Lev Tolsztoj - Kiss Csaba

ANNA KARENINA

Jelenések

Németh László fordításának felhasználásával

Személyek

ANNA KARENINA 
ALEKSZEJ KARENIN, a férje 
ALEKSZEJ VRONSZKIJ 
VRONSZKAJA, az anyja 
SZTYIVA, Anna testvére 
DOLLY, a felesége 
SZERJOZSA, Anna kisfia - nyolc-kilenc éves

Első rész
1. PÁLYAUDVAR
Gőz-szigetek. Két férfi kabátban. A vonat már elment, de a hangja itt maradt. Lassan hal utána.
VRONSZKIJ	Sztyiva! Drága barátom! Sztyepan Arkagyics... Mi történt? Olyan rossz bőrben vagy.
SZTYIVA	Ne is kérdezd... ne is kérdezd...
És mindig derűs arcán felhők vonultak át. Nézte egykori barátját, arca lassan felderült, karját kiterjesztette
Alekszej Kirilovics... Micsoda meglepetés! (Megölelte, megropogtatta) Kit vársz?
VRONSZKIJ	Egy nőt...
SZTYIVA	Gondoltam... (Nagyot sóhajtott) Ej, független élet... Szép?
VRONSZKIJ	Nincs párja a világon!
SZTYIVA	Ne mondd! Ki az, ha szabad?
VRONSZKIJ	Az anyám...
SZTYIVA	Te gazember! Viccet csinálni az édes világszép anyádból! Hát illik ez?
VRONSZKIJ	Az ő stílusa... Hát te? Vársz valakit?
SZTYIVA	Várok...
VRONSZKIJ	Nőt?
SZTYIVA	Bizony...
VRONSZKIJ	Szép?
SZTYIVA	És fiatal... és boldog... és gazdag... és jólelkű... és finom, mint egy... egy...
VRONSZKIJ	Ilyen nő nincs is!
VRONSZKAJA	(érkezik harsogva) Egy angyal! Egy földre szállt angyal! Körbeutaznám vele a világot, és nem unatkoznék! Szinte repült az idő... Segíts már, Aljosa, hozd el a csomagokat! (Sztyivához) A húga a kocsiban várja, vele utaztam...
VRONSZKIJ	A húgodat várod, te, lókötő!
SZTYIVA	Miért, mit hittél? (Nevetve) Az anyámat...
A gőzben Anna alakja jelent meg. Mikor meglátta a bátyját, hozzászaladt, és egy mozdulattal, melynek határozottsága és bája meglepte Vronszkijt, átfogta bal karjával Sztyiva nyakát, magához húzta, és erősen megcsókolta. Sztyiva pedig belekapaszkodott, görcsösen ölelte, szorította, mintha soha nem akarná elengedni. Vronszkij le nem vette róluk a szemét
Csakhogy itt vagy! Anna! Húgocskám, csakhogy megjöttél... Végre itt vagy! Csak ezt tudom mondani: végre itt vagy!
VRONSZKAJA	Nézd, Alekszej! Micsoda édes! Egy nő, akivel beszélni is, hallgatni is lehet... A férje hozzám ültette be, hogy vigyázzak rá, és egész úton beszélgettünk, mintha száz éve barátnők volnánk. - Anna Arkagyevna! Hadd mutassam be: az én kicsi fiam, Aljosa...
Anna kíváncsian nézi Vronszkijt. Csend.
VRONSZKIJ	Örvendek....
ANNA	(nevetve) Édesanyja úgy oda van magáért, mintha szerelmes lenne: Aljosa így, az én picinyem úgy!
VRONSZKIJ	Eléggé unalmas lehetett...
VRONSZKAJA	Miért? Annának is van egy kisfia, hétéves, ugye...
ANNA	Nyolc!
VRONSZKAJA	Még soha nem volt távol tőle, és most bántja, hogy ott hagyta, de úgy bántja... Igaz, kincsem?
ANNA	Egész nap a fiainkról beszélgettünk, ő az övéről, én az enyémről... A fiúk! Na, viszontlátásra! Örülök, hogy megismertem... (Kezet nyújt, Vronszkij némi késéssel)
VRONSZKIJ	Vronszkij, Alekszej Vronszkij...
ANNA	(nevet) Tudom... (Vronszkajának) Köszönöm a társaságot. Viszontlátásra, grófnő!
VRONSZKAJA	Isten vele, kis barátnőm. Hadd csókoljam meg a csinos arcocskáját. Mint afféle egyszerű öregasszony már csak kimondom, hogy nagyon megszerettem magát... (Fülébe súgja) Elmondhatom?
ANNA	Ne... ne áruljon el!
VRONSZKAJA	(játékos indiszkrécióval Anna csomagjára mutat) Képzeljék... tudják, mit vett Anna Arkagyevna egy vándorárustól a kicsi fiának?
ANNA	Grófnő, kérem... nagyon kérem... ne!
SZTYIVA, 
VRONSZKIJ	Mit?
VRONSZKAJA	(a férfiaknak) Nem mondom meg, mit képzelnek? Tudok én titkot tartani... Na, gyere, Aljosa! (Kimegy, Vronszkij marad, Annát nézi)
2. HALÁL (buffo)
Az oszló gőzben megjelenik Dolly, Sztyiva felesége. Talpig feketében, hatalmasan, tragikusan, a fájdalomtól szürke arccal, mint maga az Elmúlás
DOLLY	Vége! Mindennek vége! Életnek, családnak, gyerekeknek... vége mind!
Sztyiva a válla közé húzta a fejét, szánalomkeltő, alázatos képet akart vágni, de csak úgy sugárzott a frissességtől és az egészségtől
SZTYIVA	(csöndes, félénk hangon) Dolly... Dolly... hallod?
DOLLY	Mit akar?
SZTYIVA	Megjött Anna... a húgom...
DOLLY	Hagyjon békén, nagyon kérem!
SZTYIVA	De mégiscsak, Dolly... Itt van a húgom...
DOLLY	Menjen innen! Menjen el... (Kiáltott rá, fel sem nézve)
SZTYIVA	(Vronszkijnak) Rettenetes! Én mondom, ez rettenetes... Istenem, mit csináltam! (Dollynak) Dolly, mit mondhatnék? Az isten szerelmére, hiszen mit mondhatnék? Egyet: bocsáss meg! Gondolj vissza, kilenc évi együttlét nem tehet-e jóvá perceket, néhány percét a...
Dolly lesütötte a szemét, és hallgatott, várta, mit mond Sztyiva, szinte kérte, hogy cáfolja már meg valahogy
a... a... a testi fellobbanásnak...
DOLLY	Menjen innen! (Felzokog) És ne beszéljen nekem a fellobbanásairól, az undokságáról...
SZTYIVA	(Vronszkijnak) Borzasztó, egyszerűen borzasztó... Ha nem velem történik meg, én esküszöm... (Dollynak) Dolly! Az Isten szerelmére, gondolj a gyerekeinkre! Azok nem bűnösök!
DOLLY	A gyerekek! A szádra ne vedd őket! (Annának) Hogy éljenek tovább egy ilyen feslett, züllött, lelketlen apa mellett azután... azután, hogy... a férjem, a gyermekeim apja szerelmi viszonyba keveredik a nevelőnőjükkel... (Alig tudja befejezni)
SZTYIVA	De hát mit tegyünk, Dolly, mit tegyünk?
Mondta panaszos hangon. Maga sem tudta már, mit beszél, s mind mélyebbre és mélyebbre horgasztotta a fejét
DOLLY	Undorodom, nem szívlelhetem magát! A maga könnye víz. Soha nem szeretett! Nincs szív, nemesség magában. Förtelmes, undorít, idegen nekem, igen, teljesen idegen...
SZTYIVA	(Vronszkijnak, kétségbeesetten) Gyűlöl, nem bocsát meg... Ez rettenetes, rettenetes! (Elindul a nő felé) Csak egy szót még, Dolly!
DOLLY	Ha hozzám ér, idehívom a gyerekeket, a személyzetet, rokonokat, mindenkit. Tudják meg, milyen aljas! Én most elutazom, s maga élhet itt a szeretőjével!
SZTYIVA	Már meg se hallgat... most mondják meg! Hát van kinek beszélni? Már meg se hallgat...
Elhallgatott, szótlanul állt, a szemét dörzsölte, fölsóhajtott, kihúzta a mellét, és várta, hogy történjen valami
3. ANGYAL
ANNA	Dolly...
DOLLY	Kérlek, Anna... eszedbe ne jusson vigasztalni! Mindennek vége, értsd meg, nincs tovább! (És újra eszébe jutott a történet) Az a nő fiatal, csinos... De az én fiatalságomat, szépségemet tudod, Anna, hogy ki vette el? Ő és a gyermekei... Hát miért erőlködöm, kínlódom én - minek a gyerekek? Ami régen öröm volt, most már csak gyötrődés... Legszívesebben én... nem is tudom... nem is tudom...
Elhallgatott. Kétségbeesetten, reménytelenül hallgattak - mindhárman. Vronszkij a háttérből nézte Annát
ANNA	Dolly, hallgass meg...
DOLLY	(belevág) De hát hogy bocsássak meg? Hogy legyek a felesége megint? Gyötrelem volna vele élnem, épp azért, mert a régi szerelmemet, amely hozzáköt, annyira szeretem.
Anna odalépett Dollyhoz, megfogta a kezét. Nyugodt volt, nyílt, tekintete együttérzéssel teli
ANNA	Egyet mondok, Dolly... én a húga vagyok, ismerem jól a természetét... és én teljesen megértem a szenvedésedet... csak egyet nem tudok... nem tudom... (Megállt egy pillanatra: mondja, ne mondja) Nem tudom, hogy van-e még benned szeretet iránta. Van-e annyi, hogy megbocsáthass neki?
DOLLY	(józanul, szinte ellenségesen) Te megbocsátanál?
ANNA	(váratlanul éri a kérdés) Nem tudom... nem... nem tudom... (Rövid gondolkodás után, határozottan) De igen. Megbocsátanék...
DOLLY	Képes lennél?
ANNA	Ha maradt még szeretet... És úgy bocsátanék meg, mintha mindez meg sem történt volna.
DOLLY	Persze ha az ember megbocsát... akkor bocsásson meg egészen.
Mondta, mint aki már százszor átgondolta a dolgot, és mindig ugyanarra az eredményre jutott
(A hozzásomfordáló Sztyivának) Menj innen! (Annának) Kedvesem, úgy örülök, hogy eljöttél... könnyebben, sokkal könnyebben vagyok. (Megölelte Annát és kiment. Sztyiva megalázottan surrant utána)
Vronszkij mozdulatlan állt a falnál. Egy sötét sziluett. Esni kezdett az eső. Valószínűtlen, kövér cseppek hulltak a férfira
4. A TÁNC (antiszalon)
ANNA	Maga?
VRONSZKIJ	Egy napja ismerem, és folyton...
ANNA	Belém botlik, ezt akarta, ugye? (Nevetett, sőt már-már kacér volt, bár nem ezt akarta)
VRONSZKIJ	Igen... Anyám teljesen magába szeretett. Egész Moszkvát meg fogja tölteni a maga hírével...
ANNA	Rajongó természet! Magáról is úgy beszélt, olyan áradó szeretettel, mintha még mindig nyolcéves lenne... Nem is tudtam elképzelni, hogy a kis Aljosa egy felnőtt férfi...
VRONSZKIJ	Mindig csak a gyerekekről?
Annát meglepte ez a nyílt, szinte türelmetlen hang
ANNA	Hát... ajánljon más témát...
VRONSZKIJ	Nagy bál lesz Scserbackijéknál... Mindenki ott lesz... Sztyiváékat is meghívták.
ANNA	(nevetve, törlesztve) Nem hiszem, hogy bálozhatnékjuk van.
VRONSZKIJ	És magának?
ANNA	Nekem? Egyedül... nem illik...
VRONSZKIJ	A férje nélkül?
ANNA	Ismeri?
VRONSZKIJ	Nem hiszem...
ANNA	Mindenki ismeri... Olyan, mint a fehér farkas, nem könnyű elfelejteni... (Ez játékosan, könnyeden hangzott, de Anna mégis rosszul érezte magát. Olyan képtelen, kicsinyes, buta dolog a férjet dicsérni ilyenkor)
VRONSZKIJ	Szóval? Eljön...
ANNA	Csak unatkoznék...
VRONSZKIJ	Pedig én még fogadást is kötöttem...
ANNA	(döbbenten) Rám?
VRONSZKIJ	Hogy lilában jön...
ANNA	Lilában? Az olyan vígözvegyes. Nincs is lila ruhám... Meg hogy állna nekem a lila?
VRONSZKIJ	(belevág) Hadd kísérjem el! Franciaországból hozták a zenészeket... mindenki ott lesz. Hadd kísérjem el!
ANNA	Van egy kisfiam... - mondhatom? Nagyon szereti a zenét. Gyerektől szinte természetellenes, hogy ennyire szeresse... Nézze, ezt vettem neki. (Előveszi a zizegős-zörgős papírba csomagolt hatalmas gramofontölcsért) Na, mi az? Lássuk, kitalálja!
Megjelenik Szerjozsa. Nyolcéves kisfiú
SZERJOZSA	Mi az, mama? Mit hoztál?
ANNA	Találd ki!
SZERJOZSA	(nézi, forgatja az ajándékot) Léghajó? Kiscirkusz! Kalitka madárral... bábszínház... kiskutya... (Leteszi maga elé, tapogatja, kopogtatja) Mi ez?
Anna óvatosan kicsomagolja
Egy gramofon... igazi gramofon!
ANNA	Segíts, húzzuk fel! (Odatérdel Szerjozsa mellé - arcuk összeér. Megszólal a zene - serceg és sodor) Már nem maradok sokáig, édesem... pár nap, és jövök vissza hozzád.
Szerjozsa felrakja a gramofonlemezre az ólomkatonákat, forognak az árnyak a falon. Anna átveszi a zene ritmusát, érezni, hogy a lefojtott életkedv kezd feltörni benne - feláll, fordul egyet, kettőt lép, újra fordul, Vronszkij közelebb lép: “Megengedi?”, de Anna kisiklik... 
ANNA	Amikor fiatal voltam, imádtam táncolni... ahogy forog körbe minden, elmosódnak az arcok, a ruhák, az emberek... nincs nagyobb boldogság, szabadság, mint a tánc...
VRONSZKIJ	Jöjjön el!
Megjelenik Karenin, nézi őket
KARENIN	Anna, vigyázz a látszatra!
Anna csak azért is táncol, egyre közelebb Vronszkijhoz, aki csak nézi - egy pillanatig el nem ereszti. Karenin lehajol a gyerekhez, megállítja a gramofont - Anna tovább dúdol, és a tánc zaja, a csusszanó léptek, a nehéz ruhák suhogása is megy tovább, egyre erősödik
Késő van, le kell feküdni.
SZERJOZSA	Mikor jön a mama?
KARENIN	Ne gondolj rá! Amikor megjön, itt lesz... Ha egész nap csak várod, lassabban telik az idő... gyorsan ágyba! (Kimennek, a lemez üresben forog tovább)
Anna kifulladva ült egy széken. Egyre a tánc zajait hallotta, a lépteket, a surranó ruhát, a háromnegyedes lihegést. 
