Kiss Csaba

KUN LÁSZLÓ

királydráma

Személyek
Gyerek	|
Fiatal	|    IV. László, magyarkirály
Érett	|
Erzsébet anyakirályné 
Kőszegi Henrik 
Csák Mátyus 
Ladomér, váradi püspök 
Fülöp, fermói püspök, a pápa legátusa 
Árbuz, kun vezér 
Kézai Simon, írnok
Kis Izabella, a Gyerek jegyese 
Érett Izabella, a felesége 
Édua, kun lány, a szerelme
Béla, macsói herceg
Törtel, kun harcos 
Kemencse, kun harcos 
Mandula, kun lány 
Köpcsecs, kun lány

Kép
Mint a festett iniciálék százredőjű, gyűrtarcú királyai, egyenes háttal ül a Gyerek a trónon. A trón padnyi festett hasáb fából, egy emelvényen fekszik. A festés is egyszerű – az éleken végigfutó háromujjnyi vörös keret, közepén elmosódott folt, címerféleség. Régi, ügyetlen ábra – az is lehet, hogy a gyerek rajzolta oda üres óráiban.
Oldalt két másik király ül, egymással szemben: az Érett László és a Fiatal. Ugyanaz a király, csak később. A Fiatal a jogart tartja, könnyedén, hetykén, mint a festett iniciálék lovon léptető győztes királyai. Az Érett az országalmával játszik, feldobja, elkapja, vigyázva, hogy a kereszt fel ne sértse a kezét. Régóta csinálja, nagy ügyességre tett szert.
A Gyerek tizenkét éves, a Fiatal kétszer annyi. Pár évvel éretlenebb a halálához közelítő Érettnél.

Első felvonás
1. NYITÁNY
GYEREK	(ámulva, hencegve) Kilenc szent! Te jó ég! Nincs még egy ilyen család a világon! Akinek kilenc szentje volna. A pápa is büszke ránk. És igazi szentek mind, csodatevők, országjobbítók – az én ükapáim, dédapáim, és a kis Margit néném, a nemrég megboldogult. És a pogány rokonok, kik a keresztség előtt éltek, azok is nagy királyok voltak mind: Árpád, Álmos, Attila, magyarok, hunok – reszketett tőlük, aki élt, az egész világ.
És most én vagyok. Két éve király. Nem nehéz a korona. Csak jól kell tartani a fejet, se előre, se hátra. Akkor úgy ül rajta, mint egy fészek. (megsimogatja a koronát, vigyázva, hogy meg ne mozduljon) Biztos van benne régi hajszál is, Istváné, kunverő Lászlóé – Imre hercegé... micsoda hajszálak!
FIATAL	Jó király voltam, amikor hagytak: jó király. Csupa öregember meg sehonnai kóbor népség volt a támaszom, és aki reggel mellém állt, estére megtagadott – mégis úgy vágtam át közöttük, mint csuka a nád között, mert erős voltam, és használtam az erőmet. Így őrizzen meg az emlékezet.
ÉRETT	Soha nem látott belém senki. Soha! Lerántottak, megtapostak, maguk alá gyűrtek – és én felálltam, újra, meg újra. Hopplá, a király! Nincs ember, akit át ne ejtettem volna. Rossz király voltam – de nem bánom. Egy pillantásnyit sem. Jobban esett, hogy kedvemre élhetek, lator voltam lelkem legsóvárabb mélyéig – mint a kor! Mit játsszam a szent királyt?
2. JEGYESEK
Félénk, fehér kislány érkezik, Izabella. 11 éves. Idegen zöngékkel beszél, a szórendet törve – de nagy igyekezettel, hogy tisztán, pontosan ejtse. Ettől olyanok a szavai, mintha formalinból húzná elő őket.
IZABELLA	Jól aludott, fölséges jegyesem?
GYEREK	Si, caro.
IZABELLA	Cara! Nem caro.
GYEREK	Akkor pedig felséges, nem fölséges... Fölséges az étel...
IZABELLA	(kuncog) Tejfölséges... én tejfölséges jegyesem... Signor Ladislas, re d’Ungheria, Dalmatia, Croatia et tutto del mondo. (játékosan meghajlik) Maga mellé engedi trónjára, felség? Jól mondta?
GYEREK	Mondtam.
A kislány felül László mellé a trónra. Hallgatnak.
IZABELLA	A csehországi miatt felkelt ily korán?
GYEREK	(nehezen, szinte suttogva) Ma jön, úgy hírlik...
IZABELLA	Vagy holnap... vagy soha... felissza őt föld, mint a vízt... ne gondolsz rá!
Ülnek, hallgatnak.
IZABELLA	(kuncog) Még nagy ország-korona is feltette csehországi miatt? Kipróbálhatsz én is?
GYEREK	Nem. Ez nem játék.
IZABELLA	(megsértődik) Akkor ülsz itt egyedül! (gúnyosan) Kicsi király, nagy fej.
GYEREK	Ne menj el! Bellaiza, kérlek!
IZABELLA	Akkor ideadsz?
GYEREK	Nem... Nem adom, de el se menj... kérlek... cara!
IZABELLA	Fuj! Irigy király. (leül a trón lábához, vékony térdeit felhúzza, magához öleli)
GYEREK	(békülékenyen) Azért nem adom, mert nagy neked... Nézd! (fejére teszi, és az aranyabroncsban tényleg eltűnik a csöppnyi kislányfej – büszkén) Látod, fej kell ehhez.
IZABELLA	(duzzogva) Neked is fülek tartják. Begyűrsz alá kétoldalt... aztán dörzsölsz este, hogy ne zsibbadja...
Simon írnok jön, írótáblán viasz-olvasztó mécset, tollszárakat, és néhány kemény, kunkorodó ívet hoz
GYEREK	Megjött már?
KÉZAI	Nem tudom, felség. Egy lélek sincs sehol... az utcán sem. Persze véletlen is lehet... de egy lélek se...
IZABELLA	Jól aludt, páter Simai Kéz!
KÉZAI	Ki emlékszik már arra, donnácska. (a Gyerek elé teszi az iratokat) Írja alá, kisfelség.
GYEREK	(eltolja magától) Majd máskor... (feszülten) Miért nem jön már senki? Anyám hol van?
KÉZAI	Nem láttuk még az anyakirálynőt, felség.
IZABELLA	(belekotor a levelekbe) Adomány... adomány... minden reggel adomány...
KÉZAI	(éllel) Mit tegyünk? Úgy elszaporodott az érdem, hogy folyton folyvást jutalmaznunk kell.
IZABELLA	Ezt az egyet, király kedves! Hadd teszi rá pecsét kis Izabella.
A Gyerek lassan, kacskaringósan, mint folyékony paszományt odakanyarítja az iratra a nevét. Izabella már olvasztja és csöppenti a vérszínű viaszt, nyelvét is kidugja az óvatos élvezettől.
3. MÉSZÁRLÁS
Holtfehéren érkezik Béla, macsói herceg, az ország nádora. Alig tud beszélni, össze-vissza kiabál, hadonász a félelemtől.
BÉLA	Itt van... Megjött! Megérkezett! (átrohan a termen, eltűnik, csöpp idő múlva újra beviharzik) Mátyus hol? És Ladomér? Épp ilyenkor hagyják magára az embert! (észreveszi a tollszárak és pecsét-tüzek között játszó Gyereket és viasz-maszatos jegyesét) Az istenért, felség. Elment az esze! Itt a csehországi, és felséged játszik! Menjen innen, Kézai! Takarodjon! (kilökdösi, elveszi Izabellától a koronát) Hol a jogar? A fenébe! Az alma... minden szanaszét! (elveszi a Fiataltól és az Érettől az uralkodói kellékeket, a Gyerek kezébe nyomja)
IZABELLA	Embert esz, hogy így félsz tőle mind?
BÉLA	(a Gyereknek) Üljön egyenesen, és ne szóljon. Bármi legyen, hallgasson! Egy szót se!
GYEREK	De miért??
BÉLA	(félelmében ordít) Nem akarjuk, hogy itthon maradjon! Nem magyarázunk, csak nem akarjuk, és kész! Menjen vissza!
GYEREK	A többiek hol vannak? Mátyus, Ladomér, anyám? Így félünk tőle, és ketten fogadjuk...
BÉLA	Nem fogadjuk, felség! Még csak az hiányozna! (ordít) Nem fogadjuk!
IZABELLA	De hát azt mondta, hogy itt van.
BÉLA	Lent! A kapuban. Parancsot adtam, hogy ne engedjék be. És vágják le, ha ellenáll! (a belépő Mátyushoz) Na végre! De jó, hogy jön, Mátyus! Parancsot adtam...
MÁTYUS	Tudom... Én nem javasolom, hogy féljünk tőle. Hazajött, meg kell hallgatni mit akar...
BÉLA	(a hisztéria küszöbén) Akkor hallgassa meg kegyed! Tessék... hallgassa meg!
MÁTYUS	Ej, szedje már össze magát! Bizonyára a német császári trón ügyében jött... majd elmondja...
BÉLA	Nem! Szó sem lehet róla! Ha a király ma a színe elé engedi, többé nincs mód elbánni vele! Ha ma nem bűnös, holnap mitől lenne az?
GYEREK	Ma mitől bűnös?
BÉLA	Soroljam?! Tényleg ezt akarja? Elárulta felséged édesapját, a királyt...
GYEREK	Mert nagyapám, az öregkirály pártján állt.
BÉLA	Várait átjátszotta a cseheknek, morváknak, sehonnai jöttmenteknek. Nincs árulás, hitszegés, összeesküvés, aminek szálait ne a Kőszegiek rángatnák!
MÁTYUS	Akkor is, hat év után hazatér, fogadni kell.
BÉLA	Akkor vegye át kegyed a nádori láncot, és tárják sarkig az áruló előtt a kaput!
MÁTYUS	Elég! Hallgass már!
Csend – belép Ladomér. Sűrű főpap, halk modorral.
LADOMÉR	Nem jött még?
BÉLA	Feltartóztatta az őrség a kapunál.
LADOMÉR	Hiba.
BÉLA	Tegnap még vérdíj volt a fején, és ma hímzett szőnyeggel fogadjuk?
LADOMÉR	Ingerelni volt hiba.
MÁTYUS	Azt se tudjuk, mit akar.
BÉLA	Nem értem, mitől lett ilyen nagy barátja kegyed?
MÁTYUS	Nem vagyok barátja... Csak azt mondom, egy ekkora ellenséget fogadni kell!
BÉLA	Hát akkor tessék, fogadják! Itt a lánc, uraim.
Nyújtja a nádori láncot előbb Mátyus, majd a Gyerek felé. Ott reszket a levegőben a legfőbb rang. Majd lehull a földre. Bejön Erzsébet, az anyakirályné. Oroszlánsörényes, egyedül öregedő kun asszony, szénnel kihúzott szemmel. 
ERZSÉBET	Mi ez a csend?
Egymásra néznek, ki feleljen, mit. 
IZABELLA	Sárkány repült haza, cseh király válláról.
ERZSÉBET	Hol van?
BÉLA	A vár előtt, a kapunál...
ERZSÉBET	Fogják le! Azonnal! Vasra vele! Intézkedjék, nádor! (Senki nem mozdul, Erzsébet felveszi a földről a láncot, dühösen odalöki a macsói hercegnek) Eredj már, Béla!
MÁTYUS	Ottokár hívét, legjobb magyar barátját hiba lenne vasra veretni. Most, a cseh-német háború küszöbén!
ERZSÉBET	Le a fejét, és azután majd sajnálkozunk!
BÉLA	Igaza van az anyakirálynénak... Holtan sem árthat többet, mint élve ártott!
MÁTYUS	(indul) Én ebben nem szeretnék részt venni! Nehéz, gonosz ember... de nem áruló!
ERZSÉBET	Szűk lett a hűség, Mátyus?
MÁTYUS	Egymaga jött, önként, fegyvertelenül.
ERZSÉBET	Attól hogy védtelen, még nem ártatlan az ember.
LADOMÉR	Királyné, engedelmével! Így semmire nem megyünk... Azt tanácsolom, hallgassuk meg, mit mond...
ERZSÉBET	Szó sem lehet róla!
LADOMÉR	(folytatja) ... mit mond, őfelsége. A király. (A Gyerekhez fordul) Mit tegyünk, felség?
Mindenki döbbenten néz a főpapra. Majd a királyra. A Gyerek zavartan pillant körbe: anyjára, Mátyusra, Ladomérra. Ilyen helyzetben még nem volt. 
ERZSÉBET	(gúnyosan) És utána hallgassuk meg a kis Bellácskát is! Ha már játszani akarnak az urak. (a Gyereknek) Ne haragudj, fiúkám, hisz tudod, hogy szeretlek, féltelek! Ne hallgass rájuk, át akarják nyomni rád a választ. Nézd, hogy mossa a kezét mind!
LADOMÉR	Mi tanácsol, felség? Mit tegyünk?
ERZSÉBET	Hagyják békén a gyereket!
GYEREK	Anyám... ha szabadna... megengedi...
Elhúzódik anyja öleléséből, Erzsébet feláll, dühösen hátravonul a trón mögé. 
GYEREK	(zavartan, bizonytalanul feláll) Én... mi... Magyarország, Dalmácia...
ERZSÉBET	Tudjuk fiam, az összeset! Az a kérdése a nyájnak, hogy mit tegyen? Fusson vagy bégessen?
Gyerek nagy gondban, anyját se szeretné megbántani, de szajkózni sem.
LADOMÉR	Bátran! Amit gondol, felség... Érzése szerint...
Hosszú csend után meglepően tisztán, éretten. 
GYEREK	Azt szeretném... azt kívánom... szálljon meg a kapun kívül. Ma nem fogadom...
BÉLA	Ez is jobb a tárt karoknál! Hallották, uraim! A király akarata: ma nem fogadja! (indul kifele) Szólok, hogy közöljék ezt vele!
ERZSÉBET	És ha ellenkezni mer, ne habozzanak.
Belép Kőszegi Henrik, a “csehországi” halkan, lassan. Termetét a durva, nyűtt porköpeny még nagyobbá teszi. Egy tömb. Az a fajta ember, akinél a düh és a kedély együtt jár. Akkor veszélyes, ha nevet. Mint most. 
KŐSZEGI	Ki tart engem vissza attól, hogy a király színe elé lépjek? Hát könyörögnie kell Kőszegi Henriknek, hogy hat év csúfos bujkálás után a magyar király előtt megjelenjen? Várnia kell neki, IV. Béla hű emberének, hogy a király bizalmát, és mindazt, amit a jó magyar urak a távollétében széthordtak, jogos tulajdonát a király kezéből visszanyerje? És se Csák Mátyus, se Béla, macsói herceg és magyar nádor, meg Ladomér váradi püspök, se az anyakirályné az üdvözlésére nem siet? (Nevet) Semmit nem változtatok! – De legalább te, László, királyom és uram, aki gyűlölködéseinkben ártatlan vagy, legalább téged hadd öleljelek meg! (felrántja, magához szorítja) László, László! Ha tudnád, milyen jól esik a neved annyi Vaclav, meg Ladislas és Vaszilij és Boleslav után. László! Hogy megnőttél, fiam... Hat év! Mindjárt túlnősz rajtam. IV. László király!
GYEREK	Ma... most nem fogadlak, Henrik.
KŐSZEGI	Mi?
LÁSZLÓ	Nem fogadlak...
Csend. Kőszegi megfordul, körülnéz a jelenlevőkön
KŐSZEGI	Ki adta ezt a gyerek szájába!?
LÁSZLÓ	Én... én magam... nem fogadlak most...
KŐSZEGI	Nem igaz! Te szeretsz engem! De ki áll a király szeretete és Henrik hűsége közé megint?
ERZSÉBET	Ki hívott haza? Miért jöttél?
KŐSZEGI	Volt egy szép, régi kun szokás, hogy a feleséget együtt temetik a férjével. Te miért vontad ki magad ez alól, Bözse?
MÁTYUS	Csendesebben, Kőszegi... kérni jössz, és sértegetsz!
KŐSZEGI	Nocsak, előbújt a bagoly a kéményből... az halált jelent!
GYEREK	Elég... Végeztünk mára! (feláll, indulna)
KŐSZEGI	Én hat év keserű száműzés után, az igazamért jöttem haza...
BÉLA	Félre! Félre az útból! A király visszavonul!
KŐSZEGI	Ágálsz, Béla! Macsói bán! Szégyennádor...
MÁTYUS	Engedd őket! Hadd menjenek!
BÉLA	Nem fogad ma, nem érted?!
KŐSZEGI	(visszarántja) Megállj, Béla! Te fordítod ellenem a királyt? Apját is te uszítottad ellenem...
BÉLA	Mert mindig te vagy a jámbor, s gazok a többiek... Állj félre az útból! Eressz!
Terelné, tolná el Henriket a király útjából, de ahogy a vállához ér, nem is látni pontosan hogyan, Henrik egy mozdulattal lecsapja csuklóból a kezét, Izabella felsikolt, a többiek döbbenten állnak. Béla a trón mögé menekül, Henrik üvöltve utána. 
BÉLA	Segítség! Gyilkos! Segítsetek, az Istenért! Segítség!
ERZSÉBET	Őrség! Hívják az őrséget!
KŐSZEGI	(ordítva rohan a menekülő Béla után) Én hű voltam, végig, tizenöt éven át. Ugyanazt a királyt, IV. Bélát szolgáltam – akkor is, amikor fent volt, és osztott, és akkor is, amikor tulajdon fia, kegyed nagyétvágyú apja Ipoly várában szorongatta... és éjszaka a farkasokkal üvöltötte, hogy saját kezűleg vágja le, ha nem hajt fejet előtte. Apa a fiúnak! Értitek! Az ilyen nőstények és gazok miatt! És még ő taszigál félre a gyerekkirály mellől... Hát pusztulj innen, Béla! El az utamból!
Utoléri, megragadja, és lemészárolja a trón mögé menekült Bélát. Olyan indulattal – mint mondják – hogy az apácák alig tudták a testet a temetéshez méltó formába hozni. 
KŐSZEGI	Egy patkánnyal kevesebb!
ERZSÉBET	Őrség... őrség! Gyilkos! Fogják le!
KŐSZEGI	Inkább takarítókat hívj, asszony, ne szaglódjon itt a vére.
ERZSÉBET	Hát nincs senki... aki szólna, válaszolna!
Csend. Senki nem néz sehova. 
MÁTYUS	Henrik! Országos gyűlést hívunk össze...
KŐSZEGI	Persze! Magam is ezt kívánom! Ítéljen a törvény, ne az indulat.
Gyerek feláll, odalép Béla holttestéhez. Nézi a szétkaszabolt, forró, véres húscsomót. 
KŐSZEGI	(Gyereknek) Én igaz barátja voltam kegyed apjának, amíg ez a patkány...
Gyerek idegesen int, Henrik elhallgat. 
Áll a tetem fölött, arca sápadt, mint a téli hold, egész teste remeg. Alig bír megszólalni. 
GYEREK	Béla, macsói herceg... az unokafivérem... barátom... nádorom volt.
KŐSZEGI	Csak sajnálni tudom, felség, ilyen kiváló ember... és mégis patkány.
GYEREK	(majdhogy sikítva) Térdre! (megvárja, míg Henrik kevély alávetettsége jeléül kissé megroggyantja egyik térdét. Áll az óriás előtt, bizonytalanul, tehetetlenül, félve – hangját düh és sírás fojtogatja) Kőszegi Henrik, koronánk alattvalója... aki jóságunkat... jó szándékunkat nem méltatva... bátyánkat... (meginog és összecsuklik, Henrik alig bírja elkapni)
MÁTYUS	Mi az? Mi történt?
LADOMÉR	Elájult! Rosszul lett...
Döbbenten nézik a fehér, élettelenül ernyedt test. 
ERZSÉBET	Az istenért! Mi lelte?
KŐSZEGI	Elájult kissé a vértől...
Lefektetik, ruháját megnyitják, szívét dörzsölik. 
MÁTYUS	Nem ájulás ez... keze, mint a jég!
ERZSÉBET	S a szíve sem ver!
