nem? – olyannyira, hogy látja őket az a vak ember is, akinek csak a szeme hiányzik, de a látóidegei épek...” Hihetetlen, ugye?
MARGIT	(kétségbeesetten sírva fakad) Óh, Istenem! A vak ember is látja! Gyermekem, mi lesz veled! – Nézz magadra, szakad le róla a ruha... valamirevaló férfi elfordul, ha rádnéz... és te ilyen hülyeségekkel foglalkozol!
GIZELLA	Ne sírj, anya, kérlek... Hiszen ez munka! 
MARGIT	Munka? Nézd meg a kezed, csupa fekete!
GIZELLA	Festékes! Na és... mikor megyek a pénztárhoz, megmosom, és újra szép fehér lesz!
MARGIT	Soha, érted!? Soha! A fejedben van a baj... Az átkozott apád az oka mindennek!
GIZELLA	(rákiált, szinte magánkívül) Ne mondj ilyet! 
Döbbent csend. Csak Margit nehéz zihálása töri
Inkább hallgassunk! Én sem beszélek többet... vedd be az új gyógyszert. Megnyugszol tőle. (Letöri az egyik fiola tetejét, kiönti egy kiskanálba)
MARGIT	(eltolja a kezét) Nem kell semmiféle gyógyszer... én miattad vagyok így... csakis miattad! 
GIZELLA	Kérlek... Az én kedvemért...
MARGIT	Ha megígérsz valamit. König úr...
GIZELLA	Előbb a gyógyszert! Kiskoromban is így volt.
MARGIT	Nem, mindig az ígéret volt előbb.
GIZELLA	Anya, ne makacskodj!
MARGIT	Jó, beveszem... de aztán te jössz!
GIZELLA	Az orvos azt mondta, hogy nagyon keserű, ezért teával kell bevenni... majdnem elkacagtam magam, mert a mi teánkban a két keserűség találkozik egymással... 
MARGIT	Miért nem veszel cukrot? János hagyott pénzt... 
GIZELLA	És te elfogadtad!?
MARGIT	Nem lehetett visszautasítani... Olyan jó szívvel adta! Ezt a képet is neked csináltatta... a gyerekeiről... a kisebbik Anna, elől hiányzik egy tejfoga, a nagyobbik Lonci... az vigyáz a kicsire... nehéz lehet nekik anya nélkül... 
Gizella közben egy pohár vizet hoz, beletölti a gyógyszert
GIZELLA	Egy hajtásra, fenékig! 
Kintről dudálás hallatszik
MARGIT	Nem hallottál valamit?! Mintha dudáltak volna... 
Hallgatóznak. Újabb duda
Gyorsan! Öltözz már! Ez János! Az új kocsi! Siess, Gizella, téged vár! Ne nézz így... megjött a kocsi Bécsből! Az új kocsi! (türelmetlenül) Érted jött, menj már! Elvisz sétálni...
János megint dudál, hosszan, dallamosan, mint egy hajó
GIZELLA	De anya, ilyen hirtelen... 
MARGIT	Megígérted!
GIZELLA	Igen... de hogy hagyjalak egyedül?
MARGIT	Ne törődj velem... Vedd a kabátod, egy-kettő és eredj! Siess már! Ne várjon!
Gizella elindul a kabátjáért. Felveszi
Mutasd, hogy nézel ki?
GIZELLA	Hogy?! Mint mindig.
MARGIT	Akkor most nyúlj be a fejem alá!
GIZELLA	(kiveszi a nyulat) Mi ez?
MARGIT	A tied!
GIZELLA	Az enyém!?
MARGIT	Nyúl, tiszta, valódi nyúl! Neked hozta... Vedd fel, hadd lássalak!
Gizella felteszi a nyakába
Nem úgy! Egy prémet sem tudsz viselni! Gyere megmutatom... így, körbe, szélesen... és egy kicsit hajtsd hátra a fejed... úgy jobban érvényesül... kezitcsókolom, kisasszony... a kocsi lent várja... ügyes légy!
GIZELLA	Sietek haza!
MARGIT	Jó, jó! Menj! Repülj! 
Gizella lassan kimegy. Furcsa jelenség kifakult, sötét kabátján a vadonatúj prémmel
MARGIT	Köszönöm, uram. Tudtam, hogy visszafogadsz! 
Felül az ágyban. Az éjjeliszekrény fölé hajol.
A gyertyatartóról leveszi a fehér csipkét. Meggyújtja az első gyertyát.
Fejére teríti a fátyolt. Énekelni kezdi az áldást.
Ködéj lőhódot ulőhalél
Lösimchá hágádol ál niszechá
Vöál niflotechá, vöál jösuátechá...
(Szentek e lángok, nem szabad használnunk, csak szemlélnünk őket. 
Így adózunk hálával és dícsérettel nagy nevednek,
Csodáidért, csodatetteidért és szabadításodért)
Kopognak
8. jelenet
Orvos, Margit
MARGIT	Ki az?
ORVOS	(hangja kintről) Az orvos.
MARGIT	Nincs bezárva.
ORVOS	(belép) Nem zavarom?
Margit bizonytalanul inti, hogy nem
Erre járok haza. Gondoltam, megnézem, hogy van.
MARGIT	Csak ezért jött fel? Hogy megnézzen...
ORVOS	Igen. Megkapta a gyógyszert?
MARGIT	Meg.
ORVOS	És? 
MARGIT	(legyint)
ORVOS	Leülhetek?
MARGIT	Tessék. Csak ez az egy szék van.
ORVOS	Hogyhogy egyedül van? A lánya dolgozik?
MARGIT	Nem. Elment a vőlegényével. Kipróbálni az új kocsit. Mindjárt jönnek.
ORVOS	Gondolkozott azon, amit mondtam? A kivizsgáláson.
MARGIT	(inti, hogy nem)
ORVOS	Miért?
MARGIT	Nincs értelme... 
ORVOS	Elmenjek?
MARGIT	Abban segítsen, hogy ne legyenek fájdalmaim. A többit én elintézem... 
ORVOS	Itt a lakáscímem ... éjszaka is nyugodtan hívhatnak... Otthon vagyok, vagy a kórházban... de azért gondolja át még egyszer, a lánya férjhezmegy, gyereke lesz... nagy szüksége lenne magára... 
MARGIT	Már meggondoltam... 
Csend
ORVOS	(a gyertyatartóra) Megnézhetem?
MARGIT	Óvatosan... nehogy kialudjon!
ORVOS	Szép darab. Én csak hétágút láttam eddig.
MARGIT	Az más. Az a menóra... 
ORVOS	És ez?
MARGIT	Hanukka... egy ünnep... nyolc napig tart, ha megérem... (hangja megtörik, majdnem elsírja magát – hang és könny nélkül)
ORVOS	Mi baj?
MARGIT	...olyan rég nem beszéltem erről... ilyesmiről... fennhangon... Tizenkét éve... olyan rég!
ORVOS	Miért?
MARGIT	A férjem miatt... 
ORVOS	Más vallású volt?
MARGIT	Dehogyis. Neki volt a legszebb hangja a férfiak között! Én meg válaszolgattam neki a karzatról... nekem is szép hangom volt, mindig felnéztek a férfiak, hogy kié az a vidám, incselkedő hang... olyan volt, mint a legszebb asszonyoké... nevetve énekeltem, hiszen az az isten szeretete öröm... és én nagyon örültem...
ORVOS	És?
MARGIT	Aztán összeházasodtunk, jöttek a gyerekek, és egy nap a kisebbik, Gizella öccse megbetegedett... másfél évig feküdt... napokig mereven nézte a mennyezetet, már azt hittük meghalt, aztán jobban lett, és megint visszaesett... úgy játszott vele a halál, mint macska az egérrel, elengedte, megfogta... éjszaka néha arra ébredtem, hogy a férjem hangtalanul fohászkodik mellettem... Csak az ajka mozgott... nappal meg fogta a kisfiú kezét, és némán mozgott az ajka... így ment ez másfél évig... az üzlet szétment, a rokonokból éltünk egyik napról a másikra... aztán a kisfiú egy nap meghalt. Mikor jöttünk haza a temetőből, a férjem előttünk ment... nem nézett senkire. Belépett a házba, vett egy zsákot, és kezdte belerakni az imakendőt, a sábeszt, a szent könyveket... úgy dobálta bele, mint a száraz kenyeret... mikor befejezte, azt mondta: “Nem akarok az Úr és a Sátán vetélkedésében Jób sorsára jutni”... így mondta, szóról-szóra... Jób sorsára jutni...
ORVOS	És azóta tilos?
MARGIT	De nemcsak ez... amikor szakított istennel, tüntetően szombaton hordta be a szenet... a rokonok, ismerősök előbb beszélni próbáltak vele, majd kerülni kezdtek bennünket... ekkor a férjem azt mondta: “mától kezdve nincsenek rokonaink, magunk vagyunk”... a kisfiút kihantoltatta, és átvitte a köztemetőbe... azóta nem tűrt semmit, még jiddisül sem volt szabad megszólalni... 
ORVOS	És a kislány, hogy viselte ezt?
MARGIT	Nehezen... de nem mutatta. A férjem kivette őt az iskolából, a széherből és reáliskolába íratta... mindig az apja volt a bálványa... ő pedig úgy nevelte Gizellát, mintha a fia lenne... csillámfoltok a holdon, a sejt halála, a vastüdő szerkezete, elektromos növények... és még mi minden... ami szemfényvesztés a világon születik, az nálunk mind komoly tanulmány tárgya lett... nézze meg a füzetét... nyúljon be az ágy alá, a második deszka alatt... olvassa el... egy zsebkendőt nem tud kimosni, de tizennégy évesen boncolásra járt... 
ORVOS	(Kiveszi a keményfedelű füzetet) Csodák könyve... hm!
MARGIT	Most mondja meg! Olvasson bele!
ORVOS	Ezek az ő jegyzetei?
MARGIT	(gúnyosan) A jegyzetei!
ORVOS	Érdekes... ez furcsa, egyéni észrevétel... de pontos... 
MARGIT	Micsoda?!
ORVOS	A hallucinációkról ír... meg az álomról... ezt ő maga írta! Szinte hihetetlen... 
MARGIT	Ne mondjon ilyent! Ha meghalok, elveszik a férjem nyugdíját, akkor majd irkálhat, míg éhen hal... hisz semmihez nem ért... 
KÖNIG	(hangja kintről) Megjöttünk.
MARGIT	Tegye vissza a füzetet! Gyorsan!
9. jelenet
Gizella, König, Margit, Orvos
Nyílik az ajtó
GIZELLA	(belép, döbbenten megáll) Itt van ?! 
ORVOS	Miért csodálkozik...
GIZELLA	Semmi... csak hogy visszajött!
KÖNIG	Helyet az uzsonnának!
GIZELLA	János, ő az orvos, aki anyát kezeli.
KÖNIG	Örvendek. König vagyok. Mindjárt bemutatkozom rendesen, csak előbb leteszem a tálat. 
Indul a “konyha” felé, hogy kicsomagolja a felvágottas hidegtálat
ORVOS	Nem is zavarok tovább.
GIZELLA	(elébe áll, szinte könyörög) Ne menjen el.
ORVOS	Így is túl sokáig maradtam.
GIZELLA	Kérem! Csak egy kicsit! (Könignek) Ugye meghívhatom a doktor urat is?
KÖNIG	Hogyne, természetesen! (Margitnak) Nézze, mama, mint egy festmény! (Odatartja elé a celofánba takart tálat) Ez aszpikos, ez füstölt, ez meg paprikás... Az Éden kiterítve, nem?
MARGIT	Milyen volt az út? A kirándulás...
KÖNIG	Pompás. Végigrobogtunk a körúton, majd éles kanyarral irány a Sziget... és ott... Elmondhatom?
GIZELLA	János kibontotta a hajamat... (Orvosra néz)
ORVOS	Így sokkal jobb!
KÖNIG	Látni akartam, milyen, amikor csak úgy szálldos a szélben...
MARGIT	Szép volt?
KÖNIG	Elmondhatatlanul. Az emberek megfordultak utánunk, és azt mondták magukban “ott repül König és Társa.” (lelkesen) König és Társa!
ORVOS	(nevet)
KÖNIG	Rosszat mondtam... bocsásson meg! Tényleg nem a legszerencsésebb kifejezés... de ez jött a számra...
MARGIT	Nem baj, János, folytassa!
KÖNIG	Visszafelé a Váci úton jöttünk... elhaladtunk a bolt előtt... és mit látunk?! A két gyerek kint játszik az udvaron... 
MARGIT	(Gizellának) És? Megálltatok?
KÖNIG	Nem! Csak integettünk... és dudáltam nekik... 
MARGIT	És ők?
KÖNIG	Visszaintettek... a kicsi úgy mosolygott, mint aki mindent ért. Az olyan okos! És íme, itt vagyunk!
MARGIT	Fő, hogy jól éreztétek magatokat.
KÖNIG	És még csak most jön a java. Hol vannak a tányérok?
GIZELLA	Én megterítek!
KÖNIG	Szó sem lehet róla, én terítek! Maguk rendezzék el a szobát, hogy le tudjunk ülni. (Bemegy a függöny mögé, lelkes tányércsörgés, villakoccanás)
GIZELLA	(Orvosnak) Kérem, segítsen, vigyük a heverőt a kisasztalhoz?
ORVOS	Azt oda?! Inkább az asztalkát hozzuk ide... sokkal könnyebb!
GIZELLA	De nem illik!
ORVOS	Miért?
GIZELLA	A hálószobában enni!? Az hogy venné ki magát?
ORVOS	Maga győzött... (Megemelik a heverőt, kihull belőle a füzet. Orvos felveszi, Gizella kikapja a kezéből)
GIZELLA	(zavartan) Semmi, csak egy füzet... (elteszi)
KÖNIG	(énekel a függöny mögött) 
“Pohár reped, tányér törik
Így terít a János König!”
(Kidugja a fejét a függöny mögül) Most szereztem! Jó, mi? (kijön) A legnagyobb dolog, a vidámság! Ez az, ami annyira hiányzik! Megérti, ugye? (Visszamegy. Hamarosan előjön két nagy tálcával, melyen szép rendben sorakoznak a felvágottak, hússzeletek, negyed uborkák, ecetes dinnyék, salátalevelek) A mamának külön tálaltam! (Odaviszi az ágyhoz, hirtelen elhallgat) Elaludt! Mint egy gyerek!... Most mi legyen?
GIZELLA	Ne ébresszük fel! Várjunk még!