VRONSZKIJ	Találkozhatunk holnap?
ANNA	(inti, hogy nem) Utazom...
VRONSZKIJ	Mikor?
ANNA	Holnap...
VRONSZKIJ	Ekkora utat megtett egyetlen napért...
ANNA	Egy házasságért. (A belépőhöz) Ugye, Dolly, édesem? (A nő fehér és zilált, mint aki most kelt ki a nem-szeretem ágyból) Őt hívja el a bálba, Alekszej Kirilovics - így hívják, nem? Van lila ruhád, Dolly? Mert az követelmény... Viszontlátásra, Alekszej Kirilovics! (Vronszkij elindul kifele)
DOLLY	(játékosan elállja Vronszkij útját) Maradjon még!
ANNA	Hadd menjen. Pihennem kell az út előtt... A nagy út előtt. Mitől van nekem ilyen jó kedvem, Dolly?
Dolly szomorú mosollyal nézte Annát
5. FÉLVALLOMÁS DOLLYNAK
DOLLY	Milyen különös vagy ma...
ANNA	Én? Úgy találod? Nem különös; rossz. Úgy nem volt kedvem otthonról eljönni, és most nincs kedvem hazamenni...
Megállítja a gramofont, nézi a lassuló fényes barázdákat. Valahol már hallatszik a hazavonat
DOLLY	Anna... amit te értem tettél...
ANNA	(belevág) Azt szeretném, hogy ti mind szeressetek.
DOLLY	Mit mondasz? Nem értem...
ANNA	De, te megértesz engem... meg fogsz érteni. Isten veled, gyönyörűségem!
DOLLY	Anna, várj... Mi ez?
ANNA	Semmi... Minden léleknek megvannak a furcsa dolgai...
DOLLY	(nevet) Ezt éppúgy mondod, mint Sztyiva... Miféle dolgai?
ANNA	Ne beszéljünk róla...
DOLLY	Ugyan miféle dolgaid lehetnek neked? Benned minden olyan világos...
ANNA	...derült, tiszta és szép... (És gúnyos, furfangos mosolyra ráncolódott az ajka)
DOLLY	Milyen boldog is vagy te, Anna!
ANNA	Tudod, miért utazom el már holnap? Ez a vallomás nyomaszt; el akarom mondani neked... (Hirtelen megállt) Istenem, milyen ostoba vagyok! Azt akartam neked elmondani, ami nincs is... Na, agyő, gyönyörűségem!
DOLLY	Anna, várj... mi ez?!
ANNA	Semmi... egy pillanatig azt hittem, hogy szenvedek. Ne hallgass rám, látod, milyen ostobaságokat beszélek... Hát el lehetne képzelni, Dolly?
DOLLY	De micsodát?!
ANNA	Amikor kimondani sem lehet... hogy ő meg én... nem! Előbb-utóbb csak felébredek. (És nevetve vette a kabátját)
Mintha a szomszéd szobában sípolt volna a vonat
6. A VONATON
A vonat kavarta? Vagy a szél? Ferdén hullott a hó.
Anna megfordult. Egy katonakabátos alak állt a vasúti lámpa hintázó fényében. Vronszkij volt
ANNA	Nem tudtam, hogy utazik. Miért?
VRONSZKIJ	Miért utazom? (Ismételte a szemébe nézve) Hiszen tudja - azért, hogy ott legyek, ahol maga. Nem tehetek másképp. Bocsásson meg, ha az, amit mondtam, kellemetlen...
Udvariasan és tiszteletteljesen beszélt, de olyan határozottan és makacsul, hogy Anna hirtelen nem tudott mit válaszolni
ANNA	Elég, elég!
Kiáltott fel, de hiába iparkodott az arcának, amelyre Vronszkij mohó pillantással meredt, szigorú kifejezést adni
VRONSZKIJ	Egyedül maga az oka...
ANNA	Minek?
VRONSZKIJ	Hogy így viselkedem... ilyen nemtelenül...
ANNA	Nem! Amiről maga beszél az tévedés...
VRONSZKIJ	Szeretem!
ANNA	Megtiltom, hogy ezt a szót használja! Én soha senki előtt nem pirultam, s maga arra visz, hogy bűnösnek érezzem magam valamiben.
A befutó szerelvény gőzfüggönye mögül előtűnik Karenin. Mintha ő maga lenne a sötéten fenyegetően fékező vonat. Vronszkij hátrahúzódik
7. ELLENÉRZÉS
Ahogy a feleségét meglátta, Karenin ajkán a megszokott gunyoros mosoly jelent meg, és nagy, fáradt szemével merőn nézett rá. Valahányszor ezzel a makacs és fáradt szemmel találkozott, Annának kellemetlen érzés szorította össze a szívét. A férfi odalépett hozzá, megfogta a karját, mindkét könyökét, magasan, szorosan, bizalmasan
KARENIN	A gyengéd férj, ahogy látod... igen, gyengéd, mint házassága második hetében, s ég a vágytól, hogy lásson téged.
ANNA	Szerjozsa egészséges?
KARENIN	Ez minden jutalmam a lángolásomért?
ANNA	Ez... (Mondta ugyanabban az ironikus, tréfás hangnemben)
KARENIN	Pedig mennyire örültem, hogy épp van egy üres félórám, és kijöhetek eléd: tanúságot tenni gyöngédségemről...
Vronszkij nézte a férj és feleség találkozását: “Nem, nem szereti, nem szeretheti” - döntötte el magában. És hozzájuk lépett
VRONSZKIJ	Bocsánat, elköszönnék...
Anna a férjére nézett, hogy lássa, ismeri-e Vronszkijt. Karenin egykedvűen, kíváncsiság nélkül pillantott Vronszkijra, tétova tűnődéssel, hogy ki ez. Vronszkij nyugodtsága és önbizalma, mint kasza a kőbe, úgy verődött Karenin hideg magabiztosságába
ANNA	Vronszkij gróf... Alekszej Kirilovics Vronszkij...
KARENIN	Á, igen! Úgy rémlik, ismerjük egymást... valahonnan... (Szólt közönyösen, s kezet nyújtott) Odafelé az anyjával, visszafelé a fiával. (Mondta olyan szabatosan, mintha minden szava egy rubelbe kerülne) Mi járatban?
VRONSZKIJ	Szabadságra jöttem...
KARENIN	Pompás...
Mondta, és elfordult tőle
VRONSZKIJ	Remélem, tiszteletemet tehetem.
KARENIN	Hétfőnként fogadunk. Este héttől.
Belekarolt a feleségébe, lassan, sétálva vezette a kijárat felé
ANNA	Szerjozsa jól viselkedett?
KARENIN	Kiválóan! De el kell keserítselek, nem bánkódott utánad, nem úgy, mint az urad...
ANNA	(komolyan) Hát bánkódott?
KARENIN	(kizökkenti az őszinte hang, szinte sután) Sehogy se tudtam megszokni, hogy egyedül vagyok... Miért nézel így?
ANNA	Nem tudom... olyan furcsa magán valami... nagyobb lett a füle...
KARENIN	(értetlenül, idegesen) Biztosan a haj miatt... a maga tiszteletére borbélyt is hívattam... De maga szebb, mint amikor elutazott - hogy én is bókoljak. (És a felesége kezét hosszan megszorítva, különös mosollyal megölelte, magához húzta) Merci, barátnőm, hogy megajándékoztál egy nappal... megint nem vagyok egyedül, veled ebédelhetek.
Vronszkij letérdel a gramofon mellé, felhúzza. A két ólomlény forogni kezd. Belép Szerjozsa
8. LEZÁRÁS
A fiú kérdő, idegenkedő pillantással nézi Vronszkijt. Odalép hozzá, kiveszi kezéből a katonákat
SZERJOZSA	Az úr nincs itthon.
VRONSZKIJ	És az úrnő?
SZERJOZSA	Csak ő van itthon. (Csend - nézik egymást) Parancsoljon a szalonba. Ott majd kap teát... süteményt... később konyakot.
Belépett Anna. Mint mindig, rendkívül egyenesen tartotta magát; gyors, határozott és könnyed járásával, amely annyira különbözött más nagyvilági asszonyok járásától, megtette azt a néhány lépést, ami Vronszkijtól elválasztotta, kezet fogott vele
VRONSZKIJ	Bocsánat, korán jöttem.
ANNA	(felszabadultan, derűsen) Gyakran elgondolkozom azon, hogy a férfiak, bár folyton ezen lovagolnak, nem tudják, mi az a nemtelen viselkedés.
VRONSZKIJ	Nem egészen értem, mit jelentenek a szavai.
ANNA	Szerjozsa, kicsim, hozz valamit a hátamra...
SZERJOZSA	Bolyhosat vagy bundásat, mama?
Anna megöleli, erősen magához szorítja, mintha erőt akarna meríteni belőle
ANNA	Siess, mert fázom!
Gyerek kiszalad. Anna hallgat, nem néz Vronszkijra
VRONSZKIJ	Haragszik?
ANNA	Azt akarom, hogy utazzon el innen... vagy intézze úgy, hogy többet ne találkozzon velem! (Mondta tisztán, nyíltan és komolyan, mint aki már alaposan átgondolta, és magában lezárta a dolgot)
Vronszkij szinte habozás nélkül válaszolt, minden szónak súlyt, értelmet adva
VRONSZKIJ	Ezt maga nem akarja.
ANNA	(lágyan, világosan) Ha, szeret, ahogy mondja, tegye meg, hogy nyugodt lehessek.
VRONSZKIJ	Nyugalmat én nem adhatok... magamat, a szerelmemet igen. De nyugalomra nem látok sem a magam, sem a maga számára lehetőséget. (Annának egy pillanatig úgy rémlett, mintha a férfi el is mosolyodott volna) A kétségbeesést, a boldogtalanságot azt lehetségesnek látom, és lehetségesnek a boldogságot is...
ANNA	Nem szeretem ezt a szót, mert nagyon sokat jelent nekem...
VRONSZKIJ	Azért fél tőle, mert nem ismeri...
ANNA	Lehet...
Belép a gyerek. Riadtan néz Vronszkijra és az anyjára. Kezében a bunda
Akkor hát tegye meg, ne mondjon többet ilyeneket, és jó barátok leszünk.
VRONSZKIJ	Mi nem lehetünk barátok, ezt maga is tudja. De boldogok...
ANNA	Elég! Kértem már!
VRONSZKIJ	Vagy boldogtalanok. Ez magától függ.
SZERJOZSA	Felveszed, mama? (Tartja a bundát)
ANNA	Mit akar tőlem, Alekszej?
VRONSZKIJ	Hogy láthassam. De ha nem, parancsolja meg, hogy eltűnjek, s én eltűnök. Nem lát többé.
ANNA	Én nem fogom elkergetni.
VRONSZKIJ	Jövő héten eljöhetek újra?
Az ajtóban áll Karenin
KARENIN	A rokonszenv kezd szorosabbá válni.
ANNA	Ó, igen!
Karenin keze megpihen a gyerek vállán
VRONSZKIJ	Bocsássanak meg, máris túl sokat időztem... Viszontlátásra. (Kimegy)
Anna nézi a férjét
ANNA	Mire gondol?
KARENIN	Semmire.
ANNA	De mégis...
KARENIN	Ismeri jól a nézeteimet. A féltékenység sérti a nőt, akiben az embernek meg kell bíznia. (Megállt, nézte Annát, és a szokott gúnyos-játékos modorban folytatta) Hogy miért kell megbíznia benne? Nem tudom, soha nem kérdeztem magamtól. Mint ahogy azt sem, hogy maga, aki néhány évvel fiatalabb nálam, mindig fog-e szeretni.
ANNA	És akkor? Olyan furcsán néz. Miért?
KARENIN	Mert most mégis úgy érzem, hogy valami logikátlannal, valami esztelennel állok szemtől szemben, és nem tudom, mit csináljak...
ANNA	Alekszej Alekszandrovics! Én nem értem magát... Valami esztelennel és logikátlannal? (Nevet) Segítse le rólam, olyan melegem van. (Kibújt a bundából, és vetkőzni kezdett a tükör előtt)
9. FÉLTÉKENYSÉG
Karenin lassan járkált le-fel, karjában a bundával, a szoba recsegős parkettján
KARENIN	Nem. Ezt el kell intézni... föltétlenül el kell intézni... (Megfordult, vissza) De mit? Végül is mi történt? Semmi. Beszélgettek... (Leült) Elég! Féltékenykedni annyi, mint megalázni őt és magamat... mint megalázni magunkat! (Egy ideig ült csendben, aztán felállt, és újra járkálni kezdett) De akkor is, meg kell mondanom neki a véleményemet... Csak annyit, hogy ez engem nyugtalanná tesz. Ezt meg kell értenie! (Megállt. Nézte a tükör előtt lassan, lágyan vetkőző nőt) Pontosan látja, mi van annak a férfinak a szemében... ezt nem szabad hagyni, nem szabad bátorítani, mert ez tisztességtelen. (Újra leült; gondolatai hirtelen más irányt vettek) És Anna? Vajon ő... ő mit gondol erről... mit érez? (Annyira furcsa volt ez a gondolat, hogy elmosolyodott) “Szereti” vajon? - Butaság! Nem “szeretheti”... még ha rokonszenv is, bizonyos fokú vonzalom... de nem szeretheti...
Érdeklődéssel, s talán először némi bizonytalansággal, hosszan szemlélte az ágy szélén ülő, gondolataiban elmerült nőt. 
10. AZ ÁLOM
Megjelenik Dolly, leül Anna mellé, halkan, hogy csendjét ne sértse. A háttérben feltűnik Vronszkij
DOLLY	Anna... mi történt?
ANNA	(nevetve) Semmi... megestem...
DOLLY	Micsoda... mit beszélsz?
ANNA	Olyan furcsa álmom volt az éjjel... Hol van Alekszej?
DOLLY	Alekszandrovics...
ANNA	Nem... Alekszej Kirilovics... a férjem...
DOLLY	Anna, mi lelt? Ébredj fel!
ANNA	Azt álmodtam az éjjel... micsoda idétlen helyzet... milyen reménytelen... szóval azt álmodtam, hogy mindketten a férjeim... (Elvörösödött, mint aki nappal újra átél holmi éjjeli szemérmetlen álmot - nézi a két férfit) Itt állnak mellettem, az ágyamnál, és elhalmoznak a kedveskedésükkel... Alekszej Alekszandrovicsnak a hatalmában vagyok, Alekszej Vronszkij pedig sír, és a kezemet csókolgatja, és azt mondja, milyen jó is most... milyen jó... Ő is ott van... érted, Dolly? Mind a ketten elégedettek és boldogak... milyen egyszerű álom... milyen egyszerű... te ezt nem érted, ugye... te drága egyférjű Dolly! (Odamegy Vronszkijhoz, Dolly zavartan nézi őket. Kihátrál.)
KARENIN	(élesen, tehetetlenül) Nem! Én nem mehetek bele Anna érzéseinek boncolgatásába, ez lelkiismereti kérdés. Az, ami az ő lelkében történik, nem tartozik rám! Addig, amíg nem veszélyezteti közös életünket, egymás iránti érzelmeinket, a nyugalmunkat... Ezt meg fogom mondani neki.
