Jézus evangéliuma MÁRK tolmácsolásában

Görögből fordította és a jegyzeteket írta: 
Gromon András

TARTALOM
Bevezetés

AZ EVANGÉLIUM MÁRK SZERINT

FÜGGELÉK
Hogyan keletkezhetett a húsvéti hit?
Pál feltámadáshitéről
Egy rejtélyes fiatalember

Elpídia Kiadó
Budapest, 2003

Bevezetés
Út a forráshoz... A legfőbb Forrás, minden létező és élő Forrása Isten. A hozzá vezető egyik út Jézus. Jézushoz az evangéliumok vezetnek el minket. Ez a könyv pedig (és szándékom-reményem szerint a következő kötet, vagy kötetek is Lukács és Máté evangéliumáról) az evangéliumokhoz mint Jézus-ismeretünk legfőbb forrásaihoz szeretné elkalauzolni az olvasót. Ezeket a forrásokat az idők során mindenféle hordalék fedte be, ahhoz tehát, hogy ismét eljuthassunk hozzájuk, végső soron pedig a legfőbb Forráshoz, el kell távolítani ezeket a hordalékokat, mindenekelőtt kétezer év vallási félreértelmezéseinek rétegét.
Sajnos nem az oszthatjuk a keresztény egyházak közfelfogását, miszerint az evangéliumok mentesek a különböző “szentírások” keletkezéstörténetének ismert jelenségeitől, és csak a későbbi századok félreértelmezései homályosították el eredetileg kristálytiszta tanításukat. Hosszú évtizedek óta a szentírás-tudomány által igazolt ténynek számít, hogy már Jézus tetteinek és tanításának szóbeli áthagyományozása során hozzátapadtak az ő szellemétől idegen elemek, s ezeknek az idegen elemeknek a számát maguk az evangélisták is gyarapították. Így azután az evangéliumok nem csupán feltárják a Jézushoz, illetve Istenhez vezető utat, hanem részben el is fedik azt, vagyis nem minden további nélkül forrásai a Jézus- és istenismeretnek, hanem olykor hordalékkal fedett, zavaros vizű vagy éppen eldugult források.
Szándékom e munkával az volt, hogy lehetőség szerint kiemeljem az evangéliumokat, közelebbről Jézus alakját az idegen elemek hordaléka alól, a babona, a mágia és a dogmatizálás világából, abból az értelmezési rendszerből, amely érthetetlenné és követhetetlenné tette őt; pozitívan fogalmazva, ahhoz szeretnék hozzájárulni, hogy Jézus bárki számára érthetővé és követhetővé váljék, és így közelebb juthassunk az ő “központi álmának”, “Isten országának” kibontakozásához-megvalósulásához.
E cél érdekében az egyik legfontosabb feladatnak látszott, hogy abban, amit az evangélisták Jézusról elmondanak, illetve Jézus ajkára adnak, elválasszam egymástól azt, ami hitelesnek mondható, és azt, ami az áthagyományozók vagy az evangélisták vélekedése. Az újkori szentírás-tudomány évszázadok óta fáradozik ezen a legkülönfélébb eredményekkel, és teljesen eltérő vélemények alakultak ki arról, lehetséges-e egyáltalán ez a szétválasztás. Meggyőződésem, hogy bár matematikai bizonyosságú eredményt nem lehet elérni, nem az a dolgunk, hogy reménytelenül beletörődjünk a feladat megoldhatatlanságába, hanem hogy vég nélkül tovább kutassunk – az egyre pontosabb eredmény reményében.
A feladat kétségtelenül megoldhatatlannak látszik. Képzeljük el, hogy egy kolosszális kirakójátékkal van dolgunk, vagy hogy egy sok tízezer mozaikkőből álló mozaikképet kell összeraknunk, de a rendelkezésünkre álló kövek között vannak “jók”, azaz valóban a képhez tartozó és sértetlen kövek is, vannak “hamisak”, azaz olyanok, amelyek nem tartoznak a képhez, csak belekeveredtek a kövecskék hatalmas halmazába, és vannak “sérültek”, vagyis olyanok, amelyek hozzátartoznak ugyan a képhez, de vagy töredékesek, vagy átfestették őket, ráadásul rengeteg kő egyszerűen hiányzik, és nincs is valószínűsége annak, hogy előkerül – nem szólva arról, hogy nem is tudjuk pontosan, miféle képet kellene összeraknunk.
Mégsem reménytelen ez a vállalkozás, mert a meglévő köveket viszonylag megbízhatóan szét lehet válogatni és el lehet helyezni a keresett kép valószínűsíthető helyein, ennek alapján pedig több-kevesebb bizonyossággal meg lehet mondani azt is, milyen kövek álltak a most hiányzók helyén.
A mozaikkövek (Jézus mondásai) e szétszedésének, csoportosításának és összerakásának számos tudományos szabálya és módszere van, a megfelelő tankönyvekben bárki elolvashatja ezeket. Azok számára, akik kétkedéssel vagy elutasítással tekintenek a tudományos szövegelemzési módszerek alkalmazására a “kinyilatkoztatás” feltárásában, egy haszid történetre utalok. A geri rabbi mesélte: “Gyerekkoromban nem voltam hajlandó a nyelvtan tanulmányozásában elmélyedni, mert úgy véltem, hogy az is csak egy tudomány a sok közül. Később azonban ráadtam a fejem – amikor észrevettem, hogy azon nyugszanak a Tóra titkai.” Most csak négy olyan szempontot említek meg, amelyet az “akadémiai tudományosság” nem, vagy csak kisebb hangsúllyal használ.
1) Jézus egyszerű, tanulatlan embereket szólított meg, és rögtön gondolkodásuk és életvitelük átalakítására akarta rávezetni őket. Ami tehát a galileai halászok és parasztok számára túl bonyolult, túlságosan “írástudói”, azt nem tekintem tőle származónak.
2) Jézust tévtanítóként, eretnekként ítélték el, ami arra utal, hogy saját istentapasztalata alapján valami újat mondott Istenről, vallásról, hitről, olyasmit, ami ellentmondott a zsidó hagyományoknak. Ami tehát szavaiban eltér kortársainak vallási elképzeléseitől, az valószínűleg tőle származik.
3) Azok a keresztény prédikátorok, akik továbbadták, illetve evangélistaként feldolgozták a jézusi hagyományt, egyrészt egyre inkább föl akarták magasztalni Jézust, tehát bearanyozták és isteni magasságokba emelték, másrészt pedig elfogadhatóvá akarták tenni őt a zsidók (és kisebb részben a “pogányok”) számára mint az Ószövetség (“az ősi ígéretek”) töretlen beteljesítőjét és a kortársi apokaliptikus remények megvalósítóját. Az erre utaló mozzanatokat tehát le kell választanunk Jézus alakjáról.
4) Nem mondhatunk le a “józan paraszti ész” bevetéséről sem, vagy arról, hogy teret engedjünk megérzéseinknek, sejtéseiknek, mert mindkettő segíthet eligazodni a legkuszábbnak látszó labirintusban is. A “laikus gondolkodás” nem egyszer lendítette már előre a tudományos kutatást.
Természetesen nem képzelem azt, hogy biztosan tudom: “ezt és ezt mondta Jézus, amazt pedig nem mondta”; csak annyit állítok, hogy “igen valószínű, hogy ezt mondta”, vagy “igen valószínű, hogy ezt nem mondta”, s amit hitelesen tőle származónak vallok, arról sem állítom, hogy feltétlenül szó szerint úgy mondta, de azt igen, hogy hűen tükrözi Jézus szellemét.
Nyilvánvaló az is, hogy kutatásaim itt bemutatott eredménye nem végérvényes, és a jövőbeli eredmények sem lehetnek azok. Éppen ezért, ha ma valamiről úgy gondoljuk, hogy nem hitelesen jézusi, nem kell kihagyni az evangéliumokból, csak jelezni kell, hogy nem tartjuk annak; holnap kiderülhet, hogy mégis az, vagy pontosabb értelmezésben az, mint ahogy az is megeshet, hogy amit ma hitelesnek tartunk, arról kiderül, hogy mégsem az, vagy nem teljesen az. Ezért választottam azt az eljárást, hogy a fordítás szövegében 1) normál betűkkel szedtem, amit az evangélisták mondanak, 2) dőlt betűkkel, amit az evangélisták Jézus ajkára adtak, de nem tartom hitelesen jézusinak, s végül 3) dőlt és kövér betűkkel azt, amit hitelesen jézusinak tartok.
A fordításban természetesen mindenkor a görög szöveget tekintettem perdöntőnek, de – különösen a nehezebb helyek értelmezésekor – figyelembe vettem nyolc meglévő fordítást is: négy német nyelvűt, két magyart, továbbá egy-egy angolt és franciát.
Nem tartok igényt az eredetiségre. Szerepem csak annyi, mint a méheké a méz létrejöttében: összehordják a napból, földből, esőből, növények adakozásából keletkezett nektárt, és hozzátesznek egy kicsit önmagukból is. Hasonlóképpen igyekeztem összegyűjteni az utóbbi 250 év evangélium-kutatásának mára kiérlelődött legjavát, s azt úgy összerendezni, hogy valamilyen minőségi többlet jöjjön létre. A leírt gondolatoknak legalább 95 százalékát másoktól vettem. Mindannyiukat fölsorolni nem tudom, nem is akarom, de három nevet nagy hálával kell kiemelnem: azokét, akiktől a legtöbbet tanultam, és akiktől tételesen is legtöbbet merítettem; mindhárman a katolikus egyház “fekete bárányai”, s az akadémiai tudományosság szemében – többé vagy kevésbé – a teológia “outsider”-ei, de meggyőződésem, hogy mindezidáig ők jutottak legközelebb a történeti Jézus helyes megértéséhez: Bulányi György, akitől Jézus tanításának értelmezését illetően tanultam a legtöbbet, Karl Herbst, aki Jézus személyének és lelkületének megértésében segített leginkább, s akitől a legtöbbet idézem, valamint Eugen Drewermann, aki Jézus “csodáinak”, főképpen gyógyításainak megértéséhez segített hozzá mindenki másnál jobban.
A leírtak számos ok miatt nem adhatják Jézus személyének, tanításának és tetteinek teljes magyarázatát. Tisztában vagyok azzal, hogy a fordítás, a jézusi mondások “szétválogatása” és a kommentálás egyaránt “a lehetetlen megkísértése”. Ami itt olvasható, voltaképpen csak irányjelzés, és azt mutatja meg, merrefelé keresem én a magyarázatot, illetve milyen irányt ajánlok az olvasónak a továbbhaladáshoz; másfelől pedig csak vázlat, amelyet célszerű az olvasónak “kibontania”, illetve önmagára és saját világára alkalmaznia. Mindebben segítségére lehetnek persze a szövegen belüli hivatkozások, akár további evangéliumi helyekre, akár más lábjegyzetekre.
A kommentárok megfogalmazásában a ma már talán régiesnek ható “mi”-formát alkalmaztam (“úgy véljük”, “szerintünk”, “arra az eredményre jutottunk” stb.); nemcsak azért, mert ez klasszikus tanulmányírási stílus, hanem azért is, mert úgy vélem, ez a legalkalmasabb arra, hogy az író személye helyett mondanivalóját állítsa előtérbe. Úgy gondolom, a “Vegyünk két tojást...” stílusban megfogalmazott receptek jobban ráirányítják a figyelmet a lényegre, mint azok, amelyek így kezdődnek: “Veszek két tojást...”
Végezetül megköszönöm mindazok szellemi, lelki, anyagi segítségét, akik az ötletadástól a buzdításon át a kézirat sokszorosításig és bírálatáig sok-sok formában járultak hozzá ahhoz, hogy ez a könyv elkészült, és remélhetőleg folytatása sem késik soká.