KÖNIG	Jó! Végül is hidegtál... nem hűl el... 
Ülnek a kisasztal körül. Hallgatnak. 
König boldogan szemléli a felfordulást, a terített asztalt.
Valami mégiscsak hiányzik! Abrosz, teríték, kenyérkosár, szalvéta, poharak... Megvan! A bor!
GIZELLA	Nem számít... Megleszünk nélküle. Végül is ez csak egy uzsonna!
KÖNIG	Nem! Ez sokkal jelentősebb esemény... muszáj bornak lenni! Leszaladok, és hozok egy üveggel. (suttogva kabátol)
“Míg a mama alszik,
Borért szalad König”
(Kimegy, hangja boldogan harsan kintről) Micsoda nap!
10. jelenet
Gizella, Orvos, Margit
Csend. Hallgatnak. 
Az Orvos ujjai játszanak a terítőn, koccan a villa a pohárhoz.
ORVOS	Úgy meglepődött, amikor meglátott.
GIZELLA	Azt hittem, többé nem jön.
ORVOS	Megegyeztünk, hogy hív, ha baj van.
GIZELLA	Hívtam... Elképzeltem, hogy hívom... 
ORVOS	Elképzelte?
GIZELLA	Hogy elmegyek magáért... a kórházba...
ORVOS	És?
GIZELLA	Nem volt ott. Egy másik orvos volt a szobájában.
ORVOS	Ezt komolyan mondja? 
GIZELLA	Igen.
ORVOS	És az a másik nem volt jó?
GIZELLA	Nem ért rá. Kérdeztem, hogy maga hol van?
ORVOS	És mit felelt?
GIZELLA	Nem ismerte magát. Azt mondta, ilyen orvos nincs.
ORVOS	És akkor maga mit csinált?
GIZELLA	Semmit... hazajöttem... És elhatároztam, hogy a képzeletemben többé nem keresem.
ORVOS	Lemondott rólam?
GIZELLA	(bólint)
ORVOS	Furcsa történet! Most találta ki?
GIZELLA	Az úton... amikor König úrral jöttünk hazafele.
ORVOS	Különös... akárcsak a jegyzetei... a csodák könyve...
GIZELLA	(ijedten) Ezt honnan tudja?
ORVOS	Az édesanyja mutatta... 
GIZELLA	És maga elolvasta!?
ORVOS	Épp csak belenéztem... 
GIZELLA	Nem kellett volna meglesnie engem...
ORVOS	Ennyire hisz a csodákban?
GIZELLA	Igen... a csodákban és a lélek halhatatlanságában.
ORVOS	De hiszen maga nem is vallásos!?
GIZELLA	Mindent tud?
ORVOS	Az édesanyja mesélte. Gizella, árulja el, hogy fér meg egymás mellett a sejthalál, a vastüdő, a boncterem – és a lélek halhatatlansága? Ezek nem zárják ki egymást?
GIZELLA	Csak látszólag. Vannak halhatatlan, mégis múlandó dolgok. Például a Nap. Tudjuk, hogy egyszer ki fog húnyni... töpörödött, vörös kísértet lesz az égbolton... mint most napnyugtakor, csak sokkal kisebb, vörösebb. És mégis, most, ebben a pillanatban örökké ragyog, nem?
ORVOS	Ez nekem kissé elvont, de szép... 
GIZELLA	A lélek másképp is halhatatlan... én például gyakran érzem, hogy az öcsém helyett élek... 
ORVOS	Ne beszéljen butaságot!
GIZELLA	Érzem! Nálunk mindenki ráhagyja az életét a másikra... ez olyan, mint egy átok... így örökölte anyám apámtól az istentagadást... és így próbálom én hozzátörni lelkemet anyám választottjához, hacsak... (elhallgat)
ORVOS	Hacsak mi?
GIZELLA	(keserűen) Nincs hacsak!
ORVOS	Mit akart mondani?
GIZELLA	Azt, hogy... hacsak csoda nem történik... Mint Mária Szklodovszkával... hallott róla, ugye?
ORVOS	(bizonytalanul) Igen... hogyne...
GIZELLA	(rajongással) Azért elmesélem! Mária Szklodovszka egyszerű, szürke lengyel kémiatanárnő volt... így néz ki (megmutatja a képet a csodák könyvében)... gondolt egyet és egy szép napon elindult szülőfalujából... mondjuk Szklodovszkból... és meg sem állt Párizsig. De mivel egy mukkot sem tudott franciául, éhes is volt, fáradt is, és egyre jobban fázott abban a vékony, nyúlprém nélküli kabátjában... végső szorongatottságában tudja, mit csinált?
ORVOS	Mit?
GIZELLA	Megismerkedett Pierre Curie-vel!
ORVOS	Persze, tudom! Az a francia tudós, aki a rádiumsugárzást feltalálta... 
GIZELLA	(hevesen) Nem aki! Akivel!... Ők együtt!
ORVOS	Igen, együtt. És?
GIZELLA	Hogyhogy és?! Hát nem érti?
ORVOS	(bizonytalanul) De... igen, értem... ketten, együtt... De mi van akkor, ha nem találják fel? 
GIZELLA	Óh, maga nem értett meg semmit! Találkozott azzal, akivel feltalálhatta... Hatta!
ORVOS	Jó, ezt értem! De ha mondjuk, találkoznak, megismerkednek... aztán mégsem találják fel... nem sikerül... 
GIZELLA	Az mindegy! A lehetőség a fontos... hogy egy férfi és egy nő együtt találhat valamit... bármit... akármit...
ORVOS	Egymást?
GIZELLA	Igen.
ORVOS	Miért nem ezzel kezdte? Ezt a csodát általában szerelemnek hívják... 
GIZELLA	Dehogy! Az csak egy érzés... ez más, sokkal több annál... hát nem érti?
ORVOS	De értem... csakhogy ez a valóságban sokkal nehézkesebb és bonyolultabb, mint a maga ünnepi képzeletében. Amit maga gondol Curie-ékről, az kissé – remélem nem sértődik meg – gyerekes... 
GIZELLA	Miért?
ORVOS	Mert ez nem így van!
GIZELLA	Mi nincs így! Mondja meg!
ORVOS	Például mi van akkor, ha a maga Pierre-je és Máriája nagyon jól dolgozik a laborban, utána nagyokat sétálnak, jókat beszélgetnek... de mint férfi és nő... érti?
GIZELLA	Nem.
ORVOS	Szóval, ha nem jó nekik együtt.
GIZELLA	Jó!
ORVOS	De ha nem jó?
GIZELLA	Nagyon jó! Pierre jó szerető és Mária is... 
ORVOS	Miket mond! Ezt honnan veszi?
GIZELLA	Tudom.
ORVOS	Honnan?!
GIZELLA	Megálmodtam őket... (elvörösödik, elfordítja a fejét) Ne nézzen! Kérem!
ORVOS	Megálmodta?!
GIZELLA	Hallgasson! Ne kérdezzen többet! 
Hosszú csend
ORVOS	Elmenjek?
GIZELLA	Ne! Maradjon még... ameddig tud, csak ma! Aztán, ha nem akar, ne jöjjön többé...
ORVOS	König úr miatt?
GIZELLA	(rettegve) El fog jegyezni!
Csend. Mindketten hallgatnak. Az ágy felől halk mormolás, ének hallatszik, a hanukkai áldás. Orvos feláll. Nézi Margitot
ORVOS	Álmában énekel.
GIZELLA	Ki fognak békülni apával... hiszen mindig szerették egymást.
11. jelenet
König, Gizella, Orvos, Margit
KÖNIG	(széles mozdulattal belép) Már itt is vagyok! Ahogy jöttem fel a lépcsőn, arra gondoltam, hogy ma már éppen negyedszer jövök! Hát nem nagyszerű! Máskor hetek telnek el csak úgy, most meg alig bír az ember magával a sok meglepetéstől!
MARGIT	(félálomban) Visszajött János?
KÖNIG	Itt vagyok, mama! Olyan bort hoztam, mint a vér! Azt mondják, az igazi vörösbor széle kék. Ezt nézze meg, már-már szederjes!
MARGIT	Nem látom jól... mindjárt világosabb lesz... 
KÖNIG	Akkor lássunk hozzá! Nem is ebédeltünk. Gizella, Doktor úr, vegyenek! A mamának pedig különtál az ölébe! (odaadja)
MARGIT	Köszönöm, János!
KÖNIG	(súgja) Iszunk egy kis bort, abból erőt merítünk... (Gizelláéknak) Lássanak hozzá!
GIZELLA	Magát várjuk.
KÖNIG	(körülnéz) Egy pillanat! Hogyan tehetnénk még hangulatosabbá ezt a kis lakomát? (meglátja a gyertyatartót Margit mellett) Ez az! Eloltjuk a villanyt és gyertyafénynél uzsonnázunk... Elvehetem, Margitka?
Mindenki döbbenten nézi. Margit nem mond semmit
ORVOS	Kérem, ne vegye el. 
KÖNIG	Miért?
ORVOS	Nem erre való...
KÖNIG	Hogyhogy?
ORVOS	Ünnep van, ezért ég... 
KÖNIG	Most, november végén? Milyen ünnep? Elsején, igen... akkor én is szoktam gyújtani... Ünnep van, Margitka?
MARGIT	Igen.
KÖNIG	Hm! (jobban megnézi a gyertyatartót) Értem... bocsánatot kérek, nem tudtam... gondoltam, jól nézne ki az asztalon... (zavartan leül az asztalhoz)
ORVOS	Jó étvágyat!
KÖNIG	Egy kis bort, étvágygerjesztőnek... Gizella?
GIZELLA	Köszönöm, nem kérek!
KÖNIG	Olyan nincs! Koccintanunk kell! Doktor úr? (Tölt a poharakba) A jövőre!
Koccintanak, esznek. 
König néhány falat után megáll, nézi a gyertyatartót, látszik, hogy kérdezni akar valamit, csak nem tudja, hogy fejezze ki magát
Egyre csak nézem ezt a gyertyatartót... Én őszinte ember vagyok... bocsássanak meg, ha megkérdem... maguk, hogy is mondjam... szóval, értik, na? (Gizellára, majd az Orvosra néz. Azok nem felelnek) Nincs abban semmi... én sváb vagyok... megmondom nyíltan... nem szégyen az... maguk Margitka... zsidók?
MARGIT	(óvatosan) Azok voltunk...
KÖNIG	És most?
MARGIT	Nem tudom... semmilyenek.
KÖNIG	Az hogy lehet? Mindenki valamilyen! Nincs igazam, doktor úr?! Maga is az?
ORVOS	Nem.
KÖNIG	Hanem mi?
ORVOS	Szabadkai...
KÖNIG	Jó, jó... értem én, de mi? Magyar, sváb, zsidó, szerb, mi?
ORVOS	Vegyes.
KÖNIG	(Zavarában nevetgél) Szabadkai vegyes, mintha valami pálinka volna (Gizella tekintetét látva) Rosszat mondtam? Bocsánat! Ez jött a nyelvemre... annyi mindent összebeszél az ember jókedvében... ugye, megértenek... nincs harag, doktor?
ORVOS	Nincs.
GIZELLA	És baj, hogy zsidók vagyunk?
KÖNIG	Már miért lenne! Csak nem tudtam. Meglepett. De így, hogy már nem azok, még jobb.
GIZELLA	Miért?
KÖNIG	Egyszerűbb.
GIZELLA	Mi?
KÖNIG	Az eljárás... én református vagyok...
GIZELLA	Milyen eljárás?
KÖNIG	(Margitnak) Segítsen, Margitka! Egész nap beszélek, de ilyenkor! Óh, segítsenek! Igyunk még egy pohárral! (kapkodva tölt, lehajtja) Szóval egész éjjel nem aludtam... és reggel, mikor indultam errefelé... sokadszor, ugye?
GIZELLA	János, nagyon kérem... ne most... kellemetlen lehet a doktor úrnak...
KÖNIG	Nem baj, ha van egy tanúja is a mondandómnak... nem zavarja, ha maga előtt beszélek, ugye? 
ORVOS	Nem zavar... de én is úgy gondolom, hogy ez nem tartozik rám... 
MARGIT	Megmondta már, János?
KÖNIG	Nem, még nem... 
GIZELLA	Előbb leszedem az asztalt... Szabad a tányérját?
KÖNIG	Engem nem zavar a teríték... és valójában még be sem fejeztük... 
MARGIT	Gizella, ülj le! König úr mondani akar valamit... valami fontosat... ülj le, kérlek!
KÖNIG	Az a baj, hogy mindketten olyan elfogódottak vagyunk... végül is az életünkről van szó. Én, mint tudják... de honnan tudnák...
MARGIT	Tudjuk, hisz annyit mesélt... egyedül él ötödik éve... 
KÖNIG	Igen, a két gyerekkel... Gizella látta őket, látta a boltot... végül is majdnem egy éve ismerjük egymást... én tudom, hogy őt más dolgok is foglalkoztatják, de úgy gondolom, nem baj, ha egy nő érdeklődik, olvas... sőt! Én is ilyenfajta ambíciókkal indultam, egészségügyiben érettségiztem... kérdezzen ki, doktor... semmit sem felejtettem el... no, kérdezzen bármit... 
ORVOS	Elhiszem... 
KÖNIG	Csak nem tudtam folytatni... jött a házasság, a gyerekek, meg kellett élni... de a pipere is komoly dolog... abban olyan távlatok vannak... Ó, de nem erről akartam beszélni... miről is!
MARGIT	Mondja már, János... mondja!
ORVOS	Bocsássanak meg, úgy érzem, mégis jobb, ha elmegyek... Ne haragudjon, Gizella... 
KÖNIG	Engem a doktor úr egyáltalán nem zavar... végül is ez szinte a második családom, ugye, Margitka?
MARGIT	Persze... folytassa!
KÖNIG	...meg otthon a két gyerek... hol a képük, itt hagytam az asztalon... 
GIZELLA	(felugrik, felkapja az árnyékképet az éjjeliszekrényről. Az Orvosnak) Ezek a János gyerekei... két kislány... nem félnek ilyenkor, egyedül? Olyan korán sötétedik!
KÖNIG	Van velük valaki. Ha valami elintéznivaló van, asszonyt szoktam fogadni... 
MARGIT	Folytassa, János, mondja tovább!
KÖNIG	Gizella, én tudom... érzem, hogy nem vagyok közömbös itt. Abból a sok kis jelből, ahogy fogadta az ajándékaimat, úgy éreztem, hogy egy nap színt kell vallanunk... 