LADOMÉR	Idegláz ez, esküszöm! Idegláz! Hogy ráng az arca... szeme kifordult fehérjéből...
ERZSÉBET	(rázza) Fiam, kisfiam! Ébredj fel... Vizet! Hozzanak vizet!
MÁTYUS	Gyorsan ágyba... idegláz ez! Ne rángassa!
ERZSÉBET	Orvost! Hívják az orvost! Vigyük a szobámba... Óvatosan!
Iszonyú rohangálás, ordítás, ajtók csapódása. Négyen markolják, és rohanva viszik a palástba göngyölt ernyedt testet. 
KŐSZEGI	Király, és nem bírja a vért?! Szépen vagyunk.
FIATAL	(tehetetlen gyűlölettel) Akkor kellett volna végezni veletek, az egész áruló főúri karral. Kés alá mindnyájatokat, mint a gyapjas birkát. Ítélet nélkül, rögtön, nem gondolva joggal, igazsággal, semmivel. Lenyomni a fejeteket a tölgyfacsutakra, és egyetlen lendülettel, hogy égig fröccsenjen a véretek... A vér! Egész életemet végigkísérte. Vakon, nyüszítve sodródtam benne, mint a kutyakölyök... és nem mertem belétek harapni! Vér nélkül pedig nincs király!
KŐSZEGI	Ezt addig is magamhoz veszem... Nehéz idők jönnek... (felveszi a nádorláncot, megtörli, zsebrevágja) Mégse maradjon nádor nélkül az ország. (kimegy)
4. VÉR
Izabella döbbenten nézi a földön fekvő véres kezet. Letérdel mellé. Az Érett közelebb lép a lányhoz. 
ÉRETT	Hogy nézi, bűvöli, issza... nem ájuldozik, szeme sem rebben, nem fordul ki élettelenül. Micsoda ellentmondása a természetnek, hogy ez a kis nápolyi holdsugár, akiben az élet hideg szikrája sem csillan, révületbe esik a vértől, nem sikoltoz, nyivákol, kapkod repülősó után, hanem szemével issza... kezét is megmártaná benne, ha ruhája szegélyét nem féltené. Meglestem, mikor először nővé érett – carissima nostra consors – állt az esztergomi vár színes kövekkel kirakott fürdőjében, és ugyanilyen megbűvölve nézte, hogy folyik végig fehér combján a sötét, szinte fekete vér. Ugyanez a tekintet, sem félelem, sem undor – csak végtelen kíváncsiság. Biztosan érezte, hogy ez az élet vize – amiből benne egy forró csepp sincs... (ujját belemártja a vérbe, oda tartja a lánynak, mintha udvarolna)
ÉRETT	Vér...
IZABELLA	(felnéz rá) Minket is fognak megölni?
ÉRETT	Nem... nem hiszem...
IZABELLA	Grazie... (fejét meghajtja, térdből biccent, jó kislány és kimegy)
FIATAL	(cinkosan) Ilyen tiszta lélekre kár volt húst pazarolni, jól meglenne test nélkül is, lebegve.
Sötét.
5. MIATYÁNK
Egy hónap telik el. 
Kis fehér ágyon érkezik a király teste, négy szerzetes hozza virrasztóéneket énekelve. Mögöttük az anyakirálynő kun ruhában, félig tébolyodottan. 
MIND (ének)	Jaj hát nektek, egek, mert ti is elfogytok,
Tündöklő nap és hold, fényes csillagzatok,
Jaj, hegyek, jaj, völgyek, laposak és halmok,
Kiknek mulandóság beígért jutalmok.
ERZSÉBET	(a szerzetesekhez) Tegyék le a trónra. És húzzák meg a harangokat! Az összeset! Az egész országban! Imádkozzon mindenki, hogy fiam, a király eszméletre térjen!
Nekitámasztják az ágyat a trónnak, kétoldalt letérdelnek a feje mellé. Énekelnek. 
MIND	Jaj, ember nemzet, jaj, sárból épült nép,
Jaj, a föld hátára gyengén kiépült kép,
Gondolod a vég elkerülhetetlen, által lép,
Ládd-e, hó a nyárban miképp maradhat ép.
Kézai jön Izabellával, nem veszik észre a Gyerek mellett térdelő királynét. 
KÉZAI	(Izabellának) Búcsúzzon el tőle... ki tudja, láthatja-e még.
ERZSÉBET	(magán kívül) Mit kárál, ember!? Mit kárál! A király él!
KÉZAI	(riadtan) Isten tartsa meg... éltesse sokáig!
IZABELLA	(a test fölé hajol, megfogja a hideg kezet) Lázló... én beszél... carissima jegyes... hallja édes?
ERZSÉBET	Ne sirasd már te is! Él! Nem látod, hogy él!
IZABELLA	Igenis, asszonyom... nem sírsz... egy könny se... nem...
Megszólalnak a harangok. Ladomér jön sietve. 
LADOMÉR	Miért hozatta vissza a testet, asszonyom?
ERZSÉBET	Mert itt a helye!
LADOMÉR	A kolostorban sokkal méltóbban...
ERZSÉBET	Kőlapok és élő halottak között?! A fiam él.
LADOMÉR	Hiába hurcolja körbe-körbe, a foga között, mint macska a kölykét! Az Úr kezében van, meggyógyul vagy meghal, itt ember már nem segít.
ERZSÉBET	Itt jól van. Itt marad. (leül a trónra, nézi fia vértelen arcát)
MÁTYUS	(jön dühösen) Megvesztek a papok, Ladomér?! Mi ez az éktelen harangozás?
LADOMÉR	A királyné parancsa.
ERZSÉBET	Hogy imádkozzanak érte!
MÁTYUS	Megőrült, asszonyom!? Világgá kongatjuk, hogy halálán a magyar király, hadd örüljenek az ellenségeink!
ERZSÉBET	A király él!
MÁTYUS	(Ladomérnak) Azonnal állítsa le! Vagy levágatom a harangköteleket!
Ladomér int az egyik szerzetesnek, az csendben kimegy. 
LADOMÉR	A király sorsa Isten kezében van, amerre akarja, arra hajlítja. Imádkozzunk érte! Mást nem tehetünk.
Kintről a harangok elhaló kongása. 
Pater noster, qui es in coelis,
Sanctificetur nomen tuum,
Adveniat regnum tuum... (A többiek halkan mormolják utána)
ERZSÉBET	Bezén attamaz kenze kikte,
Szenlészen szen adon dösön szen küklön,
Nitziégen gerde ali kikte...
KÉZAI	(halkan) Kérem, asszonyom... az érsek úr nem engedheti...
ERZSÉBET	...bezén akomozne oke mezne
Ber bezge pibütör küngön...
LADOMÉR	Magyarul, ha latinul nem tudja.
ERZSÉBET	Il bézen méne mezne,
Neszem bezde jermez bezge...
LADOMÉR	Követelem, hagyja abba!
ERZSÉBET	(hangosabban) 
Ilmte bezne olgyamanga
Kutkor bezne olgyamanna...
Szen borson boka
Csalli bocson igyi tenger
Ammen... A fiamért én ezt imádkozom.
LADOMÉR	Nem vitatkozom. Mindenki mondja magában. “Ave Maria, gratia plena...” (meghajtja a fejét, imádkoznak, egyhangú mormolással, mint a távoli vihar)
6. NÁDOR
Az alkonyat lassan ellepi őket, a nagy vörös napkorong fényében látszik imára görnyedő alakjuk. A háttérből magas, sötét alak közeledik, Kőszegi Henrik, kezében négy vaskos, zsíros gyertya. Észreveszi a trónnak támasztott, gyolccsal bélelt ágyat, a Gyerek körül halk mormolással térdelőket. 
KŐSZEGI	(döbbenten) Olyan csendben vagytok... azt hittem...
ERZSÉBET	Hogy meghalt, ugye? Ezért jöttél, lélegzetet lesni: él-e még?
KŐSZEGI	Részvéttel jöttem, Erzsébet... fogadd tőlem a gyerek javára! (nyújtja a gyertyákat)
ERZSÉBET	Minek ez a ravatali csokor? A fiam él!
KŐSZEGI	Mit hoztam volna? Papírsárkányt, kislovat?
ERZSÉBET	Semmit! Jönnöd sem kellett volna! Hajolj közel hozzá... érintsd meg! Ilyen hideg legyen testedben a vér, élj, de ne érezz – ezt kívánom.
KŐSZEGI	(megérinti a gyerek kezét) Nem akartam betegségedet, kiskirály. Keresztet állítok, kápolnát építek, ha felépülsz... (csend, csak a gyertyák sercegése)
ERZSÉBET	Leróttad részvéted, mi tart még itt?
KŐSZEGI	Beszélnem kell veled, veletek. Kényszerű, országos ügyben.
ERZSÉBET	Nocsak! Melyik országéban?
MÁTYUS	(halkan) Elég már! Hallgasd meg végre, asszony!
ERZSÉBET	Férjem és fiam gyilkosát?! (Kőszeginek) Ha ország lenne ez, tényleges ország, szél csiklandozná meztelen talpadat, ahogy ide-oda himbál egy kötélen szél... ha törvény lenne itt.
MÁTYUS	(megnyomja a szót) A nádor kéri, hogy hallgasd meg!
ERZSÉBET	(döbbenten) Nádor? (körülnéz a jelenlevőkön) Miről beszél, urak?
LADOMÉR	Fájdalmadban nem zaklattunk ezzel...
ERZSÉBET	Nádorrá a gyilkost? Milyen jogon?
MÁTYUS	Békét szerezni jött haza... És címében megerősítette a nemesség is. Mert Ottokár, cseh király...
ERZSÉBET	Mátyus, az istenért! Hát mindenkiből csak a gyáva érdek szól!? Nádorrá egy gyilkost, mert barátja a cseh mészárosnak? És ha döghalál tör ránk, akkor egy bélpoklost tesztek nádorrá, mert barátja a halálnak!?
MÁTYUS	(ráordít) A mindenségét, asszony! Meddig kárálsz még?! Százezres sereggel elindult Prágából a cseh király, te pedig fejedet a zsolozsmákba fúrva se nem látsz, se nem hallasz! És közben világgá kongatod, hogy haldoklik a király...
LADOMÉR	Csendesebben, uraim! Kérem... nagyon kérem... tűrtőzzenek!
Csend, csak a szerzetesek mormolása. 
MÁTYUS	Férjed emlékére, kérlek! Erzsébet! Hallgasd meg Henriket!
KŐSZEGI	Megindult a cseh sereg...
ERZSÉBET	Mint minden tavasszal... Mi a hír ebben?
KŐSZEGI	(elneveti magát) Az ördögbe, asszony, de nehéz veled! Nem ellenünk jönnek!
ERZSÉBET	Hát?
KŐSZEGI	A nyugati birodalom trónja, a német császári korona a tét. Ezért jöttem haza, ezt jelenteni, hónapja már...
ERZSÉBET	És ha nem mi... akkor ki az ellenség?
KŐSZEGI	Valami kis svájci gróf... Holzburg Rudolf vagy Hofsberg vagy Harzburg, Habsburg... valami ilyen tüsszentésszerű. Semmi kis eltévedt legyecske Ottokár levesében. Épp ezért választották őt császárrá, koronás bábbá a német várurak! De Ottokár ezt nem fogadta el, összeszedett minden élőt és elevent tartományaiból, és akkora sereggel, mint a nyári zivatar most rázúdul erre a sehonnai kis grófra. Az a kérdés, hogy ki mellé álljunk? A győzhetetlen cseh sereg...
ERZSÉBET	Senki mellé. Nem avatkozunk be.
KŐSZEGI	Asszony! Bizonyára nem értetted jól: a nyugati világ trónusa a tét...
ERZSÉBET	A magyar korona távol marad ettől. Férjem egész életében vele viaskodott – és fia most Ottokár hadsegédje legyen?
MÁTYUS	Nem lehet egy halott emlékének áldozni józan észt, előnyt, országos érdeket...
ERZSÉBET	Végeztem, uraim! A királyi had itthon marad.
KŐSZEGI	Kénytelen leszek a király utódlását felvetni...
ERZSÉBET	A király él!
KŐSZEGI	Lélegzik! Addig is a koronatanács...
ERZSÉBET	(ordít) A király él!
Csend, csak a gyertyák, s a lihegés. 
KŐSZEGI	(halkan) Országos gyűlést hirdettem jövő hétre...
ERZSÉBET	A magyar sereg a király neve nélkül nem mozdul!
KŐSZEGI	Vasárnapra országos gyűlést hirdettem Budára...
ERZSÉBET	Nádorrá tehetnek százszor is, szükségből, számításból, gyávaságból, de a királyt, amíg él, én képviselem. És innen sem ő, sem én, sem a sereg el nem mozdulunk!
KŐSZEGI	Mit akarsz, asszony?! (alig bírja fékezni magát, hogy neki ne essen) Vasárnap eljövök, és a nyakadnál fogva húzlak az országos gyűlés elé: ott mond el mindenki előtt, hogy mit csináljunk Ottokár hadbaszállásának hírével? – És kérjél törvényt ellenem, állok elébe. Ezek ismernek! De te ki vagy? Jöttment kun szuka! (kimegy)
Kőszegi kirohanása után nehéz csend ül a teremre. 
MÁTYUS	Vasárnap el kell menned közéjük, nem térhetsz ki...
ERZSÉBET	Imádkozzunk!
LADOMÉR	Nem jó ez így, Erzsébet. Már csak férjed barátai maradtunk... De meddig tarthat össze minket egy halott?
7. CSODA
Halk, épp csak hallható hang a betegágy felől. 
GYEREK	A vélumot.
ERZSÉBET	(Ladomérnak) Tessék?
LADOMÉR	Nem szóltam.
MÁTYUS	Én se...
ERZSÉBET	Nem is hallottátok?
LADOMÉR	De... mintha az imént...
Nézik a fehér párnán nyugvó élettelen fehér arcot. Hamarosan újra, elhalón, alig érthetően. 
GYEREK	A vélumot.
ERZSÉBET	Istenem... Ő szólt! Megszólalt! Feléledt a fiam...
Mindenki odasereglik az ágy köré, feszülten nézik a Gyereket, közelebb hajolnak hozzá. 
LADOMÉR	(suttogva) Csoda történt! Isteni csoda!
MÁTYUS	Feléledt a Király!
A szerzetesek kirohannak, ujjongva, ordítva végig a visszhangos folyosókon, “Csoda! Csoda történt! Feléledt! Megszólalt a király!” 
ERZSÉBET	Nyisd ki a szemed, édesem, gyermekem!
LADOMÉR	Azt mondta, hogy... valami olyasmit, hogy...
MÁTYUS	Pedig hallottuk... jól hallottuk mind!
IZABELLA	(odahajol hozzá) Mio caro, carissimo! Édes jegyes... Lazlo kiskirály... hallsz engem?
GYEREK	A vélumot...
Összenéznek, értetlenül. 
ERZSÉBET	Avélumot... Azt mondta...
MÁTYUS	Micsodát?
ERZSÉBET	Tisztán hallottam! Avélumot...
LADOMÉR	Az apácáknál van egy ilyen... főkötő-féle... a vélum.
IZABELLA	(izgatottan, szinte összefüggéstelenül) Én tudja! Érti már! Apácakirálylány véloma... csodát tevő vélom... miben meghalta... hát nem értesz!? Csodát tevő vélom nyulak szigetéről... kis nővér boldog Margitka vélomja!
LADOMÉR	(Kézainak) Hozza ide a királylány főkötőjét... amit a halálakor viselt... siessen! (Erzsébethez) Mondják, csodás ereje van... azt beszélik...
A Gyerek lassan megmozdul, bizonytalanul, anyja kezébe kapaszkodva felül. Szeme zárva, arca verejtékben úszik, látszik, hogy nincs magánál. Felemeli a kezét, erőtlenül nyújtja, mintha meg akarna érinteni valakit. Szája nyitva, zihál, már-már szólna is, de nem jön ki hang – csak tátog szárazon, és ujjaival nyújtózik valami láthatatlan felé. 
GYEREK	(valakihez) Ne! Ne még... ne hagyj itt... oly sokáig vártam... az úton fekve... egyedül...
Keze lehanyatlik, ül az ágyon teste súlya alatt megroskadva, szinte élettelenül. Kézai érkezik Szent Margit koszos, szürkévé kérgült főkötőjével. 
KÉZAI	Itt a vélum, kiskirályom... érintse meg! A vélum!
Lassan, áhítattal hozzáérinti a kezéhez – de nem történik semmi. 
IZABELLA	Húzza fel fejére... vélomot...... Simon páter, adja fel!
Ráadják a főkötőt, ül az ágyon, mint egy nagyranőtt csecsemő. A körülállók döbbenten nézik – érzik a csoda jelenlétét, de a csodától mindig elbutul az ember, védtelen lesz és tehetetlen. 
A Gyerek lassan felemeli a kezét, megérinti a főkötőt. 
GYEREK	Menj, mondta egy hang mögöttem... gyere, mondta egy hang előttem... Sötét volt... fáztam... nagy fényt láttam, meleg fényt, mint a nap... közelebb húzódtam... és láttam, hogy egy ajtó... fényből... fénykilincse volt, zárja, sarka mindene lágy, meleg fényből... – Menj, mondta egy hang mögöttem, gyere!... semmit nem láttam... elvakított a világosság... egy úton álltam, durva szemű, száraz homokkal behintve... hosszan, szürkén, egyenesen... csend volt, mintha minden és mindenki meghalt volna... (elhallgat – zavartan, mint aki valami értelmetlenbe ütközik, körülnéz a jelenlevőkön) Hallotok? Hall engem valaki? (senki nem mozdul, nem felel) És ahogy kínnal, könnyel utánafordultam a szegény királynak... (hangja elvékonyodik, arca sápad – megáll) Milyen királynak? (hallgat, látszik, hogy minden idegszálával próbál visszaemlékezni, lassan, szinte szótagolva) Néztem magam köré... a porban fekve... és fölöttem állt az árnyékom, elhomályosítva a napot... ezért nincs fény, és fáj a látás, arccal a porban... micsoda nyomorúság... (sírni kezd) micsoda szomorú világ! (feláll, alig bírja tartani magát, nehéz, vánszorgó léptekkel elindul.) ... találkoztam eggyel, egy öregemberrel a porban fekve... egy királlyal... lassan közeledett felém, már itt zörögtek a léptei... megismertem, István volt... István király... meg akartam ölelni, úgy megörültem... de ő köszönés helyett rám ripakodott... (hangja elkeskenyül, síróssá válik) – Mit ácsorogsz itt, szerencsétlen... a szél fújja országodat, te meg itt pihensz a halál tenyerén... – (újra döbbenten körülnéz, mint aki nem érti) A halál tenyerén? Felnéztem magunk fölé, és megláttam a fekete napot, sötét fellegek közül nézett le ránk... és ameddig a szem ellát, sétáló árnyékok mindenütt... meglökte a vállamat: – menj! És légy nagy király!... az emberek szeretete vezessen... nem! (megáll, gondolkodik) Mást mondott... mit is?
Rohanva jön Kőszegi Henrik, a kapuban érte utol a hír. 
KŐSZEGI	Mi történt?
MÁTYUS	Pszt! Feléledt...
GYEREK	(folytatja) Az emberek szeretete?... Nem! (áll, nézi a körülötte állókat – táncoló, bizonytalan arcok) Tudom már! – “ahogy egy vállon... egy fej ül... úgy egy országban egy király!” Ezt mondta: “egy váll... egy fej... egy király”
KŐSZEGI	(gúnyosan) Meg egy főkötő! (nézi a koszos vélumban trónoló gyerek-királyt) Na, szépen vagyunk!
GYEREK	Ki akarok menni... a napra, levegőre... Segítsetek! (Henrik felé nyújtja a kezét) Mátyus! Henrik... segítsetek!
ERZSÉBET	(diadallal) Húzzák meg a harangokat! Az egész országban! Életre kelt! Feléledt a király!
8. HAZUGSÁG
A felmorajló harang-zúgásban kikísérik a Gyereket. Sötétség marad nyomában, és a trónon átvetett lábakkal ülő Érett. 