Pilisvörösvár, 2002. 
G. A.

Jegyzetek

AZ EVANGÉLIUM MÁRK* SZERINT
1	(1) Jézus Krisztus örömüzenetének kezdete. (2) Ahogyan írva van Izajás próféta [könyvében]: “Íme, elküldöm előtted követemet, aki elkészíti majd utadat. (3) Kiáltó hangja [hallatszik] a pusztában: Készítsétek el az Úr útját, tegyétek egyenessé ösvényeit!”
	(4) Ez történt. [Fellépett] Keresztelő János a pusztában, és azt hirdette: Merítkezzetek alá és változtassátok meg gondolkodásotokat és életeteket, akkor [Isten] megbocsátja bűneiteket! (5) Kiment hozzá Júdea egész vidékének [lakossága] s a jeruzsálemiek is mind, és miután megvallották bűneiket, alámeríttették magukat vele. (6) János teveszőr ruhát viselt és bőrövet a dereka körül, [pörkölt] sáskát és vadmézet evett. (7) Ezt hirdette: “Utánam jön az, aki erősebb nálam; nem vagyok elég [jó] ahhoz, hogy lehajoljak és megoldjam saruja szíját. (8) Én vízbe merítettelek titeket, ő szent Lélekbe fog bemeríteni titeket.”
	(9) Ez is történt. Azokban a napokban eljött Jézus a galileai Názáretből, és alámeríttette magát Jánossal a Jordánba. (10) Mihelyt kiemelkedett a vízből, látta, hogy meghasadnak az egek, és a Lélek galambként beléje száll. (11) És hang [hallatszott] az egekből: “Te vagy az én szeretett fiam, benned gyönyörködöm.”
	(12) Rögtön ezután a Lélek kiűzte őt a pusztába. (13) Negyven napig volt a pusztában, miközben a Sátán próbára tette. Együtt volt a vadállatokkal, és Isten követei szolgálták őt.
	(14) János börtönbe vetése után Jézus Galileába ment [vissza Júdeából], és közben hirdette Isten örömüzenetét, (15) mondván: “Itt a kedvező idő! Elérkezett Isten Országa! Tekintettel az örömüzenetre, változtassátok meg gondolkodásotokat és életeteket, és bízzátok rá magatokat [Istenre]!”
	(16) Amikor a Galileai-tenger mentén járt, meglátta Simont és Simon testvérét, Andrást, amint körhálót vetettek a tengerbe; halászok voltak ugyanis. (17) Jézus így szólt hozzájuk: “Jöjjetek utánam, (s [akkor] én megteszem, hogy emberhalászokká lesztek)!” (18) Tüstént otthagyták hálóikat, és követték őt.
	(19) Kissé tovább haladva meglátta Jakabot, Zebedeus fiát, és testvérét, Jánost, amint a hajóban a hálókat rendezték. (20) Azonnal hívta őket, ők pedig otthagyták a hajóban apjukat, Zebedeust a napszámosokkal együtt, és elmentek utána.
	(21) Elmentek Kafarnaumba, és rögtön [az első] szombaton bement a zsinagógába, és tanított. (22) [Hallgatói] megdöbbentek tanítása miatt, mert úgy tanította őket, mint akinek hatalma van, nem pedig úgy, mint az írástudók.
	(23) Rögtön akadt zsinagógájukban egy meg nem tisztított életerő hatása alatt álló ember, s felkiáltott: (24) “[Hé!] Mi közünk hozzád, nazarénus Jézus?! Azért jöttél, hogy elpusztíts minket? [Én átlátok rajtad, és] tudom, ki vagy [valójában], [te] Isten [látszólagos] Szentje!” (25) Jézus keményen rászólt: “Némulj el, és menj ki belőle!” (26) A tisztátalan szellem akkor össze-vissza rángatta őt, és hangos kiáltással kiment belőle. (27) Mindnyájan megborzadtak, olyannyira, hogy egymással vitatkozva azt kérdezték: “Mi ez? Hatalommal [bíró] új tanítás! Még a tisztátalan szellemeknek is parancsol, és engedelmeskednek neki.” (28) Híre azonnal szét is terjedt mindenüvé Galilea egész vidékén.
	(29) Azután, hogy kijöttek a zsinagógából, mindjárt Simon és András házába mentek Jakabbal és Jánossal együtt. (30) Simon anyósa lázasan ágyban feküdt. Rögtön beszéltek is neki róla. (31) Odament hozzá, megragadta a kezét, és talpra állította. Erre elhagyta őt a láz, és (fel)szolgált nekik.
	(32) Amikor lenyugodott a nap, és beesteledett, odavitték hozzá mindazokat, akik rosszul voltak, valamint a rossz szellemek megszállottjait, (33) úgyhogy az egész város összegyülekezett az ajtó előtt. (34) Sok rosszul lévőt, akik különféle betegségekben szenvedtek, meggyógyított, és sok rossz szellemet kiűzött, és nem engedte meg, hogy a rossz szellemek szóhoz jussanak, mivel azok ismerték őt.
	(35) Azután igen korán, még a sötét éjszakában fölkelt, kiment, és elment egy puszta helyre, és ott imádkozott. (36) Simon és a vele lévők űzőbe vették, (37) és [amikor] megtalálták, így szóltak hozzá: “Mindenki téged keres!” (38) Ő azonban ezt felelte nekik: “Menjünk máshová, a szomszédos településekre, hogy ott is meghirdessem [az örömüzenetet], ugyanis ezért jöttem ki [a pusztából]. (39) El is ment, és hirdette [az örömüzenetet] zsinagógáikban Galilea egész területén, és kiűzte a rossz szellemeket.
	(40) Odament hozzá egy leprás, térdre borult előtte, és így esengett hozzá: “Ha akarnád, képes lennél megtisztítani engem!” (41) [Jézus haragra gerjedt] és megesett rajta a szíve, kinyújtotta a kezét, megérintette őt, és így szólt hozzá: “Akarom, tisztulj meg!” (42) Azon nyomban eltávozott tőle a lepra, és megtisztult. (43) [Jézus] pedig ráripakodott, és rögtön kidobta őt, (44) mondván: “Ügyelj rá, hogy senkinek semmit ne szólj, hanem menj el titokban, mutasd meg magad a papnak, és ajánld fel tisztulásodért [az áldozatot], amit Mózes rendelt, [megtisztulásod] bizonyság[á]ul nekik!” (45) Ő azonban, alighogy elment, elkezdte nagyban hirdetni és híresztelni a dolgot, úgyhogy [Jézus] többé nem volt képes nyilvánosan a városokba menni, hanem kinn, puszta helyeken tartózkodott; ennek ellenére mindenünnen mentek hozzá [az emberek].

2	(1) Néhány nappal később [Jézus] ismét Kafarnaumba ment, s elment a híre, hogy otthon van. (2) [Erre] sokan összegyűltek, úgyhogy nem maradt hely, még [kinn] az ajtó előtt sem. Hirdette nekik [Isten] üzenetét. (3) [Ekkor] emberek érkeztek, és egy bénát vittek hozzá; négyen emelték. (4) Mivel a tömeg miatt nem tudtak odajutni hozzá, a tetőt bontották meg [pontosan] ott, ahol [Jézus] volt, és miután feltépték azt, leeresztették a hordágyat, amelyen a béna feküdt. (5) Bizalmukat látva Jézus így szólt a bénához: “Gyermekem, [Isten] megbocsátja bűneidet.” (6) Ült ott néhány írástudó is, akik ezt fontolgatták szívükben: (7) “Ki ez, hogy így [mer] beszélni? [Istent] gyalázza! [Mert] ki képes megbocsátani a bűnöket, ha nem egyedül Isten?” (8) Jézus a benne lévő Lélek segítségével rögtön felismerte, hogy ezeket fontolgatják magukban, [ezért] ezt mondta nekik: “Miért fontolgatjátok ezeket szívetekben? (9) Mi könnyebb? Azt mondani a bénának: [Isten] megbocsátja bűneidet!, vagy azt mondani: Állj fel, fogd hordágyadat, és járkálj!? (10) Hogy pedig megtudjátok, hogy az Emberfiának hatalma van a földön bűnök megbocsátására, így szólt a bénához: (11) Neked [pedig azt] mondom, állj fel, fogd hordágyadat, és tűnj el, [menj] haza!” (12) Az felállt, azonnal fogta hordágyát, és mindenki szemeláttára kiment, úgyhogy valamennyien magukon kívül voltak, és Istent dicsőítették, mondván: “Sohasem láttunk ilyesmit!”
	(13) [Jézus] megint kiment a tóhoz, s hozzáment az egész tömeg, ő pedig tanította őket. (14) Menet közben meglátta Lévit, Alfeus fiát, amint a vámszedőhelyen ült, és így szólt hozzá: “Kövess engem!” Mire az felkelt, és követte.
	(15) Az is történt, hogy asztalnál ült az ő házában, és sok vámos és bűnös is asztalhoz ült Jézussal és tanítványaival; sokan voltak ugyanis [olyan “bűnösök”], [akik aztán] mégis [tanítványként] követték őt. (16) A farizeusok közül való írástudók azonban, látván, hogy a bűnösökkel és vámosokkal eszik, ezt mondták tanítványainak: “Hogyhogy a vámosokkal és bűnösökkel eszik együtt?” (17) Amikor Jézus ezt meghallotta, így szólt hozzájuk: “Nem az erejük teljében lévőknek van szükségük orvosra, hanem akik rosszul vannak. Nem azért jöttem, hogy »igazságosakat« hívjak meg, hanem [kitaszított] bűnösöket.”
	(18) [Keresztelő] János tanítványai és a farizeusok böjtölő emberek voltak. Elmentek [hozzá], és azt mondták neki: “Miért van az, hogy János tanítványai és a farizeusok böjtölnek, akik viszont neked [lettek közülük] tanítványaid, nem böjtölnek? (19) Jézus erre azt felelte nekik: “Vajon böjtölhet-e a násznép, ha a vőlegény velük van a lakodalmas teremben. Amíg körükben tartózkodik a vőlegény, nem böjtölhetnek. (20) Jönnek azonban olyan napok, amikor erővel elragadják tőlük a vőlegényt, akkor majd böjtölnek, azon a napon.”
	(21) Senki sem varr öreg ruhára nyers szövetből foltot; de ha mégis, akkor az új a réginek ép részét is eltépi, és még rosszabb szakadás támad. (22) Senki sem tölt új bort régi tömlőkbe; de ha mégis, akkor a bor szétszakítja a tömlőket, s a bor is veszendőbe megy, meg a tömlők is. Nem! Új bort új tömlőkbe!
	(23) Az is történt, hogy [Jézus] szombaton ment a gabonaföldeken át, és tanítványai útközben elkezdték tépdesni a kalászokat. (24) A farizeusok [erre] így szóltak hozzá: “Nézd, miért tesznek szombaton olyat, ami nem megengedett?” (25) [Ő] ezt mondta nekik: “Sohasem olvastátok, mit tett Dávid, amikor szükséget szenvedett, és ő meg a vele lévők is éheztek? (26) Hogy Abjátár főpap idején hogyan ment be Isten házába, és ette meg a [szent hely asztalára] kitett kenyereket, melyeket csak a papoknak szabad megenniük, s hogyan adott belőlük azoknak is, akik vele voltak?” (27) Majd azt mondta nekik: “A szombat lett az emberért, nem pedig az ember a szombatért, tehát az Emberfia Ura a szombatnak is.”