És ujjait tenyérrel lefelé egymásba kulcsolva kinyújtózkodott, s az ujjizületeit megropogtatta. Ez a mozdulat mindig megnyugtatta; azt az akkurátusságot idézte föl benne, amelyre most nagy szükség volt
11. GÚNYOS BESZÉD
Ahogy a férjét meglátta, Anna fölkapta a fejét, s mintha most ébredne, elmosolyodott. Arca ragyogó fényben villogott, ez a fény azonban nem volt vidám, a tűzvész rettenetes fényére emlékeztetett az éjszaka sötétjében
ANNA	Még nem vagy ágyban? Ilyen csodát! (És bundáját felmarkolva elindult kifele) Ideje lefeküdni, Alekszej Alekszandrovics.
KARENIN	Anna, beszélnem kell veled.
ANNA	Velem? (Nézett rá csodálkozva) Hát ez meg mi? Miről van szó? (Leült) Rajta, beszéljünk hát, ha egyszer meg kell lennie. Bár jobb lenne aludni.
Anna azt mondta, ami a nyelvére jött, és maga is elcsodálkozott, hogy tud hazudni. Milyen egyszerűek, természetesek voltak a szavai
KARENIN	Anna, óvnom kell téged.
ANNA	Óvnod? Mitől?
Olyan természetesen nézett rá, olyan jókedvűen, hogy aki nem ismeri - ahogy az ura ismerte -, semmi természetelleneset nem vesz észre szavainak sem a csengésében, sem az értelmében
KARENIN	Óvnom kell téged, nehogy nemtörődömségből és könnyelműségből alkalmat adj a világnak, hogy beszéljen rólad. A te mostani túlságosan eleven kapcsolatod Vronszkij gróffal...
ANNA	Te mindig ilyen vagy. Az sincs kedvedre, hogyha unatkozom, s az sem, ha vidám vagyok. Hát most nem unatkoztam. Ez bánt?
Alekszej összerezzent, s kinyújtotta a kezét, hogy megroppantsa
ANNA	Jaj, ne roppantsd, úgy nem szeretem.
KARENIN	Anna, ez nem te vagy. (Mondta csendesen Alekszej Alekszandrovics)
ANNA	Nohát, mi az végül is? (Kérdezte őszinte, komikus csodálkozással) Mit akarsz tőlem?
Alekszej Alekszandrovics hallgatott, megdörgölte kezével a homlokát s szemét. Úgy érezte, valami elképzelt falat ostromol
KARENIN	A következőket akarom mondani, és kérlek, hogy hallgassál meg. Amint tudod, a féltékenységet sértő és lealacsonyító érzésnek tartom, és soha meg nem engedném, hogy az kormányozzon; vannak azonban az illemnek, az együttélésnek bizonyos törvényei...
ANNA	Te beteg vagy, Alekszej Alekszandrovics?
Mondta Anna, és ki akart menni. Az ura azonban előrelépett, mintha meg akarná állítani. Arca csúnya volt és komor, amilyennek Anna sohasem látta
Nos, hallgatom, mi lesz? Sőt, érdeklődéssel várom: szeretném megérteni végre, miről van szó.
Beszélt, és elcsodálkozott a természetes, meggyőző hangon, amellyel beszélt; a jól megválasztott szavakon, amelyeket használt
KARENIN	Nincs jogom, hogy az érzelmeid részleteibe hatoljak, ezt különben is hasztalannak és károsnak tartom. Az érzéseid a lelkiismereted dolga. - De tartozom neked és magamnak annyival, hogy... az életünk össze van kötve... és ezt a köteléket csak bűn tépheti szét, s az ilyenféle bűn súlyos büntetést von maga után.
ANNA	Nem értek semmit. Ah, istenem, milyen rettenetesen álmos vagyok.
KARENIN	Anna, az istenért, ne beszélj így! Lehet, hogy tévedek, de amit mondok, hidd el, magamért és teérted mondom. A férjed vagyok, és szeretlek.
ANNA	Szeret. Hát tud szeretni? Ha nem hallotta volna, hogy van szerelem, sosem használja a szót. Nem is tudja, mi az a szerelem.
KARENIN	Bocsáss meg, hadd mondom végig. Én szeretlek...
ANNA	Alekszej Alekszandrovics, igazán nem értelek. Mondd meg világosan, mi bajod...
KARENIN	Nem magamról beszélek, a fő személy itt a fiunk...
ANNA	A fiunk?!
KARENIN	Nagyon könnyen lehet, ismétlem, hogy amit mondok, azt te egészen fölöslegesnek és tévesnek találod... Ebben az esetben kérlek, bocsáss meg. Viszont ha te magad is úgy érzed, hogy alapjuk van, kérlek, gondolkozz el...
ANNA	Nincs mit mondanom. Különben is (Szólt hirtelen, nehezen tartva vissza egy mosolyt) igazán ideje már, hogy lefeküdjünk.
Karenin kiment - Anna hosszan nézett maga elé
ANNA	Késő, késő, már késő. (Suttogta)
Sokáig feküdt ott mozdulatlanul, nyitott szemekkel: fényüket, úgy rémlik, maga is látja a sötétben
12. A SZERETKEZÉS
VRONSZKAJA	(hatalmas, vörös ruhában, élvezettel) Késő... már késő... (Belegondol boldogan, izgatottan, kéjjel) Ami Aljosa életének csaknem fél éven át minden korábbit fölváltó egyetlen és kizárólagos vágya volt: Anna... Anna Karenina - Annának pedig a boldogság lehetetlen, iszonyú, de annál izgalmasabb álma - az a vágy teljesült. De nem minden beteljesülés olyan, mint a vágy... mint a francia regényekben... A test az más... Ez a beteljesülés is undorító volt... és boldogtalan...
Anna csapzottan, kétségbeesetten feküdt a díványon, Vronszkij sápadtan, remegő arccal hajolt föléje
VRONSZKIJ	Anna, Anna - az isten szerelmére... Anna!
De minél hangosabban szólongatta, Anna annál mélyebbre horgasztotta hajdan büszke, vidám, most megszégyenült fejét
ANNA	Egy szót se... egy szót se többet! (Mondta undorral és borzalommal) Vége... Mindennek vége...
Olyan hibásnak és bűnösnek érezte magát, hogy szinte fizikai megaláztatást érzett, és nem tudott szólni többet. Vronszkij pedig azt érezte, amit egy gyilkosnak kell éreznie, amikor látja a testet, amit ő fosztott meg az élettől. Ez az élettől megfosztott test a szerelmük volt, szerelmük első korszaka
Menj el... most menj el!
A férfi kétségbeesetten simogatta, úgy könyörgött neki, hogy nyugodjék meg, maga sem tudta, miért és miben
VRONSZKIJ	Anna... nézz rám!
ANNA	Bocsáss meg! (Mondta ruháit, gyűrt szoknyáit magához szorítva) Most már semmim sincs rajtad kívül.
Lassan kiment. Vronszkaja kíváncsian, derűsen nézte magára maradt kisfiát
13. AZ ÖRÖMANYA
VRONSZKAJA	Hallom, az utóbbi időben sokat vagy együtt Madame Kareninával...
Vronszkij bólint
Pompás, ügyesen csináltad! Fél év alatt?! Nehezebb várnak tűnt...
VRONSZKIJ	Szeretem.
VRONSZKAJA	Én is... emlékszel, mennyire tetszett... rajongtam érte! Milyen tiszta, édes kis nő... és folyton a fiával, az ő Szerjozsájával! És íme, mégis elbukott... nem mentette meg a kis Szerjozsája az én Aljosámtól... (Megsimogatná a fiát, de az lerázza magáról)
VRONSZKIJ	Kérem, ne beszéljen így róla! Szeretem!
VRONSZKAJA	Természetesen... Az anyád vére vagy! Én sem mentem bele soha semmibe, csak a legforróbb, legtisztább érzelemből.
VRONSZKIJ	Anyám, nagyon kérem... ne hasonlítsa össze - bármennyire tisztelem is a maga liaisonjait -, ne hasonlítsa össze azzal, amit Anna iránt érzek!
VRONSZKAJA	Miért? Mit érzel?
VRONSZKIJ	Szeretem. Mint életemben még soha senkit... mindennél jobban, az életemnél, anyámnál, a boldogságomnál, mindennél...
VRONSZKAJA	No, no, no! Nem kell ennyire szeretni... Nézzünk oda, teljesen kifordul magából... Aljosa! Mi van veled, kicsim?
VRONSZKIJ	Nagyon kérem... ha nem akarja, hogy akaratlanul is megbántsam, menjen most el! (Arcát a kezébe temette) Gyűlölöm a hazugságot, a képmutatást, az aljasságot... hogy gyűlölöm!
VRONSZKAJA	Egészen megijesztesz, fiam! Én, aki olyan büszke voltam rád, hogy mily könnyedén, elegánsan az ujjad köré csavartad a büszke Madame Kareninát... így kell lássalak... eltorzult arccal, vérben forgó szemmel! De hiszen akkor ez nem az a könnyed, ragyogó szerelem, aminek gondoltam... hanem inkább afféle sötét, kétségbeesett wertheri szenvedély, ez nem szerelem, hanem téboly!
VRONSZKIJ	Anyám, vegye észre, hogy ez nem az a félvilági játékocska... hogy ez az asszony drágább az életemnél!
VRONSZKAJA	(kacag) Jaj, Istenem, miket mondasz?! “Drágább az életemnél” - mint valami francia regényben... kicsi fiam!
VRONSZKIJ	Nem megyek vissza Moszkvába. Leszerelek! Tessék! (Letépi magáról tiszti jegyeit, anyja lába elé vágja) Most már komolyan veszi?
VRONSZKAJA	(lágyan, anyaian) Nem értem, miért velem huzakodsz... hiszen látod, jól fogadtam, még örültem is neki... Madame Karenina, méltó kaland...
VRONSZKIJ	Megtiltom!
VRONSZKAJA	Csak óvni akartalak, úgy általában... mint gyermekemet. Minden viszonytól tartózkodj, ahol az élvezetnél nagyobb a fájdalom... az is jó, ideig óráig... főleg nyáron, külföldön...
VRONSZKIJ	Anyám, értse meg, akármi lesz... bárhogy folytatódik a sorsunk... az életünk össze van kötve...
VRONSZKAJA	Nem bírom ezt a stílust... ne haragudj... azt lesem, hogy mikor neveted el magad...
VRONSZKIJ	Az istenért, anyám! Ez nem afféle múló, pillanatnyi felindulás... És nem pusztító szenvedély, meg wertheri téboly, hanem a legtisztább érzés, ami két ember között lehet.
VRONSZKAJA	Értem... és mi lehet ennek a vége?
VRONSZKIJ	Nem tudom... Anna, amikor megismertem, boldogtalan volt, de büszke és nyugodt, most boldog...
VRONSZKAJA	Viszont feszült és kétségbeesett... így van ez. (Lélegzetnyi csenddel) Hagyd ott, fiam... kár érte... ha tényleg szereted, kíméld meg... és engedd el...
VRONSZKIJ	Nem! Ennek véget kell vetni, de nem így...
VRONSZKAJA	Hát hogyan?
VRONSZKIJ	Ki kell lépni a világ elé, szakítani a hazugsággal, bujkálással, mindazzal, ami beszennyez bennünket...
VRONSZKAJA	(nevetve) Hát komolyan... hogy ezt hol tanuljátok... ezt a stílust... én nem is tudom...
Belép Anna feketében, némán megáll a falnál. Száraz leveleket fúj nyomában a szél. Vronszkaja nézi, nevetve
Bizarr... mit mondjak... igazán bizarr... (El)
14. ÁLDOTT ÁLLAPOT
ANNA	Emlékszel... tavasszal itt találkoztunk először... először utoljára... most meg mindjárt meghalunk... hogy ősz lett... (Szinte magának)
Huhog ősziesen a bagoly,
Belereszket a puszta vidék,
Már lesben az ősz valahol,
Nyűvi-fosztja hajam sűrűjét...
VRONSZKIJ	Milyen hideg a kezed.
ANNA	Jól vagyok... egészséges vagyok...
VRONSZKIJ	Anna, mi van? Olyan furcsa vagy...
ANNA	(elmosolyodik) Boldog vagyok...
VRONSZKIJ	Inkább beteg vagy bánatos... Mire gondolsz?
ANNA	Mindig ugyanarra...
Igazat mondott. Akármikor, bármelyik pillanatban kérdezték volna, hogy min gondolkozik, nem lett volna hiba a válaszában: ugyanarról, “a boldogságomról s a boldogtalanságomról” 
VRONSZKIJ	Látom, hogy történt valami.
“Megmondjam, ne mondjam” - gondolta Anna Vronszkij nyájas, nyugodt szemébe pillantva - “Nem úgy fogná fel, ahogy kell. És én azt nem bocsátanám meg. Jobb nem mondani, mit tegyem próbára?” 
VRONSZKIJ	Kérlek, Anna!
ANNA	Megmondjam?
VRONSZKIJ	Igen.
ANNA	Állapotos vagyok.
Kezében a falevél még jobban reszketett, de nem vette le Vronszkijról a szemét, hogy lássa, hogy fogadja. Vronszkij elsápadt, mondani akart valamit, de megállt, eleresztette Anna kezét, s lehajtotta a fejét. “Igen, megértette teljesen, mit jelent” 
VRONSZKIJ	Igen. A sorsunk ezzel eldőlt.
ANNA	El...
VRONSZKIJ	Véget kell vetnünk a hazugságnak, amelyben élünk.
ANNA	Véget? De hogyan vessünk véget, Alekszej? (Mondta csöndben) Hogyan?
VRONSZKIJ	Bárhogyan! Minden jobb, mint amiben élsz... látom, hogy kínoz, gyötör minden, az emberek, a fiad, az urad?
ANNA	Az uram, az nem. Nem ismerem, nem is gondolok rá. Nincs.
VRONSZKIJ	Nem igaz. Látom jól, hogy miatta is gyötrődsz.
ANNA	De hiszen ő nem is tud róla...
Mondta Anna, és hirtelen sugárzó vörösség öntötte el: arca, nyaka, homloka elvörösödött, s szégyen könnye ült ki a szemébe
VRONSZKIJ	Hogy állapotos vagy?
ANNA	Ne beszéljünk róla! Csókolj meg! De ne ilyen gondterhelten... Vággyal, mintha szeretnél...
Vronszkij többször megpróbálta már Annát helyzete átgondolására bírni, de mindig ebbe a felületes és könnyelmű gondolkozásba ütközött. Mihelyt beszélni kezdett a jövőjükről, az igazi Anna mintha visszahúzódott volna valahová a belsejébe, s egy másik lépett volna elő, egy furcsa, idegen nő, akit nem szeretett, sőt félt tőle, aki ellenállt neki. De most eltökélte, hogy mindent kimond
VRONSZKIJ	Tudja-e vagy sem... ez nem maradhat így!
ANNA	Mit tegyünk hát maga szerint? (Kérdezte Anna azzal a könnyed, gunyoros tréfálkozással)
Ő, aki annyira félt, hogy Vronszkij könnyen veszi a terhességet, bosszankodott, amiért a férfi komolyan kezdeni akart valamit ezzel a helyzettel
VRONSZKIJ	Elmondani neki mindent, és otthagyni.