ÉRETT	“Az emberek szeretete?” (gúnyosan) “Egy váll, egy fej, egy király?!”(nevet) Egy fenét! Ma is itt cseng a fülemben István király szava... (érdesen, öregesen) “Egy fej! Két arc!” – ezt jól vésd az eszedbe fiú. “Egy fej” – mert a király egyedül van. Nincs hűség, szeretet, szerelem, család... nincs semmi, ami ezt enyhítené! “És két arc!” Ezt ne felejtsd el soha: ne add a kezükre magad! Két arcod legyen mindenki felé, két kalappal köszönj, két szájjal beszélj – egyforma örömet lelj az adásban és az elvevésben, a bosszúban és a megalázkodásban! – Ezt mondta, szóról szóra... és hangja keserű volt, szeme fáradt, ide-oda ugrált a fekete tájon. (hangja megkeményedik) “Az emberek szeretete?!” – Jó kis hazugság! Ott született, abban a percben, halálom kapujában... ahogy végignéztem rajtuk... (nevet) “Az emberek szeretete” – és attól kezdve örömemet leltem a hazugságban, ez volt a játszóhelyem, mentsváram, legfőbb rókalyukam mindenki elől... Egy fej, két arc.
FIATAL	(indulattal) Nem igaz! Hazugság! Nem mondott semmi ilyent! Se fejeket, se arcokat, országokat... semmit! Csak azt, hogy... ma is hallom, mintha most lett volna... “Menj vissza... eredj! Nagy király lehetsz!” Életem nehéz perceiben mindig erre gondoltam, ebbe kapaszkodtam... (gyűlölettel) Király született ott, nem egy hazudozó!
Érett szó nélkül nézi indulattól vöröslő fiatal mását. Két ember, két arc. 
9. NAGYKORÚSÍTÁS
Gyerek jön némi fénnyel, mezítláb, egy szál köntösben, ahogy ágyából kiszállt. Nyomában Kézai. 
KÉZAI	Felség! Miért kelt fel? Az istenért! Gyenge még! Megfázik, aztán imádkozhatunk újra...
Gyerek beletúr az asztalon heverő iratokba, adomány-levelekbe, több heti adag gyűlt össze. Feszült, kapkod – érezni, hogy szeretne valamit, csak a formáját nem találja. Leveszi fejéről a vélumot, ül a trónon furcsa, idegen révülettel. 
GYEREK	Mikor van a gyűlés?
KÉZAI	Tizenegyre hirdették... Feküdjön vissza, nagyon kérem...
GYEREK	Nincs idő! Hol a püspök úr? Hivattam.
KÉZAI	Az ágyban, kisuram, éjszaka van! Alszik...
GYEREK	Gyújtson fényt... még, még... sötét van. (belekotor a levelekbe) Mennyi érdem!
KÉZAI	Egymásra torlódtak, amíg beteg volt felséged... mint tavasszal a jég.
GYEREK	(lapozza) Aba, Geregye, Borsa, Kőszegi Iván, Kőszegi Péter, Gutkeled, Csák Péter, Geregye, Borsa, Kőszegi... csupa főúri név.
KÉZAI	A nemesség színe-java.
Közeledő léptek a folyósón. 
LADOMÉR	(benyit) Mi az? Mi történt?
GYEREK	(bizonytalanul) Beszélnem kell... beszélni akarok kegyeddel!
LADOMÉR	Most? Éjnek évadján?
GYEREK	(zavarban) Ma lesz a gyűlés... az országos gyűlés... (elhallgat, elvesztette a fonalat – a betegség után furcsa bizonytalanság, szétszórtság maradt – mindig is ábrándos volt, de találkozása a halállal elmélyítette ezt. Mintha itt is, ott is járna)
LADOMÉR	Felség, jól van?
GYEREK	(ügyetlen, rosszul játszott örömmel) Jó hírem van, Ladomér. A pápa, jegyesem kérésére, esztergomi érsekké fogja kinevezni kegyedet... Örül?!
LADOMÉR	Mosolyognom kell, felség, hogy jegyesének kis fehér keze milyen messzire elér.
GYEREK	Tizennégy éves vagyok...
LADOMÉR	Tizenkettő, felség.
GYEREK	Mindegy! Segítsen nekem. Három éve ülök a trónon... Gyerek vagyok, tudom... de érzem, szinte látom, hogy folyik... mállik szét minden. (a levelekre) Nézze, mennyi adomány, kegydíj, ajándék! Mennyi hűség egy ilyen háborgó, rossz országban!
LADOMÉR	Felséged még túl fiatal ehhez...
GYEREK	Segítsen nekem!
LADOMÉR	Miben?
Gyerek hallgat, keresi, hogyan mondja, milyen szavakkal. 
GYEREK	(lassan, suttogva) Király akarok lenni...
LADOMÉR	De hát felséged a...
GYEREK	(belevág) Segítsen!
LADOMÉR	(zavarban) Nem értem, hogy mit vár tőlem. Milyen szavam lehetne nekem, egyszerű papnak ott...
GYEREK	Avassanak nagykorúvá!
Hosszú csend. Ladomér hallgat, nézi a Gyereket, gondolkozik. 
LADOMÉR	Ez Mátyus tanácsa... vagy édesanyjáé?
GYEREK	Az enyém... az én kérésem... nem tud róla senki.
LADOMÉR	És mit segít, ha nagykorúvá tesszük?
GYEREK	(szinte dadog, annyira idegen és nehéz ez a királyi könyörgés) Akkor majd én... az én akaratom szerint... hát nem érti? A király akarata szerint... nem kell száz tanácsban, százféleképp megvitatni... és kiforgatni útjából a jót...
LADOMÉR	De képes lesz felséged erre? Gyerekfejjel, mint mondta...
GYEREK	Ha az Úr szenteli fel a királyokat... ez igaz, nem? Akkor észt és erőt is ad nekik... Avasson nagykorúvá, Ladomér, mert mire magamtól leszek azzá, nem marad semmi... se korona, se ország... elkallódik mind.
LADOMÉR	Nem tudom, ezt meg kell gondolni... ebben egymagam nem dönthetek.
GYEREK	Vigye az országos gyűlés elé, mint az egyház... mint az új esztergomi érsek javaslatát! Álljon mellém! Nem fogja megbánni.
LADOMÉR	(hosszan, figyelmesen nézi a Gyereket) Egyet kérdezhetek? Ha szabadon dönthetne, hogy a német trón ügyében Ottokár vagy Habsburg Rudolf pártjára álljunk, melyiket támogatná a nagykorú magyar király?
GYEREK	(rávágja) A kisebbet. A nagytól így is félünk, miért növeljük önnön vérünkön.
LADOMÉR	És ha veszít a kisebb?
GYEREK	Nem veszít! Ha minden hadunkkal mellé állunk, akkor győzni fog.
LADOMÉR	Hát épp ez az! Tucatnyi nemesúr, a Kőszegiekkel az élen, nem fog belépni ebbe a hadba...
GYEREK	A király szava ellen? (meglepően keményen, az oldalt álló Fiatal el is neveti magát) Az már nyílt árulás, érsek! Napnál világosabb.
LADOMÉR	(elmosolyodik) Meglesz, felség! Tizennégy évesen miért ne avathatnánk nagykorúvá, hiszen tízévesen már király volt.
Erzsébet lép be. 
ERZSÉBET	Itt vagy? (Nem jön közelebb, csak nézi a püspök mellett álló Gyereket) Miért keltél fel? Egy szál ruhában... mezítláb...
LADOMÉR	Megbocsát, asszonyom... (meghajol Erzsébet felé, kimegy)
ERZSÉBET	Sokat vagy mostanában a papok között. (Gyerek hallgat) Mit akart?
GYEREK	A csatáról kérdezett.
ERZSÉBET	Nem avatkozunk bele.
GYEREK	(hallgat)
ERZSÉBET	Remélem, nem mondtál más.
GYEREK	(hallgat)
ERZSÉBET	Megnémultál?
GYEREK	Nem. Csak még nem tudom...
ERZSÉBET	Mit?
GYEREK	A választ. Segítséget kért Ottokár is, Rudolf is...
ERZSÉBET	Ezen kár gondolkoznod! Nem avatkozunk bele.
GYEREK	(hallgat)
ERZSÉBET	Kőszegi úgyis hadbaszáll Ottokár mellett... titkon vagy nyíltan, de hadbaszáll!
GYEREK	Nem száll!
ERZSÉBET	Ki tiltja meg neki?
GYEREK	Én.
ERZSÉBET	Te? Hogyan?
GYEREK	Szóval. A magyar sereg együtt megy.
ERZSÉBET	Nocsak! És ki ellen?
GYEREK	Még nem tudom.
ERZSÉBET	Azt mondtam, hogy a sereg nem mozdul. Itthon marad!
GYEREK	(egyre halkabb, riadtabb, de nem enged) Még nem tudom.
ERZSÉBET	Hogy rád tört a királygőg?!
GYEREK	(szinte kérlelőn) Ha le tudnánk győzni Ottokárt, örökre megszabadulnánk tőle.
ERZSÉBET	(rákiált) Nem! Semmiféle kalandorságba nem megyünk bele.
GYEREK	(nézi anyját, nem felel)
ERZSÉBET	Megértetted?
GYEREK	(hallgat)
ERZSÉBET	Na megállj csak, küldöm, aki bír veled! (dühösen kirohan)
KÉZAI	Legalább a palástját vegye fel, kisfelség! Mégse egy szál pendelyben. Ekkora uralkodó, és hálóingben csatáz?
GYEREK	(sápadt, ijedt) Úgy félek, páter... egyszer csak elfogy a lélegzetem... és újra az a sötét, az árnyék az arcomon... egy váll, egy fej...
KÉZAI	Legyen erős, kiskirályom! Szedje össze magát! Most nem szabad megijedni... nem lehet!
GYEREK	Rejts el, bujtass el! Vigyél be magadhoz, a kamrádba, és mondj mesét... altass el, édes mesterem.
KÉZAI	Nem. Azt nem lehet... most nem! Jönnek!
Mátyus jön dühösen, félig felöltözve, ahogy ágyából kikelt. 
MÁTYUS	Édesanyja panaszkodott, hogy szemtelenül, gyerekesen viselkedett! Hogy akaratos volt, pimasz és engedetlen... (Gyerek összehúzza magát a trónon, hallgat, fel sem néz) És én magam is úgy érzem, hogy amióta a betegségéből felgyógyult, nagyon furcsa szokásokat vett fel... éjnek évadján felkel, koronában mászkál... leveleket bogarász, magához füttyenti a püspök urat... (ordít) Mindenkit magára akar haragítani? Feleljen, kérem, mit szándékozik!?
Gyerek lassan felnéz, és halkan, szinte alig hallható, meg-megremegő hangon. 
GYEREK	Mennyi idő, amíg a hadak táborba szállnak?
MÁTYUS	(indulattal) Tessék?
GYEREK	Mennyi idő kell... hogy a... amíg a... (elhallgat, riadtan mered Mátyusra)
FIATAL	Mennyi idő kell a hadnak, hogy felálljon?
MÁTYUS	Miért kérdi?
FIATAL	(éllel) Nem értem a kérdést!
MÁTYUS	(meghajol) Bocsánat, felség, Pestre egy hét.
FIATAL	És Pozsonyba?
MÁTYUS	Három nappal több. Miért kérdi?
FIATAL	Hol jár a cseh sereg?
MÁTYUS	Nem tudom, felség, Prágát állítólag elhagyták már.
FIATAL	Harc előtt állunk, és nem tudjuk, hol az ellenfél.
MÁTYUS	Nem állunk harc előtt, felség.
FIATAL	Küldj ki gyors lovasokat, megtudni, hol jár a cseh és hol a Habsburg sereg!
MÁTYUS	Engedelmével, ezt előbb meg kéne vitatnunk az országos gyűlésben...
FIATAL	Hogy kiküldhetek-e némely lovasokat?
MÁTYUS	(elvörösödik – pillanatnyi zavar, habozás után) Nos... már kiküldtünk, felség. A cseh sereg Pozsonytól öt napra táboroz, legalább hetvenezres népség, erőt gyűjt szemlátomást. A Habsburg gróf hadai szanaszét vannak... zsoldosok javarészt, kölcsönseregek. Tizenöt-húszezer, ha lehet...
KŐSZEGI	(belép) Kiváló! Magam is ennyire taksálom...
Ladomér érkezik, püspöki ornátusban, pásztorbottal, országos gyűlésre készen. 
FIATAL	Azért hívtalak egybe, urak... hol késik az anyakirályné? Kéretem! Azért hívtalak egybe az országos gyűlés előtt, mert nem akarnám, hogy mi, országunk nagyjai a nemesség előtt civódjunk.
KŐSZEGI	Azért gyűlés, hogy mindenki elmondja a magáét.
FIATAL	Nem. Azért gyűlés, hogy megerősítsetek akaratomban! Harcra készül az ország, nincs helye száz nézetnek.
KŐSZEGI	Márpedig nekem mást jelent a gyűlés...
FIATAL	Elég! Apám halála óta civakodó, veszekedő, egymás szándékait gátló, gyülevész banda, nem ország vagyunk, hanem varjak zsinata!
KŐSZEGI	(dühében elneveti magát) De jól adod, a mindenit! Kölyök, te! Nincs Kőszegi vér az ereidben, mert tisztára úgy ágálsz, mint én?
FIATAL	Csend! A király beszél! Henrik, a nádorságot add át Csák Máténak...
KŐSZEGI	Miért?
FIATAL	Mert így akarom.
KŐSZEGI	És nem adná okát, Felség? Hogy mégis, mire véljem?
FIATAL	Nem, semmiképp. Mátyus nádor, azt akarom, hogy hívd hadba az ország férfiait, mához egy hétre, Győr mellé, a két folyó közé.
KŐSZEGI	(nevetve) Aratás van uram, a kutya sem jön el...
FIATAL	A kutyák otthon maradhatnak, de amelyik vár nem jelenik meg teljes számban, fegyverzettel, azt a korona árulójának tekintjük.
KŐSZEGI	Súlyos szavak egy ilyen szép nyári napon. És megtudhatnánk, ki ellen e nagy készülődés?
FIATAL	Még nem döntöttük el...
KŐSZEGI	Értem, uram. Megyek, összekürtölöm a parasztokat, kapják fegyverbe magukat, mert hadba vonul a kacor király.
FIATAL	(odaáll Henrik elé) Nem tűröm!
KŐSZEGI	Mit, felség?
FIATAL	Hogy korom miatt, koronámból és akaratomból gúnyt űzzön.
KŐSZEGI	És hogyan nem tűri? Mit tesz, amikor nem tűri?
FIATAL	Nádor!
MÁTYUS	(kelletlenül) Szólított, felség?
FIATAL	Miért, ki itt a nádor?
MÁTYUS	Egy ideje én...
FIATAL	Van-e királyi adomány Kőszegi úr birtokai között?
MÁTYUS	Van, felség, nem is egy.
FIATAL	Eltöröljük, visszaszáll a koronára.
KŐSZEGI	A gerincedet töröm el, kiskígyó.
FIATAL	IV. László, Magyarország, Dalmácia és így tovább királya!
KŐSZEGI	Nem fogjuk elfelejteni. Felség! (ki)
FIATAL	Nádor! A mai országos gyűlést oszlassa fel! Győr mezején megtartjuk a hadak előtt...
MÁTYUS	Értettem. (meghajol, kimegy)
LADOMÉR	(indulatosan) Ez butaság volt! Szégyellheti magát, taknyos! Miért kellett ujjat húzni vele? Bosszúálló, mint a sebzett kígyó. Most megnézheti magát... Az anyját vérig sérti, Csák Mátét meg csak úgy ugráltatja, nádor így, nádor úgy. Hát fűzfapálcája felségednek Mátyus, hogy ellenségei hátát vele püföli?
FIATAL	Nincs igaza, Ladomér. Az akaratnak hely kell, levegő... és ezek már-már megfojtanak.
LADOMÉR	Fiatal maga még, úgy látom... gyerek szinte. (kimegy)
10. KRÓNIKA
Gyerek átszellemült, kipirult arccal nézte a szcénát. Ül a trónon, és mintha egy krónikából idézne. 
GYEREK	“Rengeteg nagy csata volt, sötétlett a magyar nyilaktól az ég, és patakokban ömlött reggeltől estig a vér, amerre a gyerek László király és vitéz serege járt. Menekült, aki bírt, gyalog, lovon, szekéren... és Ottokár, az oroszlán álruhában mentette életét.” – folytasd öreg, mondd tovább! Mesélj! Mesélj még!
KÉZAI	Ne menjen a csehek ellen, kisuram. Tudom, most nehezen fogad meg tanácsot, hiszen saját szárnyaival száll... életkor dolga ez...
GYEREK	Hagyd ezt! Mesélj inkább!
KÉZAI	Hallgasson meg! Mint öregember kérem! Így is halk sóhaj csupán a király szava... ne menjen harcba! Édesapja is mire jutott, és nagyapja is, az örök békétlenség táncát járta, kedve ellen, öregen, betegen... és ugyanezek álltak akkor is mögöttük, Csákok és Kőszegiek, meg Abák, meg Borsák, meg Geregyék, színre-szagra talpig nemesúr mind... de ők feszítik a ponyvát, melyben a király ugrál...
GYEREK	Elég! Hagyd abba! Ezt nem akarom többet hallani! (indulna, de Kézai útjába áll, egyre kétségbeesettebben, megállíthatatlanul.)
KÉZAI	Tartsa itthon a hadat, törje le a szarvukat, és vegye kezébe a kormányzást! Maga fiatal és tiszta még... Nagy király lehet! Hallgasson meg! Itt van minden árulásuk, hitszegésük, bűnük, egytől egyig feljegyezve mind. Kezdjen tiszta lappal! Erős király kell csak, jó sereg, és rend lesz itt megint... (Meglátja a belépő Mátyust, hirtelen elhallgat)
MÁTYUS	Valami baj van, felség?
KÉZAI	(a Gyereknek, ijedten) Bocsásson el, kérem... nagyon kérem! (kisurran)
MÁTYUS	A fősereg hét végére Győr alatt áll. (nevetve) És egy nagyobb, vastagabb hír is van: megérkezett Kőszegi Henrik jeles hadával!
GYEREK	(még Kézai szavainak hatása alatt, zavartan, sután) Igen, örülök... nagyon jó... mindjárt... elbúcsúzom anyámtól... és mehetünk. (kimegy)
Kőszegi Henrik áll az ajtóban
11. ALKU
KŐSZEGI	Egyezkedni jöttem, Mátyus. (Csend. A nádor nem felel) Nagykorú lett a kiskorú, és az egyház kezet tett rá. Az anyja is szítja... meg az a kis sápadt menyét, s a nápolyi rokonság – Habsburg párti mind!
Nehéz, terhes csend. 
MÁTYUS	Ottokár nem kell!
KŐSZEGI	Nekem meg Rudolf.
MÁTYUS	Akkor?
KŐSZEGI	Ne feszüljünk egymásnak, Mátyus! Döntsön a sors. Ne álljunk egyik mellé sem.
MÁTYUS	Akkor Rudolf elvérzik...
KŐSZEGI	Segítse az Isten!
MÁTYUS	De vele vérzünk mi is. A következő ellenség mi vagyunk.
Csend. Nézik egymást hosszan, mereven. Két nagytestű öreg. 
KŐSZEGI	(kitör) Ne húzz ujjat velem, Mátyus! Magyar sereg a cseh király ellen nem vonul!
MÁTYUS	Nem győztél meg.
KŐSZEGI	Mit kérsz?
MÁTYUS	Miért?
KŐSZEGI	Hogy ne avatkozz bele, se színleg, se nyíltan. Ha mi ketten megegyezünk, hosszú béke lesz. Az országnak is, a királynak is jó... Mit szólsz?
MÁTYUS	Semmit. Nem árulhatom el.
KŐSZEGI	Miért, én elárulom? Isten ments! (felnevet) Minden csapatomat adom. Ezerötszáz válogatott fegyveres itt van velem, kétezer talpas meg otthon vár parancsra. Nincs még egy ilyen sereg az országban. De ki tudja, mikor érnek oda?
MÁTYUS	És a király?