3	(1) Majd ismét bement a zsinagógába. Volt ott egy béna kezű ember. (2) Figyelték őt, vajon meggyógyítja-e szombaton, hogy [ha igen, akkor] vádat emeljenek ellene. (3) Akkor így szólt a sorvadt kezű emberhez: “Állj ki középre!” (4) És ezt mondta nekik: “Megengedett-e szombaton jót tenni vagy rosszat tenni, életet megmenteni vagy megölni?” Azok azonban hallgattak. (5) [Ekkor] haraggal végignézett rajtuk, és mivel részvétet érzett irántuk, szomorú volt szívük megkövesedettsége miatt. Aztán így szólt az emberhez: “Nyújtsd ki a kezedet” Az kinyújtotta, és rendbejött a keze. (6) A farizeusok kimentek, és azonnal tanácskozást tartottak ellene a Heródes-pártiakkal [arról], hogyan pusztítsák el.
	(7) Jézus ekkor visszavonult tanítványaival a [Genezáreti-]tóhoz, de nagy sokaság követte Galileából, (8) valamint Júdeából, Jeruzsálemből, Idumeából, a Jordánon túlról, meg Tírusz és Szidón környékéről is nagy sokaság ment hozzá, minthogy hallották, mekkora dolgokat tesz. (9) [Erre] azt mondta tanítványainak, tartsanak készenlétben számára egy hajócskát a tömeg miatt, hogy ne szorongassák. (10) Sokakat meggyógyított ugyanis, úgyhogy akiket csak [valamilyen] ostor vert, megrohanták, hogy érinthessék. (11) A tisztátalan szellemek is, amikor észrevették őt, eléje vetették magukat, és így kiáltoztak: “Te vagy az Isten fia!” (12) Ő azonban keményen rájuk szólt, hogy ne tegyék őt ismertté.
	(13) Ezután felment egy hegyre, és magához hívta azokat, akiket ő maga akart, s [azok] odamentek hozzá. (14) Tizenkettőt jelölt ki arra [apostoloknak is nevezve őket], hogy vele legyenek, és hogy elküldje őket [Isten országának] hirdetésére, (15) és hatalmuk legyen [meggyógyítani a betegségeket és] kiűzni a démonokat. (16) Kijelölte tehát a tizenkettőt: Simont, akinek a Péter nevet adta, (17) továbbá Jakabot, Zebedeus fiát, és Jánost, és a Mennydörgés fiai nevet adta nekik, (18) azután Andrást, Fülöpöt, Bertalant, Mátét, Tamást, Jakabot, Alfeus fiát, Tádét, Simont, a kananeust, (19) valamint a karióti férfit, Júdást, aki aztán kiszolgáltatta őt.
	(20) Azután hazatért [Kafarnaumba]. [Ott] ismét összegyűlt a tömeg, úgyhogy még enni sem tudtak. (22) Azok az írástudók pedig, akik Jeruzsálemből jöttek le [Galileába], azt mondták: “Belzebúb van benne, és a démonok fejedelmének segítségével űzi ki a démonokat.” (21) Amikor övéi [ezt] meghallották, elmentek, hogy hatalmukba kerítsék [és hazavigyék], azt mondták ugyanis, hogy [csak] magán kívül van.
	(23) Akkor magához hívta őket, és példázatokban [ezeket] mondta nekik: “Hogyan képes Sátán kiűzni Sátánt? (24) Ha egy ország meghasonlik önmagával, az az ország nem maradhat fenn, (25) és ha egy család meghasonlik önmagával, az a család nem maradhat fenn. (26) Ha pedig a Sátán önmaga ellen támad, és meghasonlik, nem képes megmaradni, hanem vége van! (27) Senki sem képes azonban arra, hogy bemenjen az Erős házába, és elrabolja eszközeit, hacsak előbb meg nem kötözi az Erőset; akkor aztán kirabolhatja házát. (28) Ámen, azt mondom nektek, hogy minden megbocsáttatik majd az embereknek, a vétkek és a gyalázások is, bármennyit gyalázkodjanak is, (29) ha azonban valaki a szent Lelket gyalázza, annak nincs bocsánata soha [örökké], hanem örök vétek foglya.” (30) Azt mondták ugyanis: “Tisztátalan szellem van benne.”
	(31) Amikor anyja és fivérei megérkeztek, megálltak kívül, beküldtek [valakit] hozzá, és hívatták. (32) Tömeg ült körülötte, és megmondták neki: “Nézd, anyád és fivéreid (és nővéreid) kinn keresnek téged!” (33) Így felelt nekik: “Ki az én anyám, és kik az én fivéreim?” (34) Majd végignézett azokon, akik körben ültek körülötte, és ezt mondta: “Íme, az anyám és a fivéreim. (35) Aki [ugyanis] megteszi Isten akaratát, az az én fivérem és nővérem és anyám.”

4	(1) Ismét elkezdett tanítani a tó mellett. A legnagyobb tömeg gyűlt [oda] hozzá, úgyhogy hajóba szállt és a tavon ült, az egész tömeg pedig a tó partján, a földön. (2) Példázatokkal sok [mindenre] tanította őket, és tanítása közben [ezeket] mondta nekik: (3) “Hallgassátok csak! Íme, kiment a magvető vetni, (4) és az történt vetés közben, hogy némely mag az útra esett, és eljöttek a madarak, és feleszegették. (5) Mások sziklás helyre estek, ahol nem volt sok földjük, és nyomban kihajtottak, mivel nem volt mély a föld; (6) amikor azonban felkelt a nap, megperzselődtek, és mivel nem volt gyökerük, kiszáradtak. (7) Ismét mások a tövisek közé estek; a tövisek felnőttek, és megfojtották őket, így [hát] nem hoztak termést. (8) Mások pedig a jó földbe estek, kikeltek, nagyra nőttek és termést hoztak, [és az egyik] harmincszorosan, [a másik] hatvanszorosan, [a harmadik] százszorosan termett.” (9) Azután így szólt: “Akinek van füle a hallásra, hallja meg!”
	(10) Amikor [Jézus] egyedül maradt, a körülötte lévők a tizenkettővel együtt kérdezgették a példázatokról. (11) Ezt mondta nekik: “[Isten] nektek [meg]adta, [hogy megértsétek] Isten országának titkát. Azokhoz azonban, akik kívül vannak, minden [csak] példázatokban hangzik el, (12) hogy nézvén nézzenek, mégse lássanak, és hallván halljanak, mégse fogják fel, nehogy megtérjenek, és bocsánatot nyerjenek [Istentől].”
	(13) Majd így szólt hozzájuk: “Nem értitek ezt a példázatot? Hogyan fogjátok akkor felfogni az összes [többi] példázatot? (14) A magvető [Isten] üzenetét veti. (15) Az útra eső [magok] azok[at jelképezik], akikbe elvettetik [ugyan] az üzenet, de amint meghallják, azonnal jön a Sátán, és elveszi a beléjük vetett üzenetet. (16) Hasonlítanak hozzájuk azok, akik a sziklás helyre estek; ezek, ha meghallják az üzenetet, tüstént örömmel elfogadják, (17) de gyökértelenek, a pillanat emberei, és mihelyt szorongatás vagy üldözés támad az üzenet miatt, rögtön eltántorodnak.(18) Mások azok, akik a tövisek közé estek; ezek meghallgatják az üzenetet, (19) de beléjük hatolnak az e világi [élet] gondjai, a gazdagság csábítása és az egyéb dolgok iránti vágyakozás; [mindezek] megfojtják [bennük] az üzenetet, s az terméketlen lesz. (20) A jó földbe vetett [magok] pedig azok, akik meghallgatják az üzenetet, el is fogadják, és harmincszoros, hatvanszoros, százszoros termést hoznak.
	(21) És ezt mondta nekik: “Talán azért gyújtanak mécsest, hogy aztán véka vagy ágy alá tegyék? Nem inkább azért, hogy a mécstartóra tegyék?
	(22) [Isten] ugyanis semmit sem rejtett el, hacsak nem azért, hogy nyilvánvalóvá tegye, mint ahogy semmi sem lett elrejtve [Isten elől], hacsak nem azért, hogy napvilágra kerüljön. (23) Akinek van füle a hallásra, hallja meg!”
	(24) És ezt mondta nekik: “Ügyeljetek arra, [a]mit hallotok! Amilyen mértékkel mértek, olyannal mér majd nektek [Isten] is, és még ráadást is ad.
	(25) Akinek ugyanis van, annak [Isten] még adni fog, akinek pedig nincs, attól [Isten] [még azt is] el fogja venni, amije van.”
	(26) És azt mondta: “Isten országával úgy áll a dolog, mint amikor az ember magot vetett a földbe, (27) aztán alszik és fölkel, éjjel [lesz] és nappal, a mag pedig kisarjad és nő, anélkül hogy észrevenné. (28) Öntevékenyen hoz termést a föld, először szárat, azután kalászt, azután érett szemet a kalászban. (29) Amikor aztán a termés engedi, rögtön nekiereszti a sarlót, mert itt az aratás ideje.
	(30) És így szólt: “Mihez hasonlítsuk Isten országát? Vagy milyen példázatba foglaljuk? (31) Úgy vagyunk vele, mint a mustármaggal, amely a földön lévő összes magvaknál kisebb, amikor elvetik, (32) de ha egyszer elvetették, felnő, és nagyobb lesz minden kerti veteménynél, úgyhogy az ég madarai fészket rakhatnak árnyékában.
	(33) Sok ilyen példázattal hirdette nekik Isten üzenetét, aszerint, ahogy fel tudták fogni. (34) Példázat nélkül nem is szólt hozzájuk, de külön a maga tanítványainak mindennek a megoldását megadta.
	(35) És így szólt hozzájuk azon a napon, amikor beesteledett: “Menjünk át a túlsó partra!” (36) Erre otthagyták a tömeget, és magukkal vitték őt a hajóban, ahogy volt. Más hajók is voltak vele. (37) Akkor nagy szélvihar támadt, s a hullámok becsaptak a hajóba, úgyhogy a hajó már kezdett megtelni. (38) Ő maga azonban a hajó leghátsó részében a fejpárnán aludt. Felkeltették őt, és azt mondták neki: “Rabbi, nem törődöl azzal, hogy elveszünk?” (39) Erre [teljesen] felébredt, keményen rászólt a szélre, és azt mondta a tengernek: “Hallgass! Fogd be a szád!” És elült a szél, és nagy csend lett. (40) Aztán így szólt hozzájuk: “Miért vagytok ennyire gyávák? Hogyan [van az, hogy még mindig] nem bíztok [Istenben]?” (41) Ekkor nagyon nagy félelem fogta el őket, és így szóltak egymáshoz: “Ugyan ki ez, hogy a szél és a tenger egyaránt engedelmeskedik neki?”