MARGIT	(próbál felülni) Mondja már, János!
GIZELLA	Anya, jól vagy! Nem kérsz valamit?... Lecsúszott a párnája! (odaszalad hozzá, igazítja)
MARGIT	Menj vissza... menj már!
KÖNIG	Bocsánat, kiszáradt a szám... iszom egy kis vizet... Margitka, Gizella maguk nem kérnek?
König bemegy a “konyhába” 
MARGIT	Hová tűnt? János... jöjjön vissza... 
GIZELLA	(suttogva) Segítsen!
ORVOS	Ezt nem lehet tovább csinálni! Ha ennyire nem akarja... 
GIZELLA	Nem... nem tudom... Nem tudom! 
ORVOS	Előbb-utóbb mondania kell valamit!
GIZELLA	De ne ma... nem most! Holnap, bármikor, de ne most!
KÖNIG	(visszajön) Ne szakítsanak félbe, tudom már! Én azzal a szándékkal jöttem ma ide, és ebben az édesanyja is támogatott, hogy... de nem akarok ajtóstól rontani a házba... megértem, hogy amit mondani fogok, váratlanul jön... de nem váratlan. Egyedül élek, kérem, ne szakítsanak félbe... tudom mit jelent az... maga is egyedül él... egyedül élnek... és én úgy gondolom, hogy minden embernek szüksége van egy minimális boldogságra... nem sokra, valamennyire! Ha az nincs, akkor rosszul kel és rosszul fekszik, pokol az élete... én úgy gondolom, hogy örök élet hálás lennék magának, ha ezt a minimális boldogságot... mi ketten... egymásnak... hogy úgy mondjam... érti?... és én is minden erőmmel azon leszek, hogy maga is... szóval, hogy soha ne bánja meg... én olyan ember vagyok, hogy aki jó hozzám, azt a tenyeremen hordozom... elhunyt feleségem a megmondhatója... bennem annyi szeretet van. Elhiszi?
GIZELLA	El.
KÖNIG	Én nem akarom, hogy úgy érezze, erőltetem, vagy túlságosan sürgetem magát... aludjon rá egyet... holnap visszajövök, és akkor nyíltan mondja meg, mit felel arra, hogy... hogy... hogy én nagyon tudnám szeretni magát... gondolkozzon ezen... aludjon rá egyet... (fellélegzik) Így! ... bocsánat, muszáj járnom egyet... engedje meg, hogy elbúcsúzzak! (ügyetlenül megöleli Gizellát) Ne kísérjenek ki... jó éjszakát! Szép álmokat, Margitka... ne haragudjanak! (Kihátrál)
12. jelenet
Gizella, Margit, Orvos
MARGIT	Hova ment? (Próbál felülni)
GIZELLA	Feküdj vissza... maradj ágyban, anya!
MARGIT	Menj utána! Hívd vissza! 
GIZELLA	Vissza fog jönni.
MARGIT	Mit mondott?
GIZELLA	Hogy visszajön... hogy gondolkozzak, aludjak egyet rá!
MARGIT	Mire?
GIZELLA	Nem tudom, anya... nem tudom... 
MARGIT	Hogyhogy nem tudod ?! Egész este erről beszélt... mit mondott?
GIZELLA	Hogy nem akar sürgetni... aludjak rá...
MARGIT	(kétségbeesetten) Ó, Gizella, olyan élhetetlen vagy! Ne is lássalak! (A fal fele fordul. Magára húzza a takarót)
GIZELLA	Dehát visszajön, anya. Nem történt semmi... visszajön!
MARGIT	Holnap! Megint holnap!
ORVOS	(Gizellának) Hagyja! (Leül Margit mellé) Vegye be a ezt gyógyszert... jót tesz, meg fog nyugodni... 
MARGIT	Nem kell gyógyszer... Köszönöm, hogy fáradt velem. Most már hagyjon. Jó éjszakát!
ORVOS	(visszaadja a fiolát Gizellának) Sajnálom... 
GIZELLA	Engem büntet... nagyon haragszik rám.
ORVOS	Holnap döntenie kell...
GIZELLA	Tudom... ne beszéljünk erről!
ORVOS	Próbáljon meg aludni... Ha éjszaka szükség van rám, itt a címem... nyugodtan költsön fel.
GIZELLA	Köszönöm, hogy velem maradt... 
ORVOS	Jó éjszakát
Gizella kikíséri
13. jelenet
Margit, Gizella
MARGIT	Elment?
GIZELLA	El. De kérlek, anya... ne most! 
Eloltja a villanyt. Beslisszol a függöny mögé, gyors mozdulattal hálóinget vesz, és bevackol a szmirna alá. 
Csend. 
MARGIT	Sokáig maradt. Egy pillanatra nézett fel, és a csillagokkal ment el. Különös ápolás! 
Sötét. Csend. Csak a gyertyák sercegését hallani
Alszol?
GIZELLA	Nem... 
MARGIT	Amióta ezt meggyújtottam, már nem félek annyira... ha elmegy a látásom, mégis dereng valami... 
GIZELLA	Olyan jó neked, hogy így szerettétek egymást apával... annyi éven át... mindig elnéztelek, hogy dolgozol és közben rá gondolsz...
MARGIT	Az rég volt... 
GIZELLA	Nem olyan rég... sokszor úgy érzem, mintha most is élne...
MARGIT	Már nem szeretem... régóta nem szeretem... egyszer el akartam mondani neked... vártam, hogy felnőjj... mikor néha rágondolok, az életünkre, azt mondom magamban: “Áron, az első éjjel rámfeküdtél és úgy maradtunk”... mindketten az ő életét éltük... amíg élt, azt hittem, ennek így kell lennie, hiszen olyan gyenge lény a férfi. Ha egy nő nem tartja a víz színén, elsüllyed... én apádat tizennégy évig tartottam. Erős volt, mert én erős voltam. És ha néhanapján összetört, csak én tudtam erről... Olyankor szerettem a legjobban... amikor gyenge volt. Most meg gyűlölöm érte, mert akkor szívta ki belőlem az életet. Feküdt az ágyon, nézte a mennyezetet, és harmatos volt a szeme... belefáradt a reménytelenbe... de nekem nem lehetett feküdni az ágyon és nézni a mennyezetet, pedig néha azt éreztem, hogyha nem hallgat meg valaki, véget vetek az életemnek... ne haragudj, hogy ezt mondom... de sokszor gondoltam erre... te voltál az egyetlen, ami itt tartott... meg ő, mert őt sem lehetett itthagyni... és eltelt az élet. Nem akarom, hogy a tied is ilyen legyen... megértelek, hiszen annyi izgalmas férfi szaladgál a világban... de én látom bennük a gyengeséget... olyan híg árnyékuk van, foltos, mint az akácfának... magabiztosak, érdekesek, titokzatosak, aztán meg szétmennek, mint a papírbakkancs... gyűlölöm a gyenge férfiakat! Bezzeg Jánosban... mennyi erő, ambíció, kitartás van benne... még a nagyzolásában is van valami szerénység... – Holnap visszajön! És ha nem akarod, hogy keserűen haljak meg, azzal a tudattal, hogy nem bírtam gondoskodni rólad... akkor elfogadod az ajánlatát. Higgy nekem, Gizella, bízz bennem! Jánost soha nem fogod meggyűlölni... lehet, hogy eleinte elkerül téged a szerelem, de az is megjön... és ha szülsz egy fiút neki, a bálványa leszel... Alszol? (Felkönyököl, nézi Gizellát) Elaludt szegény! – Néha attól félek, hogy a végén mi is meggyűlöljük egymást... ne haragudj rám ezért! Csak téged elrendezzelek! (Felnéz a kisablakra) Hajnalodik. Látod, Áron... eltelt az éjszaka és nem jöttél... férjhez adom a lányodat, ahogy jónak látom... és igazi sírkövet csináltatok magamnak... mashévát... nem melletted, a mi temetőnkben... feküdjünk külön... ez volt az ára! 
A gyertyatartóba illeszt egy új szálat, meggyújtja. Halkan énekel
14. jelenet
Gizella, Margit
Gizella felnyög, forgolódik, nyöszörög álmában. 
Margit közelebb húzódik hozzá, szótlanul nézi. 
A tört sóhajok, testen végigszaladó rángások erotikus álomra utalnak. Finoman és félreérthetetlenül. Margit megérinti Gizella vállát
MARGIT	Gizella.
GIZELLA	(lassan kinyitja a szemét) Anya... te vagy?
MARGIT	Álmodtál...
GIZELLA	Nem... nem tudom....
MARGIT	Mit láttál? Mondd el!
GIZELLA	Semmit... úgysem igaz...
MARGIT	Azért mondd el. Én közben játszom a hajaddal... huzigálom, mint kiskorodban...
GIZELLA	Kihúzod a gondolataimat.
MARGIT	A rosszakat. No, mondd el!
GIZELLA	Fehérben voltam... 
MARGIT	Menyasszonyiban?
GIZELLA	Nem. Ruhában... egyszerű fehérben... 
MARGIT	Áh, csak letagadod... tudom, mit álmodtál.
GIZELLA	Akkor mondd te tovább!
MARGIT	Fiad született... fájdalom nélkül
GIZELLA	Nem igaz! Nem született semmi.
MARGIT	Akkor hogy volt?
GIZELLA	Sehogy. (Hallgatnak) ...itt ültem a kisasztalnál... írtam.
MARGIT	Levelet?
GIZELLA	Nem tudom... elvakított a napsugár, nem láttam a betűket... csak a tollat hallottam, olyan hangosan sercegett, mintha valaki dörömbölne az ajtón... 
MARGIT	És?
GIZELLA	Valaki állt a hátamnál, nézte mit írok... azt hittem, apa... de nem ő volt... 
MARGIT	Hát ki?
GIZELLA	(nem mond igazat) Nem tudom... éreztem a lehelletét a nyakamon... megborzongtam, olyan erős, mégis kellemes volt... féltem, hogy hozzámér... ajkával a nyakamhoz... nagyon közel volt...
MARGIT	És? Nem fordultál meg, hogy ki az?
GIZELLA	Nem.
MARGIT	Biztosan János volt.
GIZELLA	Nem.
MARGIT	Honnan tudod, ha nem nézted meg?
GIZELLA	Tudom... 
MARGIT	És aztán?
GIZELLA	Nem tudom... mert felébredtem.
MARGIT	Biztosan ő volt. (Gizella nem felel) Mit mondott, mikor jön?
GIZELLA	Ma... valamikor. Azt mondta...
MARGIT	Akkor készüljünk. Vedd ki a szekrényből a zöld ruhámat. Azt fogod felvenni. Az nekem is olyan jól állt.
GIZELLA	Korán van, maradjunk még egy kicsit. Olyan jól megvagyunk, anya. Még huzogasd a hajamat.
MARGIT	Ezeket a makacsokat mind kihúzom. Olyan leszel, mint egy bárány. Hopp! Nem fájt?
GIZELLA	Nem.
MARGIT	Rendbe kellene szedni a lakást... mint egy csatatér... Siessünk, tegnap is korán jött... Segíts felülni.
GIZELLA	Megfésüllek, jó?
MARGIT	Előbb magadat hozd rendbe... én ráérek. Hozd ide a zöld ruhámat.
GIZELLA	Jó az, ami rajtam volt. Jobban érzem magam benne.
MARGIT	Ne makacskodj!
GIZELLA	De abban olyan meztelen a karom.
MARGIT	Na és? Nő vagy...
GIZELLA	Hadd maradjak a régiben.
MARGIT	Gizella, ne ellenkezz! Olyan gyenge vagyok... ne kínozz! Vedd fel!
Gizella kelletlenül kiveszi a zöld bársonyruhát a szekrényből
Kopognak
MARGIT	Tudtam! Siess, öltözz már... eredj! (kikiált) Nyitom, János... pillanat! (Megpróbál kikászálódni az ágyból) 
GIZELLA	Anya! Az istenért... ne kelj fel!
MARGIT	Fényes nappal, és te még így vagy... szégyeld magad! Menj, és öltözz! (kikiált) Rögtön, János!... mindjárt...
ORVOS	(hangja kintről) Én vagyok!
MARGIT	(majdnem elsírja magát) Maga az?! Ó, Istenem! (visszadől az ágyra)
GIZELLA	(magára kapja a kendőt) Nyitom!
15. jelenet
Orvos, Margit, Gizella
ORVOS	(hűvösen, távolsággal) Látom megzavartam... készüljön nyugodtan, az édesanyjához jöttem... Csak egy pillanatra...
MARGIT	Hozzám? De hiszen mondtam, hogy...
ORVOS	Reggel sikerült beszélnem a professzor úrral... beleegyezett, hogy felvegyük az osztályra... Soron kívül...
Gizella az ágy túloldaláról nézi őket
Öltözzön csak, mi az édesanyjával mindent elintézünk... 
MARGIT	Nem akarom...
ORVOS	Miért gyötri magát fölöslegesen? 
MARGIT	Kértem, hogy ne fáradjon velem!
ORVOS	Nézze, nyíltan beszélek, hogy megértsen... a maga szervezete nagyon elfáradt, legyengült... de szervileg ép, egészséges... lehet, hogy évekig, három, négy vagy isten tudja hány évig kell itt feküdnie... egyedül, hiszen a lányának két kisgyerek mellett nem lesz ideje egész nap az ágya szélén ülni... 
MARGIT	(bólint) Értem...
ORVOS	Ezért kértem... a maga érdekében... 
MARGIT	Nem megyek be!
ORVOS	Legalább a vérnyomását hadd mérjem meg...
MARGIT	Nem megyek be! 
ORVOS	Elhoztam a műszert... megengedi?
Margit nem felel. Gizella közben villámgyorsan elkészült. Kijön a mosdófüggöny mögül. Különösen áll neki az a fonnyadó, zöld ruha. 
GIZELLA	(Margitnak) Kész vagyok! 
MARGIT	Jól van... szép vagy. Ez nekem is jól állt!
ORVOS	(Gizellának) Kérem, hagyjon minket egy kicsit. Mindjárt végzünk... 
MARGIT	Addig rakd rendbe a szobát. Bármelyik pillanatban itt lehet.
ORVOS	Nos! Szabad a karját... (Margit ellenkezés nélkül tűri, hogy az Orvos rátekerje a nyers gumiszalagot, és felpumpálja a kis sziszegő labdával) Most nyugtalannak érzi magát...
MARGIT	A szokásos... miért?