KŐSZEGI	Hadd táborozzon egyedül. Legalább megjön az esze... (csend, Mátyus nem mozdul) Beszéltem a többiekkel is. Az Abák csehpártiak, a Geregyéknek a szászokkal van harcuk, Gutkeled az én árnyékom, csak te maradtál, meg a Walkok... s az erdélyi Borsák, de hol vannak azok? Lehull a hó, amíg ideérnek... Nos, mit mondasz?
MÁTYUS	Lassan elindulok... (kimegy)
KŐSZEGI	Micsoda fondorlatos útja a hűtlenségnek ez. Hallgatni folyton, némán, szó nélkül – és végül hűen ártani. Nincs rosszabb jóember ennél! (egyre feszültebb) Csak tudnám, mit gondol! Mert olyan fajta ez, hogy van egy lépése erre is, meg arra is... (hirtelen rájön) De király nélkül semmire nem megy! (felkacag) Lássuk, erre mit lépsz, Mátyus! Kézai! (belép) Ki az őrség parancsnoka?
KÉZAI	Egyed tárnokmester, Walk fia.
KŐSZEGI	Kéretem.
LADOMÉR	(előlép a háttérből) Veszélyes vásár ez, uram!
KŐSZEGI	Sziszegj csak... Elvadítottad tőlünk a fiút!
LADOMÉR	A király hadba száll, s a nemesség kihátrál mögüle?
KŐSZEGI	Tartsd itthon a gyereket, ha jót akarsz! Ne avatkozzon bele.
LADOMÉR	És az egyháznak ez miért jó?
KŐSZEGI	Ottokár?
LADOMÉR	Nem, a háború.
KŐSZEGI	Miért, ki jó az egyháznak?
LADOMÉR	László.
KŐSZEGI	(fenyegető) Ha élve akarod, tartsd itthon! Légy okos! Ha Ottokár lesz a német császár, mi magyarok a szövetségesei, barátai voltunk! Hogy nem látjátok ezt be?!
LADOMÉR	És mit kapsz te azért, hogy Ottokár a hátadról lép a német trónra?
KŐSZEGI	(szemébe nevet) Majd alkalomadtán felsorolom, hosszú lajstrom az... (kikiált) Kézai! Meddig várjak még?
KÉZAI	Egyed tárnokmester úr a nádor parancsa alatt áll, nem fogad sem hívást, sem kérést senkitől.
KŐSZEGI	Értettem. (hirtelen feltörő indulattal) Akkor mond meg annak a tárnoki baromnak, hogy ettől a perctől kezdve ember a várból se ki, se be! Ezerötszáz íjászom áll a sánc körül, mindenkire lőnek, aki moccan. Megértetted?
LADOMÉR	(döbbenten) Ezt nem teheti... A király személye...
KŐSZEGI	Szent és sérthetetlen, tudom. Egy ujjal sem fogok hozzáérni, csak ne közeledjen a kapuhoz! Ezt kegyednek is barátilag ajánlom, érsek! (kimegy)
LADOMÉR	Hol a nádor! Hívják a nádort!
KÉZAI	Elment, kérem... két perce sincs! Kilovagolt...
LADOMÉR	Azonnal küldj utána... menjetek utána! (ordít) Hívd vissza, nem érted! Menj már! (magából kivetkőzve lökdösi, üti, rángatja) Hívd vissza!
KÉZAI	(kétségbeesetten) De hogyan, uram... hogyan? Kilovagolt... (kisietnek)
FIATAL	(őrjöng) Fogoly!? A saját váramban! Saját országomban! Fogoly! (tehetetlen dühvel felborítja, falhoz vágja a trónt) Nem magyar király, nem Árpádok ivadéka, hanem egy serdületlen taknyos, ki főurának bütykére lépett... és becsukták, míg észre tér!
ÉRETT	(gúnnyal, leplezetlen megvetéssel nézi heroikus énjét) Ne háborogj – rosszul játszott, rossz színjáték ez. Fogoly? Na és! Két évesen is fogoly voltál, s utána még négyszer, megszokhattad már. Lefognak, majd elengednek, így van ez. Sose hullt le egyetlen fej sem. (visszateszi a trónt a helyére) Ülj le, és várj... megegyeznek egymással, és újra szabad leszel. Minek őrjöngeni?!
12. SZÉGYEN
Berohan a Gyerek, kétségbeesetten keres menedéket a trón mögött. Nyomában Erzsébet. 
ERZSÉBET	Adok én neked nagykorúságot... uralkodást... hadbaszállást! (üti, ahol éri, a Gyerek menekül) Ujjat húzunk, szembeállunk!? Olyan királyságot kapsz, hogy cseng a füled tőle! Hol vagy? Gyere elő! (A Gyerek félve kibújik a trón mögül) Ne remegj! Ha volt merszed Kőszegivel packázni, akkor nézz a szemembe... Vedd le a kezed... így!
Nézik egymást, Gyerek sírni kezd. 
GYEREK	Megbánja ő ezt! Törvény elé állítom... mindenét elveszem, a vagyonát, mindenét! Meg is öletem!
ERZSÉBET	Soha nem lesz király belőled! Soha! Hányszor mondtam, hogy vigyázz?! Fél éve sincs, hogy a macsói herceget a szemed láttára levágta, és te úgy ingerkedsz vele, mintha a kismacskád lenne. Viperák! Nem érted! Mátyus is, Ladomér is! Vipera itt mind! (elhallgat, nézi a szégyentől vörös arcú fiát) Ekkora kislány voltam, és egy életre megtanultam, hogy ezeknek, magyaroknak, soha semmit ne higgyek el. Se szavuk, se becsületük – egyetlen istenük van, az érdek! (Magához húzza, csitítja, simogatja, csókolgatja) Ne sírj, na! Hallod, ne sírj! Figyelj rám: elmondok valamit... amit nem akartam... amit nem tudsz... (tört lélegzettel, fájdalmasan, suttogva) Rég történt, még nagyapád idejében... szabad nép voltunk, mentünk a nap után. Apám testvére, Kötöny volt a kunok fejedeleme. Nem láttál még olyan férfit, hatalmas erejű, eszes, bátor, minden ízében királyi – egy hiányzott csak belőle, a gyanakvás. A bizalomban ostoba volt, ha kezet adtak neki, tartotta, még ha százszor becsapták is. Nagyapád, Béla behívta őket, apám testvérének népét, hogy telepedjenek le, védjék meg ezeket a tatároktól. Királyi módon fogadták őket, ölelgették, csókolgatták, kézről kézre adták, örömükben, hogy ilyen jó pajzsot szereztek. Aztán valamelyik főúri párt kitalálta, hogy mégsem olyan jó ez a barátság, és egy éjjel, minden királyi szó, menlevél, vendégjog ellenére rajtaütöttek a kun barátokon, és akit a várban találtak, kardélre hányták mind... itt gőzölgött a véres halom... egymásra dobálva unokabátyáim, nénéim, nagyapáim teste...
GYEREK	(döbbenten) Nem... ez nem lehet! Ezt soha nem mondták... soha senki!
ERZSÉBET	Mert szégyellik. Hiszen a király becsülete is benne ragadt a vérben.
GYEREK	Te sem mondtad soha!
ERZSÉBET	Apád miatt. Mert magyar királyné lettem – jóvátételül. Az összes kapcsomat elvágtam, magyar asszony vagyok! Erzsébet. De téged nem hagylak! Gyengék vagyunk ketten? Gúnyt űz belőlünk a magyar főnemesi kar... Hát nem, fiam! Ezt most nem hagyom! Simon!
KÉZAI	(bejön, alighanem hallgatózott is kissé) Parancsol?
ERZSÉBET	Nyergeljék fel a lovamat, és nyissák ki a kaput!
KÉZAI	De, asszonyom! Kőszegi Henrik meghagyta az íjászainak, hogy mindenkire lőjenek, aki a kapuhoz közelit.
ERZSÉBET	Lássuk, van-e a seregében olyan merész, aki az anyakirálynét lova nyergéből kilövi! Nyergeljenek! (Kézai kisiet) Légy készen, gyerek, négy nap múlva, alkonyatkor, húszezer kun harcos vezére leszel! (felkapja, megcsókolja, a trónra állítja) – Mit mondjak nekik? Mit ígér a kun seregnek Szejhán unokája, a magyar király?
GYEREK	A zsákmány felét, ha győzünk.
ERZSÉBET	És a foglyokat?
GYEREK	Aki életben marad, mind az övék, vihetik!
ERZSÉBET	Kell ott a keresztény kéz, mert földet túrni, ganét hányni, magot lesni nem szeret egy se. A nap vonulását nézni, a holdra nyilazni, madarat fogni, lányokat űzni – az kun mulatság, de sárt dagasztani? Az nem az én fajtám...
GYEREK	És jó harcosok?
ERZSÉBET	A legjobbak! Nincs páncél, amit a surranó tollas nyíl tövig át ne döfne. Félnek is tőlük, magyar, cseh, német, félnek mind. Ha elindul a kun sereg, nincs aki megállítsa. Csak egy...
GYEREK	Ki?
ERZSÉBET	(nevet, mint a gyöngy – tíz évet fiatalodott) Az eső. Megereszkedik az íj ere, nem lehet lőni vele. Imádkozzál gyerek a naphoz, hogy szép idő legyen.
Megcsókolja a fiát, teli szájjal, szelesen
KÉZAI	Nyitva a kapu, királynő!
ERZSÉBET	(súgja) Ne áruld el senkinek! Négy nap, és szabad vagy.
Kiviharzik. 
KÉZAI	(halkan, mintha magában dohogna) Nagy vihart szült, kis uram... félelmetes, nagy vihart.
GYEREK	Nézd meg, szerencsésen kijutott-e!
Kézai kimegy. Sietve, szinte rohanvást jön Ladomér. 
LADOMÉR	Hova ment az özvegy királyné?
GYEREK	Nem tudom.
KÉZAI	(örömmel) Kijutott! Épen, sértetlenül! Úgy meglepte őket, ahogy nagy vörös köpenyében, mint egy tüzes felleg, feléjük vágtatott, hogy lándzsához se kapott, íjat se ragadott egy se, s már eltűnt az asszony.
LADOMÉR	Keletre, ugye?
GYEREK	Nem láttam.
LADOMÉR	A kunokért ment!? Igen?
GYEREK	(lehajtja a fejét, nem néz az érsekre.)
LADOMÉR	Miért hallgat?
GYEREK	(nem felel)
LADOMÉR	Nagyon rossz útra lépett, felség!
ÉRETT	(ingerülten) Mutasson jobbat, érsek! Mert ahányra életemben léptem, rossz volt mind!
LADOMÉR	Olyasmit szabadít el, amit nem tud majd féken tartani. Nincs szó, amire ezek hallgatnának, Isten, akit félnének, király, akit szeretnének.
ÉRETT	Engem szeretni fognak.
LADOMÉR	Elpártol felséged mellől a magyarság! Nemcsak a főnemesség, az egyszerű emberek is, mind! Tatárok rokonaival paktál ebben a temetőnyi országban?
ÉRETT	Mindenkinek vannak halottai... ne versengjünk ebben!
KÉZAI	(besiet) Megérkezett a nádor serege, uram! (epésen, somolyogva) És csendben elvonultak a vár alól Kőszegiek.
LADOMÉR	(utolsó adu, üvöltve) Ezek pogányok! Istentelenek! A pápa átkát vonjuk magunkra!
ÉRETT	Nápolyi kisfeleségem majd megenyhíti a szentatyát...
LADOMÉR	Az egyház ebből nem kér részt. (kimegy)
MÁTYUS	(bejön egy hatalmas, fényes zászlóval) Felállt a királyi sereg, Felség. Ötezer lovas elindult Győr felé.
FIATAL	Húszezer kunnal együtt épp elég lesz! Hogy nem szégyellitek magatokat!? A fegyvereimet! A Habsburg javára hadba szállunk! (elveszi Mátyustól a zászlót, kimegy, nyomában felzúgnak a kürtök)
GYEREK	“Én istenem, jó istenem, add, hogy szép idő legyen.” (kiszalad utánuk)
Az Érett marad egyedül, leteszi a trónra kedvencét, az országalmát. Még meg is pörgeti. Kintről dagadó kürtszó, talpak üteme, lovak dobogása. 
ÉRETT	“És hadaz, és kürtöl fejedelme az árva magánynak.”
Sötét

Második felvonás
1. KAVARGÁS A NAGY HULLA KÖRÜL
Alkonyodik. Az ég már csak egy élénk sárga csík a sötétben. Távolban még zajlik némi harc, fáradt kardok csapkodása, lovak nyihogása – egy-egy örömittas, már-már állati kurjantás, és haldoklók siránkozása, ütemes jajgatása mindenütt. Felcsapó nevetés a zsombék felől. Két zsenge, szinte még gyerek kun harcos érkezik rohanva. A földön húznak-vonszolnak egy testet. Ottokár az, a cseh király. Hatalmas hullájából, mint egy óriás, dagadt sünből, nyílvesszők tucatjai állnak ki. Lába belecsavarodott a kengyel szíjába, úgy vágták le a lóról, nyereggel együtt. Egy vörös föveges lány szalad a fiúk mögött, próbálja megállítani, lefogni őket. Beléjük kapaszkodik, visít nevetve. 
ÉDUA	Hova rohantok, bolondok, bele az éjbe? Mindjárt sötét van.
TÖRTEL	Mennyibe?
KEMENCSE	A lovamba, csikójával.
TÖRTEL	Állom! S két foglyot is adok. (nyújtja a kezét)
ÉDUA	Mit fogadoztok, féleszűek? Enyém a halál-nyíl – itt meredezik a szív kellős közepében. Ez a piros tollas – tengelic tollával.
Letérdelnek a hulla mellé, nézik, vizsgálgatják a nyílvesszők tollait – alig látni már a sötétben. Egy görnyedt alak jelenik meg a szín alján – Kőszegi Henrik. Ide-oda járkál, a holtakat forgatja, arcukba bámul, fáklya a kezében. 
TÖRTEL	Hol piros? Barna az – fácán tolla. Nézzétek, ilyen az összesem! (kifordítja tegezéből a vesszőket)
KEMENCSE	Csak az éppen nem a szívet érte! Nézd, itt megy be a bordák alatt a barna. Egyenest a májba, ni! (belenyomja a másik fejét a nyílerdőbe, nevet) Célozni se tudsz, látni se! Enyém a lovad!
ÉDUA	Vakok vagytok! Ez a sima fájú, piros tollú vessző itt – ez az én nyilam! S a szívbe ment, most is gyöngyöz még mellette a vér...
TÖRTEL	(kedvetlenül) Méghogy piros... méghogy vér! Szarka tolla az, fekete, fehér...
ÉDUA	(Kemencsének) Női vessző az. Nézd, milyen sima! Húzd végig a kezed! (hirtelen fellöki) Ne rajtam te, gyalázat!
KEMENCSE	(röhög) Megmutassam én is a vesszőmet? A pirosvégűt!
ÉDUA	Lássuk! Mutasd meg! Száz lépésről is beletalálok... (veszi az íját, megy)
A két süldő férfi féktelenül nevet, szabadon, trágárul. 
Kőszegi odaér mögéjük. Észreveszi a fáklya fényében táncoló holttestet, meredten nézi, lassan jut el a tudatáig, hogy ez éppen az, akit már órák óta keres. Felmarkol egy derékba tört zászlórudat, és a hulla mellett tobzódó kun férfigyerekekre ront. 
KŐSZEGI	Megöllek, kun disznók! Mocskos, gyalázatos csürhe! Takarodjatok innen! Takarodjatok!
Kunok fegyver után kapnak, “Lődd le! Lődd le!” – ordítják Éduának, Kőszegi meg rohan utánuk, és az éjszakában hatalmasan ordítva, a tört zászlóval csapkodva próbálja leverni, megdöfni, agyonvágni őket. 
Az ordításra többen sereglenek be, előbb Mátyus és Kézai, majd Árbuz, a kunok vezére. 
ÁRBUZ	(parancsoláshoz szokott éles, erős hangon) Állj meg, kevély! Mi bajod a fiaimmal?
Kőszegi előjön a sötétből, a cafatokká rongyolt zászlót marokra fogva közeledik a kun vezérhez. Vérben forgó szemmel, lihegve áll előtte. 
KŐSZEGI	Hogy büdösek... kutyaszaguk van! Dögevő kutyának a szagát árasztjátok mind!
MÁTYUS	(közéjük áll) Hagyjátok... évekig élt Ottokár udvarában.
ÁRBUZ	És siratja? Ki nekünk ellenségünk?!
KŐSZEGI	Bűzlötök a savótól, az inak szagától... hánynia kell az embernek, ha rátok néz. Ez a magyar had? Ezek a szövetségeseink?!
MÁTYUS	Hallgass, Henrik!
KŐSZEGI	Mert leölnek, ha nem!? Orvul, lesből, hátulról! Mint őt, a királyt! (szinte sír) Lova szemét kilőtték, úgy űzték vakon, hajhászták, beszorították a nádasba, és célzókört nyargaltak körötte. Azt se látta a szerencsétlen, hogy ki lőtte le!
ÉDUA	Én! Ott a nyilam a szívében.
KŐSZEGI	(magánkívül ordít) Ez ölte meg Ezt?! A sívó malac a medvét?! Hova bújtál Isten! (letérdel Ottokár mellé) Gyertek, lőjetek le engem is! Itt a hátam! Nyomjátok tele nyilakkal! Ne lássam többé, mivé lettünk!
ÁRBUZ	Állj föl, pipacs! Leváglak én szemtől szembe is... Gyere!
KEMENCSE	(ellökdösi) Eli bocson! Etemez küklöt bezgen.
ÁRBUZ	(sziszegi) Bezgen iloncsuk! Szötzen!
TÖRTEL	(nevetve) Gezde öz csenögle. (malacsivítást utánoz)
ÉDUA	Gezde... gezde! (teli szájjal nevet, átragad társaira, eltűnnek a sötétben)
Kőszegi térdel Ottokár mellett, próbálja betakarni testét a rongyolt zászlóval, ha arcára húzza, véresre zúzott lábfeje, ha lábára húzza, halálgrimaszba rándult arca villan elő. Mátyus és Kézai döbbenten állnak mellette, senki nem mozdul. 
Erzsébet érkezik tábori ruhában. 
ERZSÉBET	Hol a fiam? A győztes! (észreveszi Ottokár hulláját. Közelebb lép. Arcába süt a fáklyával) Hallgatsz most, férjem átka!? Az apára tekeredtél, s a fiú keze ölt meg... így igazságos ez!
KŐSZEGI	Holtában sincs nyugta már?! Meddig tüzelsz még, szuka?
ERZSÉBET	(ránevet) Így lássalak téged is, és minden ellenségemet! (Mátyushoz fordul) A fiam hol van? Nem láttátok a magyar királyt?
MÁTYUS	Az üldözőket vezeti... azt hiszem...
KŐSZEGI	(csúfos gúnnyal) Ott iszik a bajorok sátrában! Még dőlt a vér a mezőn, de ő már ott trónolt a húsajkúak között – sörben fürdetik, hátát paskolják, königezik, bruderozzák, és röhögik, röhögik a háta mögött... nincs nagyobb bolond, mint a magyar király! Ennyi vért elfolyatni, hogy egy senki császár legyen!
MÁTYUS	Epét fogsz hányni, Henrik!
ERZSÉBET	Hagyd! Keserű a vereség.
KŐSZEGI	Győztünk – azt mondjátok? Osztrák – magyar, testvérnép, egyet akar, együtt lép. És hol vannak most ők, a barátaink? Hol? (ordít) A folyó túlsó partján! Ott vertek tábort, a csehekkel egy oldalon, hogy ne vegyüljenek velünk. Zsákmányt, diadalt, mindent itt hagytak, csak ölelkezni ne kelljen velünk, dögszagúakkal. Mert azok vagyunk most már mi is: kunok, magyarok összekeveredve! Szégyen!
MÁTYUS	(keményen) Mást se hallok, csak szégyen, szégyen! De te hol voltál a csata alatt? Nem láttalak!
KŐSZEGI	(nevetve, szembe hazudva) Itt, a síkon, nádorom. Parancsra vártam...