5	(1) Eljutottak a tó túlsó partjára, a gerázaiak vidékére. (2) Miután kiszállt a hajóból, [rögtön] szembejött vele a sírok közül egy meg nem tisztított életerő hatása alatt álló ember, (3) aki a sírboltokban tanyázott, és már lánccal sem volt képes megkötözni senki sem, (4) mert [bár] sokszor megkötözték már béklyókkal és láncokkal, de szétszaggatta a láncokat és széttörte a béklyókat, és senki sem volt [elég] erős ahhoz, hogy megfékezze. (5) Éjjel-nappal a sírokban volt, ordítozott és kövekkel sebesítette meg magát. (6) Amikor messziről meglátta Jézust, odafutott, térdre borult előtte, és nagy hangon kilátva így szólt: (7) “Mi közöm hozzád, Jézus, a legfőbb isten fia? Megesketlek az Istenre, ne kínozz engem!” (8) Ő ugyanis azt mondta neki: “Tisztátalan szellem, menj ki [ebből] az emberből!” (9) Erre [Jézus] megkérdezte őt: “Mi a neved?” Azt mondta: “Légió a nevem, minthogy sokan vagyunk.” (10) És nagyon kérlelte, hogy ne küldje el őket arról a vidékről. (11) Ott a hegyoldalban nagy sertéskondát legeltettek. (12) [A tisztátalan szellemek] kérték őt, mondván: “Küldj minket a disznókba, hogy beléjük menjünk!” (13) Megengedte nekik. És kimenvén a tisztátalan szellemek [az emberből], bementek a disznókba, mire a konda a meredek parton át lerohant a tóba, mintegy kétezer [disznó], és megfulladt a tóban. (14) Legeltetőik ekkor elfutottak, és megvitték a hírt a városba és a tanyákra, [az emberek] pedig eljöttek megnézni, mi történt. (15) Odamentek Jézushoz, és szemügyre vették a rossz szellemektől megszállt [embert], akiben [korábban] a légió volt; [az] ott ült felöltözve és ép ésszel; ekkor félelem fogta el őket. (16) Akik látták, elbeszélték nekik, hogyan történt a dolog a rossz szellemektől megszállt [emberrel] meg a disznókkal kapcsolatosan. (17) És [az emberek] kérlelni kezdték őt, menjen el a vidékükről. (18) Amikor [Jézus] beszállt a hajóba, a rossz szellemektől megszállt [ember] kérte, hogy vele lehessen. (19) De nem engedte meg, hanem azt mondta neki: “Menj el [azonnal] a házadba, a tieidhez, és add hírül, mi mindent tett veled az Úr, és [hogy] megszánt téged!” (20) El is ment, és elkezdte hirdetni a Tízvárosban, mi mindent tett vele Jézus. Mindenki csodálkozott.
	(21) Amikor Jézus ismét átkelt hajón a túlsó partra, nagy tömeg gyűlt oda hozzá. [Még] a tóparton volt, [amikor] (22) odament az egyik zsinagógai elöljáró, név szerint Jairus. Ahogy meglátta őt, lábai elé vetette magát, (23) és erősen kérlelte, mondván: “Leánykám a végét járja, jöjj el, és tedd rá a kezedet, hogy megmeneküljön és éljen.” (24) Elment vele. Nagy tömeg követte, [úgyhogy mindenfelől] szorongatták.
	(25) Ekkor eljött egy asszony, akinek [már] tizenkét éve vérfolyása volt; (26) sok orvostól sokat szenvedett, mindenét, amije volt, ráköltötte, mégsem lett belőle semmi haszna, hanem [csak] rosszabbul lett. (27) Amikor meghallotta, amiket Jézusról [beszéltek], odament a tömegben, és hátulról megérintette a ruháját, (28) azt mondta ugyanis [magában]: “Ha megérintem, akár csak a ruháját is, megmenekülök.” (29) És azonnal elapadt vérének forrása, és észrevette testén, hogy kigyógyult a csapásból. (30) Jézus pedig azonnal pontosan érzékelte magán, hogy erő ment ki belőle, megfordult a tömegben, és így szólt: “Ki érintette meg a ruhámat?” (31) Erre tanítványai azt mondták neki: “Látod, hogy a tömeg szorongat téged, és [mégis] azt kérdezed, »ki érintett meg engem«?” (32) De ő körültekintett, hogy lássa, ki tette ezt. (33) Az asszony pedig, félve és remegve, tudván, hogy mi történt vele, odament, eléje vetette magát, és elmondta neki a teljes igazságot. (34) Mire ő így szólt hozzá: “Leányom, a bizalmad mentett meg téged. Menj el békességben, és légy egészséges [megszabadulván] a [téged verő] csapástól!”
	(35) Még beszélt, amikor [emberek] jöttek a zsinagógai elöljáró [házá]tól, és ezt mondták: “Leányod meghalt. Miért zaklatod még a Mestert?” (36) Jézus azonban, véletlenül meghallván, mit mondtak, így szólt a zsinagógai elöljáróhoz: “Ne félj! Csak bízzál [Istenben]!” (37) És nem engedte meg senkinek, hogy kövesse őt, és vele menjen, kivéve Pétert, Jakabot és Jánost, Jakab testvérét. (38) Megérkeztek a zsinagógai elöljáró házába, és észrevette a zajos tolongást, a sírókat és hangosan kiáltozókat. (39) Bement, és azt mondta nekik: “Miért zajongtok és sírtok? A gyermek nem halt meg, hanem alszik.” (40) Erre kinevették. Ő azonban mindenkit kidobott, [csak] a gyermek apját, anyját és a vele lévőket vette magához, és bement oda, ahol a gyermek volt. (41) [Ott] megragadta a gyermek kezét, és így szólt hozzá: “Talitha kum”, ami lefordítva ezt jelenti: “Kislány, mondom neked, ébredj föl!” (42) A kislány rögtön fölkelt, és föl-alá járkált: ugyanis tizenkét éves volt. Nyomban nagy önkívületbe estek, és magukon kívül voltak. (43) Ő meg erősen elrendelte, hogy ezt senki se tudja meg, majd azt mondta, hogy adjanak neki enni.

6	(1) Kiment onnan, és a hazájába ment, tanítványai pedig követték. (2) Amikor elérkezett a szombat, tanítani kezdett a zsinagógában. A sok hallgató rémülten ámuldozott, és így szólt: “Honnan vette ez ezeket? Miféle bölcsesség az, amely megadatott ennek? És ezek az erőtettek, amelyek a keze által történnek!? (3) Nem az ács ez itt, Mária fia, Jakab, József, Júdás és Simon fivére? És húgai nincsenek-e itt nálunk? És eltántorultak tőle. (4) Jézus erre ezt mondta nekik: “Csak a hazája veti meg a prófétát meg a rokonai és a családja.” (5) Nem is volt képes ott semmilyen erőtettet végbevinni, csak néhány gyengélkedőt kezelt, rájuk téve a kezét. (6) És csodálkozott bizalmatlanságukon.
	(7) Aztán bejárta a falvakat köröskörül, és tanított. Majd magához hívta a Tizenkettőt, és elkezdte őket elküldeni kettesével, és hatalmat adott nekik a meg nem tisztított életerőkön, (8) és felszólította őket, hogy semmit se vigyenek az útra, csak vándorbotot, se kenyeret, se tarisznyát, se pénzt az övükben, (9) viszont [– mondta –] vegyetek föl szandált, de ne öltsetek két ruhát. (10) Majd így szólt hozzájuk: “Ha valahol bementek egy házba, maradjatok ott addig, amíg el nem mentek onnan. (11) Ha pedig egy helység nem fogad be titeket, és nem is hallgatnak meg titeket, távozzatok el onnan, és verjétek le a port lábatokról, tanúságtételül nekik. (12) El is mentek, és meghirdették [az embereknek], hogy alakítsák át gondolkodásmódjukat és életüket. (13) Sok rossz szellemet űztek ki, és sok gyengélkedőt kentek meg olajjal, és segítettek [a betegeken].
	(14) Hallott [erről] Heródes király, ismertté vált ugyanis az ő [Jézus] neve, és [az emberek] azt beszélték, hogy Keresztelő János támadt fel a halottak közül, és ezért hatnak benne [Jézusban] a [gyógyító] erők. (15) Mások pedig azt mondták, hogy Illés [ő], [ismét] mások viszont azt beszélték, hogy próféta, mint egyike a [régi] prófétáknak. (16) Hallván [ezekről] Heródes, azt mondta: “János, akit lefejeztettem, ő támadt fel.”
	(17) Mert maga [ez a] Heródes küldött el [fogdmegeket], és fogatta el Jánost, majd megbilincselve börtönben [tartotta] testvérének, Fülöpnek felesége, Heródiás miatt, mivel őt vette feleségül. (18) János ugyanis azt mondta Heródesnek: “Nem szabad, hogy tiéd legyen testvéred felesége.” (19) Heródiás pedig dühös volt rá, és meg akarta öletni, de nem tudta, (20) Heródes ugyanis félt Jánostól, mivel [úgy] tudta, hogy igaz és szent férfi, és őriztette; és amikor hallgatta őt, nagyon zavarban volt, mégis szívesen hallgatta. (21) Eljött azonban egy alkalmas nap, amikor születésnapján Heródes lakomát adott főembereinek, és a főtiszteknek meg Galilea előkelőinek. (22) Ekkor bement magának Heródiásnak a lánya, táncolt, s [az] megtetszett Heródesnek és a vele együtt asztalnál ülőknek. A király erre ezt mondta a kislánynak: “Kívánj tőlem, amit csak akarsz, és én megadom neked!” (23) Meg is esküdött neki: “Bármit kívánj is tőlem, megadom neked, akár királyságom felét is!” (24) [A lány] kiment, és ezt mondta anyjának: “Mit kívánjak?” Az pedig azt mondta: “Keresztelő János fejét.” (25) Rögtön bement a királyhoz sietve, és követelte: “Azt akarom, hogy azonnal add nekem egy tálon Keresztelő János fejét. (26) A király ekkor nagyon elkomorodott, [de] esküje és a vele együtt asztalnál ülők miatt nem akarta őt elutasítani. (27) És nyomban elküldte a király egyik testőrét azzal a paranccsal, hogy hozza el [annak] fejét. Az elment, lefejezte őt a börtönben, (28) elhozta fejét egy tálon, és odaadta a kislánynak, a kislány pedig odaadta anyjának. (29) Amikor [Keresztelő János] tanítványai meghallották ezt, elmentek, elvitték a holttestét, és sírba tették.
	(30) Azután az apostolok [ismét] összegyűltek, [odamentek] Jézushoz, és hírt adtak neki mindarról, amit tettek, és mindarról, amit tanítottak. (31) Ő azt mondta nekik: “Gyertek egyedül ti magatok egy puszta helyre, és pihenjetek meg egy kicsit!” Sokan voltak ugyanis, akik jöttek-mentek, és ezért még evésre sem volt alkalmas idejük.
	(32) Elmentek hát magukban hajóval egy puszta helyre. (33) De látták őket elmenni, és sokan észrevették őket, ezért gyalog minden városból összefutottak ott, és előttük értek oda. (34) Amikor kiszállt, nagy tömeget látott, és megesett rajtuk a szíve, mert olyanok voltak, mint a pásztor nélküli juhok, és [ezért] hozzáfogott, hogy sok mindenre tanítsa őket.
	(35) Amikor már későre járt az idő, odamentek hozzá tanítványai, és azt mondták: “Puszta [ez] a hely, és már későre jár az idő: (36) Küldd el őket, hogy elmenvén a környező tanyákra és falvakba, valami ennivalót vásároljanak maguknak!” (37) Ő azonban így felelt nekik: “Ti magatok adjatok enni [nekik]!” Mire ők azt mondták: “Menjünk el, és vásároljunk kétszáz dénárért kenyeret, és [így] adjunk nekik enni?” (38) Ő azonban azt mondta nekik: “Mennyi kenyeretek van? Menjetek! Nézzétek meg!” Ahogy megtudták, így szóltak: “Öt. És két hal.” (39) Akkor elrendelte, hogy telepedjen le mindenki asztaltársaságonkint a zöld fűre. (40) Le is telepedtek csoportonkint százasával és ötvenesével. (41) Aztán [kezébe] vette az öt kenyeret és a két halat, feltekintett az égre, elmondta az [asztali] hálaadást, széttörte a kenyereket, és odaadta tanítványainak, hogy tegyék [az emberek] elé, és a két halat [is] elosztotta mindnyájuknak. (43) Azok odavitték [az embereknek] a széttördelt darabokat, tizenkét teli hordeszközzel, és a halakból is. (42) Mindnyájan ettek, és jóllaktak. (44) Ötször sok férfi evett a kenyerekből.
	(45) Ezután azonnal arra kényszerítette tanítványait, hogy szálljanak be a hajóba, és előtte menjenek át a túlsó partra, Betszaida felé, amíg ő maga elbocsátja a tömeget. (46) Miután elbúcsúzott tőlük, elment a hegyre imádkozni. (47) Amikor beesteledett, a hajó a tó közepén volt, ő maga pedig egyedül a szárazföldön. (48) Látván, mennyire kínlódnak, hogy előrejussanak, ellenszelük volt ugyanis, az éjszaka negyedik őrváltásának idején a tóparton feléjük tartott; és el akart menni mellettük. (49) Ők pedig, látva, hogy a tóparton járkál, úgy vélték, hogy kísértet, és felkiáltottak. (50) Mindnyájan látták ugyanis, és megrettentek. Ő azonban rögtön beszélt velük, és azt mondta: “Bátorság! Én vagyok! Ne féljetek!” (51) És beszállt hozzájuk a hajóba, és elült a szél. Egészen szerfeletti módon megzavarodtak, úgyhogy magukon kívül voltak, (52) ugyanis nem értettek a kenyerekből, hanem meg volt kövesedve a szívük.
	(53) Aztán [ismét] áthajóztak a szárazföldre, Genezáretbe mentek, s ott kikötöttek. (54) Amikor kiszálltak a hajóból, [az emberek] nyomban felismerték őt, (55) körbefutottak azon az egész vidéken, és kezdték a azokat, akik rosszul voltak, [hord]ágyakon ide-oda vinni, ahol úgy hallották, hogy [jelen] van. (56) És ahová csak bement, falvakba, városokba vagy tanyákra, kitették a terekre a gyengélkedőket, és kérlelték őt, hogy akár csak a ruhája szegélyét is érinthessék, és ahányan csak megérintették, megmenekültek.