ORVOS	Nagyon gyorsan ver a szíve... 
MARGIT	Siet.
ORVOS	Kétszáztíz-száznegyvennel... ez nagyon magas... ezért szédül... felírok egy vérnyomásszabályozót... egyet minden étkezés előtt... és ha nagyon szédül, még egyet... 
Leül a kisasztalhoz. Ír. Érdesen kaparja a papírt a toll. 
Megjelenik a furcsa kis napsugár, fénybe vonja az Orvos alakját
GIZELLA	Magát is megtalálta a Nap, mint Ehnatont...
ORVOS	Mint kicsodát?
GIZELLA	Ehnatont, Nofretete férjét... 
ORVOS	Igen, lehet... ezt váltsa ki minél hamarabb...
GIZELLA	Ne menjen el, amíg süt... pár pillanat az egész... elmondjam a himnuszt?
ORVOS	Miféle himnuszt?
GIZELLA	A Napét... tegye a térdére a kezét, és tartsa így fel a fejét... érzi milyen meleg... nézzen bele nyugodtan... nem vakít... és most elmondom a himnuszt... négyezer éves...
“Megalkottad a messzi eget,
Hogy benne ragyogjál,
S mindazt láthassa szemed,
Aminek te adtál életet,
Egyes-egyedül te,
Kúszva zenitre törő,
Eleven fényű korong,
Te tündöklő, ragyogó,
Távoli s oly közeli...” (Molnár Imre fordítása)
ORVOS	Szép.
GIZELLA	Még nincs vége. Most jön a felajánlás: 
“Ehnatonnak, a diadémok urának,
Kinek élete hosszú legyen,
s a királyi szép feleségének
két ország úrnőjének, az Ő jegyesének,
Nofernofrauton Nofretetének
aki éljen és legyen ifjú,
örökkön örökké!”
Kinyithatja a szemét... látja, már elment... 
ORVOS	Nagyon szép vers... 
MARGIT	Gizella, valamit hallottam... nézd meg!
GIZELLA	Kopogott volna... 
ORVOS	Tessék a recept... minél előbb váltsa ki. 
GIZELLA	Mikor jön még?
ORVOS	Nem tudom... hívjon, ha kell...
GIZELLA	Most mennie kell?!
ORVOS	Várnak... (elindul az ajtó felé)
GIZELLA	(utánaszalad) Egy dolgot kérdezhetek még... 
ORVOS	Tessék.
GIZELLA	Ha úgy adódna... felvennének engem a kórházba?
ORVOS	Mint micsodát?
GIZELLA	Nem tudom... ápolónőnek vagy bárminek
ORVOS	Az nem magának való!
GIZELLA	De felvennének?! Ha maga ajánlana... 
ORVOS	Nem is ért hozzá!
GIZELLA	Gyorsan megtanulnám... maga is segítene... akkor felvennének?
ORVOS	Talán, lehet... nem tudom... de inkább verje ki a fejéből... 
Kopognak
16. jelenet
König, Orvos, Margit, Gizella
MARGIT	Ó, Istenem! Megjött! Ez ő! (Izgatottan igyekszik ki az ágyból, utolsó erejével próbál felállni) Pillanat... Nyitom! János... azonnal nyitom!
KÖNIG	(hangja kintről) Én vagyok, Margitka...
Gizella kinyitja az ajtót. 
König feketén, fényesen – mint egy vőlegény – áll a küszöbön. 
MARGIT	Látja, János... én jövök maga elé! 
ORVOS	Feküdjön vissza, kérem! Jöjjön... (Szinte ölben tartja, mint egy gyereket, hogy el ne essék)
MARGIT	Nem, nem! Állni akarok, amikor ők is állnak! (megtántorodik, térde maga alá bicsaklik) Fogjon! Erősebben... Jaj! Nem bírom... Úgy szédülök... tartson egyenesen...
KÖNIG	Széket a mamának... gyorsan, hol egy szék! 
MARGIT	Mindjárt... Egy pillanat csak... hagyjanak... már jól vagyok... jobban vagyok! (Az Orvosba kapaszkodva áll) Nézze meg, János... Gizellát! – Hol vagy? – Gyere ide, a fénybe... annyi gonddal készült... Dicsérje meg... (Orvosnak suttogva) Fogjon jó erősen... Tartson!
KÖNIG	Igen... Nagyon csinos!
GIZELLA	Az anyáé... 
KÖNIG	De magának is jól áll. 
MARGIT	Tegnap úgy elszaladt... 
KÖNIG	Nagyon ideges voltam... gondolom maguk is, Gizella is.
GIZELLA	Mert nem akarok a terhére lenni.
MARGIT	Hogyhogy a terhére!? Hiszen János ezer örömmel gondoskodik rólad... 
KÖNIG	Ezer örömmel... így van!
GIZELLA	De anya! Miért kell rólam gondoskodni! Hiszen látod, a Tanár úr adott munkát... itt van, tessék... egy cikk, két cikk... és ad még... megígérte!
MARGIT	(rákiált) Gizella!
GIZELLA	Jegyzetelést is... meg fordítást németből... a szótárt is ideadja... 
KÖNIG	Dehát, Gizella... 
MARGIT	Hallgass... az istenért... 
GIZELLA	És épp most beszéltem meg a doktor úrral... szerez állást... maga mellé vesz... kitanít ápolónőnek, ugye?
ORVOS	Ilyet nem mondtam... 
GIZELLA	Azt mondta, hogy lehetséges... hiszen, ha maga ajánlana... 
KÖNIG	De miért menne ápolónőnek... idegen emberekhez... itt az édesanyja, a gyerekek... nem kell dolgoznia... 
MARGIT	(görcsösen kapaszkodik az Orvosba) Segítsen! Tartson... Nem látok...
GIZELLA	(öleli, fogja) Ne haragudj, anya! Nyugodj meg! Kérlek! Érts meg... anya! 
MARGIT	(kétségbeesetten kiáltja) Menjenek ki... menjenek...
GIZELLA	Feküdj le, anya... nyugodj meg! Kérlek... (Tartja, vonszolja az ágy felé)
MARGIT	Hagyjál... Fel akarok állni!... Segítsen! 
ORVOS	Ennek semmi értelme... Feküdjön le, kérem... (Megfogja a nőt) 
MARGIT	Eresszen el... Hagyjon békén! Menjenek már ki! Menjenek! (tétován indulnak) János!
KÖNIG	Itt vagyok...
MARGIT	Egy pillanat és... jöjjön vissza... ha szólok... mindjárt szólok... egy pillanat... menjenek már... siessenek!
János és az Orvos kimennek
Gizellának sikerül a heverőre fektetni anyját
17. jelenet
Margit, Gizella, Animus
MARGIT	Hol vagy... Add a kezed... nincs idő... 
GIZELLA	Ne beszélj, anya!
MARGIT	Hallgass rám... 
GIZELLA	Engedd, hogy betakarjalak... Úgy remegsz!
MARGIT	Hallgass meg... Ó, Istenem... mit akartam mondani?! János mindjárt visszajön... azt akarom, hogy... 
GIZELLA	Megteszek mindent, csak ne beszélj... engedd, hogy betakarjalak... engedj magad mellé...
MARGIT	Nem... Nincs idő! Azt akarom, hogy esküdj meg nekem... hogy bármi történne... 
GIZELLA	Hallgass, anya! Könyörgök... Ne beszélj...
MARGIT	Ó, mennyien jönnek! Értem, szegény asszonyért... mindjárt, mindjárt... még nem végeztem!
GIZELLA	Anya, nézz rám! Kihez beszélsz?
MARGIT	Add a kezed... így... hol az arcod... (kitapogatja Gizella arcát) Mondd utánam... Esküszöm... 
GIZELLA	Hallgass kérlek!
MARGIT	Mondjad! Esküszöm... (Szinte magánkívül) Gizella... mondd már: Esküszöm....
GIZELLA	Esküszöm... 
MARGIT	Hogy König Jánoshoz... mondjad már...
GIZELLA	Hogy König Jánoshoz... 
MARGIT	(ez már az agónia – görcsösen kapaszkodik lányába, és levegő után kapkodva, fuldokolva, zihálva sorolja) ...hozzámegyek... és holtáig hű felesége leszek... – mondjad!... ha nem így tennék... soha ne leljen békét anyám... álmaimban visszajárjon tüzes szekerén... mondjad már... mondjad...
GIZELLA	Hogy König Jánoshoz... 
Ekkor váratlanul egy ismeretlen alak jelenik meg a lány mögött. 
Egy férfi. Animus. Gizella Animusa. 
ANIMUS	Ne mondd tovább. (Kiveszi Margit kezét a lányéból) Már nem hallja.
Gizella riadtan, bizalmatlanul húzódik el tőle. 
 Bízd rám magad, és az élet királynőjévé teszlek.
Nyílik az ajtó. König úr áll a küszöbön, a kintről beömlő fényben. 
Értetlenül nézi Gizellát, az anya mozdulatlan testét.
KÖNIG	Gizella... ?
S ö t é t

II. felvonás
Gizelláék tetőtéri lakása az anyja halála után fél évvel. Május. A szobában minden fehér. A nagy rézágyon érintetlen lepedő, mint egy hómező. A gyertyatartón fehér csipke. Három féligégett gyertya-csonk. A mosdót eltakaró függöny is új, fehér vászon. Gizella heverője mellett, a polcokon, a kisasztalon kéziratok, levonatok, csontszínű folyóiratok, és egy kopott gerincű, foszladozó kéziszótár. Az egyetlen élénk folt a gyöngyfüzérek... eleven színek az asztalon, a gyöngyösdoboz mellett. 
1. jelenet
Gizella, Animus
Gizella gyöngyöt fűz az ágyon
GIZELLA	Hány óra?
ANIMUS	Hajnalodik... le kéne feküdnöd...
GIZELLA	Még át kell olvasnom másfél ívet... 
ANIMUS	Majd máskor... halott-fáradt vagy... 
GIZELLA	És még ezt is be kell fejeznem... (nevet) szétmászna, amíg alszom... 
ANIMUS	(játssza) Éjjel elindulnak a szemek, felgurulnak az ágyra... végig a karodon, a válladon... és végül belegurulnak ebbe a kis gödörbe a nyakad mellett...
GIZELLA	Ne érj hozzám... olyan rosszul alszom, ha simogatsz... (elhúzódik tőle) ...ilyenkor érzem a leginkább, hogy hiába telnek a napok... úgy benőttem ezt a szobát, mint egy nagylevelű növény... sötét, kemény levelek az én élményeim... 
ANIMUS	Elég! Ne keserítsd magad... 
GIZELLA	Olyan jó lenne kimenni innen... az utcára... a Szigetre, a Duna-partra... csak úgy...
ANIMUS	Miért nem mész? Mire vársz?
GIZELLA	Nem bírom nézni, hogy mindenki valakivel van... inkább ne lássam! Mindig egyedül!
ANIMUS	Ne gondolj erre! Gyere, feküdj le!
GIZELLA	Ezt még befejezem, akkor megvan a hét tucat, a lakbér... (gyors öltésekkel fűzi a gyöngyöt)
ANIMUS	Levetkőztetlek, betakarlak... keresünk egy jó álmot... 
GIZELLA	Olyan rég nem álmodtam az öcsémmel... jó lenne látni őt... azt, amikor apával csináltak egy forgótükröt... vékony tükörszeleteket ragasztottak egy kerek dobozra... körbeültük... sütött a nap... apa lassan forgatni kezdte... hol az ő arca villant fel, hol meg a nap... egyre gyorsabban forgatta... már csak a fényes nagy szemét láttam egy-egy villanásra, és máris elvakított a nap... (elhallgat)... szegény anyám! Soha nem bocsájt meg... 
ANIMUS	Ő sem ment volna hozzá Jánoshoz, a maga idejében.
GIZELLA	Nem, biztosan nem!... kicsi koromban... emlékszem, hogy amikor felöltözött, kalapot tett... olyan szép volt, hogy nem bírtam levenni a szemem róla.
ANIMUS	Nem szeretted!
Vetkőztetni kezdi. 
Lassan, finoman veszi le róla a nappali ruhát, haját szinte szálanként szabadítja ki a gallér alól
GIZELLA	Apa miatt... soha nem láttam még férfit úgy nézni nőre... mintha én nem is léteznék...
ANIMUS	Csakhogy ez a nő az anyád volt!
GIZELLA	De aztán megszerettem... ő is felfedezett engem... apám lányát... olyan jólesik ezt kimondani... és az anyám lányát is... miért nézel így?
ANIMUS	Szép vagy!
GIZELLA	Ezt csak mondod, hogy lelket önts belém.
ANIMUS	Érzékeny vagy, kíváncsi és finom... tested, lelked megért arra, hogy boldog légy...
GIZELLA	Nem kellek én senkinek.
ANIMUS	Bízd rám magad!
GIZELLA	Félek, amikor ilyeneket mondassz! 
Lefekszik a heverőre, összegömbölyödik. Animus betakarja
ANIMUS	Aludj egy órát... Mindjárt reggel van...
Visszahúzódik a szoba sötétjébe. 
Kékül a kisablak. Behallatszanak az utca hajnali neszei. 
2. jelenet
Gizella
Megjelenik az furcsa fényes napsugár. 
GIZELLA	Egy, ki a rétre megy...
kettő, csipkebokorvessző...
három, a páromat várom...
négy, körbe száll a légy...
öt, beborít a köd...
hat, vérbe fúl a nap...
A fény lassan felderíti a szobát, megvilágítja a kisasztalt, az asztalon nyitva álló füzetet. 
Aztán halványodni kezd. 
(kezét beletartja a fénybe) Fogd meg és vigyél magaddal! Ne menj még... melengess! Te távoli és mégis oly közeli... Elment! 
Felkel, odateszi a vizet melegedni. 
Leül a napló mellé, forgatja, lapozza
Semmi, semmi... minden hét hét semmiből áll... (írni kezd) “Holnap lesz fél éve, hogy anya meghalt... azóta semmi sem történt... ha így megy tovább, a halál lesz az első esemény életemben... Őt azóta sem láttam, arcvonásait elfelejtettem, hangja néha összemosódik König úr (kihúzza) János hangjával... (az egész mondatot kihúzza)... nem hiszem, hogy gondol még rám... Animus ma is itt volt... Egész éjjel velem maradt... levetkőztetett... keze végigsiklott a vállamon... s oly finoman körözött rajta, mintha még gömbölyűbbre akarná formálni... azt mondta, szép vagyok... jól esett, bár nem igaz...”(az órára néz) Te jó ég! A leadás! (kapkod, felmarkol egy köteg kéziratot, megnézi, kivesz belőle néhány oldalt) Ezt még meg át se néztem! (Ledobja, kiszalad a körfolyosóra) Hozom Tanár úr! Egy pillanat! Hozom! (Visszajön, összerázza a köteget. A “konyhába” megy, belenéz a tükörbe) Hogy nézek ki! (Arcába locsol egy kis vizet, megpróbálja feltűzni a haját. A tükörből észreveszi a nyitott ajtóban álló Orvost)
3. jelenet
Orvos, Gizella
GIZELLA	(alig bír megszólalni) Maga az?