ANNA	Nagyon szép: tegyük fel, hogy megteszem. Tudja, mi lesz ebből? (Szorongva)
Ez nem ember, hanem gép. És ha megharagszik, igen gonosz gép.
VRONSZKIJ	Akkor is, meg kell mondanunk...
ANNA	És aztán?
VRONSZKIJ	(csodálkozva, türelmetlenül) Aztán?! - Hagyd ott a férjed, és egyesítsük az életünket.
ANNA	Így is egy.
VRONSZKIJ	Igen, de egészen, egészen.
ANNA	Megszökjek, s a szeretője legyek? (Kiáltotta dühösen)
VRONSZKIJ	Anna! (Szólt rá Vronszkij gyöngéd korholással)
ANNA	A szeretője legyek... és tönkretegyek mindent? (Mondta kétségbeesetten, és otthagyta Vronszkijt)
Sötét. Karenin nézi a falnál álló, könnyeivel küszködő nőt
15. A BEVALLÁS
KARENIN	Kértem már...
ANNA	Mit? Nem értem. (Szólt megvetően Anna)
Hallgattak
KARENIN	Már kértem, viselkedjék úgy, hogy semmit ne lássak az arcán abból, ami azzal az emberrel kapcsolatos. Volt idő, amikor a belső viszonyunkról, az érzéseinkről beszéltem, arról most már nem beszélek. Most csak a külső viszonyunkról beszélek. (Azt várta, hogy tiltakozik, de Anna maga elé meredve hallgatott) Figyel?
Anna bólintott, persze
Megint mosolyogni fog a gyanúmon, azt fogja mondani, hogy nincs semmi alapja, nevetséges az egész.
De Anna ijedt és komor arca most már csalást sem ígért
ANNA	Nem fogok mosolyogni...
KARENIN	Lehet, hogy tévedek. Ebben az esetben bocsásson meg.
ANNA	Nem, nem téved. (Mondta lassan, kétségbeesetten pillantva Karenin hideg arcába) Nem tévedett. Kétségbeesett vagyok, nem is lehetek más. Nézem magát, és rá gondolok. Szeretem, a szeretője vagyok, s nem szenvedhetem, félem, gyűlölöm magát. Tegyen velem, amit akar.
Alekszej Alekszandrovics sokáig nem mozdult, tekintete nem változtatott irányt
KARENIN	Úgy! De követelem, hogy az együttélés szabályait addig is tartsa tiszteletben, amíg a becsületem megkívánta lépéseket megteszem, s azt közlöm önnel.
Anna az órára nézett. Vörösen alkonyodott
ANNA	Alkonyodik. Istenem, milyen világos van. A férjem! Ah! Hála isten, hogy végeztem vele!
16. HÁBORÚ
Felesége szavai, melyek a legcsúnyább gyanúját erősítették meg, kegyetlen fájdalmat keltettek Alekszej Alekszandrovics szívében. Ezt a fájdalmat csak erősítette az a sajátságos, fizikai szánalom, amelyet a női szenvedés ébresztett benne. Nem szerette a szenvedést
KARENIN	Sem becsülete, sem szíve; romlott asszony! Hibáztam, hogy az életemet az övéhez kötöttem - de a bűnös nem én vagyok, hanem ő, épp ezért nem is lehetek boldogtalan... (Le-fel járkált, indulatai ritmusában) Nem lehetek boldogtalan, mert egy megvetésre méltó nő félrelépett; nem én vagyok az első, s nem én az utolsó. Olyan szerencsétlenség ez, amely mindenkit utolérhet. Most engem is utolért... No, lássuk csak. Az én dolgom az, hogy nehéz helyzetemből, amelybe ő juttatott a legjobb kivezető utat megtaláljam. És meg is találnom.
Anna lassan “felébredt”, és elsőül a férjének mondott szavak jutottak az eszébe. Ezek a szavak most szörnyűnek tűntek. Nem is értette, hogy mondhatta ki, és mi lesz mindennek a vége
ANNA	“Nem, nem téved, Alekszej Alekszandrovics. (Ismételte lassan, szomorúan, visszaemlékezve) Szeretem... a szeretője vagyok... És nem szenvedhetem... gyűlölöm magát.” - Istenem, mit mondtam?! ...mit mondtam!
Csak ült fejét és karját eleresztve, ugyanabban a helyzetben, időnként egész testében összerándult, mintha egy mozdulatot akart volna tenni, mondani valamit, aztán újra megdermedt. “Én Istenem, én Istenem” - ismételte szünet nélkül, de sem az Istennek, sem annak, hogy “én” nem volt a számára értelme
KARENIN	A legtisztább út a válás... lássuk csak! Mit tud nyújtani az én helyzetemben a válás? Bünteti, sújtja a bűnöst? Nem... (Döbbenten) Igazából meg sem bélyegzi... Sőt, a férj valójában törvényes módon átengedi, eladja az asszonyt, s épp az a fél, akinek a bűne miatt vezekelnie kéne, új férjével, akivel az előbbi házasságot szétdúlta, törvényesnek mondott új viszonyra léphet. Ez cinizmus, pimasz, szégyenteljes cinizmus! (És tehetetlenségétől egyre jobban indulatba jött) Ha legalább megbélyegeznék, sárba rántanák, nyilvánosan megszégyenítenék, de nem - így csak magamat teszem nevetség tárgyává! Ő meg ott áll a bíróság előtt szépen, derűsen, diadalmasan, várva, hogy a szeretőjével összeköltözzön. Nem! Ezt nem lehet! Nem óhajtom, hogy akadály nélkül egyesülhessen azzal a... hogy a bűnéből még haszna is legyen! Nem!
Elég volt erre gondolni, és Alekszej Alekszandrovics olyan izgalomba jött, hogy felnyögött a belső fájdalomtól - fölkelt, ide-oda járkált
ANNA	Bár ne szóltam volna... Istenem! Bosszút fog állni... elkerget, elüldöz, mindenhova elér a keze... Bárcsak tűrtem, és hallgattam volna... Boldog voltam, most meg mindennek vége... már nem lehet visszacsinálni...
Bejön a gyerek. Félmeztelenül, törülközőben
SZERJOZSA	Kihűlt a víz. Meddig várjak, mama?
Fiának megjelenése egyszeriben kiragadta Annát menekvés nélküli helyzetéből
ANNA	Szerjozsa! Kincsem... Édesem! Hogy is nem gondoltam rád... hiszen történjen bármi, téged nem vehetnek el. Siess! Csomagold össze a legszükségesebb holmikat! Azonnal utazunk!
SZERJOZSA	De hova, mama?
ANNA	Ne kérdezz most, kincsem, nincs idő... siess! Dollyékhoz megyünk, ott leszünk egy darabig... az unokatestvéreiddel....
SZERJOZSA	Tánya, Ánya, Ványa...Vásenyka, Ljuba, Grisa és Vlagyimir, a kisded... A zenét vihetem... (És máris csomagolja a gramofont)
ANNA	Mindent, édesem... csak gyorsan, csomagolj!
Karenin nézte a kapkodva csomagoló nőt, a gramofon mellett félmeztelen toporgó gyereket. 
KARENIN	A formális váláson kívül megteheti az ember azt is, hogy egyszerűen elköltözik az asszonytól... de nem, ez épp úgy annak az embernek a karjába dobná... nem, ez a legrosszabb minden között... (Tehetetlenül, idegesen le-fel járkált, majd hirtelen megállt) Megvan! Igen, ez a megoldás! Megvan!
Anna riadtan nézte. Lassan felállt
ANNA	Alekszej Alekszandrovics. Az után, ami történt, nem maradhatok a házában. Elutazom, s magammal viszem a fiamat. Nem ismerem a törvényt, nem is tudom hát, melyik szülőnél kell maradnia; de magammal viszem, mert nem élhetek nélküle. Legyen nagylelkű, hagyja meg nekem.
Karenin végigmérte az útra sebtében felkészített gyereket, az izgalomtól és szégyentől kipirult Annát. Hangja újra kimérten, magabiztosan csengett
KARENIN	(Szerjozsának) Menj a szobádba, mindjárt hívlak... (Megvárta, amíg a kisfiú kiment) Anna Arkagyevna... alaposan végiggondolva mindent, határozatom a következő: akármit vétett is, úgy vélem, nincs jogom szétszakítani a köteléket, amely összeköt. A családot nem lehet a házastársak egyikének szeszélye, önkénye vagy akár félrelépése miatt földúlni; a mi életünknek is folynia kell, ahogy idáig folyt. Erre van szükségem nekem, önnek, a fiunknak.
ANNA	Ezt hogy érti?
KARENIN	(türelmesen, lassan) Az egyetlen megoldás - mindkét fél részére - a status quo látszólagos fönntartása, és én hajlandó is vagyok erre, azzal a szigorú föltétellel persze, hogy teljesíti akaratomat, azaz szakít a szeretőjével. Ellenkező esetben elképzelheti, mi vár önre és a fiára. Jegyezze meg, kérem, hogy óhajom teljesítésére különös súlyt helyezek.
Anna döbbenten nézte. Összehúzta magán a ruhát, érezte, hogy fázik. S ahogy Karenint nézte, olyan rettenetes boldogtalanság szakadt rá, amire nem számított
Nos, hogy döntött?
Állt a nő fölött. Az arca, amit Anna eddig soha nem látott, vörös volt, szinte lángba borult. Annak ellenére, hogy régóta készült erre a leszámolásra, Anna nem tudta, mit mondjon. A hallgatás így elég sokáig tartott
ANNA	Alekszej Alekszandrovics, én bűnös asszony vagyok, rossz asszony, de ugyanaz leszek, ami voltam... én semmin sem tudok változtatni.
KARENIN	Nem is kértem erre (Mondta hirtelen határozottsággal és gyűlölettel nézett a szemébe), ezt úgyis előre tudtam. Épp ezért figyelmeztetem, hogy viszonyunknak olyannak kell maradnia, amilyen eddig volt.
ANNA	De a mi viszonyunk nem lehet olyan, mint eddig. (Mondta bátortalan hangon, s félelemmel pillantott rá) Nem lehetek a felesége...
KARENIN	Ne folytassa, kérem! Én annyira szerettem a régi Annát, és annyira megvetem ezt a mostanit, hogy nem is óhajtanék ilyen jellegű testi viszonyt magával...
ANNA	Alekszej Alekszandrovics! Mit akar tőlem?
KARENIN	Azt akarom, hogy ne találkozzék többet azzal az emberrel, viselkedjék úgy, hogy se a világ, se a személyzet ne vádolhassa. Ez, úgy hiszem, nem sok. Ennek fejében a becsületes nő jogait élvezheti, anélkül, hogy a kötelességeit teljesítené. Ez minden, amit mondani akartam. Most mennem kell. Nem ebédelek itthon.
Fölállt, és kiment a szobából. 
Anna mögött ott állt Alekszej Vronszkij. Civilben - sután, esetlenül. És képtelenül boldogan. 
17. HALÁL (álom)
VRONSZKIJ	Leszereltem. Otthagytam a hadsereget... a magam ura vagyok!
Anna némán ment néhány lépést, hogy összeszedje magát, s hirtelen megállt
ANNA	Nem haragszol, hogy idehívtalak? Föltétlenül találkoznom kellett veled... Elment, isten tudja, mikor jön...
VRONSZKIJ	Mi az? Mi történt?
ANNA	Mindent bevallottam neki... Megmondtam, hogy nem lehetek a felesége, hogy... megmondtam mindent.
VRONSZKIJ	Igen... jobb így! Ezerszerte jobb!
De Anna nem figyelte, hogy mit mond, arcjátékában kereste a gondolatait. Amikor Karenin döntését megtudta, lelke mélyén érezte már, hogy minden a régiben marad, nem lesz ereje társadalmi helyzetét semmibe venni, a fiát odadobni, s a szeretőjével egyesülni. De titkon azt remélte, hogy ez a találkozó változtat a helyzetükön, és megmenti őt. Ha Vronszkij erre a hírre szenvedélyesen és határozottan, egy percnyi ingadozás nélkül azt mondja: - “Hagyj ott mindent, és szökj meg velem” - otthagyja a fiát, és vele megy. Vronszkij egy ideig hallgatott, majd megfogta Anna kezét, finoman, megértéssel
Tudom, milyen nehéz volt neked.
ANNA	Énnekem egyáltalán nem volt nehéz. Magától ment. (Mondta ingerülten)
VRONSZKIJ	Erre vágytunk hónapokon át: tisztázni ezt a helyzetet!
ANNA	Eh, énnekem mindegy már.
VRONSZKIJ	Miért mondod ezt?
Anna nem válaszolt egyből, lehajtotta a fejét
ANNA	Nem tudod, milyen ember. (Mondta reszkető hangon) Képes lesz... (Elhallgatott, tett néhány lépést, majd hirtelen szembefordult Vronszkijjal) Tudod, mit mondott? Mi volt a válasza arra, hogy más szeretője vagyok... hogy félek tőle, nem szenvedhetem?
VRONSZKIJ	Mi?
ANNA	Lássuk, kitalálod... Alekszej Kirilovics! (Nehéz, ideges csend) Az, hogy minden marad a régiben... (A férjével való jelenet emlékétől újra indulatba jött, szinte őrjöngve sorolta) Nyolc éve nem bírom áttörni a hazugságot, ami átitatja. Hát élhet egy ember, akiben érzés van, egy házban a házasságtörő feleségével? Lefekhet minden este ugyanabba a közös ágyba, ahol egy másik férfiról álmodnak? Beszélhet, édeleghet egy ilyen asszonnyal, “Hogy aludtál, ma chère” - minden reggel? Ez nem férfi, nem ember, hanem bábu. Csak éppen iszonyatos hatalma van... “elképzelheti, mi vár magára és a fiára... Anna Arkagyevna”.
Vronszkij hallgatott, hallgatta Anna felhevült, gyors lélegzését. És kimondta, amit gondolt
VRONSZKIJ	Bocsáss meg, de én örülök ennek... (Anna döbbenten fordult felé) Az isten szerelmére, engedd hogy befejezzem... Örülök, mert ez a helyzet úgysem maradhat így!
ANNA	Miért ne maradhatna? (Mondta a könnyeit türtőztetve, nyilván semmi jelentőséget sem tulajdonított már Vronszkij beszédének. A sorsa, érezte, eldőlt)
VRONSZKIJ	Anna! Megsértesz. Nem bízol bennem?
ANNA	De igen, igen... ne haragudj... ha tudnád, milyen nehéz nekem. Igen, hiszek neked. Hogy is mondtad?
VRONSZKIJ	Hogy ez nem maradhat így... tennünk kell valamit...
Anna váratlanul elmosolyodott - mint akinek eszébe jut a rég elfelejtett kiút
ANNA	Hamarosan úgyis megoldódik minden... mindnyájan megnyugszunk, és nem gyötrődünk többé.
VRONSZKIJ	Anna, mit beszélsz?
ANNA	Hamarosan. Meglátod... Én már érzem, tudom, biztosan tudom. Meghalok, és megváltom magamat és benneteket. (Megölelte, megcsókolta Vronszkijt, aki meg sem próbálta félbeszakítani) Így van ez, és így lesz a legjobb.