7	(1) Odagyűltek hozzá a farizeusok és néhányan a Jeruzsálemből jött írástudók közül, (2) és amikor látták, hogy némely tanítványa tisztátalan, azaz mosatlan kézzel eszik, (3) – a farizeusok ugyanis, meg az összes júdeaiak, nem esznek addig, amíg buzgón meg nem mosták a kezüket, [így] ragaszkodnak a vének hagyományához; (4) és nem esznek a piacról sem semmit, hacsak [előbb] meg nem hintik [vízzel], és sok egyéb dolog is van, amit átvettek, és ragaszkodnak hozzá: [ilyen például] a poharak, korsók és rézedények lemosása –, (5) ezért a farizeusok és az írástudók megkérdezték őt: “Miért nem járnak el tanítványaid az ősök hagyománya szerint, hanem tisztátalan kézzel esznek?” (6) Ő azonban ezt mondta nekik: “Találóan ítélt rólatok, színészekről, Izajás, mert megíratott: »Ez a nép ajkával tisztel engem, de a szíve messze távol marad tőlem. (7) Hiábavalóan vesznek körül istentisztelettel, mert [ugyanakkor olyan] tanításokat tanítanak, amelyek [csak] emberek rendelkezései.« (8) Isten akaratát figyelmen kívül hagyjátok, és [az] emberek hagyományához ragaszkodtok.”
	(9) És [még] ezt mondta nekik: “Remekül vetitek el Isten akaratát [annak érdekében], hogy megőrizhessétek a ti [saját] hagyományotokat. (10) Mózes ugyanis azt mondta: »Tiszteld apádat és anyádat!« Továbbá: »Aki apját vagy anyját ócsárolja, halálnak halálával lakoljon!« (11) Ti viszont azt mondjátok: “Ha valaki azt mondja apjának vagy anyjának: Korbán – vagyis áldozati ajándék – az, amivel hasznodra lehetnék, (12) [akkor már] nem engeditek meg, hogy az illető bármit is tegyen apjáért vagy anyjáért: (13) Így helyezitek hatályon kívül Isten szavát hagyományotok révén, amelyet ti magatok tettetek hagyománnyá, és sok más ehhez hasonlót tesztek.”
	(14) Ismét magához hívta a tömeget, és így szólt hozzájuk: “Hallgassatok rám mindnyájan, és értsétek meg: (15) Semmi sem teheti tisztátalanná [Isten előtt] az embert, ami kívülről megy beléje; hanem az teszi tisztátalanná az embert, ami kijön az emberből. (16) Akinek van füle a hallásra, hallja meg!
	(17) Miután [elvált] a tömegtől, [és] bement [a] házba, tanítványai megkérdezték őt a talányos kijelentésről. (18) Erre azt mondta nekik: “Ti is ennyire értetlenek vagytok? Nem fogjátok föl, hogy semmi, ami kívülről megy be az emberbe, nem teheti tisztátalanná, (19) mivel nem a szívébe megy, hanem [csak] a gyomrába, majd [pedig] a budiba kerül?” Ezzel tisztának nyilvánított minden ételt. (20) Viszont azt mondta, hogy “ami kijön az emberből, az teszi tisztátalanná az embert; (21) ugyanis belülről, az ember szívéből jönnek elő a gonosz (??:) megfontolások, kurválkodás, lopás, gyilkolás, (22) házasságtörés, kapzsiság, gonoszság, csalás, kicsapongás, rosszindulat, istengyalázás, gőg, esztelenség. (23) Mindezek a gonoszságok belülről jönnek, és [ezek valóban] tisztátalanná teszik az embert.”
	(24) Innen azonban útra kelt, és elment Tírusz határvidékére, aztán bement egy [zsidó] házba, [és] azt akarta, hogy senki se tudja meg [ottlétét], de nem maradhatott rejtve. (25) Ellenkezőleg, rögtön hallott róla egy asszony, akinek volt egy meg nem tisztított életerő hatása alatt álló kislánya; [ez] eljött, és [Jézus] lábai elé vetette magát. (26) Az asszony görög volt, szíroföniciai származású, [mégis] arra kérte őt, hogy űzze ki lányából a démont. (27) Azt mondta neki: “Engedd, hogy előbb a gyerekek lakjanak jól! Nem helyes ugyanis elvenni a gyerekek kenyerét, és a kiskutyák elé vetni”. (28) Az [asszony] viszont megfelelt neki, és így szólt hozzá: “Igen, uram! De a kiskutyák is esznek az asztal alatt a kisgyerekek morzsáiból. (29) Erre azt mondta neki: “Erre az [értelmes] beszédre való tekintettel menj el, lányodból kiment a démon.” (30) Akkor hazament, a kislányt az ágyon fekve találta, s a démon [már] kiment [belőle].
	(31) Majd ismét elment Tírusz határából, és Szidónon keresztül, [majd] a Tízváros határvidékét átszelve elment a Galileai-tengerhez. (32) [Ott] egy süket és nehezen beszélő [embert] vittek hozzá, és kérve kérték, hogy tegye rá a kezét. (33) Erre félrevonta őt a tömegből egymagában, ujját a fülébe dugta, majd [az ujjára] köpött, [s a nyállal] megérintette a nyelvét, (34) aztán feltekintve az égre, sóhajtozott, és így szólt hozzá: “Effata!” Ez azt jelenti: “Nyílj meg!” (35) És megnyíltak a fülei, és rögtön megoldódott nyelvének bilincse, és rendesen beszélt. (36) Megparancsolta nekik, hogy senkinek se mondják el, de bármennyire parancsolta [is] nekik, azok annál mértéktelenebbül híresztelték, (37) és minden mértéket meghaladóan megdöbbentek, mondván: “Mindent jól tett! A süketeket is hallókká teszi, s a szótlanokat is beszélőkké!”