Csend
ORVOS	(mosolyog) Vigye, nyugodtan... megvárom.
GIZELLA	Csak ide megyek az elsőre.
ORVOS	Siessen!
Gizella felkapja a kéziratcsomót a heverőről, kiszalad. 
Az Orvos bejön, körülnéz a megváltozott szobában. Kezében fehér papírba göngyölt csokor. Leteszi az asztalra, leül. Tekintete a naplóra téved. Viselkedése megváltozik, arca feszült lesz, nyugtalan. Kezébe veszi a naplót, lapozza, forgatja. Aztán lassan visszateszi a nyitott füzetet az asztalra. 
GIZELLA	(félve kukkant be az ajtón) Azt hittem, már nincs itt.
ORVOS	Hogy elmentem?
GIZELLA	Nem. Hogy nem is jött. Mint eddig.
ORVOS	Miért nem keresett meg?
GIZELLA	Egyszer elmentem a kórház kapujáig...
ORVOS	És?
GIZELLA	Eljöttem. Pedig akkor nagyon jó lett volna beszélni... anyám halála, a temetés... mintha minden varjú az én fejem fölött károgott volna... mikor elhaladtunk a köztemető előtt, ahol apám nyugszik... éreztem, hogy ezt nem lehet kibírni... mind a hárman egyedül... 
ORVOS	Külön temették?
GIZELLA	Igen. A zsidótemetőbe... anyám akarta így... elválni apámtól... És senki nem jött el... csak ketten voltunk, ő meg én... reméltem, hogy legalább maga...
ORVOS	Későn tudtam meg... azt hittem, férjhez ment... nem akartam zavarni... 
GIZELLA	És most hogyhogy eljött?
ORVOS	Találkoztam König úrral... ő mondta, hogy mire visszament, maga már nem... 
GIZELLA	Nem akartam!
ORVOS	Miért?
GIZELLA	Meggondoltam magam.
ORVOS	Miattam? 
Hosszú csend
GIZELLA	Nem.
ORVOS	Attól féltem, hogy... talán akaratlanul... de örülök, hogy nem... König nagyon szomorú volt... folyton azt mondogatta, hogy nem tudja elfelejteni magát... 
GIZELLA	Mikor találkoztak?
ORVOS	Tegnap... 
GIZELLA	És máris eljött?
ORVOS	Sokszor eszembe jutott... kíváncsi voltam, mit csinál... Ezt magának hoztam. (odaadja a virágot) Tegye vízbe!
GIZELLA	(kibontja) Fehér, mint a szoba... hogy eltalálta... 
ORVOS	Közben meséljen... mivel tölti az idejét?
GIZELLA	Semmi különös... telik magától... Kér teát?
ORVOS	Köszönöm, nem. Hamarosan mennem kell...
GIZELLA	Azért odateszem, hátha... 
ORVOS	Szóval? Mit csinál? Miből él?
GIZELLA	(az orvos tenyerébe “csorgatja” a gyöngyöt) Ebből.
ORVOS	Ebből meg lehet élni?
GIZELLA	Épphogy.
ORVOS	És Mária Szklodovszka?
GIZELLA	Már nem gondolok rá... ritkán...
ORVOS	És ez? Ez a rengeteg kézirat... (mutat körbe a polcokon)
GIZELLA	Az ÉLET korrektúrái... alig jut időm rájuk... pedig olyan jó olvasni, javítani őket... kettőspont, vessző, ékezet... és gyönyörű mondatok... mutassak valamit?
ORVOS	Majd máskor, jó?
GIZELLA	Mennie kell?
ORVOS	Várnak a betegek... (feláll) De ne búcsúzzunk el!
GIZELLA	Azt se mondjam: Viszontlátásra?
ORVOS	De. Ígérem.
Gizella kikíséri az orvost. Visszajön. 
A becsukódó ajtó mögül előlép Animus
4. jelenet
Animus, Gizella
GIZELLA	Éreztem, hogy eljön!... Kíváncsi rám, érdeklem... ez most már biztos, ugye? 
Animus tekintetét keresi, de az kitér, kisiklik előle
Úgy figyel! Mikor elmentem vízbe tenni a virágot, akkor is éreztem, hogy néz... (felveszi a vázát) Hova tegyem? Fél év illata... mennyire vártam ezt a napot! 
A virágot előbb a polcra, majd az asztalra, végül az ágya mellé teszi. 
ANIMUS	Néz, de nem mond semmit.
GIZELLA	Ez nem igaz! Mond. Kérdez... anyámat is kifaggatta... mint engem... nem lehet nem válaszolni neki...
ANIMUS	Semmit nem tudsz róla.
GIZELLA	Nem beszél magáról... De én szeretem, hogy ilyen... Szabadkai...
ANIMUS	Kiismerhetetlen.
GIZELLA	Zárkózott... és én nem is akarok belelátni... mint egy nagy fehér kavics...
ANIMUS	Jön és elmegy... 
GIZELLA	És visszajön...
ANIMUS	Amikor akar... és ha nem jön?
GIZELLA	Akkor elmegyek, és megkeresem. Most már lehet. Látod, eddig is bátran bemehettem volna...
ANIMUS	Te nem akartál!
GIZELLA	Féltem, hogy nem örülne nekem... akkor inkább ne találkozzunk... 
ANIMUS	Nem tudom, mit gondol... mit, miért kérdez... miért néz... vajon tetszel neki?
GIZELLA	Szívesen beszélget velem... 
ANIMUS	(rákiált) Mint nő!
GIZELLA	Nem tudom... (szinte suttogva) Mikor megkérdezte, hogy König úrral... “miattam”? – azt hittem, minden vér az arcomba megy...
ANIMUS	Miért nem mondtad, hogy igen?
GIZELLA	Az nem lett volna igaz... 
ANIMUS	De ez sem!
GIZELLA	Nem... nem miatta, ő csak segített... ha nincs ott, nem lett volna erőm kimondani... de nem miatta... (Az órára néz) Vajon visszajön... mikor jön...
ANIMUS	Ki tudja? Lehet, hogy ma, lehet, hogy egy hét múlva... ne várd! Ülj le, és dolgozz! Ne várj rá...
Gizella leül a kisasztalhoz, maga elé húzza a kéziratokat. 
Animus elnyúlik a heverőn, nézi
GIZELLA	(olvas) “...május elsején Bázelben furcsa köd ereszkedett” Nem bírok figyelni... 
ANIMUS	Olvasd lassan, hangosan... szedd össze magad!
GIZELLA	“furcsa köd ereszkedett le hajnaltájt – vessző – amely végtelenül száraz, fojtó levegőt hozot – két té – Szaga olyan volt, mint az égetett mészé...” Arra gondoltam, hogy... 
ANIMUS	Figyelj oda!
GIZELLA	Nem tudok... inkább gyöngyöt fűzök... szóval arra gondoltam, hogy valamelyik hétvégén... (megszúrja az ujját) Nézd, kibuggyant a vér is... milyen gömbölyű...
ANIMUS	Fűzd fel !
GIZELLA	Ennek emlékére csinálok egy tiszta fehéret... Ha jön... vajon mikor jön?
ANIMUS	Ki tudja...
GIZELLA	Mindjárt négy óra. Megígérte, hogy eljön... ha nem, akkor holnap elmegyek én... személyesen...
ANIMUS	Várd meg, hogy ő jöjjön... Ne add ki ennyire magad...
GIZELLA	Jó, majd meglátom... most menj, hagyj magamra!
ANIMUS	Később visszajövök... sötétedéskor...
GIZELLA	(nevetve) Ha nem találsz itt, elmentünk... későn jövök.
ANIMUS	Majd nézlek a holdról... ma olyan, mint a melled...(eltűnik)
GIZELLA	Szégyentelen! (A tükörhöz megy, felágaskodik, kibontja a blúzát, megnézi) Nem is olyan! (kuncog) Inkább, mint egy nagy fehér kavics... 
Kopognak
Gizella összerántja magán a blúzt. Arca vörös. 
5. jelenet
Orvos, Gizella
GIZELLA	Szabad. (gyorsan leül a kéziratok mellé)
ORVOS	(belép) Nem is csodálkozik, hogy ilyen hamar visszajöttem...
GIZELLA	Megígérte... Elvehetem a kabátját? (Felakasztja)
ORVOS	Megvan még a teám?
GIZELLA	Elfőtt. De odateszek egy újat... 
ORVOS	Ne fáradjon, nem szeretem a teát.
GIZELLA	(nevet) Akkor miért kérdezte?
ORVOS	Hogy nevetni lássam... 
GIZELLA	Maga is szeretne?
ORVOS	Nevetni?
GIZELLA	Ühüm. 
ORVOS	Nem tudom... nem szoktam... ritkán...
Csend. Hallgatnak. 
GIZELLA	Gondolom, sokat dolgozik... 
ORVOS	Gyakran bentmaradok, néha éjjel is... észre sem veszem...
GIZELLA	És mit szólnak otthon?
ORVOS	Semmit. Egyedül élek...
GIZELLA	Egyedül? S a szülei?
ORVOS	Apám él csak Szabadkán... anyám kiskoromban meghalt... talán ezért lettem orvos... hónapokig feküdt... gyomorrák... sokat szenvedett... a végén már a morfium se segített... nem is hagyta, hogy beadják... hihetetlen kemény, szívós természete volt... ott álltak a fiolák az ágya mellett... de nem, tiszta aggyal akart elmenni... ilyen nő volt...
GIZELLA	Sajnálom.
ORVOS	Nekem csak ilyen komor történeteim vannak... de már megszoktam őket... a maga édesanyja legalább nem szenvedett... azt hiszem, egyedül csak maga miatt aggódott...
GIZELLA	Ne beszéljünk erről!
ORVOS	Nem bánta meg, hogy így döntött? Nem lehet könnyű így, egyedül... bezárva egy fehér szobába... 
GIZELLA	Nem vagyok bezárva... néha kimegyek ide-oda sétálni... sokszor kimegyek... ha kedvem van... a Szigetre... sokszor...
ORVOS	Furcsa, hogy soha nem találkoztunk... én is lejárok néha... 
GIZELLA	Egyszer menjünk együtt... vagy találkozzunk ott... 
ORVOS	Biztos összefutunk előbb – utóbb
GIZELLA	Holnap lemegy?
ORVOS	Az olyan bizonytalan... néha rámjön, elindulok, aztán félúton meggondolom magam... 
GIZELLA	És ha meggondolja, hová megy?
ORVOS	A kórházba... vagy haza... mindegy, rám nem lehet számítani...
GIZELLA	Vasárnap sem... hétvégeken?
ORVOS	Az mindegy... koncertre sem járok, mert pontosan kezdődik... hétkor az operában... az Akadémián fél nyolckor... a partitúra pedig akkor, amikor kinyitom... 
GIZELLA	Hogy? Maga olvassa a zenét?
ORVOS	(mosolyog) Ühüm...
GIZELLA	És hallja?
ORVOS	Évekig zongoráztam... De ne rólam beszéljünk... Reggel mutatni akart valamit... valami érdekeset...
GIZELLA	Igen! Nagyon büszke lesz rám! Van egy védencem.
ORVOS	Micsoda?
GIZELLA	Egy diák. Németből fordítok neki... Orvosnak tanul, mint maga.
ORVOS	És mitől védenc?
GIZELLA	Elengedtem neki a munkabér felét... olyan szegény, semmi keresete...
ORVOS	Furcsa teremtés maga! Legalább jóképű?
GIZELLA	Nem tudom.
ORVOS	Hogyhogy?
GIZELLA	A Tanár úr közvetít... így véd a csábítóktól... nem hiszi?
ORVOS	Nem tudom, mikor játszik velem és mikor komoly...
GIZELLA	Akkor nézze meg! Mit ír itt?
ORVOS	Zeitschrift für Neuropsihiatrie... és ezt maga megérti?
GIZELLA	Szótárral... a többit meg érzem.
ORVOS	Hogyhogy érzi?
GIZELLA	Elképzelem... itt van például az az eset, amit meg akartam mutatni... épp ebben a számban... a bécsi klinikán kezelnek egy nőt, aki nem látja az emberek fejét. Így! (Kezével eltakarja az Orvos arcát) Minden egyebet jól lát, a fákat, kirakatokat, az állatokat egészben. Csak az arcot, a vonásokat, a szemet nem. Senkiét. A férjéét sem. 
ORVOS	(keményen, szinte durván) Ez rossz játék! Vegye le a kezét! Nem szeretem, hogy ilyesmikkel foglalkozik!
GIZELLA	Miért?
ORVOS	Féltem magát!
GIZELLA	Engem? Ki beszél itt rólam?!
ORVOS	Senki.
GIZELLA	Akkor miért félt?
ORVOS	Amióta egyedül van, nagyon megváltozott. (Pillanatnyi zavar – nem tudja, szóba hozza-e a naplót, Animust) Gizella! Ígérje meg, hogy többé nem olvas ilyesmiket... 
GIZELLA	Azt hittem, örülni fog, hogy velem erről is lehet beszélni... azt hittem, hogy... (elhallgat)
ORVOS	Nem akartam megbántani. Ne haragudjon. Úgy látszik rossz napom van... (feláll)
GIZELLA	Elmegy?
ORVOS	Nem szeretném elrontani az estéjét... 
GIZELLA	És mikor jön?
ORVOS	Hamarosan. Aludjon jól. 
GIZELLA	(kikíséri, az ajtóból utánaszól) Maga is. (Visszajön. Dühében lecsapja a villanyt.) A fene egye meg!
6. jelenet
Animus, Gizella
ANIMUS	Hogy nem unod ezt a rengeteg lateiner dumát! Kibeszéled a vágyat az emberekből!
GIZELLA	(magára húzza a takarót) Aludni akarok!
ANIMUS	“Aludjon jól... nem szeretném elrontani az estéjét...” (hátrahúzódik, nézi a lányt)
GIZELLA	Inkább menj el! Nem tudok aludni, ha itt vagy... 