VRONSZKIJ	Micsoda butaság! Micsoda értelmetlen butaság... (Szólalt meg nyugodt, határozott hangján)
ANNA	Nem, ez az igazság. Megálmodtam. Egy öreg ember hajolt fölém: “Szülésben halsz meg, szülésben, mátyuska...”
VRONSZKIJ	(magához húzta a fejét, simogatta, csókolgatta) Milyen butaság, Anna... milyen kétségbeesett butaság! Ezek után, remélem, megengeded, hogy rendezzem az életünket.
ANNA	És a fiam? Ott kell hagynom, de én nem tudom, nem akarom.
VRONSZKIJ	Az isten szerelmére, Anna, mi jobb? Otthagyni a fiad, vagy tovább tűrni ezt a lealacsonyító helyzetet?
ANNA	Kit alacsonyít le?
VRONSZKIJ	Valamennyiünket, de leginkább téged.
ANNA	Azt mondod, lealacsonyító... ne mondd! Ezeknek a szavaknak nincs számomra értelmük. (Szólt reszkető hangon) Az én számomra, attól a naptól, hogy megszerettelek, minden megváltozott. Az én számomra egyetlen van: a szerelmed. Ha az az enyém, olyan magasan érzem magam, olyan biztosan, hogy semmi sem alacsonyít le. Büszke vagyok a helyzetemre, mert... büszke arra, hogy... büszke... Ne hagyj el, Alekszej... (A nyakába kapaszkodott, ölelte, és vadul csókolta, szorította) ...ne hagyj el...
Az ajtóban ott állott Karenin. A gázláng épp rávilágított sápadt, lesoványodott arcára a fekete kalap alatt, s a kabát hódprémjéből kivilágító fehér nyakkendőjére. Mozdulatlan szemei Vronszkij arcára meredtek
KARENIN	Ha nem akarja, hogy kidobassam, kérem, távozzék!
VRONSZKIJ	Ha küzdene legalább... ha kiállna a becsületéért...
KARENIN	Ne kakaskodjon, kérem!
VRONSZKIJ	(megragadta a vállát) Ez aljasság! A csaló szerepébe kényszerít, amikor én nem akartam, és nem is akarok az lenni.
ANNA	Menj el, kérlek... Alekszej, menj el! (A névre mindkét férfi megfordul) Aljosa... kérlek, menj már...
18. MEGALÁZÁS
Alighogy Vronszkij kitette a lábát, Karenin kétségbeesetten, maradék méltóságát is feladva kitépte Anna kezéből a kézitáskát, majd a szék karjára vetett bunda zsebeit forgatta ki
ANNA	Mit akar?
KARENIN	A szeretője leveleit.
ANNA	Azok nincsenek nálam!
Ledobta a bundát, és durván lenyomta Annát a székre
KARENIN	Üljön le, beszélnem kell magával! Megmondtam, nem engedem, hogy a szeretőjével találkozzon...
ANNA	Találkoznom kellett vele, mert...
KARENIN	Nem megyek bele a részletekbe, hogy egy asszonynak miért kell a szeretőjével találkoznia.
ANNA	Én csak azt akartam... Valóban nem érzi, milyen könnyű megsértenie?
KARENIN	Megsérteni csak tisztességes asszonyt lehet; a tolvajnak azt mondani, hogy tolvaj, csak ténymegállapítás.
ANNA	Ez a kegyetlenség új vonás, ezt eddig nem ismertem magában.
KARENIN	Kegyetlenségnek nevezi, hogy egy férfi szabadjára engedi a feleségét, odaadja neki védelmül a becsületes nevét, azzal a feltétellel, hogy vigyáz az illemre? Ez kegyetlenség?
ANNA	Ez rosszabb a kegyetlenségnél, ez aljasság, ha tudni akarja!
Felállt, hogy kimenjen, de Alekszej Alekszandrovics olyan erősen fogta meg a karját, hogy Anna feljajdult
KARENIN	Aljasság? Ha már használni akarja a szót, hát eldobni a férjét és fiát egy szeretőért, s közben a férj kenyerét enni - ez, ami aljasság!
ANNA	Alekszej Alekszandrovics! Nem azt mondom, hogy nem nagylelkű, egyszerűen nem tisztességes megütni azt, aki a földön fekszik.
KARENIN	Maga csak magára gondol; annak az embernek a szenvedése, aki a férje volt, nem érdekli. Mindegy, hogy egész élete összeomlik, hogy mit szeny... sen... senved.
Összezavarodott a nyelve, többször nekikezdett, végül így mondta ki. Annának nevethetnékje támadt, de aztán elszégyellte magát. Első ízben érzett egy pillanatra együtt vele, a helyébe képzelte magát és megszánta
Azt jöttem közölni...
ANNA	Nem változtathatok semmin.
KARENIN	Azt jöttem közölni, hogy elutazom, és nem térek vissza többé ebbe a házba. Az ügyvédtől, akire a válópert rábízom, majd értesül elhatározásomról. A fiamat magammal viszem.
ANNA	Szerjozsára azért van szüksége, hogy fájdalmat okozzon nekem. Hiszen nem is szereti. Hagyja meg nekem!
KARENIN	Hogy a szeretőjével együtt neveljék? Nem kérem, inkább elviszem. Isten vele!
Ki akart meni, de most Anna tartotta vissza
ANNA	Alekszej Alekszandrovics, hagyja nálam Szerjozsát! (Suttogta) Más mondanivalóm nincs. Hagyja meg Szerjozsát, amíg... hamarosan szülök, hagyja meg...
KARENIN	Szül? Hamarosan szül! (Döbbenten, szinte értetlenül meredt rá) Hát mi jön még?! Meddig lehet még csalódni magában... Hol a vége a maga aljasságának... Anna Arkagyevna...
Mondta, és lerogyott a székbe. Összegörnyedve ült, s csüggedten meredt maga elé. Anna egy ideig nézte, aztán kiment a szobából. Besötétedett, de Alekszej Alekszandrovics ezt nem érzékelte, csak ült, s nézte a földet
19. SZTYIVA
SZTYIVA	Olyan sötét van itt, már azt hittem, elutaztatok... Meggyújthatom? (Gyertyát gyújt) Nem látszol túl vidámnak... (Körülnéz) Édeshúgom hol?
KARENIN	Nem tudom.
SZTYIVA	(nevetve) Hát ez meg miféle válasz, már megbocsáss! Miféle válasz?
Karenin nem felel
Alekszej Alekszandrovics... csak egy szóra zavarlak. Szeretnélek elhívni hozzánk...
KARENIN	Nem mehetek el.
SZTYIVA	Hogyhogy nem jöhetsz? Mit akarsz ezzel mondani?
KARENIN	Azt, hogy nem mehetek el hozzátok, mert a köztünk levő rokoni viszonynak meg kell szűnnie.
SZTYIVA	Hogy? Mit jelentsen ez? Miért?
KARENIN	Válópert indítok ugyanis a húgod, a feleségem ellen. Meg kellett tennem...
Alekszej Alekszandrovics azonban nem fejezhette be a szavait, mert Sztyiva egyáltalán nem úgy viselkedett, mint várta. Följajdult, szenvedés ült ki az arcára, és szinte magatehetetlenül, mintha minden erő kiszállt volna a lábából, egy karosszékbe ült
SZTYIVA	De Alekszej Alekszandrovics, mit beszélsz? Mit beszélsz?!
KARENIN	Meg kellett tennem, mert...
SZTYIVA	Bocsáss meg, de nem, ezt nem tudom elhinni...
KARENIN	Olyan súlyos kényszerűség elé állított, hogy...
SZTYIVA	Egyet mondok, Alekszej Alekszandrovics. Én kitűnő, igazságszerető embernek ismertelek, Annát pedig, bocsáss meg, de nagyszerű, kitűnő asszonynak. Épp ezért, engedd meg... Itt valami félreértés van. Katasztrofális félreértés.
KARENIN	Igen... többévnyi félreértés...
SZTYIVA	Ez rettenetes! Borzasztó! De kérlek... egyre kérlek: ne hamarkodd el. Ezt nem szabad elhamarkodni!!
KARENIN	Nem hamarkodtam el...
SZTYIVA	Alekszej Alekszandrovics, hallgass meg... Beszélj a feleségemmel! Sokat tapasztalt, okos nő... Mielőtt belekezdenél, hallgasd meg az én Dollymat... Úgy szereti Annát, mint a testvérét, téged is szeret: csodálatos asszony. Az isten szerelmére, beszélj vele... megígéred?
KARENIN	Ezen már úgysem lehet változtatni...
SZTYIVA	Az én kedvemért! Tedd meg ezt a... kis szívességet! Gyere el hozzánk! Ebédre gyere, eszünk egy jót, és közben meghányjuk-vetjük, hogyan békítsünk ki benneteket... hiszen nincs lehetetlen... Emlékezz csak, Anna is - hogy úgy mondjam - a sír széléről hozott vissza minket... az én Dollymmal... csodálatos asszony... ígérd meg, hogy eljössz...
KARENIN	Jó... majd eljövök...
SZTYIVA	És ne ülj így a sötétben... úgy nekikeseredsz, hogy megvakulsz a végén. Hadd gyújtsam meg ezt is, ezt is... (Gyújtogatja a gyertyákat, és szélsebesen sopánkodik)
20. BOLDOGTALANOK
Karenin mellett megjelenik Dolly - aki, bár sok mindent tudott, mégis rendületlenül meg volt győződve Anna ártatlanságáról. Amikor Karenint meglátta, érezte, hogy egész testében reszketni kezd, olyan dühös erre a hideg, érzéketlen emberre
DOLLY	Hogy van Anna, Alekszej Alekszandrovics?
KARENIN	Azt hiszem, egészséges, Darja Alekszandrovna.
DOLLY	Bocsásson meg, nincs jogom rá, de én Annát, mint testvéremet tisztelem és szeretem. Kérem, könyörgök, mondja meg, mivel vádolja?
KARENIN	Tudja jól... A férje majd elmondja az okokat.
DOLLY	Nem hiszem el, nem tudok hinni benne!
KARENIN	Nem lehet a tényeknek nem hinni, Darja Alekszandrovna.
DOLLY	Nem, ez lehetetlen! Maga tévedett, higgye el! Biztosan tévedett...
KARENIN	Nagyon nehéz tévedni, amikor az asszony maga világosítja fel a férjét... hogy nyolcévi életük, a fia mind tévedés volt, s ő új életet akar kezdeni... Sokért nem adnám, Darja Alekszandrovna, ha kétségem lehetne. Amíg kételkedtem, reménykedtem is: de most már az sincs... semmi sincs. Nagyon boldogtalan vagyok.
Nem kellett mondani, Dolly látta: elég volt az arcába néznie. És megsajnálta
DOLLY	Tehát akkor most...
KARENIN	Nem tehetek mást.
DOLLY	(könnyel a szemében) Semmit, ugye? Nem tehet semmi mást...
KARENIN	Betegségbe, halálba, bármi másba belenyugszik az ember... de itt tenni kell... ki kell jutni ebből a megalázó helyzetből... hármasban nem élhetünk...
Ahogy felesége ballépése, az utolsó találkozás eszébe jutott, annyira felindult, hogy alig tudta türtőztetni magát
DOLLY	És mi lesz vele... Annával?
KARENIN	Hogy érti?
DOLLY	Mi lesz belőle, ha eltaszítja? Gondolt erre?
KARENIN	Megmenteni csak olyan embert lehet, aki nem akar elpusztulni... de ha a természete annyira züllött és romlott... mit kezdjen akkor az ember?
DOLLY	Mindent csak válást ne!
KARENIN	De hát mi az a minden?
Várt egy kicsit a válaszra, majd felállt, jelezve, hogy számára véget ért a beszélgetés
DOLLY	Várjon...
KARENIN	Nagyon hálás vagyok a részvétért, de sajnos...
DOLLY	Hallgasson meg! Várjon! Magamról mondok valamit. Férjhez mentem, és a férjem megcsalt...
KARENIN	(ingerülten közbevág) Ennek semmi értelme, Darja Alekszandrovna!
DOLLY	(elébe áll, nem engedi elmenni) ...és engem, minket Anna mentett meg, könyörgök, haragomban, féltékenységemben mindent ott akartam hagyni. De észre tértem! És élek. Látja, élek! A gyerekek nőnek, a férjem megtért a családjához - én pedig boldogan élek. Megbocsátottam, magának is meg kell bocsátania!
KARENIN	(hidegen, mint a márványvéső) Megbocsátani nem tudok, és nem akarok, de nem is tartanám igazságosnak. Én ezért az asszonyért mindent megtettem, és ő beletaposta a sárba, amely az eleme... és már csak azért sem tudok megbocsátani, mert... mert ő nem ember... nem ember!
Anna jelenik meg a szülőágyon - második napja gyötri a gyermekágyi láz, haldoklik, látomásai vannak, félrebeszél
ANNA	Miért nem jön már... óh, istenem! Hívjátok már... hát nem érzitek, hogy beszélnem kell vele... miért nem jön?
SZTYIVA	(hullafehéren, kezében a sürgöny) Az istenért, Alekszej Alekszandrovics... siess... érted küldtek... a halálán van!
KARENIN	(kibontja a sürgönyt, próbál nyugodt, szenvtelen maradni)
Anna betegágya. Az agónia egyre kétségbeesettebb, vergődőbb
ANNA	“Meghalok, kérlek, könyörgök, jöjj... Nyugodtabban halok meg, ha megbocsátasz.”
A jelenés elhal, Karenin magában áll a foltnyi fehér fényben
KARENIN	Nem hiszem... egy szavát sem... Nincs csalás, amitől visszariadna... Szülni fog. Biztos a fájdalmak miatt... (Nézi a sürgönyt, forgatja) De mit akar vajon? Törvényesíteni a gyereket, kompromittálni engem, meghiúsítani a válást? (Közelebb viszi a papírt a fényhez) “Meghalok... kérlek, könyörgök... hogy jöjj...” És ha igaz? Hogy megbánt mindent... a halál árnyékában? Én meg csalásnak tartom, és nem vagyok hajlandó odamenni... Ez nemcsak kegyetlenség, de ostobaság is lenne! Muszáj elmenni... ha valóban a halálán van, és látni akart... tessék, itt vagyok! (Veszi a kabátját, kalapját - megáll) Ha pedig már késő... nyugodjék békében... és megoldódik minden...
21. LÁZ
Az ágy mellett egyetlen fény égett, Anna behunyt szeme, fehér arca kísértetiesen világított. Ha nem hallatszott volna fáradt, nehéz légzése, azt mondta volna az ember, hogy meghalt. Egy görnyedt alak ült az ágya mellett, nedves ronggyal törölte, simogatta az arcát
KARENIN	Ki az? Ki van ott?
Vronszkij összerezzent a hangra, felállt, Karenin felé fordult. Arca vörös volt és könnyes a virrasztástól
VRONSZKIJ	A hatalmában vagyok... Engedje meg, hogy itt maradjak... itt legyek... mellette...
Karenin nem felelt, felesége arcát nézte
VRONSZKIJ	Azt mondták, nincs remény... százból egy...
KARENIN	Anna...
VRONSZKIJ	Folyton önt kérdezte, önt emlegette...
KARENIN	S a gyerek? Megszületett?
VRONSZKIJ	Kislány volt... félórát, ha élt...