8	(1) Mivel azokban a napokban ismét nagy tömeg volt [vele], de nem volt [már] mit enniük, [Jézus] magához hívta tanítványait, és ezt mondta nekik: (2) “Mélyen együttérzek a tömeggel, mert már három napja kitartanak nálam, és nincs mit enniük. (3) Ha éhesen bocsátom haza őket, kidőlnek az úton, főleg hogy némelyikük messziről jött.” (4) Tanítványai így feleltek neki: “Honnan lesz képes itt valaki jóllakatni ezeket kenyérrel a pusztába [vezető útra]?” (5) Erre megkérdezte őket: “Mennyi kenyeretek van?” Azok pedig ezt mondták: “Hét.” (6a-c) Ekkor felszólította a tömeget, hogy dőljenek le a földre, majd fogta a hét kenyeret, hálát adott, megtörte [a kenyereket] és odaadta tanítványainak, hogy tegyék [az emberek] elé; (8b)  ők át is vették a széttördelt darabok bőségét, hét fonott kosárral, (6d) és a tömeg elé tették. (7) Kevés haluk is volt. Azok [fölött] is elmondta az [asztali] áldást, és megmondta, hogy azokat is tegyék [az emberek] elé. (8a) Ettek, és jól is laktak, (9) pedig négyszer sokan voltak. Aztán elbocsátotta őket, (10) és rögtön hajóba szállt tanítványaival együtt, és Dalmanuta vidékére ment.
	(11) Kimentek a farizeusok, és vitatkozni kezdtek vele. Az égből való csodajelet követeltek tőle, hogy megvizsgálják őt. (12) Lénye legmélyéig [megrendülten] felsóhajtott, és így szólt: “Miért követel csodajelet ez a nemzedék? Ámen, mondom nektek: [Ezt meg azt tegye velem Isten], ha adatik [tőle] csodajel ennek a nemzedéknek!” (13) Ezzel otthagyta őket, ismét beszállt [a hajóba], és elment a túlsó partra.
	(14) Csakhogy [a tanítványok] elfelejtettek kenyeret [magukkal] vinni, és csak egy kenyér volt velük a hajóban. (15) [Jézus] viszont rájuk parancsolt, mondván: “Vigyázzatok! Óvakodjatok a farizeusok kovászától és Heródes kovászától!” (16) És arról vitáztak egymással, hogy nincs kenyerük. (17) Amikor [Jézus] észrevette ezt, így szólt hozzájuk: “Miért vitatkoztok azon, hogy nincs kenyeretek? Még mindig nem fogjátok föl, és nem is értitek? Megkövesedett a szívetek? (18) Van szemetek, mégsem láttok? És van fületek, mégsem hallotok? (19) Nem emlékeztek, hogy amikor az öt kenyeret megtörtem az ötször sok [embernek], hány tele hordeszköznyi kenyérdarabot vettetek át?” Azt mondták neki: “Tizenkettőt.” (20) És amikor hét [kenyeret törtem meg] a négyszer sok [embernek], hány tele fonott kosárnyi kenyérdarabot vettetek át?” Azt mondták: “Hetet.” (21) Erre így szólt hozzájuk: “Még mindig nem értitek?”
	(22) Betszaidába érkeztek. Ekkor egy vakot vittek hozzá, és kérve kérték, hogy érintse meg. (23) Kézenfogva a vakot, kivezette őt a faluból, ráköpött a szemére, rátette a kezét, és megkérdezte tőle: “Látsz-e valamit?” (24) [Az] felnézett, és azt mondta: “Látom az embereket, mert mint fákat látom őket járkálni.” (25) Ezután ismét rátette a kezét a szemeire, mire [ő] körültekintett, és rendbejött, és mindent tisztán látott. (26) Ekkor hazaküldte őt, mondván: “Még a faluba se menj be!”
	(27) Jézus és tanítványai ezután kimentek a Fülöp Cézáreája körüli falvakba. Az úton megkérdezte tanítványait, és így szólt hozzájuk: “Mit mondanak [az emberek], ki vagyok én?” (28) Azok pedig azt mondták neki: “[Azt, hogy] Keresztelő János, mások [azt, hogy] Illés, [ismét] mások pedig [azt, hogy] a próféták egyike.” (29) Ekkor megkérdezte őket: “De ti, mit mondotok [ti], ki vagyok én?” Péter felelt, és ezt mondta neki: “Te vagy a Messiás.” (30) Erre keményen rájuk szólt, hogy senkinek se beszéljenek őróla.
	(31) Ezután elkezdte [arra] tanítani őket, hogy “az emberfiának sokat kell szenvednie, mint alkalmatlannak el kell vettetnie a vének, a főpapok és az írástudók által, és meg kell öletnie, és három nap múltán [újból] talpra kell állnia”. (32) Egészen nyíltan beszélt [erről] a dologról. Erre Péter magához vonta őt, és kezdett keményen beszélni vele. (33) Ő azonban megfordult, ránézett tanítványaira, keményen rászólt Péterre, és azt mondta: “Menj innen mögém, sátán! Mert nem Isten [gondolatai] járnak a fejedben, hanem az emberekéi.”
	(34) És összehívta a tömeget tanítványaival együtt, és így szólt hozzájuk: “Ha valaki utánam akar jönni, tagadja meg önmagát és vegye föl keresztgerendáját, és [úgy] kövessen engem. (35) Aki ugyanis meg akarja meg akarja menteni életét, tönkre fogja tenni, aki viszont tönkreteszi életét [értem és] az örömüzenetért, meg fogja menteni azt. (36) Mit használ ugyanis az embernek, ha megnyeri az egész világot, de az élete kárt szenved? (37) Mit adhatna ugyanis az ember ellenértékként az életéért? (38) Aki ugyanis szégyell engem és az én szavaimat e házasságtörő és bűnös nemzedék előtt, azt az Emberfia is szégyellni fogja, amikor eljön Atyja dicsőségében a szent angyalokkal.”

9	(1) Majd azt mondta nekik: “Ámen, mondom nektek: Vannak olyanok az itt állók között, akik semmiképp sem ízlelik meg a halált addig, amíg meg nem látják, hogy Isten országa eljött erőben.” (2) Hat nappal ezután Jézus magához vette Pétert, Jakabot és Jánost, és felvezette őket egy magas hegyre, [csak] őket magukban. (3) [Ott] szemük láttára átalakult; ruhája fénylő lett, [olyan] nagyon fehér, amilyenre [semmiféle] kelmefestő a földön nem tud fehéríteni. (4) És megjelent nekik Illés Mózessel [együtt], és beszélgettek Jézussal. (5) Majd Péter szólalt fel, és azt mondta: “Rabbi, [pont] jó, hogy itt vagyunk! Csinálunk majd három sátrat, neked egyet, Mózesnek egyet és Illésnek egyet!” (6) Nem tudta ugyanis, mit válaszoljon, mert nagyon megrémültek. (7) És történt, hogy felhő árnyékolta be őket, és történt, hogy hang [hallatszott] a felhőből: “Ez az én szeretett fiam! Őrá hallgassatok!” (8) Amikor azonban hirtelen körülnéztek, nem láttak többé senkit maguk mellett, csak egyedül Jézust.
	(9) Miközben lejöttek a hegyről, [Jézus] megparancsolta nekik, hogy senkinek se számoljanak be arról, amiket láttak, csak akkor, amikor az Emberfia feltámad a halottak közül. (10) És megragadták [ezt] a szót, és azon vitatkoztak egymás között, mit jelent a halottak közül feltámadni. (11) Aztán megkérdezték őt, mondván: “Az írástudók azt mondják, hogy előbb el kell jönnie Illésnek.” (12) Ő pedig azt mondta nekik: “Illés persze eljön előbb, [és] mindent helyreállít. De hogyan van megírva az Emberfiáról, hogy sokat [kell] szenvednie és semmibe [kell hogy] vegyék? (13) [Én] viszont [azt] mondom nektek, hogy Illés [már] eljött, és azt csináltak vele [is], amit csak akartak, amint meg van írva róla.
	(14) Amikor odaérkeztek a tanítványokhoz, nagy tömeget láttak körülöttük, és írástudókat, akik vitatkoztak velük. (15) Mihelyt meglátták [Jézust], az egész tömeg megborzadt, majd odafutottak hozzá, és üdvözölték. (16) Ő megkérdezte tőlük: “Miről vitatkoztok velük?” (17) Valaki a tömegből így felelt neki: “Rabbi, elhoztam hozzád a fiamat, akiben szótlan szellem [van], (18) és ahol éppen elkapja, ide-oda rángatja őt, aztán habzik [a szája], fogát csikorgatja, és [végül] egészen megmerevedik. Mondtam is tanítványaidnak, hogy űzzék ki, de nem voltak [elég] erősek [hozzá]. (19) Ő így válaszolt nekik: “Ó, [ti Istenbe vetett] bizalom nélküli nemzedék [vagytok]! Hát meddig legyek még veletek? Hát meddig viseljelek el titeket? Hozzátok ide hozzám!” (20) Erre odavitték hozzá. Amikor a szellem meglátta őt, rögtön össze-vissza rángatta [a fiút], [úgyhogy] a földre esett, és habzó [szájjal] fetrengett. (21) [Jézus] megkérdezte az apját: “Mennyi ideje [már], hogy ez történik vele?” Az így szólt: “Kisgyermekkora óta. (22) És sokszor vetette tűzbe is, vízbe is, hogy tönkretegye őt. De ha képes vagy valamire, szánj meg minket, és siess segítségünkre!” (23) Jézus azonban ezt mondta neki: “Ez a »Ha képes vagy«! Minden lehetséges annak, aki bízik [Istenben]” (24) A gyermek apja rögtön felkiáltott, és így szólt: “Szeretnék bízni [Istenben]. Segíts nekem bizalmatlanságomban!” (25) Jézus pedig, látva, hogy tömeg fut össze, keményen rászólt a tisztátalan szellemre, mondván neki: “Szótlan és süket szellem, én parancsolom neked, menj ki belőle, és soha többé ne menj [vissza] bele!” (26) Mire felkiáltott, nagyon összerángatta [a fiút], és kiment. Az [pedig] olyan lett, mint egy halott, úgyhogy a legtöbben azt mondták, meghalt. (27) Jézus viszont megragadta a kezét, felállította őt, és [az] felkelt. (28) Miután hazamentek, tanítványai azt kérdezték tőle maguk között: “Mi miért nem voltunk képesek kiűzni?” (29) Azt mondta nekik: “Ez a fajta semmi más [hatására] nem képes kimenni, csak imádság [révén].”
	(30) Miután onnan elmentek, átvonultak Galileán, de nem akarta, hogy [ezt] bárki is megtudja, (31) ugyanis tanítványait tanította, és azt mondta nekik: “Az emberfiát [Isten] emberi kezeknek szolgáltatja ki, meg fogják ölni, de miután megölték, három nap múltán [újból] talpra fog állni.” (32) Ők azonban nem értették meg [ezt] a beszédet, viszont féltek megkérdezni őt.
	(33) Kafarnaumba mentek. Amikor hazaértek, megkérdezte őket: “Miért vitatkoztatok az úton? Ők azonban hallgattak.
	(34) Arról vitatkoztak ugyanis egymással az úton, hogy ki a legnagyobb [közöttük].
	(35) Leült, odahívta a Tizenkettőt, és így szólt hozzájuk: “Aki első akar lenni, mindenki között az utolsó lesz, és mindenkinek a szolgája.”
	(36) Akkor fogott egy kisgyereket, odaállította közéjük középre, majd átkarolta őt, és azt mondta nekik: (37a) “Ha valaki az én kedvemért befogad egy ilyen kisgyereket, engem fogad be.
	(37b) [Akkor Jézus azt mondta:] Aki pedig befogad engem, nem annyira engem fogad be, mint inkább azt, aki engem küldött.”
	(38) János így szólt [Jézushoz]: “Rabbi, láttunk valakit, aki rád hivatkozva űz ki démonokat, [de] nem követ minket, igyekeztünk tehát útját állni [tevékenységének], mert nem követ minket.” (39) Jézus azonban azt mondta: “Ne álljátok útját”, mert aki erőtettet visz végbe az én nevemben, nem képes arra, hogy [aztán] hamarosan ócsároljon engem; (40) mert aki nincs ellenünk, értünk van; (41) mert ha valaki rám való tekintettel megitat titeket egy pohár vízzel, merthogy a Messiáshoz tartoztok, akkor – ámen, mondom nektek – semmiképpen sem fogja elveszíteni bérét.”
	(42) Ha valaki [csak] egyet [is] eltántorít [Isten útjától] ezek közül a kicsik közül, akik bíznak [Istenben], jobb lenne neki, ha malomkövet kötnének a nyakába, és a tengerbe vetnék.
	(43) Ha csapdába ejt a kezed, vágd le! Jobb neked csonkán bemenni az életre, mint mindkét kezed birtokában elmenni a gehennába, a kiolthatatlan tűzbe, (44) ahol férgük nem hal meg, és a tűz nem alszik ki. (45) Ha csapdába ejt a lábad, vágd le! Jobb neked sántítva életben maradni, mint ha mindkét lábad birtokában a holtak gödrébe vetnek, (46) ahol férgük nem hal meg, és a tűz nem alszik ki. (47) És ha a szemed ejt csapdába, vájd ki! Jobb neked fél szemmel bemenni Isten országába, mint ha mindkét szemed birtokában a gehennába vetnek, (48) ahol férgük nem hal meg, és a tűz nem alszik ki. (50a-b) Jó a só. Ha azonban a só sótlanná válik, mivel fogjátok megfűszerezni? (49) [Isten] ugyanis mindenkit tűzzel akar megsózni. (50c) Bennetek legyen só, egymással pedig éljetek békében!