Animus eltűnik, pár pillanatnyi csend
Most hol vagy?
Felgyújtja a kislámpát, körülnéz
Jobb is!
Eloltja a lámpát. Forgolódik. 
Miért nem szólsz!? Haragszol?
Felgyújtja a lámpát
Felkel, benéz a függöny mögé, a szekrény mellé. Mindenütt, ahol Animus meg szokott jelenni
ANIMUS	(az anya ágyában fekszik) Nézz magadra! Lóg a harisnyád, vörös a szemed, ápolatlan vagy és keserű! Ülsz a kisasztal mellett kopott feketében, halott vágyaiddal, mint egy elhagyott kaptár... elől a nagy lyuk, belül a dohszag!
GIZELLA	Mit csináljak...
ANIMUS	Olcsó kis majom vagy! Aludj jól!
GIZELLA	(pánikban) Ne menj el! Meghalok egyedül...
ANIMUS	Mit akarsz tőle?
GIZELLA	Nem tudom... Jó, ha itt van... 
ANIMUS	Szeretnéd, ha hozzád érne?
GIZELLA	Nem... Nem tudom...
ANIMUS	Hazudsz! 
GIZELLA	(hallgat) 
ANIMUS	Szeretnéd?
GIZELLA	Miért gyötörsz ezzel?
ANIMUS	(üvölt) Merj nő lenni, az istenit! Ébreszd fel a vágyát... Hívjad... Engedd közel magadhoz! (játssza) Még közelebb! Még! Hagyd, hogy megfogja a kezed. Engedd el magad, így... megsimogatja a karodat, végig a kékes ér nyomán... a könyökedig... hunyd be a szemed... érzed?... orra az arcodhoz ér... ne félj... keze lesiklik a derekadra... magához húz! (hirtelen ellöki) Eh, eredj innen! Állsz, mint egy fadarab!
GIZELLA	De én nem így akarom!
ANIMUS	Hát hogy?
GIZELLA	Nem tudom... 
ANIMUS	Soha nem fogod megkapni!
GIZELLA	Tegyek úgy, mintha elszédülnék?
ANIMUS	Bízzál magadban vonzó vagy, izgalmas lehetsz... mint anyád!
GIZELLA	Én nem tudok olyan lenni... félek... nem tudom, mit tegyek... nem tudom... úgy elfáradtam... 
ANIMUS	Aludjál! (lefekteti)
GIZELLA	Ne menj el, míg ébren vagyok... huzigáld a hajamat... az jól esik... olyan reménytelen ez... nem tudom, hogy merjem-e... félek... jó lenne... vajon holnap eljön?
ANIMUS	Nem tudom.
GIZELLA	És ha nem?
ANIMUS	Akkor nem jelentettél neki semmit... 
GIZELLA	Olyan jó lenne... nem félni...
ANIMUS	(fölé hajol, simogatja, súgja) Tedd meg! Ne félj! 
A hajnal neszei. Szürkén dereng a tetőablak. 
Kisüt az az éles kis sugár, fehéren izzik az asztalterítő. 
Animus halkan, szaggatottan számol, mint lassú dobpergés. 
Egy, ki a rétre megy...
kettő, csipkebokorvessző...
három, a páromat várom...
négy, körbe száll a légy...
öt, beborít a köd...
hat, vérbe fúl a nap...
7. jelenet
Gizella, Animus
GIZELLA	(felriad) Micsoda éjszaka! (felül, nézi a fehér virág árnyékát a falon. Mint egy fej.) 
Odamegy a kisasztalhoz. Kinyitja a naplót. 
Izgatottan írni kezd. Animus megjelenik a háta mögött 
“...egész éjjel öldökölt, egyre erőszakosabb... olyasmire akar rávenni, ami már nem én vagyok...”
ANIMUS	Tudod, hogy nem ezt akarom!
GIZELLA	(megijed, de ír tovább) “Teljesen kiforgat magamból...”
ANIMUS	Magad elől menekülsz!
GIZELLA	“Minden erőmmel, gondolatommal ellenállok neki...”
ANIMUS	Rajtam kívül nincs senkid... 
GIZELLA	“Ezentúl csak azt teszem, amit én jónak látok...”
ANIMUS	De ki vagy te?
GIZELLA	Hagyj békén!
ANIMUS	A betűk fognak megenni, mint a tetvek... te sehonnai nemtelen!... Békülj ki velem és boldoggá teszlek! 
GIZELLA	Elég volt! Elég! (befogja a fülét) Nem akarom... 
ANIMUS	Hallgass meg... Békülj ki velem... Hallod?
GIZELLA	Nem akarom!... hagyj magamra!... hagyj békén! 
Kopognak. 
8. jelenet
Orvos, Gizella
ORVOS	(hangja kintről) Gizella! (újra kopog) Bejöhetek? 
Kis ideig vár, majd benyit. 
Látja az asztalnál ülő lányt, görcsösen a fülére szorított kézzel
Gizella?!
A lány nem felel, nem hallja. 
Orvos odalép hozzá, megérinti a vállát. 
Gizella megijed, felugrik, majdnem feldönti az asztalt
Bocsásson meg, nyitva volt az ajtó... 
GIZELLA	(ijedten nézi az Orvost) Maga?
ORVOS	Valami baj van?
GIZELLA	Nem... Nincs... nem hallottam, hogy bejött... 
ORVOS	Azért jöttem ilyen korán, mert jó hírt hozok.
GIZELLA	Nekem?
ORVOS	Sikerült megszerezni az állást!
GIZELLA	Milyen állást?
ORVOS	Ma reggel beszéltem a főorvossal... felveszik ápolónőnek... egyelőre kisegítői státuszba, de hatvan koronát kap!
GIZELLA	(bólint) Mint apa nyugdíja...
ORVOS	Hétfőn kezdhet. Van valami köpenye?
GIZELLA	Fehér? Nincs.
ORVOS	Majd adok egyet, azt átalakítja... nem is örül? Nem könnyű ám bejutni oda.
GIZELLA	A maga osztályán leszek?
ORVOS	Nem, ott ápolónői vizsgát kérnek... de idővel átkerülhet... meg ez most jobb is magának... 
GIZELLA	Miért, ez hol van?
ORVOS	Az ortopédián. Ott majd olyanokat lát, hogy megfeledkezik minden bajáról... nyílt, szilánkos lábszárcsont és társai... de ne féljen, azért jó a hangulat... a fődoktor vidám, harsány ember... zeng az alagsor a kacagástól... dolgozik a Gipszes Pali
GIZELLA	Így hívják?
ORVOS	Mint minden rendes ortopédet... már nagyon kíváncsi magára, mondtam, hogy bátor lány... boncolást is látott...
GIZELLA	Ezt is tudja?
ORVOS	Mindent. Egyébként ismeri magukat... még a régi időkből... emlékezett, hogy milyen szép hangja volt az édesanyjának... 
GIZELLA	(feszülten) Azt is tudja, hogy... mi történt aztán... a többit...
ORVOS	Igen. Beszélgessen vele erről... 
GIZELLA	(lesüti a szemét, hallgat)
ORVOS	Nincs ebben semmi! Hozzátartozik az életéhez... 
GIZELLA	Nem akarom... 
ORVOS	Meglátja, hogy befogadják... a doktor úr nagyon jószándékú... segíteni fog.
GIZELLA	Nem akarom.
ORVOS	Miért? 
GIZELLA	(hallgat)
ORVOS	Az édesapja miatt? 
GIZELLA	(hallgat)
ORVOS	Ahogy gondolja... Hétfőn reggel magáért jövök... 
GIZELLA	Együtt megyünk! És munka után is megvárom ... 
ORVOS	Attól tartok, hogy általában én végzek előbb... maguknál sokkal több a munka, de a túlórát megfizetik... 
GIZELLA	Persze, értem... meg hogy is jönne el az ember, ha épp behoznak valakit. De napközben találkozhatunk, nem?
ORVOS	Ha akarjuk, sem kerülhetjük el egymást... 
GIZELLA	És ha éppen szabad vagyok, felszaladok magához, meglátogatom... 
ORVOS	Ezzel vigyázzunk... Nem szeretném, ha megszólnák miattam... a maga érdekében... ugye, megérti?
GIZELLA	És akkor?
ORVOS	Majd kitalálunk valamit, jó?
GIZELLA	(bólint)
ORVOS	Délután visszajövök, hozom a köpenyt. Meglátja, milyen jó dolga lesz!
GIZELLA	Hánykor jön?
ORVOS	Négykor, amikor végzek.
GIZELLA	Várni fogom.
Kikíséri az orvost. Animus előlép az árnyékból
9. jelenet
Animus, Gizella
ANIMUS	Világos, nem?
GIZELLA	(belevág) Törődik velem.
ANIMUS	Le akar rázni. Milyen ingerült lett, amikor azt kérdezted (a lányt utánozva) “És akkor? Nem találkozunk soha?” – Hát persze, hogy nem... ott leszel elásva a csontok között!
GIZELLA	Nem igaz! Hétvégeken találkozunk!
ANIMUS	Ezt mondta volna? Nem hallottam.
GIZELLA	Ezt gondolta... A kórházba tényleg nem lehet... megszólnának... én hiszek neki... 
ANIMUS	Ügyesen kitalálta... elintézett téged egyszer és mindenkorra... 
GIZELLA	Miért? Kije vagyok én neki? Senkije! Ha nem akar találkozni, egyszerűen errefele sem nézne többet... úgy örült, hogy sikerült megszereznie az állást... sokan évekig várnak... ő elintézte nekem két nap alatt... én hiszek neki...
ANIMUS	Önáltatásban verhetetlen vagy... Nem látod, hogy bánik veled?
GIZELLA	Hogy?
ANIMUS	Sehogy!
GIZELLA	(egyre idegesebb) Nem igaz! Nem mond semmit... de én hallom a szavakat... de ott vannak a nézésében, a szemében... 
ANIMUS	Ahogy a két szem beszélget! Ne félj, mert a kórházban nem fognak... úgy suhan el melletted, mint egy fehér árnyék “Csókolom, Gizella, jól van!”
GIZELLA	Nem! Ő nem ilyen! Ragaszkodik hozzám!
ANIMUS	Nézz a szemembe, és mondd még egyszer!
GIZELLA	(próbálja újra elmondani, a sírás határán) Ő... nem ilyen... 
ANIMUS	(maga felé fordítja Gizella arcát) A szemembe!
GIZELLA	(sír) De akkor miért nem hagy békén?! Miért jön?! Mit akar tőlem?!
ANIMUS	Semmit! Csak te akarod... 
GIZELLA	Soha nem hívtam... nem keresem... 
ANIMUS	Lehet, hogy kezdetben érdekelted... de már nem kellesz neki, ez világosabb, mint a nap... 
GIZELLA	Elejtett, mint egy értéktelen semmit... Éljen nyugodtan és élvezze az életet... én mindent neki adtam... 
ANIMUS	(megsimogatja az arcát) Elég, nyugodj meg... ne sírj... még a szádba is befolynak a könnyek... 
GIZELLA	Nem számít.
ANIMUS	Eredj, mosd meg az arcod... Mindjárt négy óra!
GIZELLA	Nem érdekel.
ANIMUS	Hamarosan jön... ne lássa vézna kis lelkedet... szedd össze magad... Csakazértis!
GIZELLA	Mindegy. Lássa.
ANIMUS	Tarts ide az arcod... (letörli a könnyeit) Gyere! Egy-kettő mosakodni.
Megfogja a kezét, a “konyhába” vezeti
GIZELLA	Nem akarom látni.
ANIMUS	(a szekrényhez megy, kiveszi a zöld ruhát) Akkor ezt mondd meg neki! Küldd el!
GIZELLA	“Nem akarok többé találkozni magával”
ANIMUS	Így!
GIZELLA	És becsukom az ajtót!
ANIMUS	Vedd fel ezt! 
Gizella, mint egy alvajáró, odamegy, hagyja, hogy Animus ráadja a ruhát
GIZELLA	S ha nem jön el?
ANIMUS	Eljön.
GIZELLA	Máskor már itt szokott lenni... mindjárt negyed öt...
ANIMUS	Fordulj meg... Lássalak! Ne vegye észre, hogy sírtál... (Az anya éjjeliszekrényéből elővesz egy arcpíros dobozt) Eh, kiszáradt! Legalább száz éves!
GIZELLA	Az anyámé volt!
ANIMUS	Nem baj, így is szép vagy... ha mosolyogsz! (előveszi a füzérből a fehér gyöngyöt, a lány nyakába teszi) Menj, nézd meg magad!
GIZELLA	Nem kell! Hagyj magamra... (Leül a heverőre, Animus visszahúzódik a függöny mögé.)
10. jelenet
Orvos, Gizella
Orvos egyet koppant és belép. 
Leplezhetetlen spicces jókedv árad belőle
ORVOS	Ez igen! Hogy kicsípte magát! Forduljon meg, hogy teljes szépségében lássam!
Gizella feláll, apatikusan, mintha rugóra járna, megfordul
Haragszik? Kicsit megkéstem... valakit köszöntöttünk, nem tudtam elszabadulni. De hoztam magának is. Egyszerűen zsebrevágtam egy likőröcskét... 
Ugyanazzal a jasszos mozdulattal, ahogy eltette, az asztalra penderít egy háromdecis, metszett üveget
Poharat a “konyhából”, ugye? (Útközben) Elvégre mi is ünnepelünk... hogy maga állásba kerül!
GIZELLA	(alig hallhatóan) Nem kerülök.
ORVOS	(visszajön a poharakkal) No, nem mond semmit?
GIZELLA	Nem kell.
ORVOS	(félreérti) Olyan nincs! Erre muszáj koccintanunk!
GIZELLA	Az állás nem kell.
ORVOS	Tessék?
GIZELLA	Nem megyek dolgozni a kórházba.
ORVOS	Hogyhogy?
GIZELLA	Nem megyek.
ORVOS	Miért?
GIZELLA	Nem akarok.
ORVOS	Ilyen lehetőség nincs mindennap... csak az én kedvemért veszik fel... 
GIZELLA	Tudom.
ORVOS	És akkor? Miért? Magyarázza meg, hogy miért! Az ortopédia miatt?
GIZELLA	Nem.
ORVOS	Akkor miért? Valami oka kell legyen!
GIZELLA	Nem akarok.
ORVOS	Gizella! Mondja meg őszintén, azért döntött így, mert akkor majd ritkábban találkozhatunk? 