ANNA	(félálomban, kínlódva) Miért nem jön? Miért nem jön már... hiszen jó ember... Istenem, milyen bánat... Vizet, adjatok vizet...
A két férfi szinte egyszerre nyúlt a pohár után, Vronszkij az utolsó pillanatban átengedte Kareninnek. Ő maga Annához hajolt
VRONSZKIJ	Itt van, Anna... megérkezett...
KARENIN	Idd meg... lassan...
VRONSZKIJ	Csak nedvesítse be az ajkát... Nem tud inni, gyulladt mindene...
ANNA	Azért mondjátok, hogy nem bocsát meg, mert nem ismeritek... Senki nem ismeri... csak én... nekem is nehezen ment... a szemét kell ismerni... a Szerjozsáé is olyan... azért nem tudok belenézni... (Megpróbált felülni) Adtatok ebédet Szerjozsának? Mindenki elfelejtette, tudom... miért nem jön már Alekszej? Miért nem jön... (Hirtelen meglátta a férjét)
KARENIN	Itt vagyok... Anna... Arkagyevna...
ANNA	(mintha ütést várna, ijedten arcához emelte a kezét) Nem, nem... nem félek tőled... a haláltól félek. Alekszej, gyere ide... nincs időm... mindent értek már, mindent látok... (Felült) Azt akartam mondani: ne csodálkozz rajtam. Én ugyanaz vagyok. Csak van bennem egy másik - hogy félek tőle! - az szeretett belé. Meg akartalak gyűlölni, de nem tudtam... most meghalok, kérdezd meg tőle, ő tudja... már érzem, a súlyok itt vannak a kezemen, lábamon, az ujjaimon... Hamarosan mindennek vége lesz... csak egy kell: bocsáss meg... bocsáss meg egészen...
Alekszej Alekszandrovics fogta Anna kezét, és mondani akart valamit, de sehogy sem tudta kimondani, alsó ajka reszketett. Anna szemét látta, amely annyi meghatott, elragadtatott gyöngédséggel pillantott rá, amennyit sosem látott még bennük
Ő miért nem jön ide? (Mondta Vronszkij felé fordulva) Gyere, gyere... Alekszej... add a kezedet neki... Alekszejnek... - De ne takard el az arcod (Szólt rá haragosan), ne takard el! Alekszej Alekszandrovics, vedd le a kezét... látni akarom... vedd le a kezét... és nézz rá!
Alekszej Alekszandrovics megfogta Vronszkij kezét, elhúzta az arcáról, s megdöbbent, annyi szenvedést és szégyent látott rajta
ANNA	Add neki a kezed! Bocsáss meg neki is!
Alekszej Alekszandrovics odanyújtotta a kezét Vronszkijnak. A két férfi tehetetlenül fogta egymás kezét - Anna lassan elengedte őket, megnyugodott
Úgy... most minden kész... csak a lábamat nyújtsam ki. Milyen ízléstelenek ezek a virágok... Istenem, mikor lesz ennek vége?... mikor? (Elhallgatott)
Vronszkij betakarta. Csend volt - csak az a lázon hízott, nehéz, szaggatott szuszogás hallatszott
KARENIN	Hallgasson meg... hallgasson végig, Alekszej Kirilovics... El kell magyaráznom az érzéseimet... amelyek vezettek, hogy megértsen... hogy tisztában legyen velem....
VRONSZKIJ	Én... én most képtelen vagyok... képtelen vagyok beszélni... bármit mondani... Ha látni kívánja önt, értesítem, de most úgy hiszem, jobb lesz, ha távozik...
KARENIN	Értem... igen... értem... persze... maradjon csak... Maradjanak... (Esetlenül, sután kihátrál)
VRONSZKIJ	(Anna arcát törli) Hunyd be a szemed, édesem... nyugodtan, csendesen. Meg fogsz gyógyulni, és elmegyünk innen messzire... ahol süt a nap, s fehérek a házak és csend van és nyugalom... aludj szépen... elmegyünk innen... aludj...

Sötét

Második rész
Ébredés. Mindenki a színen: alszanak, ébren fekszenek, mintha meglepte volna őket az éjszaka félig felöltözve
1. A VILÁG
Vronszkij a frakkját próbálja a tükör előtt, lábszára még fehér, meztelen. Vronszkaja jön
VRONSZKAJA	Milyen kevés maradt benned a katonából: diplomata, művész, valami efféle...
VRONSZKIJ	Igen, frakkba bújtam.
VRONSZKAJA	Örülök neki... mindig fájt a szívem a szabadságodért, most is fáj. És Anna?
VRONSZKIJ	Alszik... egész éjjel csomagolt.
VRONSZKAJA	Gyönyörű utatok lesz! A mi szörnyű Pétervárunk után elképzelem a mézesheteket Rómában. S a válás? Elintézték már?
VRONSZKIJ	Nem, még nem...
VRONSZKAJA	(szenvedőleg) Követ dobnak rám, tudom, de én csak azért is eljöttem Annához. - Eljövök - mondtam magamban - igen, csak azért is eljövök.
VRONSZKIJ	Már hatodik hónapja itt lakunk.
VRONSZKAJA	Tudod, Alekszej, mennyire szeretlek, és kész vagyok mindent megtenni érted.... De nem lehetek neked, és főleg Anna Arkagyevnának a segítségére...
VRONSZKIJ	Anyám! Ne beszéljünk erről!
VRONSZKAJA	Ne hidd, hogy elítélem. Soha! Az ő helyében, lehet, ugyanezt tettem volna. Nem megyek most bele a részletekbe... De nevezzük nevükön a dolgokat. Te azt várod tőlem, hogy meghívjam magamhoz, fogadjam, és ezzel mintegy rehabilitáljam a társaságban, de ezt, értsd meg, nem tudom megtenni. Nekem a nagyvilágban kell élnem - nem szeretem, de ott a helyem. És Anna Arkagyevna is megérti, hogy én nem hívhatom meg magamhoz, nem fogadhatom...
VRONSZKIJ	Csakhogy én nem hiszem, hogy ő nagyobbat bukott volna, mint sok más nő, akiket évek óta fogadsz!
VRONSZKAJA	Alekszej! Ne haragudj rám. Lásd be, kérlek, én nem tudom őt rehabilitálni...
VRONSZKIJ	A viszonyunkat én házasságnak tekintem...
VRONSZKAJA	(nevet) Jó, jó, persze... aminek akarod...
VRONSZKIJ	És elvárom, hogy más is annak vegye... Ha a világ nem helyesli, az énnekem mindegy, (keményen) de ha a rokonaim rokoni viszonyban akarnak maradni velem, a feleségemmel is abban kell lenniük...
VRONSZKAJA	(egyre jobban nevet) Jó, hogyne... hiszen szeretlek, tudod! (Megöleli) Hogy indulatba jött az én drágaságom!
VRONSZKIJ	(folytatja)...az, hogy a társaság, a cár és az udvarhoz közel álló körök nem fogadják Annát... lelkük rajta! Nem is fogunk törekedni elfogadtatni magunkat...
VRONSZKAJA	Persze, lelkecském, élhettek kettecskén is... nincs is szebb annál... minek kijárni?... társaság, nagyvilág, ugyan! Micsoda unalom! Micsoda alakok.... S a cár! (Legyint, nevet és megy)
2. DOLLY ÉBREDÉSE
Dolly feláll Sztyiva mellől kétségbeesetten, félig-meddig részegen, brutálisan kiöltözve - női végállapotban. Az ébredezők motoznak, jönnek-mennek mellette, de senki nem hallgatja meg
DOLLY	Nekiesnek Annának. Miért? Én tán jobb vagyok? “Nekem legalább van férjem, akit szeretek.” Nem ahogy akarnám, de szeretem, Anna azonban nem szerette az övét. Mi hát a bűne? Élni akar. Ezt is Isten adta a szívünkbe. Könnyen lehet, hogy én is megtettem volna. Máig sem tudom, jól tettem-e, hogy azokban a szörnyű időkben, amikor Anna eljött hozzám békíteni, hogy hallgattam rá. Akkor kellett volna az uramat otthagynom, s az életet... az egész életet elölről kezdeni. Tán még tudtam volna szeretni, s engem is megszeret valaki igazán. (Nézi a férjét) Most tán jobb? Sztyivát nem tisztelem. Szükségem van rá - s elszenvedem. Jobb így? Akkor még megtetszhettem volna, még nem vesztettem el a szépségemet... (megáll Karenin görnyedt alakja fölött) Anna nagyon helyesen járt el, nem fogom soha kárhoztatni. Boldog, boldoggá tesz egy másikat, és nem ilyen elnyomorított, mint én. Bizonyára most is friss és okos, mint mindig, s a lelke mindenre fogékony... Mit nem adnék, ha egyszer én is végig tudnék egy ilyen regényt csinálni - egy szép nagy szerelem, aztán durr bele egyenest a Sztyiva képébe, hogy csodálkozzon...
SZTYIVA	(nézi Dollyt mélységes elkeseredéssel) Mit tegyünk... mit lehet tenni... élni kell... nem lehet mást... én szeretem őt ... csodálatos asszony... jó asszony... meg kell bocsátani... (El Dolly után, Dollyval)
3. CSOMAGOK
ANNA	Arra ébredtem, Alekszej... hallod? Arra ébredtem... valóságos lelkesedés jött rám: utazzunk el, most azonnal! Mit várjuk itt a válást? Nem ugyanolyan jó bárhol... Rómában, Nizzában... Svájcban?
VRONSZKIJ	Hamarosan megkapom anyámtól a részemet, és utazunk...
ANNA	Én nem tudok várni többet. Nem is hiszed, mennyire megcsömörlöttem ettől a szobától - nincs szörnyűbb, mint a kiadó bútorozott szobák. Nincs jellegük, lelkük. Ezek a szőnyegek, ágyak, székek, tükrök - kész lidércnyomás. Itt élünk bezárva... senki nem jön hozzánk... sehova nem megyünk...
VRONSZKIJ	(megcsókolja) Légy még egy kis türelemmel... édesem!
4. APA ÉS FIA
Bejön Szerjozsa hálóingben. Megáll az apja mellett
SZERJOZSA	Nem fekszik le? Mindjárt világosodik...
KARENIN	(felnéz a gyerekre - lassan, rekedten, mint egy gyónást) Szét vagyok zúzva, összetörve, nem vagyok ember sem már! Gyenge vagyok. Meg vagyok semmisítve. Semmit nem gyanítottam, és most nem értek semmit sem. Nem tudok az emberek elé szégyenkezés nélkül állni a helyzetért, amelyben vagyok. Csúnya dolog, de nem tudok, nem tudok.
Gyerek odabújik hozzá, Karenin megöleli. Ülnek így, egymás ölében. A következő jelenet alatt Karenin a fiát öltözteti. A gyerek félve megcsiklandozza apját, Karenin hárítja, de élvezi. Fél év alatt “megtalálta” a fiát - furcsa, ridegnek ható, mégis szoros szeretet van apa és fia között
5. AZ ALBUM
Anna nézi őket. Egy termetes albumot vesz ki a félig kész csomagból, fényképek vannak benne
ANNA	Az utolsó közös nyár... öt évvel ezelőtt a Krímben... De furcsa, boldogok voltunk... Ma már el sem tudom képzelni, hogy ő meg én boldogok.
VRONSZKIJ	Amikor megismertelek, akkor is boldog voltál... úgy járkáltál egyenes háttal, nyugodtan, derűsen, szinte a lábad se érintette a földet... Egy boldog nő!
ANNA	Nem lett volna szabad felébreszteni engem... most itt csüngök a nyakadon, boldoggá kell tenned... életem helyett, fiam helyett, nyugalmam helyett...
VRONSZKIJ	(nevetve) Nem nehéz téged boldoggá tenni, ha neki is sikerült... (Nézi a képeket) Itt is boldog vagy... itt is... itt is...
ANNA	Aljosa! Muszáj látnom még egyszer... Elutazás előtt...
VRONSZKIJ	De miért?
ANNA	A fiamat muszáj!
VRONSZKIJ	Anna... ne menj oda, kérlek!
ANNA	Nem utazhatok el így... ki tudja, mikor látom újra! (Szeme könnyes lesz) Fél év, istenem! Mintha egy egész élet volna...
VRONSZKIJ	Így soha nem fogsz elszakadni tőle...
ANNA	(kétségbeesetten) Elszakadni! Miért kéne elszakadnom? Mert nem az apjával élek... mert nem találkozunk...
VRONSZKIJ	Persze, igazad van... Bocsáss meg... (megöleli)
ANNA	Ne haragudj... olyan ideges vagyok... (Hirtelen váltással) Holnap elmegyek hozzá... muszáj látnom...
Karenin közben befejezte Szerjozsa öltöztetését. Anna “döntésekor” ő is feláll, nézik egymást
6. AZ ELUTASÍTÁS
KARENIN	Vártam ezt.
ANNA	Bocsásson meg, hogy eszébe juttatom magam. Boldogtalanná tesz, hogy a fiamtól távol kell lennem. Könyörgöm, engedje meg, hogy elutazásom előtt láthassam egyszer.
Csend. A férfi nem felel
Ön küldi el Szerjozsát hozzám, vagy én megyek el hozzá egy bizonyos, meghatározott órában, vagy ön tudatja, mikor és hol láthatom őt házon kívül? Nem tudja elképzelni, hogy szomjazom ezt a találkozást...
Karenint felesége minden szava, gesztusa ingerelte, különösképp pedig az a rég nem hallott fesztelen, bizalmas hang. Nézte Annát, és hallgatott
Úgy találom, nincs joga megtagadni...
Csend. Karenin nem felel
Nem foszthat meg attól, hogy a fiamat szeressem...
KARENIN	De szeretet ez, asszonyom? Őszinte? - Tegyük fel, hogy szeretet... hogy én megbocsátok, és utat engedek hirtelen fellobbant anyai vágyainak... De van-e jogunk az ő lelkét kitenni ilyesminek? Ő úgy tudja, hogy az anyja meghalt...
ANNA	Mit mond?! Hogy tehette ezt?
KARENIN	Mondtam volna, hogy elhagyta őt? Nem hiszem, hogy ezt könnyebben megértette volna...
ANNA	Szörnyeteg!
KARENIN	Én, miért? Ne csak magára gondoljon, kérem - vegye tekintetbe a fia érzelmeit is, ha már az én számomra semmifajta belátással nem tartozik...
ANNA	Alekszej! Kérem! Mi a válasza? Megengedi, hogy lássam, vagy sem?
KARENIN	Nem! Hadd maradjon meg neki az anyai tisztaság emléke, úgy, ahogy élete első nyolc évében látta...
ANNA	Ez hazugság! Képmutatás... Lehet, hogy bűnös vagyok, de maga százszor rosszabb nálam! Én legalább nem hazudok!
KARENIN	De hát miben vagyok én hibás? Hogy óvom gyerekünket a maga fellobbanásaitól?
Anna visszafordul Vronszkijhoz
ANNA	Akkor is bemegyek... Ezt nem teheti meg! Be kell engednie!
VRONSZKIJ	És mit mondasz neki, a fiadnak, hogy hol élsz, hol vagy?! Mit válaszolsz, ha megkérdi, hogy miért nem vagy vele? Anna, ne menj oda, kérlek! Hagyd békén őket!