10	(1) [Jézus] felkelt, és elment onnan Júdea határvidékére és a Jordánon túlra. Ismét tömeg gyűlt köréje, és ahogyan szokta, ismét tanította őket. (2) Farizeusok is mentek hozzá, hogy megvizsgálják őt őt, és megkérdezték: “Vajon szabad-e a férjnek elbocsátania feleségét?” (3) Ő pedig így felelt nekik: “Mit parancsolt nektek Mózes?” (4) Azok azt mondták: “Mózes megengedte, hogy válólevelet írjunk, és [így] elbocsássuk.” (5) Jézus viszont azt mondta nekik: “Szívetek megkövesedettsége miatt írta nektek Mózes ezt a parancsot. (6) [Isten] azonban a teremtés kezdetétől fogva férfivá és nővé tette [az embereket], (7) ezért hagyja el az ember apját és anyját, (8) és a kettő egy test lesz: úgyhogy többé [már] nem ketten vannak, hanem [csak] egy test. (9) Amit tehát Isten összekötött, ember ne válassza szét!” (10) Otthon azonban a tanítványok ismét megkérdezték őt erről. (11) Azt mondta nekik: “Ha valaki elbocsátja feleségét, és másik [nőt] vesz feleségül, házasságtörést követ el [az első] ellen; (12) ha pedig a nő bocsátja el férjét, és másik [férfihez] megy feleségül, [szintén] házasságot tör.”
	(13) Kisgyermekeket vittek hozzá, hogy érintse meg őket, a tanítványok azonban keményen rájuk szóltak. (14) Amikor azonban Jézus [ezt] meglátta, bosszús lett, és [keményen rájuk szólva] azt mondta nekik: “Hagyjátok, hogy a gyermekek hozzám jöjjenek, ne álljátok útjukat, mert az ilyenek számára van [itt] az Isten országa. (15) Ámen, mondom nektek, aki nem gyermekként fogadja Isten országát, semmiképp be nem megy oda.” (16) Aztán átkarolta őket, és rájuk téve kezét, megáldotta őket.
	(17) Amikor útnak indult, odafutott hozzá valaki, térdre esett előtte, és megkérdezte tőle: “Jó rabbi, mit tegyek, hogy örök életet örököljek?” (18) Jézus azonban így szólt hozzá: “Miért mondasz engem jónak? Senki sem jó, csak egy valaki: Isten. A parancsokat ismered: (19) Ne ölj, ne törj házasságot, ne lopj, hamis tanúságot ne tégy, ne rabolj, tiszteld apádat és anyádat!” (20) Az viszont azt mondta neki: “Rabbi, ezeket mind megtartottam ifjúkorom óta.” (21) Jézus pedig ránézett, megszerette, és így szólt hozzá: “Egy dolog hiányzik neked. Rajta, menj el, add el mindazt, amit birtokolsz, és add a szegényeknek, így kincset birtokolsz majd Istennél. Aztán [gyere] ide hozzám, [és] kövess engem!” (22) Az viszont elkomorodott erre a szóra, és szomorúan elment, ugyanis nagy vagyont birtokolt.
	(23) Jézus erre körülnézett, és azt mondta tanítványainak: “Milyen nehezen fognak bemenni Isten országába azok, akik vagyont birtokolnak.” (24) A tanítványok pedig elborzadtak ezekre a szavakra. Jézus azonban ismét megfelelt nekik, mondván: “Gyermekeim, milyen nehéz [a vagyonban bízóknak] Isten országába bemenni [a gazdagnak]! (25) Könnyebb a tevének átmennie a tű fokán, mint a gazdagnak bemennie Isten országába!” (26) Azok pedig szerfölött megdöbbentek, és így beszéltek egymás között: “És ki képes [akkor] megmenekülni?” (27) Jézus rájuk nézett, és ezt mondta: “Embereknek [ez] lehetetlen, de nem Istennek, Istennek ugyanis minden lehetséges.”
	(28) Péter erre elkezdte mondani neki: “Nézd csak! Mi mindent elhagytunk, és követtünk téged!” (29) Jézus azt mondta: “Ámen, mondom nektek: Senki sem hagyta el házát vagy fivérét vagy nővérét vagy anyját vagy apját vagy gyermekeit vagy földjeit értem és az örömüzenetért [úgy], (30) hogy ne kapott volna százannyit [már] most, ebben a [kedvező] korban: házakat és fivéreket és nővéreket és anyákat és gyermekeket és földeket, [bár] üldöztetések közepette, az eljövendő korszakban pedig örök életet. (31) Sok első lesz utolsó, [az] utolsók pedig elsők.”
	(32) Éppen úton voltak, fölmenőben Jeruzsálembe. Jézus előttük menőben volt, és [ők] elborzadtak, akik pedig [még] követték [őket], féltek. Akkor ismét magához vette a Tizenkettőt, és elkezdte mondani nekik, mik fognak történni vele: (33) “Nézzétek csak! Fölmegyünk Jeruzsálembe, és [ott] az emberfiát [Isten] ki fogja szolgáltatni a főpapoknak és az írástudóknak, [azok] pedig halálra fogják ítélni, és kiszolgáltatják majd őt a pogányoknak, (34) és [amazok] ki fogják gúnyolni, és le fogják köpdösni, és meg fogják korbácsolni őt, és meg fogják ölni, de három nap múltán [újból] talpra fog állni.”
	(35) Odament hozzá Jakab és János, Zebedeus két fia, és így szóltak: “Rabbi, azt akarjuk, hogy tedd meg nekünk, ha valamit kérünk tőled.” (36) Ő pedig ezt mondta nekik: “Mit akartok tőlem? Mit tegyek meg nektek?” (37) Azok erre azt mondták neki: “Add meg nekünk, hogy egyikünk jobbodon, másikunk balodon üljön a te dicsőségedben!” (38) Jézus viszont azt mondta nekik: “Nem tudjátok, mit kértek. Képesek vagytok-e kiinni azt poharat, amelyet én iszom ki? Avagy alámeríttetni azzal az alámerítéssel, amellyel én meríttetem alá?” (39) Azok erre azt mondták neki: “Képesek vagyunk.” Jézus viszont azt mondta nekik: “Azt a poharat, amelyet én kiiszom, ki fogjátok inni, és azzal az alámerítéssel, amellyel én alámeríttetem, alá fogtok meríttetni, (40) de a jobbomon vagy balomon ülést megadni nem az én ügyem, hanem akiknek [Isten] elkészítette.” (41) Meghallván ezt a [másik] tíz [tanítvány], elkezdtek bosszankodni Jakabon és Jánoson.
	(42) Jézus ekkor magához hívta őket , és ezt mondta nekik: “Tudjátok, hogy akik a pogányok uralkodóinak számítanak, zsarnokoskodnak rajtuk, és az ő nagyjaik ellenük használják hatalmukat. (43) Köztetek azonban nem így van; hanem ha valaki nagy akar lenni köztetek, a szolgátok lesz, (44) és ha valaki első akar lenni köztetek, mindenkinek a rabszolgája lesz, (45) mert az emberfia sem azért jött, hogy neki szolgáljanak, hanem hogy ő szolgáljon, és életét odaadja váltságdíjul sokakért.
	(46) Jerikóba értek. Amikor pedig ő, tanítványai és meglehetősen nagy tömeg kifelé ment Jerikóból, egy vak koldus, Timeusz fia Bartimeusz üldögélt az út mentén. (47) Ahogy meghallotta, hogy Jézus, a nazarénus az, elkezdte kiabálni és mondogatni: “Dávid fia Jézus, könyörülj rajtam!” (48) Sokan keményen rászóltak, hogy hallgasson el, ő azonban jobban kiáltozott: “Dávid fia, könyörülj rajtam!” (49) Erre Jézus megállt, és azt mondta: “Hívjátok ide!” Hívták is a vakot, mondván neki: “Bátorság! Állj föl! Hív téged!” (50) Az pedig ledobva felsőruháját felugrott, és odament Jézushoz. (51) Jézus ekkor így felelt neki: “Mit akarsz? Mit tegyek veled?” A vak pedig azt mondta neki: “Rabbuni, hogy megint lássak!” (52) Jézus erre azt mondta neki: “Menj csak! A bizalmad megmentett téged!” Rögtön újból látott, és követte őt az úton.