MÁTYUS	Ott lapultál seregeddel a gyáva nádasban, hogy ne kelljen harcolnod Ottokár ellen! Fényes sisakjaitok villogtak csak... És te beszélsz szégyenről?!
KŐSZEGI	(szemükbe röhög, sértetten) Király urunk intésére vártam, hogy friss, pihent embereimmel száguldjak, ha kell...
ERZSÉBET	Áruló! Az országos gyűlés elé idézlek, ítéletre!
KŐSZEGI	De nem engem, Bözse! Ugráljon nektek Mátyus, a bolha, és a pézsmaszagú egyház... Én a magyar koronához többé nem tartozom!
MÁTYUS	Megállj, Henrik! Ne tovább!
KŐSZEGI	Húzzátok át a fejem fölött az országhatárt, és táblát a mezsgyére: “Vissza magyar, mert véredet ontom!”
ERZSÉBET	(nevet) Őrjöng a gyáva... mindjárt habzik is!
MÁTYUS	Országos hadat hirdetek ellened, ha ezt megteszed!
KŐSZEGI	A taknyossal, meg a kunjaival? Én keresztény országba születtem, szent királyok alá... ehhez a hordához nincs közöm!
Érkezik a Fiatal László, részegen, boldogan – öröme betölti a jajgató síkságot. Forog, táncol, tombol, ordít. Ereje részeg, kedve józan. Túl nagy ajándékként szakadt rá a győzelem. 
FIATAL	Anyám! Mátyus! Hol az ördögbe’ vagytok!? (kurjant) Fiává fogadott a császár! Rudolf, a koronagyémánt! Barátjává, testvérévé, édes-egyszülött fiává fogadott!
KŐSZEGI	Ne közelíts, kölyök, mert a zászlómra tűzlek! Kőszegi Henrik mától saját maga uralma alatt áll. (indul)
FIATAL	Micsoda? Mit mond?
ERZSÉBET	Hadd menjen! Egy veszettel kevesebb.
MÁTYUS	Nem úgy! Az országot megbontani nincs joga, Kőszeginek se, másnak se!
KŐSZEGI	Jól kapaszkodj bele a koronába, László, mert fél év múlva már más ül azon a trónon – úgy éljek!
MÁTYUS	Nem lesz nyugtod, Henrik, addig űzlek, kerítlek, míg észre nem tértek... Kőszegiek!
KŐSZEGI	Háború... minek ennyit beszélni róla? (Elmegy)
FIATAL	Hagyjátok! Száz Kőszegi se rontja el ma a kedvem! – Hol vannak a kunjaim! Árbuz, Törtel! Hol vagytok?! (észreveszi Ottokárt – nézi, vigyorogva, kajánul) Micsoda nap! Elsöpörtük őket! Átsüvöltöttünk rajtuk, mint a hószagú vihart görgető novemberi szél. Istennek legyen hála! Olyan boldog vagyok! Anyám! Mátyus! Olyan képtelenül, sosemvoltan boldog! (felemeli anyját már nem nádszál derekától, forgatja, lihegve, szuszogva keringeti. Erzsébet kacag – hihetetlenül tetszik neki fia boldogsága.) Gyertek, odaviszlek őfelségéhez, Rudolf császárhoz, fogadott apámhoz! Hadd nézze, csodálja az én szülőanyámat, a kun hercegnőt! Mert tiéd a győzelem, a te népedé! Hol vannak a többiek? (beleordít az éjszakába) Árbuz! Édes vezérem! Kunjaim! Hol vagytok?! Gyerünk, szóljunk mindenkinek! (indulnak, Fiatal visszafordul) Mátyus, nádorom! Gyere már! Mi állsz?! Hasogat a léped? Élünk, Mátyus! Győztünk, és élünk!
MÁTYUS	Sok csehet megöltünk, és mi is velük haltunk, bár élünk!
FIATAL	Mit beszélsz!?
MÁTYUS	Nézzen körül, felség. Nincs a síkon senki a főurak közül, aki örülne sikerének. Se főurak, se egyház...
FIATAL	Fulladjanak meg! Olyan boldog vagyok!
MÁTYUS	Kőszegi Henrik elment, viszi a várait is...
FIATAL	Csippentse fel őket két ujjal, mint kisasszony a ráncos szoknyát, és gázoljon ki az ország vizéből... Kőszegi Henrik? Többé nem ismerem!
MÁTYUS	Csak vissza ne üssön a győzelem, uram! Nagyon csendes a sereg. A magyarok hallgatnak, a bajorok sátraikban csendben vigadnak a folyó túlpartján... A kunok meg a holtakat fosztogatják a sötétben.
FIATAL	(dühödten) Hadd fosztogassanak! Megérdemlik! Övék ez a nap!
MÁTYUS	Adja ki a részüket, és küldje vissza őket a Tisza zsombékjaiba, még ma! Amíg nem késő... Hallgasson rám, Felség!
FIATAL	Amíg győzni kellett, jók voltak? És máris büdösek!
MÁTYUS	Adja az Isten, hogy többé ne szoruljon rájuk!
FIATAL	(ráordít) Elég! Menj a táborba! Vagy haza! Vagy a pokolba – bánom is én! (S alighogy Mátyus elindul, utánaszalad, megöleli) Jaj, Mátyus! Az istenit a rossz kedvednek! Győztünk! Gyerünk, várnak testvéreink, az osztrák bruderok... Majd megbékítjük az országot holnap!
Kézai jön, ölnyi színes, véres, csapzott zászlót hoz. 
KÉZAI	A császár serege elvonult, uram. Ezt a kardot hagyták, felségednek... és a zászlókat, a cseh zászlókat, győzelmi jelül.
FIATAL	(értetlenül) Elvonultak? Sebaj! Akkor gyerünk a mieinkhez! Gyere, Mátyus, kapaszkodj belém! (énekel) Ilyen éjszaka még nem volt! Mátyus, zörgő babér, szaporán! Ma este a félhold fényénél fogunk táncolni a halottak között... Hajnalig ropjuk, hogy élünk!
Kimennek. Odalép a hullához az Érett. Nézi a király arcát. Megrendülten – keserű, gunyoros gyásszal. A halált nézi, nem a halottat. Iszik, tölt a halott szájába is. 
ÉRETT	Igyál, Ottokár. Nem sajnállak. Idejutunk mind. (felemeli súlyos, hideg kezét) Halott a kéz is! Reggel egy intésére hatvanezer ember mozdult, és most itt lóg magában, hidegen, örökre, némán... egy legyet nem tudna elhessenteni. Király volt, s már rothad is. “Ha bortól tikkad nyelved, s porzik a torkod is, és fejed szaggat, mintha halnál; édes, kacagó nőket hívj, az mindent megenyhít” Hát rajtad most ki enyhít, király? Senki. (Iszik) Nincs szép halál... csak ostoba van, s az egész élet vele együtt, ganajra mind!
Felnéz. Előtte a vörös föveges lány áll, kíváncsian nézi a hulla mellett guggoló férfit. 
ÉDUA	Rohan a szemed, rohan, rohan, rajtam meg sem áll?
ÉRETT	Ki vagy?
ÉDUA	A feljövő hold.
ÉRETT	Én meg a Csallóköz.
Lány közelebb lép. 
ÉDUA	Miért nézed úgy? Egy halottat!
ÉRETT	Ne irigyeld tőle... reggel földbe teszik. Él, él az ember... és egyszercsak nem él. Akkor minek töri magát?
ÉDUA	(hirtelen lehajol hozzá, arcát megsimítja) Ezért! (szájon csókolja) Te tényleg odaát jársz! Hideg a szád, semmit nem érez...
ÉRETT	(nem felel, visszateszi Ottokár kezét a mellére)
ÉDUA	Engem nézz, ne a halottat!
ÉRETT	Mit akarsz, lány!
ÉDUA	Ölelj meg... győztes!
Jön a Fiatal, hátulról megöleli, magához húzza a lányt. 
FIATAL	Itt vagy?! Mióta leslek... De szép vagy. Mi a neved?
ÉDUA	Édua.
FIATAL	Én meg a király vagyok. (megcsókolná)
ÉDUA	(eltolja magától, nevet) Minden kell, ugye?
FIATAL	Jóllaktam. Szerelmet akarok... tudsz szeretni?
ÉDUA	Tudok.
FIATAL	De forró a szád! Még!
ÉDUA	Mi az, te anyádtól tanultál csókolózni?!
FIATAL	(nevet) A püspököktől... Taníts meg te, hogyan kell!
ÉDUA	A lovakat figyeld... (játszik vagy komoly?) Én is tőlük tanultam. Így harapdálja a mén a kancát, finoman, fájdalmasan, fogheggyel... így... lassan, ne lihegj... (ellöki a Fiatalt, az utánakap, de a lány kisiklik és nevetve eltűnik a sötétben) Gyakorolj a karodon... később visszajövök!
FIATAL	Állj meg! Várj! Hol vagy? (keresi, üldözi, le-fel rohangál utána)
Izabella, fiatal asszony áll a szín szélén. Óvatosan, a holtakat kerülgetve jön. 
IZABELLA	Anyád mondta, hogy itt talállak.
ÉRETT	Miért jöttél? Ez nem nőnek való...
IZABELLA	Rossz hírt kaptam... ezért...
Érett feláll, közelebb lép a nőhöz. Két idegen ember. 
ÉRETT	Hogy remegsz!
IZABELLA	Véres vagy...
FIATAL	Már alvadt... ne félj!
IZABELLA	Meghalt apám...
ÉRETT	Mind meghalunk. (Ottokár arcára húzza a zászlót)
Fiatal érkezik rohanva. 
FIATAL	Hol van? Hová tűnt? (szembetalálkozik nejével, döbbenten) Izabella... Hogy kerülsz ide?
IZABELLA	Meghalt apám...
FIATAL	Értem... igen... sajnálom...
A nő odasimul hozzá, megöleli – inkább sajnálatból, mint szívből. Érzi neje bánatát, de jókedve, gyermeki lendülete folyton átüt az együttérzésen
IZABELLA	Hazamennék a temetésére?
FIATAL	Menj csak.
IZABELLA	Nem féltesz?
FIATAL	Adok kíséretet.
IZABELLA	Te nem jössz?
FIATAL	Nem mehetek! Forr az ország... Itthon kell lennem!
IZABELLA	Megismernéd a rokonaimat... Testvéreimet, anyámat...
FIATAL	Nem lehet... nem mehetek! A Kőszegi várak kiszálltak. Az egyház hallgat. És a pénzenhű főurak úgy örülnek a győzelemnek, mintha a fogukat húznák!
IZABELLA	Tíz éve nem láttam, drága apámat. Úgy féltett, hogy jó helyre adjon...
FIATAL	Izabella! Én most képtelen vagyok... bocsáss meg...
IZABELLA	És mennyit védett téged mindenhol, a pápánál...
FIATAL	Nem kell engem védeni!
IZABELLA	Most már nem fog... gyere a sátorba, lefürdetlek!
FIATAL	Nem! Most nincs idő... Mennem kell! (hirtelen ötlettel, megszállottan, szelesen, mint egy gyerek) A lovamat! Hé, hozzátok a lovamat!
IZABELLA	Állj meg! László... hová mész!
FIATAL	Váradra! Tanácsért! Hogy mit tegyek?
IZABELLA	Lázas vagy! Részeg?
FIATAL	Rá kell tennem arcára a kezem! Homlokára! Aranyszemére! Súgja meg, hogy mit tegyek!
IZABELLA	(belekapaszkodik) De kicsoda? Kinek? Mi ez?
FIATAL	Hogy viszályt vagy békét, mit válasszak? Űzzem el a kunokat vagy kössem magamhoz? És a magyar urakat? Magam alá gyűrjem, vagy trónomra ültessem, s a pénz olajával kenegessem arcukat? Mit tegyek?
IZABELLA	Majd holnap megbeszéljük, Erzsébet asszonnyal... a nádorral... érsekkel...
FIATAL	Nem! Itt az élők már nem segítenek. Bölcsebb sugallat, halotti tanács kell! Eressz! (kirohan)
2. A HERMA
Várad. Székesegyház. Éles napfénycsík metszi a padlózat homokkőtábláit. Hátul, a homályban oltár. Szent László hermája sötéten, zsírosan ragyog a gyertyák fényében. Százfelé kongó visszhang, a karzat sötétje. 
ÉDUA	Nem jövök tovább!
FIATAL	Tíz lépés csak, nézd... az ott! A Herma.
ÉDUA	(szűkölve, nyüszítve) Miért nincs itt fény?! Nyár van... ég a nap, és itt mint a föld alatt! Ki akarok menni! (rohanva menekül kifele. Fiatal utána, elkapja, nekinyomja az oszlopnak)
FIATAL	Nem mész! Nem engedlek! Alig találtalak meg... (csókolja, fogdossa, hosszú ruhájának hasítékát keresi)
ÉDUA	Nem akarom! Néz az aranyszemével!
FIATAL	Ki?
ÉDUA	A halott!
FIATAL	Ugyan már! Aranyszobor, nincs élete. Csak egy szent fej, aki néz!
ÉDUA	Félek itt! Gyűlölöm a házakat... kőben lakni, mint a borz, földben, mint az ürge... és az istent téglák közé zárni! Megvesztetek, ti keresztények?!
FIATAL	Ha isten lennél, hol laknál?
ÉDUA	(húzza maga után, viszi, vonszolja – menekülés és szerelmi birkolózás) Az ég alatt... vagy sátorban, ha esik. Gyere... menjünk innen! Nincs szabadabb hely annál – olyan, mint testnek a bőr, meleg és szellős... itt kel a hold, ott a nap... az egész ég látszik! (a Fiatal közben csókolja, vetkőzteti, nem bír betelni vele) És amikor a friss eső szaga átszivárog rajta, és összevegyül meztelen testünk gőzeivel... csak fekszem kiterítve és nézem, hogy párolog a mellem... meg a bőrök szaga, az édes bárányé, a szúrós, faggyas kecskéé, a zsíros marháé, és a füvek, az illatos száraz füvek...
Éles, száraz hang az oltár felől. 
LADOMÉR	Takarodj ki innen! Szentségtelen! (ráterít egy sötét imakendőt a Hermára) Takarodjatok!
Egy kéz feltépi a kaput. Poros, vad napfény önti el a hajót. Fiatal és Édua félmeztelenül kuporognak az oszlop lábánál, mintegy a bűnbeesés után. Édua nem szégyelli magát, visszarendezi ingébe langyos kebleit, combjára simítja felcsúszott ruháját, mintha semmi sem lenne ennél természetesebb. 
LADOMÉR	Mondták, hogy itt a király, de nem hittem el! Most sem, hogy saját szememmel nézlek. Ez a földön bagzó kutya, ez lenne a magyar király?
ÉDUA	(László fülébe kuncog) Mindig a kutyákkal példáznak... mintha más állat nem is lenne.
FIATAL	(suttogva) Hallgass, az Istenért! Eressz el! (Ladomérhoz) Bocsáss meg... megszédültem... elvesztettem a fejem... irgalom, atyám!
LADOMÉR	Szégyentelen! Takarodj ki innen! Vidd a nőstényt, és takarodjatok!
FIATAL	(a főpap elé térdel) Hallgass meg, atyám!
ÉDUA	Gyere már, mit könyörögsz neki!?
FIATAL	(rákiált) Menj el! Ne nézz! Nem értesz te semmit. Menj már!
ÉDUA	Várjalak?
FIATAL	Nem! Nem akarlak többet látni...
Édua elindul a kapu felé, megáll a küszöbön, a fényben. Nem tudja, hogy sírjon, vagy nevessen, olyan furcsa ez a szcéna – egy öreg fekete ember, s lábainál szűköl szerelme, a király. 
ÉDUA	Úgyis visszajövök éjszaka, álmodban. “Tenyerembe zártam, fogam közé zártam, combom közé zártam... Nálam van a vágyad, szárnyatlan madár.” (kimegy)
Sötét. Gyertyák lobognak a letakart mellszobor körül. Ladomér leveszi a Hermáról a sötét kendőt. Az arc fénylik az imbolygó fényben. 
LADOMÉR	Nézd ezt az arcot, Szent Lászlót, a kunverőt! És aztán nézz magadra, gyalázatos! Kunhágó László! Ez szent király volt, önmagához, országához hű, neked a gondolatod is bűzlik a hitványságtól... Nézd ezeket az arany szemeket, mint az égbolt, oly hatalmasak... és égjen beléd a gyalázat! Ennek az emlékezet őrzi minden tettét, te meg a templom kövére folyatod a nedvedet?! Szégyelld magad, szent királyok ivadéka!
Csend. Csak a gyertyák sercegése. 
FIATAL	Hallgass meg, könyörgök!
LADOMÉR	Nem! Menj innen... takarodj!
FIATAL	Vétkeztem... tiszta szívemből bánom...
LADOMÉR	Bűnös vagy! A lelkedben lakik... mindegy, hogy mit beszél a száj!
FIATAL	Hallgass meg...
LADOMÉR	Nem! Én nem segíthetek!
Elindul kifele. Fiatal megsemmisülten fekszik a kövön. 
ÉRETT	(kajánul) Gyónni akar, meg kell hallgatnod, érsek... Nem küldheted el! – Adj tanácsot! Mit tegyen? Fiatal, vörösen izzik ereiben a vér, és teste kriptájában él – márvány-nejével.
LADOMÉR	Elég! Ezt nem hallgatom tovább!
ÉRETT	Nem tud végigmenni az utcán, hogy minden nőt végig ne simítana éhes szemével...
LADOMÉR	Szerencsétlen! Én pap vagyok, nem az ivócimborátok! Ha megszállt az ördög, vesd ki magadból, irtsd ki, égesd ki, fojtsd el! Ne beszélj nekem a királyok szerelméről!
ÉRETT	Miért? Jézusnak is volt egy Magdolnája... ott van minden keresztfa alatt, azt füstöljétek ki!
LADOMÉR	A te szeretőd az ország, boldogságod a béke, élvezeted a gyarapodás! Ha erre nem vagy képes, akkor tedd le a koronát!
ÉRETT	Nincs az az ország, ami melle domborulatát feledtetné, s hiába irtja ki nappal, visszakúszik az álmába éjjel...
LADOMÉR	Akkor tedd le a koronát! Ne fertőzd a király nevet! (kimegy, bevágódik mögötte a sekrestye ajtaja)
Csend. A Fiatal a Herma előtt kétségbeesetten imádkozik. Nem jutnak eszébe a szavak, folyton azt az egy sort ismételgeti. 
FIATAL	Ave, Maria, gratia plena... avemaria...
ÉDUA	(az oszlopnál) Ott leszek minden lélegzésedben... párnád ráncaiban... izzadtság-cseppjeidben... nem felejthetsz el!
FIATAL	Engedj el! Lábamra tekeredsz, mint a folyondár... lehúzol, megfojtasz!
ÉDUA	(nevet) Jaj, de szépen süt a hold, élt egy eleven s egy holt, jössz kedvesem?
FIATAL	(a Hermát nézi) Ne hagyj el! Segíts! (behunyja a szemét) Ave Maria, gratia plena...
ÉRETT	(magához húzza a lányt, ajkába harap) Meghalnék nélküled!
ÉDUA	Jókedvem királya! (becsukódik a kapu mögöttük)
FIATAL	(újra kezdi a félhomályban, csukott szemmel, ringatózva) Ave Maria, gratia plena....
Az oszlopok között feltűnik Izabella félénk alakja. Közelebb jön. Megérinti László vállát. 
IZABELLA	Nem mentem el...
FIATAL	Örülök. (magához húzza, belekapaszkodik, elbújik testében kétségbeesetten)
IZABELLA	Hol jársz? Alig ismerlek már...
FIATAL	Ne beszélj... (öleli, csókolni próbálja)
IZABELLA	Olyan hideg a szád.
FIATAL	A tied is!
IZABELLA	Szoríts magadhoz! Olyan egyedül vagyok... apa is meghalt! Ha legalább gyerekünk lenne.
FIATAL	(mondja, nem érzi) Szeretlek.
IZABELLA	Belehalok... olyan hideg a szerelmed...
FIATAL	Ne beszélj! Ne mondj semmit... ölelj... érezz!