Hosszú csend
GIZELLA	Nem.
Hallgatnak
ORVOS	Nem értem magát... nem tudom, mi jár a fejében...
GIZELLA	Semmi.
ORVOS	Hát jó... maga tudja. (csend) Igyunk egy kortyot, hátha attól kisüt a nap. Hogy is volt? (tölt mindkettőjüknek) “A nemtudommilyen Nofretetére...”
GIZELLA	Nofernofrauton...
ORVOS	Igen, úgy! “Aki éljen és legyen ifjú örökkön örökké!”
Koccintanak, isznak. 
Gizella továbbra is apatikus, mintha félálomban lenne
ORVOS	És most egyet rám is?
GIZELLA	(bólint)
ORVOS	(tölt) De akkor maga is mondjon himnuszt... 
GIZELLA	Ehnatonra, a diadémok urára... 
ORVOS	És a vesekövekére!
GIZELLA	“kinek élete hosszú legyen... (nagyon szomorúan, szinte magának) ...hogy sokáig élvezze az életet” 
Isznak
ORVOS	Most már jobb egy kicsit, ugye?
GIZELLA	(halvány mosollyal bólint. Lassan hatni kezd az alkohol) Még kérek!
ORVOS	Ennyi van. Ezt megfelezzük, jó! (kitölti az egészet) Most mondjunk valamit, együtt, egyszerre. Egy, kettő, három, és...
MINDKETTEN	Magára!
ORVOS	Ezt az összhangot!
GIZELLA	Kitalálta, mire gondolok.
ORVOS	Dehogyis! Hisz én magára gondoltam, maga meg rám... Ez kettő!
GIZELLA	Mégis egy.
ORVOS	Olyan szép, amikor mosolyog... erről jut eszembe, hogy a szabadkai nagyapám egy hatalmas házban lakott, egyedül, rengeteg sok szobában. Amikor nála nyaraltam, mindig szaladtam hozzá “Api, egér motoz a szobámban!” Rámnézett komolyan: “motoz?!” Majd még komolyabban hozzátette: “Ha egér az illető, cincogjon”! Mindig így mondta: “ha egér az illető...”
GIZELLA	Ez hogy jutott eszébe?
ORVOS	Magáról. Ha nő az illető, mosolyogjon!
GIZELLA	És ha férfi?
ORVOS	Akkor?
GIZELLA	Akkor vesse le a zakóját!
ORVOS	Micsoda? Magát lehetetlen követni!... Hogy függ ez össze?
GIZELLA	Mint én az egérrel. (Nyúl a zakóért) Megengedi?
Orvos feláll, leveti a zakóját, Gizella nyújtja a kezét, hogy elvegye tőle. 
ORVOS	(megfogja a kezét) Hogy remeg...
GIZELLA	... engedje, hogy én vezessem a kezét... végig az ér kékes nyomán...
ORVOS	Mit csinál?
GIZELLA	Ne húzza el a kezét! Bennem is rengeteg szoba van, ahol egyedül őgyelgek... szakítson ki onnan... kapjon fel, és forgasson, hogy csak tántorogni és vánszorogni tudjak utána... (lassan egészen befordul az Orvos ölelésébe) Szorítson magához! Még! Szorítson! Erősebben...
ORVOS	Ne... 
GIZELLA	Ó, ne húzódjék el... fogjon át...
ORVOS	Nem lehet...
GIZELLA	Miért? Nem tetszem?! 
ORVOS	De... de nem akarom... 
GIZELLA	Ne húzódjék el, elsüllyedek szégyenemben... 
ORVOS	Holnapra mindketten megbánnánk... 
Az Orvosnak sikerül kiszabadulnia a lány öleléséből. 
Gizella a heverőre veti magát, arcát elrejti az orvos elől
GIZELLA	Ne beszéljen! Ó, Istenem!
ORVOS	Ne sírjon, nem történt semmi!
GIZELLA	Hallgasson! Menjen el!
ORVOS	Nem hagyhatom így!
GIZELLA	Ne érjen hozzám!
ORVOS	Nyugodjon meg! Próbáljon megérteni engem is... 
GIZELLA	Ne beszéljen! Kérem!
ORVOS	Akkor nézzen rám!
GIZELLA	Hagyjon!
ORVOS	Ha elmegyek, megnyugszik?
GIZELLA	(hallgat).
ORVOS	Menjek el... ezt akarja?
GIZELLA	De ne búcsúzzon el!
A férfi egy darabig zavartan álldogál a heverő mellett. 
Gizella már nem sír. Az Orvos felveszi a zakót a földről, elindul kifele. 
Az ajtóban megáll, nézi a lányt, látszik, hogy mondani akar valamit. Végül csak annyit mond – szinte magának, a küszöbön.
ORVOS	Furcsa lány... furcsa nő maga.
Kimegy. A konyha függönye mögül előlép Animus
11. jelenet
Animus, Gizella
ANIMUS	No, te zsidó Kleopátra! Ezt jól megcsináltad! Most már ruhában is aktot állhatsz neki, olyan meztelen vagy! 
GIZELLA	Hagyj békén!
ANIMUS	Megijedt tőled, ahogy összeakadt szemmel, lihegve kapaszkodtál a nyakába “kapjon fel és forgasson...”
GIZELLA	Elég! Undorodom tőled!
ANIMUS	Nem kellesz neki. Azt hitted, hogy anyád molyrágta zöld bársonyában nem tud ellenállni neked... nem nő vagy te, csak egy elhanyagolt hüvely... egy asszonyi test múmiája!
GIZELLA	Szörnyeteg! Rettegek magamtól, amióta megjelentél... A legsötétebb mélyemből kúszol elő...kiforgatsz magamból... maholnap bújnom kell az emberek elől...
ANIMUS	Felszabadítalak!
GIZELLA	Mindent kiölsz belőlem!
ANIMUS	Hogy szabad légy!
GIZELLA	Szabad, mire?
Hosszan, gyűlölettel nézik egymást
ANIMUS	Te az enyém vagy, az én eljegyzett menyasszonyom!
GIZELLA	(döbbenten) Dehát te senki vagy!
ANIMUS	Minden én vagyok! Én vagyok a szépség... a szenvedély, ami kifordít magadból, én vagyok a fájdalom és a gyönyör... Senki más nem fog boldoggá tenni, csak én... (Animus rajongó szavai lassan hatni kezdenek Gizellára) Én érzem a gyönyört, amikor kezed a melledhez ér, és engem feszít a fájdalom, amikor egymagadban hánykolódsz az ágyon... Szerezd meg magadnak, neked és nekem tested elernyedésének örömét. Engedd, hogy én vezessem a kezed... (megfogja a lány kezét, végigvezeti a nyakán, vállán, mellén) Érzed? (továbbviszi a derekára, hasára, vénuszdombjára) Engedd tovább!
GIZELLA	Nem! (próbál kiszabadulni Animus kezei közül)
ANIMUS	Rajtam kívül nincs boldogság számodra!
GIZELLA	Nem akarom! 
ANIMUS	Csurog rólad a víz: nászunk magzatvize. Engedd a világra jönni!
GIZELLA	Soha!
ANIMUS	Harapófogóval is kiveszem belőled!
GIZELLA	Nem... nem engedem!
ANIMUS	(lelöki az ágyra) Akkor készülj fel az utolsó táncra! Nézzél meg jól mindent, és búcsúzzál, mert hamarosan kiszökik a világosság belőled, és nem fogod tudni megkülönböztetni a jót a rossztól.
GIZELLA	Adj időt... Egy napot adj!
ANIMUS	Hiába! Senki el nem vehet tőlem!
GIZELLA	Egyetlen napot!
ANIMUS	Még egyet?... Egy nap haladékot a reménytelennek? Jó. Tied a holnap.
Visszahúzódik. Vele együtt kihunynak a fények is. Sötét. 
Gizella bebújik a takaró alá. Egyfolytában mondogatja, lihegi “Óh, Mária Szklodovszka, segíts!” Lassan hajnalodik. Megjelenik az a kis fényes sugár, de most nem számol senki. Némán huny ki. 
12. jelenet
Gizella
Gizella odaül a kisasztalhoz, kitép egy üres lapot a naplójából, kétségbeesetten ír. 
GIZELLA	“Egész éjjel le sem hunytam a szemem. A szorongás gomolyagra gyúrta lelkem maradványát, majd leöntötte a szégyen keserű, maró nedvével. (összegyűri, eldobja, újat tép) Maga jól ismer engem, tudja, hogy sem szemérmetlen, sem gátlástalan nem vagyok. (összegyűri, újat kezd) És most mégis bújnom kell maga elől szégyentelen viselkedésem miatt, amit mértéket vesztő reményeim és a maga közelsége okoztak. (kétségbeesetten összegyűri, újat tép) Könyörgöm segítsen, mert csak maga segíthet rajtam. Ha nem segít, elvesztem. 
Gizella”
Kopognak
Gizella döbbenten mered az ajtóra. 
13. jelenet
Gizella, König
GIZELLA	Ez lehetetlen! (fennhangon) Nyitom, azonnal nyitom! (Belenéz a tükörbe. Eszébe jut, hogy tegnapi a szerencsétlen zöld ruha van rajta) Egy pillanat... Magamra kapok valamit és jövök! (Átveszi a szokott kopottat, megmossa bohóccá sírt arcát) Jövök! 
Kinyitja az ajtót, ott áll König János egy csokor sárga krizantémmal
KÖNIG	Bocsánat. Csak én vagyok.
GIZELLA	(úgy nézi, mint egy jelenést)
KÖNIG	Ma van édesanyja halálának fél éves évfordulója, gondoltam feljövök, gyújtsunk meg egy gyertyát az emlékére... 
GIZELLA	(bólint)
KÖNIG	Bejöhetek?
GIZELLA	(félreáll az útból, inti, hogy jöjjön be)
KÖNIG	Hogy megváltozott itt minden... világosabb van... akkor nyilván nem illett volna... szegény Margitka! Nagyon hiányzik?
GIZELLA	(némán inti, hogy igen, hiányzik)
KÖNIG	Nekem is! Sokszor gondolok arra, hogy vajon jól van-e, nincs-e szüksége valamire... aztán észbekapok, hogy meghalt... Hova tegyem a virágot? (Körülnéz) Ide a másik mellé jó lesz? Megférnek, nem? Ilyet is hozhattam volna, van a bolt mellett... de ilyen alkalomra inkább ez való... Leülhetek?
GIZELLA	(alig hallhatóan) Tessék, üljön le.
KÖNIG	És maga hova ül?
GIZELLA	Oda.
KÖNIG	Nem akar inkább ideülni... a párnája is itt van...
GIZELLA	És maga?
KÖNIG	Én majd állok... amikor meggyújtjuk a gyertyát, úgyis fel kell állni... 
GIZELLA	Akkor gyújtsuk meg.
KÖNIG	Itt a gyufa.
GIZELLA	És gyertya?
KÖNIG	A fene egye meg! Azt nem hoztam!... Olyan izgatott voltam, minden kiment a fejemből... a kisebbik lányomra sem adtam szoknyát... néztem, hogy szaladgál pucéran a konyhában, de nem vettem észre... és amikor indulnék, mondja a nagyobbik... tudja... 
GIZELLA	Lonci...
KÖNIG	(örömmel) Igen, a Lonci! Azt mondja, hogy “apuka, Anna ma egész nap pucéron fog szaladgálni? Én is úgy akarok!” – hát akkor látom, hogy milyen bolond apjuk van... 
GIZELLA	És aztán ráadta?
KÖNIG	Rá. A kicsi, az mindent értett, meg is kérdezte: “a mamikához mész, apa?” Most mondja meg, annyi idő után... 
GIZELLA	Ne beszéljünk erről, jó?
KÖNIG	Minek feltépni a régi sebeket... 
GIZELLA	(szinte magában, öngúnnyal) Az én lelkem úgysem egyéb már egy nagy sebnél... 
KÖNIG	A kocsit is eladtam, hogy ne emlékeztessen magára...
Gizella bólogat, látszik, hogy máshol jár, János is elhallgat, feszeng
Gizella, kérdeznék valamit... csak nem tudom, hogy mondjam... 
GIZELLA	Rólunk?
KÖNIG	Nem... a gyertyáról... Ott van az a három szál... tudom, hogy az maguknak szent dolog... de mi lenne, ha azokat gyújtanánk meg... végül is ebben a hitben halt meg, nem?
GIZELLA	Persze. Az jó lesz... 
KÖNIG	(odamegy az éjjeliszekrényhez, leveszi a csipkét a hanukka-gyertyatartóról) Vegyem ki őket, vagy lehet mindenestől?
GIZELLA	Hozza ide mind. 
KÖNIG	Maga akarja meggyújtani?
GIZELLA	Igen... 
König odahozza, leteszi a kisasztalra. 
Gizella meggyújt három új gyertyát.
Halkan, lélegzetfinoman énekelni kezdi azt az áldást:
Háne rot hálalú ánachnú 
mádlikim ál hániszim
Veál hánifloát ve ál, 
hácsuvot veál hámilchámot...
Lassan fejére teszi a csipkefátylat.
Teljesen magába zárja az emlékezés, az ima.
König esetlenül álldogál mögötte.
KÖNIG	Nem baj, ha én is dúdolom?
Gizella nem felel, talán nem is hallja. 
Az ének véget ér, Gizella leül, nézi a gyertyát.
KÖNIG	Nyugodjék békében, és legyen boldog a túlvilágon. (megérinti a lány vállát) Gizella. Leülhetek egy kicsit?
GIZELLA	Nem tudom megkínálni semmivel... esetleg teával?
KÖNIG	Köszönöm, de nem akarok sokáig a terhére lenni...
GIZELLA	Nem zavar... jó, hogy eljött... 
KÖNIG	Ennek örülök... olyan nehezen szántam rá magam... megérti, ugye?
GIZELLA	Igen.
KÖNIG	Sokat gondoltam magára... úgyis, mint... már elnézést... asszonyra, de úgy is, hogy vajon nincs-e szüksége valamire... mert én...
GIZELLA	Nincs.
KÖNIG	Hagyja, hogy mondjam el... olyan nehezen állnak össze bennem ilyenkor a szavak... szóval én nagyon megszerettem magukat... és már nincs bennem harag... de nem erről akartam beszélni... nekem nagyon sokat jelentene, ha időnként megajándékozhatnám valamivel... 
GIZELLA	De König úr!