7. SZÜLETÉSNAP
Csengettyű, gyerekmirákulum. Szerjozsa beszalad
SZERJOZSA	Nem jött valaki?
KARENIN	Nem tudom... nézd meg.
És amíg Szerjozsa kimegy, az asztalra varázsolja a születésnapi ajándékot, kilenc gyertyát és egy fényes, kemény kartonba rejtett csomagot. Meggyújtja a gyertyákat, szálanként mind a kilencet. Szerjozsa boldogan áll az ajtóban
SZERJOZSA	Tudtam! Egész nap vártam... Már azt hittem, elfelejtette.
KARENIN	Isten éltessen!
SZERJOZSA	Egy, kettő... kilenc... (Nézi a gyertyákat) De szép. Mennyi gyertya!
KARENIN	Már nagy fiú vagy, kilencéves... Kész fiatalember! No, egykettő, egy szuszra!
SZERJOZSA	Odaülhetek az ölébe?
KARENIN	Amíg elfújod.
SZERJOZSA	(nekiveselkedik, majd mégsem - kiengedi a levegőt) Nem akarom elfújni, olyan gyönyörűek... Mintha kis arcocskájuk lenne...
KARENIN	Akkor most nézd meg ezt! (Elébe tolja a fényes dobozt)
SZERJOZSA	Ajándék is van? (Kézbe veszi) Milyen nehéz! Mi ez? Könyv?
KARENIN	Nem tudom...
SZERJOZSA	De örülős?
KARENIN	Miért, milyen van még?
SZERJOZSA	Hát van hasznos... meg szükséges...
KARENIN	Ez örülős!
Szerjozsa kibontja, egy pici gőzgép van a csomagban
SZERJOZSA	De gyönyörű! Ez igazi?
KARENIN	Itt kell vizet tölteni bele... itt meg a szenet... nézd csak!
Elindítja, a kis csillogó rézmasina mérgesen dohog, apró dugattyúit ütemesen mozgatva. A két Karenin gyönyörködve nézi. Angyal száll el fölöttük. Anna a háttérből figyeli őket
SZERJOZSA	Apának mikor van a születésnapja?
KARENIN	Nem érdekes. Nem tartom számon... Olyan nap, mint a többi, dolgozni kell.
SZERJOZSA	Tudom, “sietség és pihenés nélkül”.
KARENIN	Na, gyerünk ágyba! Késő van.
Szerjozsa vetkőzik, hálóinget vesz, befészkel az ágyba. Nézi a masinát
SZERJOZSA	Ne állítsa meg... hadd dolgozzon itt!
KARENIN	Most az egyszer... Jó éjszakát!
Elfújja a gyertyákat. Holdsötét. Csend, csak a kis gőzgép pöfögése. 
Anna közelebb lépett. Megállt Szerjozsa ágyánál. A boldog és gyötrelmes emlékek egymás után támadtak fel a lelkében: egy pillanatra el is feledte, hol van. Állt az ágy fejénél: az ágyon fekszik, egy szál kigombolt ingecskében a fia
ANNA	Szerjozsa! (Suttogta, nesztelen hozzálépve)
Milyen sovány az arca, milyen rövid a haja. Milyen hosszúak a karjai! Hogy megváltozott, mióta itt hagyta! 
Szerjozsa! (Mondta újra egészen közel a gyerek füléhez)
A gyerek kinyitotta a szemét, néhány másodpercig csendben, kérdőn nézett az anyjára, aki mozdulatlanul áll előtte, aztán a nyakába ugrott, és ölelte, szorította
SZERJOZSA	Tudtam! Tudtam, hogy eljössz! - Ma van a születésnapom. Nézd, mit kaptam... Miért sírsz, mama?... miért sírsz?
ANNA	Én? Nem sírok... az örömtől sírok! Olyan rég nem láttalak! Nem sírok, nem... öltözz fel, nehogy megfázz...
SZERJOZSA	(felnevet) De hogy, mama... Hogy? Ráültél a ruhámra...
Karenin alakja jelent meg az ágy mögött. Várt. Anya és fia gyöngédkedése, hangjuk csengése arra késztette, hogy ne törjön egyből rájuk. Várt
ANNA	De hát mit gondoltál rólam? Nem hitted, ugye, hogy meghaltam?
SZERJOZSA	Nem, soha.
ANNA	Nem hitted, drágám?
SZERJOZSA	Tudtam... tudtam, hogy eljössz!
Anna hirtelen észrevette Karenint. Arcára rémület ült ki, s valami szégyenféle, anyához egyáltalán nem illő
ANNA	Kedvesem... kis Kutyikom... nem felejtesz el, ugye?
SZERJOZSA	Ne menj még... maradj! Még nem jön!
ANNA	Eressz!... isten veled...
Fel akarta venni a kucsmáját, de a gyerek belekapaszkodott, rángatta, ölelte kétségbeesetten szorította magához
SZERJOZSA	Nem engedem... ne menj el!
Ebben a pillanatban az ágyhoz lépett Alekszej Alekszandrovics. Ahogy Annával találkozott a tekintetük, a férfi megállt, és meghajtotta a fejét. Szerjozsa visszaereszkedett az ágyba, és arcát a párna alá rejtve, felzokogott. Anna hirtelen mozdulattal leengedte a fátylát, és férje mellett elsikolva, szinte futott ki a szobából
Karenin áll az ágynál, szótlanul nézi a gyereket. 
Szerjozsa zokogása lassan megnyugszik, megtörli az arcát. Ölébe veszi a gőzgépet - érzi dohogását. Lassan rugózik, ringatózik
Apa jó... nincs jobb nála... szeretem apát...
Karenin közelebb lép a fiához. Épp jókor, mert Szerjozsa ájultan dől le az ágyról. Karenin lefekteti az alélt gyereket. Anna a háttérből nézi
KARENIN	(Annának) Ez a maga szeretete.
Anna tehetetlenül, kétségbeesetten áll, Vronszkij megöleli. Érintésétől Annából kitör a fájdalom, gyűlölet, reménytelenség
ANNA	Te, te vagy az oka mindennek!
VRONSZKIJ	Kértem, könyörögtem, hogy ne menj el... tudtam, hogy kellemetlen lesz.
ANNA	Kellemetlen? Iszonyú! Akármeddig élek, nem felejtem el! Kellemetlen?! Gyűlölöm a nyugodtságodat. Nem lett volna szabad ide juttatnod... Ha szeretnél...
VRONSZKIJ	Anna! Mi köze ehhez az én szerelmemnek?
ANNA	Ha szeretnél, mint én... és gyötrődnél, mint én... (Mondta és rémülettel nézett fel rá) Jaj, istenem... bocsáss meg! Ne haragudj! Édesem, egyetlenem, bocsáss meg! Én vagyok a hibás... Ingerült vagyok, és esztelenül érzékeny. Ne figyelj rám! Összecsomagolunk, és elutazunk... ott, messze a fiamtól nyugodtabb leszek... hidd el! Ugye, nem haragszol... hiszen nekem mindenem te vagy az életben... boldogságom, egyetlenem...
Ruhaszaggatós, vad, kétségbeesett szerelem a gyerek emlékét még őrző ágyban
8. SZÍNHÁZ
A szeretkezésben megnyugvásra lelő párt Vronszkaja érkezése ugrasztja szét
VRONSZKAJA	Bocsánat... de olyan csend volt. (Annának) Na, végre, magát is lehet látni! (Felnevet) Elviselhetetlen vagyok, mi? Katonaözvegy, szíjas hús... (Megsimogatja Vronszkij arcát) Milyen szép fiú vagy így kipirulva... magának is volt egy fia, ha jól emlékszem...
ANNA	Van... kilencéves...
VRONSZKAJA	Nem is mondta, mikor lesz meg a válása.
VRONSZKIJ	Ezt már megbeszéltük, anyám!
VRONSZKAJA	Jó, jó... én, mondjuk, túlteszem magam a dolgon, de a többi vaskalapos... hja! Amíg össze nem házasodnak, megkeserítik az életüket. És minden olyan egyszerű, práktikus mostanában... váljanak el és kész! (Csend, senki nem szól) Hallom, hamarosan elutaznak... Sajnálom, hogy nem látjuk az idén többet egymást...
ANNA	Nem vacsorázik velünk?
VRONSZKAJA	Nagyon sajnálom, de színházba kell mennem... itt van a Patti!
ANNA	Ja, a Patti... nagy felhajtás van, hallom...
VRONSZKAJA	Emberölés, mit képzel? A Patti Péterváron... Istenem, Adelina Patti! És micsoda szervezés, műsor, entourage! Azt beszélik, hogy csak fúvósból ötvenet hozattak Moszkvából!
ANNA	Szép lehet...
VRONSZKAJA	Valójában ezért is jöttem... (Vronszkijnak) Hogy nem jössz velem? Egyedül menni színházba egy nőnek... lovag nélkül?... Mit szól, kedveském, elengedi anyjával a fiát?
ANNA	Persze, menjen csak...
VRONSZKAJA	Hallod, elenged! Siess, öltözz! (Vronszkij kimegy. Csend) Miért néz így?
ANNA	Miért? Én is szívesen megnézném a Pattit Péterváron... egyszer az életben! Legalább kimozdulunk... (Elővesz egy ruhát a csomagból, magához simítja - arcán az a furcsa, kihívó mosoly) Ezt a ruhát csak Rómában akartam felavatni, de egy főpróbát tarthatunk itt is... A Patti kedvéért... ha már mindenki ott lesz!
Állt a tükör előtt, testéhez illesztett mondain jelmezével. 
VRONSZKAJA	Gyönyörű.
VRONSZKIJ	Csakugyan el akar jönni a színházba?
Jött be Vronszkij, és azon volt, hogy ne pillantson rá
ANNA	Miért kérdi olyan ijedten? Miért ne mennék?
Mondta Anna ártatlanul, mintha nem értette volna, mit jelentenek Vronszkij szavai
VRONSZKIJ	Nincs, természetesen, semmi oka.
ANNA	Én is ugyanezt mondom... (És nyugodtan tűrte vissza hosszú, illatos kesztyűjét)
VRONSZKIJ	Anna, az isten szerelmére, mi lelte?
ANNA	Nem értem, mit kérdezget?
VRONSZKIJ	Tudja, hogy nem lehet elmennie.
ANNA	Miért? Nem egyedül megyek... Hanem Vronszkaja grófnővel és Vronszkij gróffal...
VRONSZKAJA	(egyre jobban élvezi) Bizony! Velünk...
VRONSZKIJ	(élesen) Maman!
A két nő értetlenül nézi. Vronszkij elképedése és kétségbeesése jeléül vállat vont
VRONSZKIJ	Nem tudja tán... (Elhallgat, csend)
ANNA	De amikor nem akarom tudni! Nem akarom! Megbántam, amit tettem? Nem, nem és nem! S ha még egyszer elölről kezdeném, megint csak ezt tenném. Miért élünk itt bezárkózva hat hónapja... Sehova nem megyünk, senki nem jön ide!? - És miért ne mehetnék el? Szeretlek, és ha te nem változtál meg... - Miért nézel így rám?
Csend - senki nem néz senkire. Anna magához szorítja a ruhát, és kimegy öltözni
VRONSZKAJA	Feleséggel gond, más feleségével még nagyobb...
VRONSZKIJ	Végképp nem értem, mit miért csinál...
Hallgatnak. Vronszkaja egy képes lólapot forgat
VRONSZKAJA	Lankovszkij Mogucsija! Jó ló! - Istenem! A Lankovszkij Mogucsija! Azt tanácsolom, vedd meg... (Vronszkij döbbenten nézi az anyját) A fara csapott, de a lába meg a feje mintha márványból... gyönyörű állat!
VRONSZKIJ	(dühösen) Azt hiszem, megveszem!
És utánamegy Annának
(A másik szobában) Az én érzéseim, tudod jól, nem változhatnak meg, de kérlek, könyörgök, ne menj el!
ANNA	Mondja meg nyíltan, miért nem szabad elmennem.
VRONSZKIJ	Mert az arra vezethet, hogy... (Elhallgatott)
ANNA	Mire?
Csend. Kis idő múlva Anna bejött, a Párizsban varratott, vörös bársonydíszes selyemruha volt rajta - mellrésze kivágva, arcát drága, fehér csipke keretezte, amely rendkívül előnyösen emelte ki szépségét
VRONSZKAJA	Azért, kedvesem, mert esetleg megbánthatják...
ANNA	Engem? Miért!
VRONSZKIJ	Elég, fejezzük ezt be!
VRONSZKAJA	Nem értem, miért vagy ilyen feszült, Alekszej... Csak te kiabálsz itt, vedd észre. (Annának) Mert vannak emberek, akik nem szívesen ülnének le maga mellé... maga bukott asszony, ha úgy vesszük... nemde?
VRONSZKIJ	Anyám!
VRONSZKAJA	De hát ez nem az én véleményem, tudod jól. (Annának) Nos, megyünk?
VRONSZKIJ	Én nem megyek.
VRONSZKAJA	Nekem sajnos muszáj... ott kell lennem mindenütt... Ez a Patti is hogy megöregedett! Húsz évvel ezelőtt kellett volna hallani... micsoda hang volt! Na, viszontlátásra, kedvesem... Akkor hát egyhamar nem is találkozunk... mikor is utaznak? Jaj, persze, hamarost... (Kimegy)
Vronszkij tanácstalanul nézett anyja után, Anna megértette a pillantását, derűsen, szinte bocsánatkérően lépett hozzá, karját a derekára tette - mintha semmi se történt volna
ANNA	Menj el...
Odahozta Vronszkij kalapját, sálját
menj csak el...
VRONSZKIJ	Nem értek én már semmit...
Elindult kifele. Az ajtóban megfordult
Szóltál, Anna?
ANNA	Én nem.
Vronszkij kiment. Anna leült a gramofonhoz, feltette Patti felvételét
Milyen hidegen nézett... meghalt volna, ha nem mehet el... Elég! Nem szabad erre gondolnom... Alekszej becsületes, tiszta ember, szeret engem. És hamarosan megoldódik minden... elutazunk. Mi kell még? (Le-fel járkált, levetette a ruhát, letette maga elé az ágyra) Ez a helyzet... neki joga van elmennie... ahová és amikor akar. Elmennie, és engem itt hagynia... (Elmosolyodott) Velem sok mindent lehet... bűnös asszony vagyok... Ő is megmondta... romlott asszony: “se becsülete, se szíve” - De épp ezért nem lett volna szabad elmennie... Ha szeret...
9. A VÁLÁS
DOLLY	Rendezd a helyzetedet... hallgass rám!
ANNA	Dolly, kérlek...
DOLLY	Hallgass meg... ülj le, és hallgass meg!
ANNA	(keményen) Nem szeretnék erről beszélni.
DOLLY	Jó, nem beszélünk. (Ülnek, hallgatnak. Dolly nem bírja tovább) De miért ne lehetne elválnod. Azt mondják, az urad beleegyezne.
ANNA	Nem szeretnék erről beszélni!
És Dolly legnagyobb megrökönyödésére, egy szál cigarettát vett elő, beleillesztette egy rövid szipkába, és rágyújtott. Hallgatta Pattit, és fújta maga elé a nyugodt füstöt
DOLLY	(dühösen) De akkor is muszáj lesz! Előbb-utóbb muszáj lesz... Meg kell tenned, Anna.