Nehéz, görcsös ölelkezés az oszlop tövében. A vörösen fénylő Herma mellett megjelenik a Gyerek. 
GYEREK	Először... (újra kezdi) A tizennegyedik születésnapomon volt az esküvő... egy fejjel magasabb volt nálam, de szerettem... szerettem nézni az orrát, a mindig hideg orrát, a szeplőit, és ahogy nevetett, nevetgélt... mint egy kiskutya. (utánozza) És egyszer csak ott feküdtünk egy ágyban, mint férj és feleség. Hideg volt a lepedő, s a kezünk nyirkos... vagy talán ragacsos a sokféle lakodalmi mézességtől. Feküdtünk hajnalig szó nélkül... néha azt mondta... carissima consors... legédesebb férjem... én magyarul ugyanezt... megfogta a kezemet, s a mellére húzta... anyám mondta, hogy ezt kell... nem tiltakoztam... éreztem, hogy remeg... hideg volt a térde, nyomta az enyémet... megcsókolt, de a szeme merev volt... kicsi és szürke, mint a rémület... hunyd be, kérlek – könyörögtem neki... te is – suttogta... így csókoltuk egymást szemhéjunk sötétjében... egyet én, egyet ő... mintha vizes cipőben mászkált volna valaki az arcunkon... és reggel már nem nevetgélt... soha többet... mint egy kiskutya... pedig azt úgy szerettem... (utánozza a gyerek Izabella felhúzott vállú keccegését)
3. ÚJ PECSÉT
A háttérben megjelenik Kézai, mögötte Ladomér. 
LADOMÉR	Ott vannak, menj! Nászát üli épp...
KÉZAI	(halkan, félénken) Felség... bocsásson meg...
LADOMÉR	Reccsenj rájuk, ne félj! (Lászlónak gyűlölettel) Iszonyú hírrel jövünk, ha méltóztatnának...
KÉZAI	(szinte sír – mint egy öregasszony) Vérontás mindenütt! Iszonyú gyilkolás, mészárlás... mintha veszett nyálát szórná az öldöklés miránk. Egymásnak esnek fejszével, taglóval, irtják egymást karddal, lánggal, iszonyú gyilokkal... hogy az embernek csak sírnia, sírnia lehetne, nem szűnni a jajjal, országos panasszal...
LADOMÉR	Ne óbégass! A lényeget mondd!
KÉZAI	(alig tudja összeszedni magát) Azt se tudom, hol kezdjem, melyik irtással, vérengzéssel... hisz iszonyat, egyformán iszonyat mind!
LADOMÉR	(ordít – indulattal, váddal) Követeljük, hogy védd meg az országot! Torold meg! Büntess! Bárkit sújtson is!
FIATAL	Mi történt?
LADOMÉR	Csák Péter, nádorod öccse földig dúlta Veszprémet, a püspökséget...
KÉZAI	Fekete üszöggé perzselte házait, templomát, könyvtárát, egyetemét, minden emberi hajlékát...
LADOMÉR	S a szerencsétleneket, kik végső oltalmat az oltártól reméltek, hatvannyolc szerzetest, ott gyilkolta, vágta halomba a Feszület előtt! Öreget, fiatalt, szenteletlen papot...
FIATAL	(döbbenten) De miért?
LADOMÉR	Bosszúból, mert hogy Kőszegi Péter a püspökük neve!
FIATAL	Tudtom nélkül, esküszöm!
LADOMÉR	Hatvannyolcszoros halált kérünk a fejére, és teljes vagyonfosztást a veszprémi káptalan javára...
KÉZAI	És a szászok, uram... az erdélyi szászok, mintha a rontás, az őrjöngő téboly szelleme szállta volna meg! Holmi vita miatt, kétezer ártatlant koncoltak fel fél délelőtt alatt, Gyulafehérvár majd minden lakóját. Térdig járt az ember gőzölgő, véres végtagok halmában... s a templom falára emberi vérrel mázolták: Igazságot! Gerecht!
LADOMÉR	Megtorlást! Királyi bosszút, felség! Emlékezetest!
KÉZAI	És az édesanyja, uram... (megáll egy pillanatra) Sajnos nem hallgathatom el... részeg, sóvár kunok az anyakirálynő buzdítására megrohanták a hajszentlőrinci apátságot... nem öltek, csak raboltak... és aminek nem látták hasznát, könyvet, kegytárgyat, oklevelet, bizony tűzre vetették mind. Ők voltak okai, vagy a sarjadó szél, ki tudja, de porig égett minden...
FIATAL	Hol a nádor! Hol a királyi had?
KÉZAI	Kőszeget ostromolja éppen, felséged javára.
FIATAL	(feláll – most először királyi) Haza a nádort Kőszeg alól, haza a sereget. És példás ítéletet, büntetést – bárkit is sújtson! Kéretem a szászokat, Mátyus fiait, anyámat, a kun fejedelmeket. Fővesztés terhe mellett! És szólítsd hadba a kun sereget is, hogy ne a királyság vézna karja fenyegesse az engedetleneket...
LADOMÉR	Megint a kunok?! Rossz vért szül az, uram...
FIATAL	(belevág) Velem vagy ellenem, atyám?
LADOMÉR	Hogy érti?
FIATAL	Új rendet akarok, mert a régi ránk rohadt! Segítségemre lesz az egyház ebben, vagy ellenem?
LADOMÉR	Jézus oldalára akar kardot kötni?
FIATAL	Nem! A támaszát kérem... a szövetségét. Hiába ítélkezünk! Hóhérral, kegyelemmel, hiába! Új lapot kell nyitni, másképp nincs mód felállni – üres a zsebünk, lelkünk tele gyűlölettel, emlékezetünk sérelmekkel... hiába ítélkezünk!
LADOMÉR	És hogy akar új lapot nyitni... mi lesz a régivel? Ami eddig történt!
Fiatal elveszi Kézaitól a királyi kettős pecsétet, súlyos, nehéz bronzöntvény – mint egy súlyos tenyér, akkora. Színe és visszája. Megfogja a szíjánál fogva, surrogva megpörgeti a levegőben, és a padló kövéhez csapja. Pengve, szikrázva hull ezer szilánkra a királyi arcmás, s a keresztes hátlap, a LADISLAUS DEI GRACIA REX HUNGARIAE
LADOMÉR	(döbbenten) Mit csinált!? Az ég szerelmére... Az ország pecsétje!
FIATAL	Új pecsétet öntetek. A régi mától érvénytelen! És újra mérlegre teszek mindent, érdemet, jogot, hűséget, árulást, hitszegést. Mindent! Új lapot kezdünk, olyan tisztát, szüzet, mintha most ereszkednénk le a Kárpátok hágóin. És új országot alapítunk itt, hol előttünk egy bosszúálló, gyűlölködő, érdekhajszoló nép lakott. (indul, Ladomér és Kézai döbbenten követi)
ÉRETT	(nevet) És mától a hold lesz a nap, és a föld az ég, és jégnél melegszünk, és a kutya lesz a mi macskánk. Ellenségeinkkel kibékülünk és összeölelkezünk, majd kibújunk a bőrünkből, mindenki segít a másiknak, kimossuk, megszárítjuk a napon, és úgy öltjük fel újra. Tiszta emberek, tiszta gondolatok...
4. ANYA
Megjelenik Erzsébet, fura viseletben. Oldalt nyíló, élénkzöld kun köntös, magyar csizma, kezében görbe, ázsiai szablya, és a szerpapok áldozóstólája, lila szegélyes fekete selyemből. Haja kibontva, sörényszerűen. 
ERZSÉBET	Mit ülsz itt magadban? Nyargalsz az országban egyedül, folyótól, folyóig, helyed nem leled. Minden lépésedet figyelik, nem értenek, félnek tőled... a magyarok lassan meggyűlölnek, a kunok azt kérdik – kerge ez? S az egyház, nagy barátod is csak óvatosan távolról ölelget, mint bujakórost szokás... Még én, az anyád, akinek fénylő napom voltál, még én is félve nézlek: az én fiam ez? Ez a fekete homlokú, keserű mosolyú, görnyedt árnyék... Szedd össze magad! A legelső férfi vagy az országban... hol vesztetted el így magad?
ÉRETT	(elgondolkodva) Igazságot... Gerecht... Ha igazságot tennék... ha hinnék az igazságban...
ERZSÉBET	Ébredj fel! Térj magadhoz... hol a fenében jársz!?
ÉRETT	A hajszentlőrinci apátság feldúlásán gondolkodtam épp... Hogy milyen igazságot tehet itt, saját anyja ellen a király?
ERZSÉBET	(támad) Megérdemelték! Százszor is... Húsz éve vártam erre a napra... Tudod ki volt a főapát? A kaproncai Gutkeledek közül való... akik tizenöt évvel ezelőtt téged és engem oly gyalázatosan lefogtak!
ÉRETT	Nem tudom, hogy sírjak-e vagy nevessek, ha rád nézek! Ez az én anyám? Ez a rablott stólában magát illegető duhaj özvegy?
ERZSÉBET	Vesszőz meg! Vagy köss ki a térre... vagy csukass zárdába! Király vagy, megteheted!
ÉRETT	(fáradtan, kedvetlenül) Szállj magadba! És ne kényszeríts... Építsd fel azt a szétdúlt apátságot, és vonulj vissza! Míg nem hívlak, a trón közelében ne lássalak!
ERZSÉBET	(halkan kezdi, megalázottan) De nagyra vagy magaddal! Szent László utóda! Igazságos, szép király. De azt tudod-e, hogy hányszor ültek össze a magyar urak, hogy a trónról letegyenek, és a velencei Andrást hozzák be helyetted? – Te pedig itt hányódsz ereklyék és süldő asszonyok között, és az új rendről álmodozol! (nevetve) Épül az nélküled is, ne félj! Kis forgács vagy te ebben a szélben! Én vagyok csak, aki megtart a trónon... mert velem nem mernek ujjat húzni! Én és az én népem... (Kimegy)
5. ÁRULÁS
Sápadtan, remegő szájjal érkezik a Fiatal, nyomában esküdöző, bizonykodó főurak, s a kis sápadt menyét, a könnyeivel küszködő Izabella zárja
MÁTYUS	(tizedszer, hiába) Felség, az istenért! Higgye el! Nem tehetünk róla...
IZABELLA	Könyörgök, hallgass meg!
LADOMÉR	Nincs közünk hozzá! Se nekem, se az egyháznak... Esküszöm!
MÁTYUS	Nincs magyar főúr, aki ilyesmihez adná a nevét, becsületét!
LADOMÉR	Se pap, se szerzetes! Higgye el! Ez nem egyházi személy műve...
Fiatal leül a trónra, kinyitja a pápai legátus érkezését bejelentő levelet. Újra olvassa, tizedszer. A szégyentől és megaláztatástól lángol az arca. 
FIATAL	Ha megtudom, ki volt az áruló a nyelvénél fogva akasztom fel! Mert hazudott! Ilyen durva, megalázó üzenetet csak sehonnai latroknak küldenek. (olvassa) ... Fülöp testvérünket, mint a béke angyalát küldjük országodba... azzal a megbízással, hogy: “Gyomlálj és írts, pusztíts és rombolj, építs és ültess az Úr nevében!” Nem! Egyszerűen nem értem...
IZABELLA	A szentatya jót akar...
FIATAL	(gyűlölettel) Ne halljak a pápai jóságról! Így porba alázni egy keresztény uralkodót... mintha rablók és gyilkosok országa volnánk! “Irts és rombolj!” – hát pápai szavak ezek?!
LADOMÉR	Csillapodjon, felség... ez nyilván képletesen értendő.
FIATAL	Örülök, hogy ennyire érti a szentatya nyelvét, érsek! Akkor jól meg fogják érteni egymást a Legátussal is, mert én ennek a megaláztatásnak sem magamat, sem az országomat ki nem teszem... A lovamat! Indulunk! (leteszi a koronát a trónra) Ezt legközelebb majd farsangkor, hisz se rangja, se becsülete!
MÁTYUS	Nem térhet ki előle! Ne menjen el, felség!
FIATAL	Nem menekülök, dehogy! De ha itt maradnék, kitömve küldeném vissza a Legátus urat... (kapkodva öltözik)
IZABELLA	Majd én kimentelek... azt mondjuk, hogy későn ért ide a levél... zavargás van délen, és a keleti végeken... a Babonicsok, és a szászok... mintha megvesztek volna!
FIATAL	(alig bír uralkodni magán) Hogy hazudozzak én? Saját országomban bujkálva mentségeket keressek?! Nem! Azt nem! (visszaül a trónra) Ladomér! Elébe mész a Legátusnak, és megmondod, hogy amíg a pápával nem értekeztem erről a furcsa küldetésről, addig nem léphet a városba. Forduljon vissza, szálljon meg valahol...
LADOMÉR	Ne ingereljük Őszentségét! Ez csak rontana a helyzeten...
FIATAL	Milyen helyzeten? Látod ezt!? (odatartja az országalmát az érseknek) Kettős kereszt, érsek! Tudod, mit jelent? Hogy ebben az országban emberen és egyházon a király az úr...
6. A LEGÁTUS
KÉZAI	(bejön) Őkegyelmessége, Fülöp fermói püspök, III. Miklós pápa személyes magyarországi legátusa.
Mindenki az ajtó felé néz, László feláll, az ablakhoz megy, kinéz. 
KÉZAI	Mi legyen, uram?
László nem felel. Szó nélkül néz ki az ablakon. 
Az udvar értetlenül, döbbenten áll. Belép a püspök, fehéren, mint egy prémes angyal, fehér kesztyűjén a pápa gyűrűje. 
FÜLÖP	Békesség a jóakaratú embereknek.
EGYÜTT	(feszengős uniszónó) Mindörökké, ámen.
Minden szem a királyon. László nem mozdul. Az érsek megcsókolja a felé nyújtott hófehér kesztyűn ragyogó ékkövet. 
LADOMÉR	Isten hozta, excellenciádat. Ladomér, hercegprímás, esztergomi érsek.
FÜLÖP	Nagyon örvendek. Őszentsége külön a lelkemre kötötte, hogy köszönjem meg kegyelmednek az értesüléseket...
LADOMÉR	(zavartan) Örülök, ha hazámnak és egyházamnak javára lehetek. (ideges pillantás a Fiatal felé) Felség! A pápai legátus úr excellenciája. (László nem reagál, mintha nem is hallaná)
MÁTYUS	(mentendő) Csák Máté... az ország nádora, engedelmével.
FÜLÖP	Mátyus nádor, ugye? A Veszprémet feldúló Csák Péter bátyja...
MÁTYUS	Igen. Az öcsém volt... Kegyelem, szentatyám! (mélyen meghajol)
FÜLÖP	Álljon fel! Mindenre sor kerül. A maga idejében.
Csend. A király csak áll háttal az ablaknál, néz kifele. 
KÉZAI	(közelebb lép) Felség!
A király nem mozdul. 
IZABELLA	És nekem nem üzent semmit... őszentsége? Biztosan el is felejtett már!
FÜLÖP	(őszinte örömmel) Izabella, nápolyi virágom! Meg sem ismerlek! De gyönyörű vagy, kislányom... Királyné asszony! Iza, Iza, Izola, Isolabella... (megöleli) Mióta is?
IZABELLA	(megtörli a szemét) Tizenöt éve... Lesz ősszel!
FÜLÖP	Na, nem sírunk...
FIATAL	(feszülten, szinte durván) Menjenek ki! Mind! Négyszemközt akarok a legátussal beszélni...
Némán, zavartan vonulnak kifele. Becsukódik az ajtó. 
FIATAL	Ki árult be őszentségénél?
FÜLÖP	Senki. A szentatya több kézből értesült...
FIATAL	Kitől?
FÜLÖP	Számtalan forrásból. Nem tisztem elmondani.
FIATAL	Őszinteséget, nyílt beszédet várnak tőlem, és árulóimat védelmükbe veszik?
FÜLÖP	Nem egy ember szavára, higgye el. Nem is tízére. Őszentségét is meglepte a panaszok özöne.
FIATAL	(gúnyosan) Ennyi árulást még a pápai gyomor se vesz be, ugye?
FÜLÖP	Ne háborogjon, fiam! Őszentsége nagyon aggódik Magyarország állapotáért.
FIATAL	Én is, püspök! Nem kevésbé, higgye el! De azzal, hogy kegyelmedet nyíltan, ország világ előtt, király-leckéztető célzattal a nyakamra küldték, lovat adnak azok alá, akik a gyűlölség és zavargás szitásából húzzák hasznukat. Inkább bíztak volna meg egy jó szándékú, bár nehéz helyzetű király ítéletében, mint a rágalmazó leveleikkel Rómába futkosó sehonnaiakban.
FÜLÖP	Mit merészel? Kétségbe vonná a pápa bölcsességét?!
FIATAL	Őszentsége messze van! Ha ezer szeme és méteres füle lenne, akkor se hallaná, látná, hogy mi zajlik itt a lelkekben.
FÜLÖP	A lelkekben, azt mondja? Hát nézzük csak! A Szentszék úgy értesült, hogy a hit megingása és az erkölcsök romlása nem kerülte el a király személyét sem...
FIATAL	Rágalmak, szavak! Névtelenül ez semmit nem ér.
FÜLÖP	Említést nyertünk egy bizonyos kun leányzóról, akivel felségednek királyhoz méltatlan viszonya van...
FIATAL	(meglepődik, támad) És? Ezért küldött volna a szentatya egy felkent püspököt, hogy a nőügyeimet firtassa?
FÜLÖP	Őszentsége aggodalommal látja, hogy felséged alig érintkezik a feleségével, házasságuk hét éve gyermektelen...
FIATAL	Hát már a hálószobámban is ül emberük?
FÜLÖP	(keményen) Vigyázz, király! Felhatalmazásom van, hogy kiátkozással, a legsúlyosabb egyházi fenyítékkel sújtsam...
FIATAL	És attól rend lesz?
FÜLÖP	Az utódja alatt bizonyára! Veszélyben a hit! Kolostorokat, templomokat dúlnak, papokat és szerzeteseket ölnek...
FIATAL	Meg kereskedőket, utazókat, szegényeket és gazdagokat... nem hitbeli kérdés ez!
FÜLÖP	Az okát kell megszüntetni! A gyűlölség, a zavargás, a széthúzás okát! Ezért a következőket kérem: először is Krisztus nevében béküljön ki Kőszegi Henrikkel, hagyjon fel zaklatásával, rokonai üldözésével!
FIATAL	Nocsak! Ebből is pápai ügy lett!
FÜLÖP	Őszentsége nyomatékos óhaja
FIATAL	Ha vérbefagyva látom, akkor majd magamhoz ölelem, de addig nem! Tovább!
FÜLÖP	Nem, felség! Félreértette az én szerepemet! Én nem a szakács vagyok, aki az étlapot tartja, hogy tessék választani. Őszentsége kérése: parancs!
FIATAL	Hány ilyen kérés van?
FÜLÖP	Három.
FIATAL	Egy gondolom, a nejemre vonatkozik: a kis levélkéivel pápai fülekbe indázó kúszózsályára! Jó. Páros heteken vele hálok, fiú nemzéséig... Mi a harmadik?
FÜLÖP	És kun szeretőjét nem látogatja!
FIATAL	Tartom, ha Európa többi királya is hasonló fogadalmat tesz. Nehogy már keresztényebbek legyünk a világnál!
FÜLÖP	Mitől lett ennyire cinikus, ilyen fiatalon?
FIATAL	Sok hatalmas öregember között éltem. Mi a harmadik?
FÜLÖP	A kunok.