KÖNIG	Ne szakítson félbe, nagyon kérem! Engedje meg, hogy évente kétszer-háromszor, névnapkor, karácsonykor valamivel meglepjem... 
GIZELLA	De miért?
KÖNIG	Szeretetből. Az édesanyja miatt is... kérem, Gizella!
GIZELLA	De én ezt nem tudom viszonozni... 
KÖNIG	Örüljön, az elég nekem.
GIZELLA	Nem tudom, hogy... 
KÖNIG	Nem utasítson el. Kérem. A kedvemért, jó?
GIZELLA	Jó... de csak egyszer egy évben...
KÖNIG	Válasszon, mikor?
GIZELLA	Ma.
KÖNIG	Ez pompás! Éppen ma! És mit szeretne? Hogy ne hozzak fölösleges dolgot?
GIZELLA	Egy rövid ujjú fehér selyemruhát, övvel. És egy pár cipőt... meg egy Japara-golyócskát... 
KÖNIG	Hát még emlékszik? Látja, ez akkora öröm nekem... 
GIZELLA	Japarának írják, mert francia... 
KÖNIG	(boldogan) Úgy, úgy! És megengedi, hogy még ma visszajöjjek vele... hisz ma van ma?
GIZELLA	Itthon vagyok egész nap... jöjjön!
KÖNIG	Akkor rohanok... és nagyon köszönöm. Higyje el, ez olyan fontos volt nekem! (kimegy)
14. jelenet
Animus, Gizella
Gizella a szekrényhez megy, előveszi a kabátot, és a fekete cipőt. 
Mire megfordul, Animus ott ül az ágyon. Nevet.
ANIMUS	Mindig tudtam, hogy bárány vagy, de mégis kígyó!
Gizella nem válaszol. A cipőjét keni fekete krémmel
ANIMUS	(felveszi a levelet – olvassa) Ezt most elviszed neki? Hátha! Próbáljuk meg újra...
Gizella hallgat, krémezi a cipőt. 
ANIMUS	(kivesz egy szál krizantémot a vázából) De jó szaga van ennek a halálvirágnak! (Tépkedni kezdi a szirmait) Szeret, nem szeret... (míg csak egy szirom marad) Nem szeret. 
Gizella a cipőjét fényesíti, fel sem néz. Csak a kefe susogása hallatszik
Felragyog az a furcsa kis napsugár.
Sápadt és erőtlen most. Animus arcára süt.
ANIMUS	A Nap újabban feltűnően veszít az erejéből. Egész kényelmesen bele lehet nézni máskor oly vakító korongjába. Sugaraiban nincs többé aranyfény... 
GIZELLA	(megáll) És?
ANIMUS	Milyen jól tud gyilkolni a lehanyatló nap. Vörösbe hanyatlik hamarost!
GIZELLA	Majd este!
ANIMUS	Hamarost!
GIZELLA	Messze van az még! 
Felhúzza a fényesre suvickolt cipőt
ANIMUS	Úgysem fog sikerülni... (ingerülten) Kösd fel magad a virágodra! (odadobja Gizellának az egyszirmú szálat, és eltűnik a függöny mögött.)
15. jelenet
Orvos, Gizella
Gizella a szekrényhez megy. 
Rövid keresgélés után előveszi anyja táskáját. 
Kopott tenyérnyi ridikül, rézoroszlán csattal. Megtörli. Összehajtogatja a levelet. Beteszi a táskába
Kopognak
GIZELLA	Ki az?
ORVOS	(hangja) Én.
Kinyílik az ajtó. Az Orvos belép. Gizella döbbenten nézi.
Azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek magától. 
GIZELLA	Miért?
ORVOS	Tudtam... éreztem, hogy mi játszódik le magában... mégis hagytam, hogy idáig eljusson... 
GIZELLA	Miért?
ORVOS	Nem tudom. Eleinte, úgy vettem, mint játékot... azt hittem, maga is... egyfajta játékos rokonszenv... aztán amikor rádöbbentem, hogy már nem az... elhatároztam, hogy többet nem jövök... ezért nem jöttem fél évig... 
GIZELLA	Aztán mégis eljött...
ORVOS	A kíváncsiság erősebb volt nálam... gondoltam, hogy még egyszer, egyetlen egyszer eljövök... 
GIZELLA	De aztán eljött másodszor is... 
ORVOS	Igen, mert akkor... amikor először voltam... be kell vallanom valamit, hogy megértsen... beleolvastam a naplójába...
GIZELLA	A naplómba! Mikor?
ORVOS	Akkor reggel, amíg magamra hagyott!
GIZELLA	Hogy tehette?!
ORVOS	Ott feküdt az asztalon, nyitva... mint most... 
GIZELLA	Fogta, és elolvasta?
ORVOS	Azt hittem, a csodák könyve... ugyanaz a füzet volt... Gizella, ki ez az Animus?!
GIZELLA	Nincs ilyen!
ORVOS	Dehát mindennap ír róla! Róla és rólam!
GIZELLA	Nem írtam senkiről!
ORVOS	Ne tagadja le, hiszen olvastam... 
GIZELLA	Csak kitaláltam... nincs senki...
ORVOS	Nem igaz! Láttam, hogy miket ír...
GIZELLA	Maga mindent tud rólam... én már teljesen meztelen vagyok...
ORVOS	Segíteni akarok!
GIZELLA	Segíteni?! Miért?
ORVOS	Mert... szeretem, amilyen... 
GIZELLA	Szereti?
ORVOS	Ritkán találkoztam ilyen különös világgal...
GIZELLA	Akkor vigyen ki innen... vigyen magával... ne hagyjon egyedül! Megígérte, hogy egyszer elvisz... 
ORVOS	Hova vigyem?
GIZELLA	Bárhova. Az utcára... a Szigetre... sétálni. Úgy meg fog lepődni, ha eljön értem... 
ORVOS	Ma nem tudok... 
GIZELLA	Várja valaki?
ORVOS	Nem... dehogy... 
GIZELLA	Akkor jöjjön el... 
ORVOS	Inkább holnap... szombat van... elviszem valahová, jó?
GIZELLA	Nem. Ma kell.
ORVOS	Nem tudom biztosra ígérni... 
GIZELLA	Kérem! Olyan régóta készültem erre... jöjjön értem!
ORVOS	Nem szeretem, amikor így rajong!
GIZELLA	Este egészen más leszek. Csendes, fehér, illatos... 
ORVOS	És sétálni akar?
GIZELLA	Bármit! Elvihet táncolni is. Ma különösen alacsonyan lesznek a csillagok... ilyenkor a legjobb táncolni... mintha közöttük repülnénk... 
ORVOS	Velem nehéz repülni... eléggé ügyetlen vagyok.
GIZELLA	Majd én forgatom, repítem... csak jöjjön értem!
ORVOS	Ennyire akarja?
GIZELLA	Igen. Hétkor, jó?
ORVOS	(bizonytalan) Nem tudom... meglátom... 
GIZELLA	Az ajtóban várom!
ORVOS	Hát akkor... 
GIZELLA	Hétkor! – Ne! Most ne búcsúzzon el! (Kikíséri az orvost. Visszaszalad a szobába.) Hol vagy? Bújj elő! Velem akartál ujjat húzni, sötétség? Hová tűntél?... Látod? Győztem! Világos, mint a nap! Elvisz magával! Győztem! – Hogy is mertél velem kikezdeni! Felszabadítani engem, aki szabad vagyok! Aki erre születtem? 
Énekel, táncol, szétszórja a kéziratlapokat. 
A nyitvahagyott ajtóban megjelenik König. 
16. jelenet
König, Gizella
KÖNIG	Bejöhetek?
GIZELLA	(táncol tovább) Persze, jöjjön!
KÖNIG	(belép, meglátja a szanaszét heverő lapokat) Mi történt? A huzat? (Leteszi a csomagot, kezdi felszedni a lapokat) Segítek összeszedni.
GIZELLA	(nevet) Hagyja! Úgyis szétszóródnak megint... 
KÖNIG	(térdelve) Olyan jó nézni magát, amikor vidám...
GIZELLA	Énekeljen maga is... taramtata, taramtata, és most fordul, jobbal kezd... tararamram... tararamram...
KÖNIG	(átszellemülten) Ez az, ami úgy hiányzik otthon! A vidámság... és fordul, újra tatam... tatatam, tarararam... 
GIZELLA	(kifulladva lerogy a heverőre) Nem bírom tovább... elszédültem!
Arca kipirult az izgalmaktól, gyönyörű, extatikus, felhevült. 
KÖNIG	Most odaadhatom?
GIZELLA	Elhozta?!
KÖNIG	Itt a ruha, a cipő... és a Zsápárá-golyó... legyen nagyon boldog velük!
GIZELLA	Köszönöm, János... (ügyetlenül megsimogatja az arcát)
KÖNIG	Én köszönöm... nem bontja ki?
GIZELLA	Majd este... 
KÖNIG	Biztos nagyon szép lesz. A selyem olyan jókedvű anyag, mint maga... 
GIZELLA	(dudorász, látszik, hogy máshol jár) Ühüm... 
KÖNIG	És ma este... amikor kibontja, fel is veszi?
GIZELLA	Mint a szél... 
KÖNIG	(izgatottan) Gizella, mondanék valamit. Ne értsen félre! Én őszinte ember vagyok... Figyel?
GIZELLA	Figyelek... 
KÖNIG	Ma olyan különleges, vidám nap van... kár lenne ágybavinni ezt a jókedvet... egyetért velem?
GIZELLA	Ühüm.
KÖNIG	Jöjjön el velem vacsorázni, ma este... fél nyolckor magáért jövök, utána hazakísérem. Beszélgetnénk, ha én feloldódok, nagyon jókat tudok mondani... elhiszi?
GIZELLA	(megsimogatja a finoman zizegő csomagolópapírt) Biztos gyönyörű!
KÖNIG	Mindenki magát fogja nézni. Középre kérem az asztalt, hogy lássák... olyan jókedvű, gyönyörű... nem tartom fel tovább, készüljön... mindjárt háromnegyed hét... fél nyolcra jövök, jó? Sietnie kell!
GIZELLA	Persze.
KÖNIG	Micsoda nap! Mintha nem is az én életem lenne! (Kimegy)
17. jelenet
Gizella, Animus
Ahogy becsukódik az ajtó, Gizella elkezdi kibontani a csomagot. 
Olyan finoman fejti le a papír hártyáját, mintha valami törékeny állat lenne. Mikor megpillantja a ruhát, örömében felsikolt.
GIZELLA	Mint egy menyasszony! (kiteríti anyja ágyára, magához szorítja – belenéz a tükörbe) Milyen különösen szép ma, Gizella... ez a fényes szín nagyon jól áll magának... forduljon meg, hadd lássam teljes szépségében... (megfordul a magához ölelt suhogó ruhával) ...és ha a lelkemet látná... sehol egy folt, csupa tisztaság és szépség... mint egy selyem-hómező... magának őrzöm... (leül a naplójához) Most új lapot kezdünk... új fehér lapot! (Ír – nagy, könnyű, rajzos betűkkel, mintha ecsettel húzna őket) 
“Ahogy a holdkórosokat a Hold, úgy engem a Nap tart meg, mikor a tetőn, a gerincen járok. A leggyönyörteljesebb ige: az én Énemnek szállóképessége van. Jelenleg el sem képzelhető gyorsasággal fogom átszelni azt a Világűrt, ami benne, a társamul választott férfiban rejlik.” (Az órára néz) Hű, mindjárt hét! (kapkodni kezd, ledobja ruháját, a cipő pántja makacskodik, letépi) Ó, ez a víz... Mindegy... csak az arcomat mosom meg... 
Belebújik az új ruhába, megpróbálja felhúzni hátán a zippzárt. 
Harcol, kínlódik vele. Nem megy. Megjelenik Animus
ANIMUS	Segíthetek?
GIZELLA	(rámosolyog) Mindjárt itt lesz... 
ANIMUS	(bólint) 
GIZELLA	Sál is van? (megpróbálja felkötni, látszik, hogy járatlan az ilyen bonyolult női művészetekben) Mindegy... így is jó, szabadon... hol a golyó?
Animus felveszi az asztalról, odanyújtja.
Gizella beleteszi a mosdóvízbe, várja, hogy elolvadjon.
GIZELLA	Hány óra?
ANIMUS	Hét.
GIZELLA	Pont?
ANIMUS	Pont.
GIZELLA	Pont kész vagyok... 
Kinyitja az ajtót.
Hátralép, hogy az orvos egyből meglássa, ha majd megjön.
ANIMUS	Nem jön el.
GIZELLA	(meglegyinti a sállal) Zsápárá! 
Körülnéz a szobán, olyan jó lenne valamit csinálni.
Megnézi magát a tükörben. Visszajön az asztalhoz.
Egy-két perc nem a világ!
ANIMUS	Persze.
Hallgatnak, várnak.
GIZELLA	Megnézem, hátha épp jön... (kinéz az ajtón, visszajön) Mennyi az idő?
ANIMUS	Öt perccel múlt hét... 
GIZELLA	Akkor jönnie kell... (hallgatózik) Nem hallasz valamit?
ANIMUS	Nem...
GIZELLA	Valaki jön! (kinéz a folyosóra)
ANIMUS	Nem jön senki.
GIZELLA	Megnézem, hátha ő az... Csak ide megyek a lépcsőfordulóig... (kimegy, eltűnik pár pillanatra, visszajön) Pedig tisztán hallottam.
ANIMUS	(feláll) Negyed nyolc.
GIZELLA	(halk fájdalommal) Becsukom az ajtót... 
Körülnéz a szobában, hogy minden rendben van-e. 
Elfújja a gyertyákat, a gyertyatartót visszateszi az éjjeliszekrényre. Odalép Animushoz, szorosan elé áll, testük már-már összeér.
ANIMUS	Mehetünk?
Összeölelkezve forognak, egyre gyorsabban. 
A kihúnyó nap megvilágítja egymásra fonódó testüket.
Kopognak. Nyílik az ajtó. 
A körfolyosó hideg esti nyalábja megvilágítja a szobát. 
Gizella összegömbölyödve fekszik a földön, térdét átkulcsolva ütemesen ringatózik és egyhangon énekli:
Egy, ki a rétre megy,
kettő, csipkebogyóvessző, 
három, te leszel a párom,
négy, körbe száll a légy,
öt, véres az öklöd,
hat, kialszik a nap – hét...
König úr áll a küszöbön áll. Nem lép be. Nem mozdul. Nézi a lányt.
KÖNIG	Gizella...?

S ö t é t