ANNA	Jól van. Akkor hát beszéljünk róla... Tessék, beszéljünk! Azt mondjátok, válás. Először is nem egyezik bele.
DOLLY	(csendesen) Meg kell próbálni.
ANNA	Tegyük fel, megpróbálom. Mit jelent ez? Azt, hogy írnom kell neki... a nagylelkűségét kérve. De tegyük fel, erőt veszek magamon, és megteszem. Vagy sértő választ kapok... (Dolly gesztusára) Te nem ismered! - Vagy beleegyezik. Megkapom, jó, a beleegyezést... megkapom a beleegyezést, de hát a fi... a fiam? Őt nem adják oda... nem is láthatom... Úgy nő fel az apjánál megvetve engem, aki az apját elhagytam. Két lényt szeretek, értsd meg, szinte egyformán, mind a kettőt jobban, mint magamat: Szerjozsát és Alekszejt... (Egyre kétségbeesettebben)...és ha ez nem megy, akkor mindegy... egész mindegy... de valahogy majd csak vége lesz... ezért nem tudok... nem akarok beszélni róla... el sem tudod képzelni, amit én szenvedek...
10. INDULATOK
Anna fájdalmára a háttérben álló Karenin ingerülten felcsattan
KARENIN	Már megbocsáss, ti, úgy látszik, vádlottnak tesztek meg engem!
DOLLY	Mit akarsz még tőle? Miért nem engeded el, Alekszej Alekszandrovics! Miért?
SZTYIVA	Hallgass, Dolly... az ég szerelmére, hallgass! (Bocsánatkérően, nyájasan Kareninhez fordul) Vádlottnak? Nem, dehogy, a világért se; isten ments!
KARENIN	Mit vártok tőlem voltaképp?
SZTYIVA	Döntést, Alekszej Alekszandrovics, akármilyet, de döntést.
KARENIN	Miféle döntést? Én úgy látom, hogy Anna Arkagyevnának megvan mindene, amit ő akart.
SZTYIVA	Az isten szerelmére, ne heveskedj! Ami elmúlt, elmúlt, és te tudod jól, hogy ő mit vár, mit óhajt tőled...
KARENIN	Én azt gondoltam, hogy amennyiben félreállok az útjából, Anna Arkagyevna lemond a fiáról, lemond a formális válásról. Így is adtam meg a válaszom, s a dolog, azt hittem, be van fejezve. Én befejezettnek is tekintem.
SZTYIVA	De nem, félreérted... Én csak egyet mondok újra meg újra: a helyzete gyötrő, s anélkül, hogy magad vesztenél valamit, könnyíthetsz rajta. Miért vergődjék? Kinek lesz jobb ettől?
KARENIN	Már engedjétek meg! De ti engem tesztek meg bűnösnek, mintha én lennék az oka mindennek!
DOLLY	De hiszen megbocsátottál neki... elmentél hozzá, és megbocsátottál...
KARENIN	Azt reméltem, hogy Anna Arkagyevna lesz eléggé nagylelkű... (Ejtette ki nagy nehezen, reszkető ajakkal az elsápadt Alekszej Alekszandrovics)
SZTYIVA	Ő mindent a te nagylelkűségedre bíz. Egyet kér, könyörög: szabadítsd ki mostani lehetetlen helyzetéből. Nem kéri már a fiát...
ANNA	(kétségbeesetten) Ez nem igaz! Ezt nem mondtam... a fiamról nem mondtam le soha...
SZTYIVA	Alekszej Alekszandrovics, te jó ember vagy. Helyezkedj egy pillanatra az ő helyébe...
DOLLY	Előbb-utóbb muszáj lesz... bele kell egyezned!
KARENIN	Fejezzük ezt be, kérlek!
SZTYIVA	A válás az ő helyzetében élethalálkérdés.
DOLLY	Anna boldogtalan... Olyan boldogtalan, amilyen egy asszony lehet... Essék meg rajta a szíved!
KARENIN	Anna Arkagyevna élete engem nem érdekelhet.
SZTYIVA	De hát megígérted... megbocsátottál neki, és megígérted...
KARENIN	Olyat ígértem, amit nem volt jogom megígérni.
SZTYIVA	Nem ismerek rád! Mi hasznod abból, hogy Anna Arkagyevna...
DOLLY	Miért nem engeded el? Mit akarsz még tőle?
KARENIN	Kérlek... (Szólalt meg talpra szökve, sápadtan sipító hangon és reszkető állal Alekszej Alekszandrovics) ...kérlek, hagyjuk abba, hagyjuk abba... ezt a beszélgetést!
SZTYIVA	De hiszen ő nem kér, nem mer semmit kérni tőled... csak mi, a rokonai, akik szeretjük, mi kérünk, könyörgünk neked...
ANNA	Elég volt! Elég! Nem kell a válás... nem kell semmi! Az aljas! Az undok! Hogy fojtogatta nyolc éven át az életemet... Egyszer sem gondolt arra, hogy eleven asszony vagyok, akinek szeretetre van szüksége. Én pedig minden erőmmel azon voltam, hogy megszeressem, és amikor őt már nem szerethettem, akkor a fiamat... és most ezt használja fel ellenem. (Kareninhoz) Nem kell a válás... maradok a felesége... holtomiglan, holtáiglan, Alekszej Alekszandrovics!
11. VÉGJÁTÉK
VRONSZKAJA	(besiklik, mint egy boldog, bölcs kígyó) Nem jó így, édesem... Kicsit alázatosabban, selymesebben... Meg fogják keseríteni az életét... Nekem nyolcszor törték el a gerincemet, amíg megtanultam... simulni kell, lágyan, finoman... (Kedvesen) Ne mondja, hogy nem szóltam... (Kimegy)
Anna a belépő Vronszkijnak
ANNA	Látod!? Tudtam én, éreztem én... Nincs válás! (Bemutatkozik) Madame Karenina, mindhalálig... Hányszor mondtam, hogy nem akarok rágondolni se, és azt kértem... azt szerettem volna, hogy téged éppolyan kevéssé érdekeljen, mint engem.
VRONSZKIJ	Azért érdekel, mert szeretem a világos helyzeteket.
ANNA	A világosság nem a formában van, hanem a szerelemben.
Annát egyre jobban ingerelte Vronszkij, nem a szavai, hanem az a hideg, nyugodt modor, ahogyan beszélt
VRONSZKIJ	Az istenért, Anna, már megint a szerelem.
Anna nem felelt egyből. Merően nézte a férfi arcát, a kezét. Eszébe jutott a tegnapi vita, majd a kibékülés, az ölelkezés... és folytatta
ANNA	Nagyon sajnálom, hogy nem akarsz megérteni.
VRONSZKIJ	Az isten szerelmére, nyugodj meg! Mit tegyek, hogy lecsillapodj...
ANNA	Úgy gyűlölöm a nyugalmadat... ha tudnád, mit érzek, mintha élve tépnének szét...
VRONSZKIJ	Kérlek, Anna... ne lovald bele magad!
ANNA	Menjünk el! Utazzunk el innen... Nem akarok tovább itt maradni... meghalok, Aljosa! Érzem, hogy kúszik szét az ereimben...
VRONSZKIJ	Nyugodj meg, édesem, szerelmem! Szépen összecsomagolunk, megkapom a pénzt, és utazunk...
ANNA	Vidékre, bárhova... emlékszel: “messzire.... ahol süt a nap, és fehérek a házak... és csend van és nyugalom...” - Ha csak ketten vagyunk, akkor nem mersz nem szeretni...
VRONSZKIJ	Anna! Mit beszélsz?
ANNA	Nagyon nehéz nekem, hidd el... de ne beszéljünk róla... Kocsit fogadunk, fel a málhát, és gyerünk! Mire várjunk itt, Aljosa, mire? Én már nem bírom tovább!
VRONSZKIJ	El kell mennem anyámhoz... a pénzért...
ANNA	Akkor menj, siess... szaladj! (Tolja az ajtó felé) Ma este már más ágyban akarok aludni... más szagok, neszek, emberek között... Menj már!
Vronszkij közelebb lépett, megfogta a kezét
VRONSZKIJ	Anna, most nem mehetek... Holnapra hívott...
ANNA	És miért nem mehetnél előbb? Nem idegen, az anyád...
VRONSZKIJ	Mert kérni megyek... holnap délre hívott...
ANNA	Ha így van, akkor én nem megyek.
VRONSZKIJ	De hát miért?
ANNA	Ma vagy soha! Később nem megyek.
VRONSZKIJ	De miért? Anna! Ennek nincs értelme...
ANNA	Nekem tökéletesen mindegy, mit gondol rólam az anyád... hogyan akar tőled elszakítani.
VRONSZKIJ	De hisz nem erről van szó.
ANNA	De éppen erről. S hidd el, hogy egy szívtelen asszony - öreg vagy nem öreg, anyád vagy nem anyád - nem érdekel, tudni sem akarok felőle.
VRONSZKIJ	Anna, kérlek, ne beszélj tiszteletlenül az anyámról.
ANNA	Egy asszony, akinek a szíve nem súgja meg, hol van a fia boldogsága, az szívtelen.
VRONSZKIJ	Másodszor kérlek, hogy anyámról, akit én tisztelek, ne beszélj tiszteletlenül...
Hallgatnak, Anna összeszorított kezét nézi, mintha attól várna nyugtatást. Lassan, szinte szótagonként
ANNA	Nem is szereted az anyád. Csupa frázis, frázis, frázis és frázis.
VRONSZKIJ	Ha pedig így van, akkor...
ANNA	Akkor dönteni kell, és én döntöttem.
Felállt, le-fel járkált, várta, hogy történjen valami. De Vronszkij hallgatott, nem nézett rá, nem mondott semmit. Anna hirtelen megállt előtte
VRONSZKIJ	Én nem tartalak vissza... ha el akarsz menni...
ANNA	De hát megesküdtél, hogy szeretsz!
Vronszkij nem felelt egyből. Odalépett Annához, két keze közé fogta az arcát
VRONSZKIJ	Bocsáss meg... Bármi legyen, holnap elutazunk.
ANNA	Maga; én nem.
VRONSZKIJ	Anna, így nem lehet élni...
ANNA	Maga; de én nem.
VRONSZKIJ	Ez kezd elviselhetetlenné válni!
ANNA	Maga... maga még megbánja ezt (Mondta, és elfordult Vronszkijtól).
12. BÚCSÚ
Előtte, szinte karnyújtásnyira Karenin zárt, sötét sziluettje állt, hódprémes gallérral, hajadonfőtt
KARENIN	Ha haldokolnék... eljönnél hozzám? (Anna nézi - hallgat, nem felel) ...ha hívnálak... eljönnél?
ANNA	El... (Halkan) Megbocsátanál?
KARENIN	Nem.
ANNA	Halálodban sem?
KARENIN	Nem. Lehet, hogy tévedtem... hogy félreértés voltál az életemben, de nélküled semmi nem maradt... magaddal vittél mindent, az érzést, a reményt, a szerelmet... ezért fizetned kell... megtaláltam végre a fiamat, azt is feldúltad... Én nem vagyok rossz ember...
ANNA	Nyolc éven át fojtogattad...
KARENIN	(rákiált) Nem! Most én beszélek! Én soha senkit nem gyűlöltem, de téged lelkem minden erejéből gyűlöllek... nincs nap, hogy ne gondolnék rád... és már csak azért sem tudok megbocsátani, mert a sok rosszért, amit ellenem elkövettél... én... én... halálosan gyűlöllek...
13. UTOLSÓ KÖR
Karenin kimegy. Anna mozdulatlanul áll, Vronszkij közelebb lép hozzá. Megáll előtte. Várja, hogy a nő ránézzen
VRONSZKIJ	Elmegyek anyámhoz...
Anna bólint
Mire gondolsz?
ANNA	Mindig ugyanarra... (Elmosolyodik azzal a torz, különös mosollyal) Ha nem lennék...
VRONSZKIJ	Anna, ne bánts! Ennek semmi értelme...
ANNA	Nagyon sajnálom, hogy csak a saját érzéseidet tartod érthetőnek és természetesnek...
VRONSZKIJ	Bocsáss meg, kérlek... de erre nem válaszolok...
Hallgatnak, először hallani a távolból a vaskerekek zaját
ANNA	Fél éve itt élünk bezárva, emberek, barátok nélkül, ülünk a csomagjainkon, és várjuk, hogy megkapd azt, ami jár neked... hogy végre kiszabaduljunk innen, és élni kezdjünk...
VRONSZKIJ	Holnap megkapjuk a pénzt, és elmegyünk.
ANNA	Én nem megyek...
VRONSZKIJ	Nagyon sajnálom, de tiszteletben kell tartanom anyám kérését...
ANNA	A tiszteletet azért találták ki, hogy elrejtsék a puszta helyet, ahol a szeretetnek lennie kéne.
VRONSZKIJ	Anna, miről beszélsz!
ANNA	Ha nem szeretsz többé, mondd ki! Annyit kérkedsz az egyenességeddel, jobb és becsületesebb, ha megmondod.
VRONSZKIJ	De ez már kezd elviselhetetlen lenni! (Kiáltott fel élesen Vronszkij) Miért teszed próbára a türelmemet? Annak is van határa.
ANNA	Mit akarsz ezzel mondani?
VRONSZKIJ	Azt akarom mondani... (Kezdte, de megállt) Meg kell kérdeznem, mit akarsz tőlem?
ANNA	Mit akarhatnék? Azt, hogy ne hagyj el, ahogyan tervezed...
VRONSZKIJ	Várj! V-á-á-árj! (Megfogta Anna kezét) Miről van szó? Azt mondtam, hogy az elutazással várjunk egy napot. Te erre azt mondod, hogy becstelen ember vagyok, és el akarlak hagyni...
ANNA	Igen, ezt gondoltam... Én csak szeretetet akarok, és az nincs. Napnál világosabb...
VRONSZKIJ	Nem! Ezt nem akarom még egyszer hallani!
Kiment
ANNA	Mindennek vége, és véget is kell vetni. (Leült a kofferre, maga alá húzva lábait) Miért nem haltam meg inkább... az mindent megoldott volna. (Hallgatta a kerekek erősödő zaját) A halál is késik... (Elmosolyodott) Milyen sokat késik ez a halál!
VRONSZKIJ	(visszajön) Anna, ha úgy tetszik, menjünk ma. Mindenbe beleegyezem.
Anna hallgat
Nos?
ANNA	Tudod te magad is? (Nézte Vronszkijt, és minden fájdalom és indulat nélkül, szinte hidegen) Hagyj el, hagyj el... Ki vagyok én? Elzüllött asszony, kő a nyakadon. Nem akarlak terhelni, nem. Megszabadítalak. Hiszen nem szeretsz...
VRONSZKIJ	Anna, minek így kínozni magadat, engem?
Mondta a kezét csókolgatva. Arcán most gyöngédség volt, és Annának úgy tetszett, hallja a könnyek neszét a hangjában
ANNA	Igen... igazad van...
Közben egyre erősebben közeledett az az ütemes zaj
VRONSZKIJ	Elmegyek most anyámhoz... küldje utánunk a részemet!
ANNA	Ráér... holnap is... vagy ahogy akarod... én mindenben veled vagyok...
Fény, zaj, halál

vége