FIATAL	(feszülten) Sejtettem. Ez a lényeg! Nem bírják elviselni országom nagyjai, hogy saját ereje van a királynak. Ez a panaszok özönének igazi oka! (közelebb lép Fülöphöz, bizalmasan) Nézze, püspök: az új királyi pecsét! Erről még Rómában sem tudnak. Olyan mélyre süllyedt itt minden erkölcs és emberség, hogy elhatároztam, új lapot kezdek. Aki hű hozzám és az országhoz, azt megjutalmazom, akit érdemtelennek találok, azt földönfutóvá teszem... Ilyen egyszerű rend ez! Ezért rohant sírni Kőszegi Henrik őszentsége szoknyás lábához, mert kihúztam alóla összes földjeit... És ennek a pecsétnek az ereje a kunok! Érti? (őszintén, szinte fiúi alázattal) Esküszöm igaz lelkemre – nem ellensége vagyok én az egyháznak, a hitnek, hanem a támasza. Szent László ükunokája! Ezt jelentse meg a Szentatyának, fiúi hódolatom és engedelmességem igaz jeléül... (letérdel a Legátus elé)
Fülöp döbbenten nézi az eddig hetyke, szinte gőgős fiút, aki most előtte térdel, és fehér papi szoknyája csipkés szegélyét arcához szorítja
FÜLÖP	Keresztelje meg és telepítse le őket
Fiatal nem felel. Mozdulatlan térdel a püspök előtt. 
7. JÉZUS
ÉRETT	Nem fog menni...
FÜLÖP	Miért? Maguk sem a Bibliával a hónuk alatt jöttek be a Kárpátok szurdokain...
ÉRETT	Nekünk muszáj volt megtérni... ha maradni akartunk.
FÜLÖP	(belevág) Keresztelje meg és telepítse le őket
ÉRETT	Nem bánom, próbálja meg. Tegyen egy kísérletet. (kiszól) Kéretem Árbuz fejedelmet! (Fülöpnek) Ha őt megtéríti, nyert ügye van.
FÜLÖP	(élesen, szinte ellenségesen) Ez nem játék, fiam! Őszentségének elfogyott a türelme! Túl jól él a pogányság itt! Titeket is fertőznek, s a keresztény királyok egykor virágzó hona mára félbarbár sorba süllyedt. A keleti végekre már csak félve küldünk papot, elárvult templomok, kifosztott eklézsiák, és hitehagyott, vallásukat megtagadó, kiugrott papok... ez a kun vidék!
FIATAL	(kérlelőn) Püspök úr! Hagyják békén őket, és vállalom, hogy megvédem az egyház jogait.
FÜLÖP	Nem, fiam! Itt keményebb gyógyszer kell!
Belép Árbuz, rangja és nemzetsége valamennyi díszével fején, köntösén. 
ÉRETT	A püspök úr beszélni kíván veled Jézus Krisztusról, a keresztény vallásról... (Fülöpnek) Óhajtja négyszemközt?
FÜLÖP	Nem, maradjon csak... Mi a rangod?
ÁRBUZ	A kun sereg vezére vagyok.
FÜLÖP	Királyi zsoldban?
ÁRBUZ	Igen, uram.
FÜLÖP	Mától kezdve csak keresztény ember lehet királyi szolgálatban...
FIATAL	(indulattal) Erről nem volt szó! Mit merészel!?
FÜLÖP	(keményen, mintha egy másik ember volna) Ott van a kezében a megbízatásom: “rombolj és pusztíts, ültess és építs az Úr nevében!”
FIATAL	Azt fogadok zsoldomban, akit jónak látok... Ezek az én udvarom törvényei!
FÜLÖP	Kiközösítés és egyházi átok! Elfelejtette?
ÁRBUZ	Kár ezen vitázniuk, felség! Keresztény ember vagyok... bárki tanúsíthatja.
FÜLÖP	(döbbenten) Micsoda?
ÁRBUZ	Miklós nevet kaptam a keresztségben.
FÜLÖP	Hogyhogy... Mikor?
ÁRBUZ	Apám halálakor... őt is keresztény pap temette.
FÜLÖP	De miért? Hogyan?
ÁRBUZ	Mert a király, IV. Béla jó néven vette. És a pap csak úgy állt rá, ha az egész családunk megkeresztelkedik. Üsse kő, mondtam, elég gazdagok vagyok, hogy két istennek áldozzunk.
FÜLÖP	Melyik a másik?
ÁRBUZ	Hát a Nap, uram.
FÜLÖP	És melyik a nagyobb?
ÁRBUZ	Tréfál? Nézzen bele a korongjába! (nevet) Hogy is lehetne az a kis zsidó herceg nagyobb, mint a Nap. Nézzen csak bele a korongjába!
FÜLÖP	És apádat hogy temették el?
ÁRBUZ	Rendesen. Két méteres feszületet is állíttattam a sírjára.
FÜLÖP	A kitömött lóbőrök közé?
ÁRBUZ	Honnan tudja?
FÜLÖP	És a feleségével mi lett?
ÁRBUZ	Vele temettük... hű asszonya volt, öt fiút szült neki. Ő is megkeresztelkedett.
FÜLÖP	Élve temettétek?
ÁRBUZ	Hova gondol? Lenyilaztuk illendőn...
FÜLÖP	(ordít) Soha a pokol kénköves fenekéről fel nem álltok... ott fogtok vonyítani a gyilkosokkal, a fertőzöttekkel együtt!
ÁRBUZ	Én mindent megtartottam, amit kértek: gyóntam, áldoztam rendesen, minden teliholdkor, napfordulókor...
FÜLÖP	Elég! Hagyd abba! A legsötétebb istenkáromlás... Végzésem a következő: jól figyelj, király! Egy: mától kezdve hitetlent, pogányt vagy zavaros, kéthitű embert semmilyen királyi tisztségben nem fogadhatsz
FIATAL	(döbbenten) Katonaként sem?
FÜLÖP	Még lóvakaró legénynek sem!
ÁRBUZ	S akkor mi... a mieink miből éljenek?
FÜLÖP	Kettő: Az összes keresztény rabszolga, ki kun földeken dolgozik, szabadságát haladéktalanul visszanyerje...
FIATAL	Akkor ki műveli meg a földjeiket?
FÜLÖP	Telepítsd le, és kereszteld meg őket!
ÁRBUZ	Ki fog szántani? Vetni? Nem értünk mi ahhoz!
FÜLÖP	Tanuljatok meg! Építsetek házakat! Telepedjetek le! Nincs más jövőtök ebben az országban...
FIATAL	(ijedten, szorongva) Az öldöklés és fosztogatás soha nem látott hullámát hozod, szentatyám! Akinek se kenyere, se állása, az onnan fogja elvenni az ételt, ahol van: a magyarok és az egyház asztaláról. A gyűlölséget hozod, a hit mézébe mártva!
FÜLÖP	Nem végeztem még! Sok térítésben részt vettem már, tudom, milyen alattomos, ravasz fajta a pogány – színleg megtér, két kézzel veti, szórja a keresztet, s otthon, a sátrában a báránybőrök között ott lapulnak régi bálványai...
FIATAL	Nem állíthatok minden sátorba őrszemet.
FÜLÖP	A szokásaikat kell levettetni velük... a nyelvüket, az öltözetüket, a lakhelyüket... megkeresztelni és szétszórni, letelepíteni és dolgoztatni, keresztény vezetők és bírák alá sorolni, és nemzetségeiktől elszakítani... Ez a munka vár rád!
FIATAL	(szinte remeg a felindulástól) Nem... ez nem fog menni! Ezt nem lehet keresztülgyötörni vér és vas erejével sem!
FÜLÖP	Akkor kiátkozlak, országodat pedig egyházi tilalom alá veszem. Mától kezdve nincs esketés, temetés, keresztelés!
ÉRETT	(Árbuzhoz) Fogjátok le!
ÁRBUZ	Kit?
ÉRETT	A stólást! Hol vannak a fiaid?
ÉRETT	(a belépőkhöz) Fogjátok le! Kötözzétek meg, és vigyétek! Megházasítjuk!
FÜLÖP	Én őszentsége, a pápa személyében vagyok itt...
ÉRETT	Olyan lányok meztelen hasára ültetlek, hogy őszentsége háta is borsózni fog a gyönyörűségtől! Keresztet soha nem látott, vérbő, pogány lányok – valódi püspökei a testi szerelemnek! Le ezt a zsákot a csuhásról, adjatok rá igazi kun ruhát! És hozzátok a nőket, én fogom a szertartást celebrálni! Gyerünk! Bort, zenét... Éduát!
Ujjongva, röhögve kivonszolják a ruháitól megfosztott, kapálózó Legátust. 
Árbuz feszülten, rosszkedvűen néz a kitóduló barbár bakkhánsok után. Le – fel járkál, nyugtát nem leli. 
ÁRBUZ	Nincs mód okosnak lenni! (felveszi a földről a püspök fehér kesztyűit) Olyan Isten ez... békesség, azt mondják, s elveszik mindened... Ha meg visszavágsz? “Hitetlenek, megátalkodott, dacos pogányok! Takarodjatok vissza a sztyeppére!” (kétségbeesetten) De hová? Török, tatár, mongol, kozák, halál-hordák mindenütt! Vértől tocsakos a föld is! (óvatosan felhúzza az egyik kesztyűt, nézi, forgatja – lassan keresztet vet. Halkan, idegenül, szinte félve) Uram... Isten! Segíts nekünk... (összeteszi a kezét suta fohászra – ízleli, próbálgatja a nevet, a szavakat) Jézus! Krisztus... Segíts nekünk... elveszünk! (legyint, leengedi a kezét) – Nem megy! Miért is segítene? Ezekkel tart, csuhásokkal – (szorongással, rossz előérzettel) Csak baj ne legyen ebből... rossz mulatság, kerge lagzi ez! (leteszi a kesztyűt a trónra, kimegy)
8. VŐLEGÉNY
Színes fejedelmi sátor előtt Kunországban. Édua a Fiatal nyakába kapaszkodik, öleli, csókolja, csiklandja. Nem bír betelni vele. 
ÉDUA	Nem engedlek el soha már! Úgysincs helyed többé a palotában, vége a királyságnak... (nevet) A pápa küldöttét lefogni?! Bátor bolond vagy... (megcsókolja)
FIATAL	Ha az én népem a hátam mögött áll, nem félek senkitől, se pápától, se uraktól.
ÉDUA	A te néped? Hol lakik az?
FIATAL	Mindenütt... nem csak ti, a magyarok is szeretnek, érzem!
ÉDUA	Mégis elárultak...
FIATAL	Némelyek! Hol a vőlegény?
ÉDUA	(felnevet) Itt bent. Mandula és Köpcsecs a menyasszonyai! (Széthúzz a sátor szárnyait) Nász-nép, alusztok?
MANDULA	(a püspökön térdel) Férfi ez egyáltalán?
KÖPCSECS	(bentről visítva) Egyfolytában morog, mint az ellő borz, és fúj, ha közelítsz...
FIATAL	Mindent próbáltatok?
KÖPCSECS	Amit nő tehet, mindent: simogattuk tollal, csurgattuk mézzel, ujjal, nyelvvel, egész testét végignyaltuk...
MANDULA	Meg se rezzen, mint a csóré csiga, nyálkás és puhány... meg se rezzent.
KÖPCSECS	Nekem egyszer sikerült...
MANDULA	Nem igaz! Ráült és táncolt, mint a sárló kanca vagy egy órán át, és akkor valamiféle síkos csillant ott...
KÖPCSECS	Az a papok nedve!
MANDULA	(Lászlóhoz, dühösen) De tud-e elfolyni férfinedv haldokló hímtagból, mondd király, szerinted tud?
FIATAL	(élvezi) Tud...
KÖPCSECS	Látod, borzas, mondtam én!
MANDULA	Kínkönny az, nem élvezés! Ha belülről semmit nem érzek, ha nem döfköd, nem jár át keményen, forrón, akkor mit ér az – halott gyönyör, még ha nedve csillan is.
ÉDUA	Nem itattátok?
LÁNYOK	(együtt, nevetve) Hogyne, mint vőlegényt szokás – szájból, szájba...
MANDULA	Prüszkölt is rendesen, és hogy köpködött, mintha a sátán nyála volna...
KÖPCSECS	Ez a bolond lány még velem is kipróbálta! Micsoda fürge nyelve van... Próbáld ki, király!
MANDULA	(elindul László felé)
ÉDUA	Hess, innen! Varjak! Te majd tőlem iszol, az én nyelvemről.
Megcsókolja a Királyt, Mandula és Köpcsecs élvezettel nyammognak közben, nem bírnak magukkal. 
FIATAL	Hol a szerencsétlen?
KÖPCSECS	Itt, a bőrök alatt. Nem hallod morgását?
MANDULA	Ezt az izét kezdi és végzi, kandúr-zsolozsma, azok morognak így, ha bőrük alá bújik a tavasz.
Hallgatják egy darabig. Fülöp a János jelenéseit (9. rész – Az első jaj) és a 88. zsoltárt mondja, kezdi és végzi. Bejön Törtel, a püspök fehér úti ruhájában, Kemencsén pedig a fejfedő és a hófehér kesztyű. 
TÖRTEL	Esketni jöttünk. Hol a vőlegény?
FIATAL	Imáját mondja épp.
Leszedik a bőröket, előbukkan a Legátus rettegő, elkínzott arca. Kun ruhában van, hajára valami feketés kencét kentek és csíkosra fésülték. Ahogy megpillantja a Királyt, felemeli ujját, reszketve rámutat az átkok legmélyebb dühéből. 
FÜLÖP	A szentatya, az egész kereszténység fog rajtam bosszút állni! Pogányok lakája!
FIATAL	Lássam azt a borban fürdő vőlegényi csókot!
Lányok visongva előrángatják a bőrtömlőt, egyikük felemeli, melle kibuggyan rövid ruhája mellett, Kemencse lágyan helyére buggyantja, s nevetve nyalja végig tenyerét. 
KEMENCSE	Micsoda jó szagod van!
MANDULA	Segítsetek... ne kapálózzon! (nagyot kortyol a borból)
TÖRTEL	(nevetve) A te legényed, segíts magadon...
A két lány bekeríti a hátráló Legátust, lenyomják a bőrök közé, és kezét-fejét lefogva próbálják szájába csókolni a bort. Minden vörös és nedves – lihegés és visítás, a püspök ordítása, a fiúk röhögése, ahogy húzzák, buzdítják a lányokat. Édua is megkívánja. 
ÉDUA	Tölts nekem is! Az én vőlegényemnek is! (száját tátja a sugárban ömlő bornak, majd ráveti magát az Érett Lászlóra, birkóznak – dől belőlük a bor, a nyál, a nevetés – és Szent János látomásai a pusztában)
FIATAL	(élvezettel nézi, koronája félrebillent – nagyokat nevet, kurjant) Még! Ne sajnáld! Adjatok még neki! Megtanítjuk keresztelni, szokást alázni! (odalép a Legátushoz) A sátor a legszebb templom, atyám. Szellős és végtelen. Itt benéz a nap, ott a hold – és ha végigfekszel a bőrökön, hátadban érzed a föld lélegzetét. Ezt a szabadságot irigyled te tőlünk, Róma kutyája?
A sátor nyílásában fekete árnyék, Mátyus nádor áll. 
MÁTYUS	Állj fel, kölyök, mert agyondöflek!
FIATAL	(kászálódik – fél részeg már) Bor is van, meg nő is! Lagzit a nádornak! Mandula, Köpcsecs... itt az újabb vőlegény!
MÁTYUS	(megragadja a nyakánál) Állj fel, szerencsétlen! Talpra! Országunk szemete! Elfajzott gaz, hát erre adtad magad!? (lehasítja róla a kun köntöst) Koronás magyar király, és kun pongyolában hentereg, mint a disznó! Mindnyájunkat el akarsz veszejteni, átkozott! (lelöki, nem bírván fékezni indulatát, belerúg, üti, rugdossa a bőrök között részegen menekülőt)
ÉDUA	Fogjátok le! Kötözzétek meg!
Kemencse és Törtel nekiugrik Mátyusnak, de a Fiatal megállítja. 
FIATAL	Nem! Ne nyúljatok hozzá... (feláll, próbál talpon maradni) Hagyjátok... Igaza van...
Mindenki értetlenül nézi, Fiatal lehajol, felemeli a püspököt, kezét fogja, támogatja. 
Bocsásson meg, atyám! Bocsásson meg! Adjátok vissza a ruháit! Ne nézzetek! Tegyétek!
ÉDUA	De miért? Részeg vagy? Mi ez?
FIATAL	(megcsókolja) Hallgass, édes! Téged nem felejtelek el!
ÉDUA	Egy ember miatt... ezek miatt, kik csengettyűs bolondként rángatnak?
TÖRTEL	Egy intés, és nincs sereg, aki ellenállna!
FIATAL	Nem akarok vért... ez már nem a ti harcotok!
Mátyus Fülöpre vállára teríti a bor-pecsétes fehér püspöki köntöst. 
MÁTYUS	Mehetünk, atyám?
Nehéz, gyűlölséges csendben indulnak kifele. Édua nem ereszti a Fiatalt, belekapaszkodik. 
ÉDUA	Ne menj! Ne add a kezükre magad!
Fiatal nem felel, indul Mátyus és a Legátus után. A kunok értetlenül nézik. 
Sötét.
9. A NAGY SZÍNJÁTÉK
Trónterem. A kiátkozás napja. A falakon átható templomi kórus. Pregregorián. 
Kőszegi Henrik a püspök papírjait rendezi. A trónon összegömbölyödve alszik a Gyerek. Bejön Erzsébet, fekete-barna gyászban, nagy kereszttel a nyakában. 
ERZSÉBET	Hányan lesznek?
KŐSZEGI	A kiátkozók? Négyen...
ERZSÉBET	Őkegyelmessége, Mátyus, Ladomér, és...?
KŐSZEGI	Jómagam.
ERZSÉBET	Én szóba se kerültem?
KŐSZEGI	Varjúnak?
ERZSÉBET	Nincs egyetlen híve sem, ki mentené...
KŐSZEGI	Mátyus jó szívvel van iránta...
Hallgatnak. Erzsébet áll, nem néz semerre. 
ERZSÉBET	Semmiképp nem menekedhet, ugye?
KŐSZEGI	A Legátus kezében van – ha kiátkozza, ennyit nem ér az élete. Könnyet se ejt érte senki – kevély, hebrencs, buta király volt, megérdemelte.
Hallgatnak. 
ERZSÉBET	Velencei András hol jár?
KŐSZEGI	Zalában.
ERZSÉBET	Ki hozza?
KŐSZEGI	Iván fiam... hét végére várjuk.
ERZSÉBET	Szóval akkor ő lesz... biztosan.
KŐSZEGI	Ő.
ERZSÉBET	Kár is másban reménykedni már...
KŐSZEGI	Magának kereste. Hét éve mondom a pápának – kígyó ez, szentatyám, tipord el, mert a nyakunkra tekeredik. Egy percig sem bíztam benne, már amikor Prágából hazajövet megláttam a trónon ülni: gyerekként is olyan zavaros képe volt: fehér arc híg, asszonyi szemmel. (Erzsébet elsírja magát) Na, eredj innen! Ne itt gyászold magad, asszony! Keress inkább helyet a fiadnak, mert se befogadni, se ételt adni nem fog neki senki... a kiátkozottnak!
Erzsébet elindul kifele, szembetalálkozik a bejövő urakkal, zavartan félrehúzódik az útjukból. 
KŐSZEGI	(Fülöpnek) Az anyja volt.
LADOMÉR	Nagy természetű, nehéz nő. Hogy megszelídült a korral!
MÁTYUS	Nem láttam jó ideje... hol él?
LADOMÉR	A hajszentlőrinci zárdában. Leromboltatta, aztán valami sugallatra újjáépítette, s most az otthona.
FÜLÖP	Szép jelkép. Kezdhetjük, nádor?
MÁTYUS	A király a kápolnában vár. Hivassam?
KŐSZEGI	Kápolnában? (felnevet) Ó, az ájtatatos manó!
LADOMÉR	Gyónt, áldozott.
KŐSZEGI	Utoljára, gondolom.
FÜLÖP	(Mátyusnak) Hivassa, kérem. Legyünk túl rajta... Nem szeretem az excommunicatiot. Elvesztünk egy lelket, mindig úgy érzem...
MÁTYUS	(kiszól) Szóljanak őfelségének: kéretjük.
KŐSZEGI	Őfelségét? kéretjük!? Ó, ezek a finom árnyalatok! (gúnyosan) Hogy illik, nádor, essünk-e térdre, ha belép vagy elég alázattal fejet szegnünk, kis térdhajlással?
LADOMÉR	Még király.
Senki nem felel, hallgatnak, várnak. 
MÁTYUS	Kegyelmességedben megszületett már a döntés? Az ítélet. Vagy ez a... találkozás változtathat még azon?
FÜLÖP	Őszinte leszek. Az ítélet készen van bennem – tizedennyiért kiátkozás jár. Excommunicatio, nem kérdés. (nyomatékkal) DE! Nem hinnék az Úr végtelen jóságában, ha nem vallanám, hogy a kegyelem a legmegátalkodottabb bűnös számára is üthet egy kis rést az ítélet falán. Mert ahol nincs kegyelem, ott Isten sincs jelen.
Belép László, az Érett. Sápadtan, megrendülten, önnön árnyékaként – mintha egy másik ember lenne. Odalép a Legátushoz. Átnyújtja neki a koronát. 
ÉRETT	Vegye át tőlem, a gondjaira bízom. Többé nem kívánok élni vele. (meghajol a Legátus előtt) Szentatyám! Nem kérek kegyelmet. Meghallgatást sem. Tisztában vagyok tettem súlyával. Gonoszságból, bosszúvágyból, nemtelen indulatból cselekedtem. Ezért nem kérek, nem is érdemlek megértést, kegyelmet. Csak arra kérem kegyelmességedet, tettem hírét ne vigye magával a világba, népem és országom rossz hírét ne költse. Kilenc szentet adtunk az egyháznak, köztük három királyt, és e Szent Királyok között akadt egy férges is – az Isten bocsássa meg nekem, hogy ez pont én voltam. Nem ezt akartam... nem így... lelkemre esküszöm... (sírva fakad, néma, könnytelen, tehetetlen sírással)
Döbbenten nézik. Nem szól senki, csak állnak mellette, meghatódva. Legátus odalép a földön fekvőhöz. 
FÜLÖP	Állj fel!
ÉRETT	(nem felel)
FÜLÖP	Állj fel, fiam... és nézz rám!
Király nem mozdul, görnyedten térdel a lábuk előtt. 
FÜLÖP	(lehajol, megfogja a hóna alatt, felemeli) Jobban örülök egy megtért bűnösnek, mint száz igaznak... – mondta Jézus
ÉRETT	De én ezt nem kérem! Nem akarom... engedjenek elmenni... kérem! (feláll, elindul az ajtó felé)
FÜLÖP	Állj meg, király! Hallgass meg! (Az Érett megáll, visszafordul, nem néz a Legátusra, senkire) Ha rajtad, ki minden emberségből kivetkőzött latorként ujjongtál kínlódásomon, ekkorát fordított az Úr kegye, akkor én hogyan lehetnék csupán bosszúvágyam elvakult eszköze? Megaláztál, beszennyeztél, kigúnyoltál. De én azért jöttem ide, hogy rajtad és országodon segítsek. Vajon segítek-e rajtatok, ha királyotokat kiátkozom, és cselekvő akaratától megfosztom... Nem! Ez csupán az én személyes bosszúm lenne. (Kezébe veszi a koronát) Ha megesküszöl, hogy lelked mostani szép állapotát megőrzöd, és a pápa kéréseit legjobb akaratod szerint teljesíted, feloldalak a kiközösítés, az egyházi átok alól...
ÉRETT	Nem érdemlem meg, atyám.
FÜLÖP	Tedd kezed a kettős keresztre, mely hited és hatalmad jele! Esküdj meg, hogy amit előttünk, a Szentszék és a magyar királyság képviselői előtt ígérsz, betartod, az alól kibújni, azt halogatni vagy ellenzőit bátorítani nem fogod!
Csend. Alig születik meg a szó. 
ÉRETT	Esküszöm.
FÜLÖP	Pogányt, hitetlent, kéthitűt, izmaelitát, zsidót, szakadár keresztényt vagy eretneket semmilyen királyi hivatalban meg nem tűrsz...
ÉRETT	Esküszöm.
FÜLÖP	... a kunokat megkereszteled, letelepíted, keresztény szokások szerinti haj, szakáll- és ruhaviseletre szorítod...
ÉRETT	Esküszöm.
FÜLÖP	Izabella nejedet magadhoz veszed, vele gyerekeket nemzel... és... kun ágyasaidat se nyíltan, se titokban nem fogadod.
ÉRETT	Isten engem úgy segéljen!
FÜLÖP	Hívjátok Izabella húgomat! Saját kezűleg akarom átadni neki a megtért bűnöst...
KŐSZEGI	(dühtől remegve) Szentatyám, szabadna egy szót, torkomat döfködi... hadd mondjam ki! Akkor lesz a nyilas kunból keresztény paraszt, amikor én kisasszonyka leszek!
FÜLÖP	Téved. Ha nem hajolnak, olyan keresztes háborút zúdítunk rájuk, mint a hófergeteg. Maga a király fog az élére állni!
KŐSZEGI	Melyik király? Mert kunok rokonára én egy vak lovat nem bíznék! Nem ám! Bocsásson meg! (dühödten kimegy)
Belép Izabella. Az apáca-ruha miatt sokkal fiatalabb, áttetszőbb jelenség. 
IZABELLA	Hivatott, atyám.
FÜLÖP	Megszületett az ítélet...
Izabella riadtan néz az Érett Lászlóra. 
ÉRETT	Felmentettek.
IZABELLA	(zavartan, bizalmatlanul) Nem... nem igaz... játszol?
ÉRETT	Nem... feloldoztak. Bocsáss meg te is. Hogy elkergettelek, hogy szerelemből is, testi gyönyörből is csaltalak, hogy gyerekeket nemzettem kun anyáktól, és téged meddőn hagytalak... hogy fájdalmat okoztam és élvezettel néztem szenvedésedet... hogy idegen asszonyként életem foglya vagy... (elhallgat)
IZABELLA	(félve) És ha megbocsátok... visszafogadsz? Asszonyoddá?
ÉRETT	Holtomiglan... esküszöm. (Izabella hozzásimul, szinte eltűnik a férfiban. A Legátusnak) Menjünk, atyám, hirdessük ki a kegyelmet! (kimennek)
FIATAL	(ujjongva) Ezt a színjátékot! Micsoda könnytenger! Kegyelem, megbocsátás! Szívjóság és nemesség! – És micsoda fordulat! Amikor beléptem: négy hideg szempár meredt rám, mint egy-egy jégdarab... Néztem a szemüket, és hallottam, ahogy a bordáim között gyorsul, gyorsul, szédültté gyorsul a szívem. – (éli, suttogja, játssza) Nyugalom, az Istenért! – csak lassan, nyugodtan, a fogak között szűrni át a szavakat: – “Bűnös vagyok. Nem kell bocsánat! Nincs bocsánat, szentatyám – vétkes vagyok.” Lassan! Nem szabad sietni. Hallom a szívemet... ha gyorsul, elvesztem. Négy szempár figyel... minden csöpp izzadtság, minden lélegzetvétel fel van jegyezve... – “Ki ez az ember? – néznek – Ki ez, ki ily nyugodtan, sápadtan, remegés nélkül elvet mindent?” – “Semmit nem kérek, kezetekbe adom mindenem... országom, koronám! Vegyétek el!” – “Ki ez az ember?” Felteszem a kezem... bűnös vagyok, ne kegyelmezzetek... (elmosolyodik) csend, csend... percek telnek... csak lassan, nem szabad rájuk nézni... és egyszer csak... “Állj fel, fiam!” – nem bírom tovább, felnézek: Kőszegi arca, mint a levében főt cékla! (nevet) Viheti vissza Andrást Velencébe a Morosiniaknak – én pedig szabad vagyok újra és király! A megtért bűnös! Nagy kincs! – A Legátus még egyszer látni akart elutazása előtt, Isten kegyének tartva megtérésemet... pedig csak a lassú, két kézzel visszafogott bűnös szív dobogása volt... (neszt hall, hátravonul a trónterem sötétjébe)
10. NÁSZ
Izabella jön hálóruhában, gyertyával. Benyit a sötét, üres trónterembe. Bejön, félve körülnéz. 
IZABELLA	Itt vagy?
KÉZAI	Felséged az?
IZABELLA	Úgy megijesztett!
KÉZAI	Lépteket hallottam, gondoltam megnézem...
IZABELLA	(sietve indul kifele) Jó éjszakát!
A kőtermek falán átszűrődő nevetés kintről. 
KÉZAI	Cselédek...
IZABELLA	Nem látta a királyt?
KÉZAI	(mosolyog) Magával, kéz a kézben... a nászi szobában. Úgy örültem, hogy feloldozták! Kicsi királyom, űzött lelkem... Tudja, Bellaiza, valóban szükséges, hogy isten szeresse, akit az emberek gyűlölnek... szükséges.
Újabb nevetés, rohanás – érthetetlen vidám kiáltozás. 
IZABELLA	De vidámak, nem?
KÉZAI	(zavartan) Virágvasárnap van... vége a böjtnek.
IZABELLA	Ha fiam születne, Simon páter, tudja, hogy nevezném?
KÉZAI	Fülöpnek.
IZABELLA	István Károlynak, a nagyapák után. Árpádházi Anjou István Károly őfelsége – (nevet) és az egész csupán egy csecsemő. Olyan gőgösek a kisgyerekek, nem? Mint egy-egy király. A miénk kétszeresen is az lesz. Apja fekete szemét, és az én lelkemet fogja örökölni, csuda emberke lesz...
Kint megszólal egy harang, összevissza lóbálva.
IZABELLA	Mi ez?
KÉZAI	A kisharang a kápolnából...
IZABELLA	Ki járkál ott ilyenkor?
KÉZAI	Megnézzem?
Indul az ajtó felé, felhevült kun arc, Törtel kukkant be. 
TÖRTEL	A király hol?
IZABELLA	Nem tudom... A hálószobában... azt hiszem...
MÁTYUS	(jön ordítva) Hol van őfelsége!? (elkapja Törtelt) Te mit keresel itt?
TÖRTEL	A királyt! Az esküvőjére jöttem.
MÁTYUS	Mindenütt kunok... Elleptek bennünket! Hol a király? Őrség, őrség! Takarítsátok ki a palotát!
Kőszegi érkezik, a hajánál fogva rángatja be Mandulát. 
KŐSZEGI	Ki küldte ezt az ágyamba? Micsoda disznóság! Hol a király? Magyarázatot kérek!
Kemencse jön tetőtől talpig szalagokba, virágokba, csengőkbe öltözötten. 
KEMENCSE	Félre az útból! Helyet az ifjú párnak! Itt jönnek! (szórnivaló virágszirmokat oszt a bentlevőknek) Éljen László, magyarok királya, kunok fejedelme!
TÖRTEL	És szépséges arája, a Hold nemzetségének legfrissebb virága, Édua!
Érkezik az Érett László felövezetlen kun köntösben, ölében a meztelen Édua, koronával a fején. Hosszú menyasszonyi fátyol kígyózik utána, testét rejti is, nem is. Nem érdekli. A király leteszi Éduát a trónra, megfogja Izabella kezét, és keményen, szinte erőszakkal lenyomja Édua mellé.
ÉRETT	Barátaim! Magyarok és kunok! Köszönöm, hogy új nászomat, fejedelmi házasságomat jelenlétetekkel megtisztelitek. Két vérből való vagyok, két összebékíthetetlen vérből. Úgy illik, és magam is arra vágyom, hogy mindkét véremnek teljes családja legyen. Izabellát, gyermeki tisztaságban fogant nászom királyi asszonyát, szeretem, holtomiglan holtáiglan el nem hagyom. (Magához húzza, megcsókolja. A kunok örömujjongása) Másik oldalamon pedig testem gyönyörűsége, lelkem szabadsága, Édua. Holtomiglan, holtáiglan. Itt, a színetek előtt ezennel mindkét nőt feleségül veszem – hozzátok az érseket!
KŐSZEGI	(nekimegy) Darabokra szaggatlak nyomorult. El a királyi tróntól!
Törtel és Kemencse durván leverik Kőszegit a lábáról, nyakába kötelet vetnek, tartják, mint a vásári medvét. Itt halál lesz. 
MÁTYUS	(szinte sír dühében) Mire jó ez, felség!? Bemocskolni trónt, házasságot, szent esküvést... miért?
LADOMÉR	(érkezik) Átok! Örökös, halálos átok rád és minden fajzatodra! Ne leljen békét a lelked, sírt a tested! Soha, míg ember él!
ÉRETT	Átkoztok, szidtok engem, gyalázatosok!? (sorban odamegy hozzájuk, először a földre szorított Kőszegihez, majd Mátyushoz, Ladomérhoz) Te, aki behívtad... te, aki letérdeltél előtte... te aki a híreket a fülébe sugdostad... te, aki királyodat eladtad? Ki merészel engem becstelennek nevezni?!
LADOMÉR	Keresztes háborút kérek ellened, az egész ország ellen!
ÉRETT	Eddig is az folyt a padló alatt, gyerekkorom óta. Percnyi nyugtom nem volt tőletek. Elég! Mostantól ura akarok lenni a magyaroknak, kik nekem nem uraim. A hűtlenek és becstelenek ne tanítsanak engem becsületre, amelyről soha meg nem felejtkeztem. Ne hívjanak engem Lászlónak, ha ezért bosszút nem állok, és szemeiteket ki nem szúratom. Az országot pedig kivesszük Róma kezéből, önmagunk szentjei és júdásai leszünk! Gyerünk innen boldogságom asszonyai – mától kezdve országunk a szél, fővárosunk a Tisza, és minden becsületes ember a népünk... kövessetek! (kimennek. Lovak nyihogása, ének, örömteli visongás, nevetés kíséri távolodó lépteiket)
11. ÁLOM
A trónon ül a Gyerek. A korona az ölében. 
GYEREK	Mikor kicsi voltam, és még élt apa, egy nap észrevettem, hogy egy deszka... ez itt, kijár. Egy szög tartotta csak. És én bebújtam. Hallottam, hogy keresnek, tűvé tették a palotát: “kútba esett, vízbe fúlt, hol van, istenem!”... teltek az órák, esteledett És ahogy ott ültem a sötétben, egyszercsak megéreztem apa köntösének a szagát, mint a viasz, olyan volt, édes, orrot bosszantó... Akkor hallottam először azt, hogy “álmában megölni” Úgy elcsodálkoztam, “hogyhogy álmában?” Hiszen akkor csak álmodja a halált... És mégsem bír felébredni? Annyit gondoltam erre... És amikor alvó embert láttam, mindig eszembe jutott... alszik... meg is ölhetnék. (nézi a trónt) Hm... már nincs itt az a deszka, beszögezték – jó, hogy nem maradtam bent.
Bejön Erzsébet, feketében, öregen, sírástól felázott, vörös szemmel. 
ERZSÉBET	Kicsi fiam, miért nem alszol... éjszaka van!
GYEREK	Mikor jön a csehországi?
ERZSÉBET	Micsoda?
GYEREK	Már nem is emlékszel, anya? Pedig hogy féltünk! Most már nem félünk tőle sem... senkitől.
ERZSÉBET	Na, elég! Gyorsan ágyba!
GYEREK	Hadd nézzem meg még egyszer! (odaszalad a koronához) Milyen szép! Az én hajszálaim is benne vannak, biztosan.
ERZSÉBET	Holnap majd felteszed... Gyerünk a szobádba! (tuszkolná, de a Gyerek kisiklik)
GYEREK	Azt álmodtam, hogy... (észreveszi a bőrök között alvó Érettet) Ki az a bácsi ott?
ERZSÉBET	A király... gyere már fiacskám!
Gyerek nézi az alvót, le nem tudja venni a szemét róla. A félmeztelen Érett királyt, a testére fonódó Éduával. 
GYEREK	Hadd, nézzem egy kicsit! Milyen mélyen alszik. Vajon mit álmodik? Csak egy kicsit még, anya!
Bejön Mátyus. 
FIATAL	Gyűltök már? Gyűltök?
MÁTYUS	A kun vezér nem jött még?
ERZSÉBET	(betakarja az Érettet) Pszt! Halkan... alszik még...
FIATAL	Mint a genny a bőr alatt... Gyűltök, hogy megöljétek... ki teszi meg, lássuk!
MÁTYUS	Ladomér keresztes hadat kért a pápától, Ausztria kétezer lovagot ígért.
ERZSÉBET	Ne oly hangosan, az istenért! (Testével takarja, védi)
MÁTYUS	Nincs mód szembeszállni velük, Erzsébet... értelmetlen öldöklés lenne...
ERZSÉBET	Hadd, vigyem el... a zárda befogadna. Soha nem tudja meg senki.
MÁTYUS	Kőszegi országos hadfelkelést hirdetett a király ellen... maga állt az élére.
ERZSÉBET	Tessék, vedd a koronát, és mondd, hogy eltűnt! Nem fogja látni többet senki... esküszöm!
ÁRBUZ	(bejön, zaklatottan) Senki... Egyetlen egy sem! A hét nemzetség közül... nem fogadja be senki!
ERZSÉBET	A ti fajtátok... a miénk!
ÁRBUZ	(Mátyusnak) Nem akarja senki. Vigyétek!
MÁTYUS	Nekünk nem kell! Élve? – Minek gyötörtetnénk halálra a Kőszegiek kezén – az új király börtönében.
ERZSÉBET	(hadarja) Hadd vigyem magammal! Eltűnt, belefúlt a Tiszába, látták testét a folyóban bukdácsolni... itt a ruhája, sározd be, áztasd be, szaggasd meg...
MÁTYUS	Nem lehet. Ha nincs meg a test, Kőszegi felforgatja egész Kunországot utána. Nem lenne percnyi békétek sem, a szagotokat is gyűlöli... miért kegyelmezne?
Csend, nézik az alvó királyt.
ÁRBUZ	És akkor?
MÁTYUS	Itt nem maradhat.
ÁRBUZ	(hirtelen döntéssel) Asszony, küldd be a fiaimat!
ERZSÉBET	Hadd vigyem el...
ÁRBUZ	(keményen) Menj már! (kilöki a tehetetlent)
MÁTYUS	Én sem maradok...(odalép az alvó királyhoz) Aludj, felség, jobban szeretted nálunk az életet... (kimegy.)
Bejön Törtel és Kemencse. 
Árbuz odalép a fekhelyhez, lehajol, Éduát lefejti az alvó királyról. 
ÉDUA	(félálmában) Ki az?
ÁRBUZ	Vigyétek!
Édua feleszmél, rádöbben, mi történik – a két suhanc alig bírja lefogni, száját betömve, nyüszítve, kapálózva kivonszolni. Árbuz nézi a testet. 
ÁRBUZ	(halkan) 
Bezén attamaz kenze kikte,
Szenlészen szen adon dösön szen küklön,
Nitziégen gerde ali kikte...
Törtel és Kemencse apjuk mellé állnak, együtt mormolják a kun Miatyánkot. Az ima kiterjed, betölti a sátrat, mintha egész Kunország mormolná
...bezén akomozne oke mezne
Ber bezge pibütör küngön,
Il bézen méne mezne,
Neszem bezde jermez bezge...
Ilmte bezne olgyamanga
Kutkor bezne olgyamanna...
Szen borson boka
Csalli bocson igyi tenger
Ammen...
A két fiú rátérdel az Érett László karjaira, és Árbuz elkeseredett, dühödt döfésekkel véres cafatokká aprítja a testet – csak anyajegyeiről ismerték fel, mondják. A három nő lepedőbe teszi, és felemeli, útrakészen. A háttérben, az oltáron felfénylik a Herma, arany vonásai táncolnak a gyertyák fényében. Ladomér kiterjesztett karokkal, mint égen köröző rablómadár áll a Herma előtt. 
LADOMÉR	Nem! Ide ne hozzátok! Szentségtelen, átkozott király volt – testét vesse ki a föld, lelkét az ég, emlékét az emlékezet. El innen!
Becsukja a kaput. A három nő áll, feketébbek az árnyékuknál. A lepedőből lassan, mint a percek, csepeg a vér. 
ÉDUA	Vigyük a Tiszába.
IZABELLA	Nápolyba, a családi kriptába.
ERZSÉBET	Apja mellé, Budára.
EGYÜTT	Vigyük.
Nézik a királyt. Nem mozdulnak. 
Sötét

Szarvasgede, 2005