11	(1) Amikor [már] közeledtek Jeruzsálemhez, Betfagéhoz és Betániához, az Olajfák hegye felé, elküldte két tanítványát, (2) és azt mondta nekik: “Menjetek el a szemközti faluba; mihelyt beértek, találtok majd egy megkötött szamárcsikót, amelyen még senki ember nem ült: oldjátok el, és hozzátok [ide]! (3) Ha pedig valaki azt mondaná nektek: Miért teszitek ezt?, mondjátok: Az urának szüksége van rá, de rögtön ismét [vissza]küldi ide.” (4) El is mentek, és megtalálták a szamárcsikót kinn az utcán egy ajtóhoz kötve, és eloldották. (5) Az ott állók közül némelyek így szóltak hozzájuk: “Mit csináltok? Miért oldjátok el a szamárcsikót?” (6) Ők pedig megmondták nekik, amit Jézus mondott, mire elengedték őket. (7) Aztán elvitték a szamárcsikót Jézushoz, majd rádobták felsőruháikat, [ő] pedig felült rá. (8) Sokan felsőruháikat szórták az útra, mások viszont [lombos] ágakat, amelyeket a földeken vágtak le. (9) Az előtte menők és az őt követők [így] kiáltoztak: “Hozsanna! Áldott legyen, aki az Úr nevében jön! (10) Áldott legyen atyánknak, Dávidnak érkező országa! Hozsanna a magasságban!”
	(11) És bement Jeruzsálembe, a templomba, és miután körös-körül mindent megtekintett, a Tizenkettővel kiment Betániába, mivel az idő már későre járt.
	(12) Amikor másnap kimentek Betániából, megéhezett. (13) Messziről meglátott egy lombos fügefát, és odament, hátha talál rajta valamit, de amikor odaért, semmit sem talált, csak leveleket, ugyanis [még] nem volt fügék [érésének] ideje. (14) Ekkor így felelt neki: “[Hát] az örökkévalóságon át soha többé ne egyék rólad gyümölcsöt senki?” Tanítványai hallották [ezt].
	(15) [Miután] megérkeztek Jeruzsálembe, és bement a templomba, elkezdte kiutasítani azokat, akik eladtak és akik vásároltak a templomban, és feldöntötte a pénzváltók asztalait meg a galambárusok székeit, (16) és nem engedte, hogy valaki [valamilyen] eszközt vigyen keresztül a templomon. (17) Aztán tanított, és ezt mondta nekik: “Nincs-e megírva, hogy »az én házamat a kérés/az imádkozás házának nevezik majd minden nép számára«? Ti viszont terroristák búvóhelyévé tettétek.” (18) Meghallották [ezt] a főpapok és az írástudók, és keresték [a módját], hogyan pusztíthatnák el őt: féltek ugyanis tőle, ugyanis az egész tömeg megdöbbent tanításán. (19) Amikor este lett, kimentek a városon kívülre.
	(20) Amikor kora reggel arra mentek, meglátták, hogy a fügefa gyökerestül kiszáradt. (21) Péter visszaemlékezett, és ezt mondta neki: “Rabbi, nézd csak, a fügefa, amelyet megátkoztál, kiszáradt. (22) Mire Jézus így felelt nekik: “Legyen bizalmatok Istenben! (23) Ámen, mondom nektek, ha valaki azt mondja ennek a hegynek: Emelkedj fel, és vesd magad a tengerbe!, és nem kételkedik szívében, hanem szilárd meggyőződése, hogy amit mond, megtörténik, annak [így is] lesz.” (24) “Ezért azt mondom nektek: Bízzatok [Istenben], hogy mindazt, amiért imádkoztok és amit kértek, [már] megkaptátok, és [úgy is] lesz nektek!”
	(25) “És ha [már] álltok, hogy imádkozzatok, [előbb] bocsássatok meg, ha valaki ellen valami [panaszotok] van, hogy mennyei Atyátok is megbocsássa nektek vétkeiteket! (26) De ha ti nem bocsátotok meg, mennyei Atyátok sem fogja megbocsátani vétkeiteket.”
	(27) Ismét Jeruzsálembe mentek, és miközben [Jézus] a templomban járkált, hozzámentek a főpapok, az írástudók és a vének, (28) és így szóltak hozzá: “Milyen hatalommal teszed ezeket? Vagy ki adta meg neked ezt a hatalmat, hogy ezeket tedd?” (29) Jézus viszont azt mondta nekik: “Ellenkérdést [intézek] hozzátok: [Nevezzetek meg] egyetlen ésszerű indokot, és feleljetek nekem, akkor megmondom majd nektek, milyen hatalommal teszem ezeket! (30) [A] János által [végzett] alámerítés Istentől [való] volt-e, vagy emberektől? Feleljetek nekem!” (31) Erre fontolgatták [a dolgot] magukban, mondván: “Ha azt mondanánk: Istentől, azt fogja mondani: Miért nem ajándékoztátok hát meg bizalmatokkal? (32) Inkább mondjuk azt: Emberektől?” Féltek [azonban] a néptől, mert Jánosról mindenki azt tartotta, hogy valóban próféta volt. (33) [Ezért] így feleltek Jézusnak: “Nem tudjuk.” Jézus is így szólt hozzájuk: “[Akkor] én magam sem mondom meg nektek, milyen hatalommal teszem ezeket.”

12	(1) Elkezdett példázatokban beszélni nekik. Egy ember szőlőskertet ültetett, körülvette sövénykerítéssel, szőlőprést ásott a földbe, őrtornyot épített, majd bérbe adta parasztoknak, és külföldre utazott. (2) A megfelelő időben elküldött egy szolgát a parasztokhoz, hogy megkapja a parasztoktól a szőlőskert terméséből [neki járó részt]. (3) [Azok] megfogták, megverték és üres [kézzel] küldték el. (4) Ismét küldött hozzájuk másik szolgát: ezt meg fejbeverték és meggyalázták. (5) Újabbat küldött: ezt megölték. Majd sok másikat [küldött], [ezek közül] egyeseket megvertek, másokat megöltek. (6) Még egyetlen [valakije] volt, egy szeretett fia: őt küldte el legvégül hozzájuk, mondván [magában]: “A fiamat tiszteletben fogják tartani!” (7) De azok a parasztok így szóltak egymáshoz: “Ez az örökös! Gyerünk, öljük meg őt, és miénk lesz az örökség!” (8) Meg is fogták, megölték őt, és kidobták a szőlőskerten kívülre. (9) Mit tesz hát majd a szőlőskert ura? Elmegy, és elpusztítja a parasztokat, és másoknak adja a szőlőskertet. (10) Ezt az írást sem olvastátok el: »Az a kő, amelyet a házépítők [megvizsgáltak és mint alkalmatlant] elvetettek, az lett sarokkővé. (11) Az Úr által lett ez, és csodálatos [dolog] a mi szemünkben!«? (12) Erre keresték [a módját], hogyan tartóztathatnák le, de féltek a néptől; felismerték ugyanis, hogy rájuk [utalva] mondta a példázatot. Otthagyták, és elmentek.
	(13) Elküldtek hozzá néhány farizeust és heródiánust, hogy szaván fogják. (14) El is mentek, és így szóltak hozzá: “Rabbi, tudjuk, hogy őszinte vagy, és nem befolyásol senki, ugyanis nem vagy tekintettel az emberek személyére, hanem az igazságnak megfelelően tanítod Isten útját. Szabad adót adni a császárnak, vagy nem? Adjunk, vagy ne adjunk? (15) Ő azonban, látva színészkedésüket, ezt mondta nekik: “Miért vizsgáztattok engem? Hozzatok nekem egy dénárt, hogy lássam!” (16) Ők oda is vittek [egyet]. Akkor így szólt hozzájuk: “Kinek a képe és felirata ez?” Azok pedig azt mondták neki: “A császáré.” (17) Mire Jézus azt mondta nekik: “Adjátok meg a császárnak mindazt, ami megilleti a császárt, viszont [adjátok meg] Istennek mindazt, ami megilleti Istent!” Nagyon elcsodálkoztak őrajta.
	(18) Aztán szadduceusok jöttek hozzá, akik azt mondják, hogy nincs [újra] felébresztés. Ezt kérdezték tőle: (19) “Rabbi, Mózes azt írta nekünk, hogy ha valakinek a testvére meghal, és asszonyt hagy hátra, de nem hagy gyermeket, akkor vegye el a testvére az asszonyt, és támasszon utódot testvérének. (20) Volt hét testvér. Az első feleséget vett, és amikor meghalt, nem hagyott utódot. (21) Ekkor a második vette el őt, de meghalt úgy, hogy nem hagyott utódot. Aztán a harmadik ugyanígy, (22) és a hét [sem] hagyott utódot. Mindegyik közül utolsónak meghalt az asszony is. (23) Az [újra] felébresztéskor, ha [ugyan] [újból] felébrednek, melyiküké lesz az asszony, mert hiszen [mind] a hétnek felesége volt ?” (24) Jézus ezt mondta nekik: “Nem azért tévelyegtek-e, mert nem ismeritek sem az Írásokat, sem Isten erejét? (25) Amikor ugyanis [újra] felébrednek a halottak közül, sem nem nősülnek, sem férjhez nem mennek, hanem olyanok, mint [az] angyalok a mennyekben. (26) Ami pedig a halottakat illeti, [ti.] hogy [Isten] [újra] felébreszti őket, nem olvastátok Mózes könyvében, a csipkebokor [történetében], hogy Isten ezt mondta neki: »Én [vagyok], az Isten Ábrahám számára, és az Isten Izsák számára, és az Isten Jákob számára«? (27) [Ő] nem halottak, hanem élők számára [való] Isten. [Ti tehát] erősen tévelyegtek.”
	(28) Odament [hozzá] egy írástudó, aki hallotta őket vitázni; tapasztalván, hogy találóan felelt nekik, megkérdezte tőle: “Melyik az első az összes parancsok közül?” (29) Jézus így felelt: “Az első: »Halld, Izrael, az Úr, a mi Istenünk, az egy[etlen] Úr, (30) és [bizonyára] szeretni fogod az Urat, a te Istenedet, teljes szíveddel, teljes lényeddel, teljes gondolkodásoddal és teljes erőddel!« (31) A második ez: »[Bizonyára] szeretni fogod embertársadat, mint önmagadat!« Ezeknél egyetlen más parancs sem nagyobb.” (32) Erre az írástudó ezt mondta neki: “Úgy van, rabbi! Az igazságnak megfelelően mondtad, hogy egy [az Isten], és rajta kívül nincs más [Isten], (33) és őt szeretni teljes szívvel, teljes ésszel és teljes erővel, és szeretni embertársainkat mint önmagunkat, [ez] jóval több, mint minden égőáldozat és vágóáldozat. (34) Jézus pedig, látván, hogy értelmesen felelt, ezt mondta neki: “Nem vagy messze Isten országától.” Ezután többé senki sem merte őt megkérdezni.
	(35) Amikor Jézus a templomban tanított, megfelelt [nekik], és így szólt: “Hogyan mond[hat]ják az írástudók, hogy a Messiás Dávid fia? (36) [Hiszen] maga Dávid mondta a szent Lélek által: »Így szólt az Úr az én uramhoz: Ülj a jobbkezem felől, amíg ellenségeidet lábaid alá vetem!« (37) Maga Dávid mondja őt úrnak – [de] akkor hogyan fia neki?” A nagy tömeg élvezettel hallgatta őt.
	(38) Miközben tanított, ezeket mondta [nekik]: “Óvakodjatok azoktól az írástudóktól, akik szívesen járkálnak talárban, és arra vágyakoznak, hogy a piacon köszöntsék őket, (39) elöl üljenek a zsinagógában, s a díszhelyeket foglalják el vendégségeken.
	(41) Aztán leült a persellyel szemben, és szemügyre vette, hogyan dob a tömeg ércpénzt a perselybe: sok gazdag sokat dobott be, (42) majd jött egy szegény özvegyasszony, és két leptont, vagyis egy kvadránst dobott be. (43) Akkor magához hívta tanítványait, és ezt mondta nekik: “Ámen, mondom nektek, ez a szegény özvegyasszony többet dobott be, mint mindazok, akik [pénzt] dobtak a perselybe: (44) [amazok] ugyanis mind a fölöslegükből dobtak be, ő azonban nélkülözéséből mindent bedobott, amije csak volt, egész vagyonát. (40) Azoknak, akik felélik az özvegyasszonyok házát, és [cserébe] színlelésből hosszasan imádkoznak, súlyosabb megítélésben lesz részük.

13	(1) Amikor kifelé ment a templomból, egyik tanítványa így szólt hozzá: “Rabbi, nézd, micsoda kövek és micsoda épületek!” (2) Jézus pedig azt mondta neki: “Ezeket a nagyszerű épületeket nézed? Semmiképp sem hagyatott [itt] kő kövön, amely már le ne romboltatott volna!”
	(3) Amikor az Olajfák hegyén ült, átellenben a templommal, maguk között megkérdezte Péter, Jakab, János és András: (4) “Mondd meg nekünk, mikor lesz ez, és mi [lesz] a jele, hogy mindez megvalósulóban van?”
	(5) Jézus azonban így kezdett szólni hozzájuk:
	“Ügyeljetek arra, hogy senki meg ne tévesszen titeket! (6) Sokan jönnek majd rám hivatkozva, és azt mondják: »Én vagyok!«, és sokakat meg fognak téveszteni. (7) Amikor pedig háborúkról és háborús hírekről hallotok, ne rémüljetek meg! [Ennek] meg kell történnie, de [ez] még nem a vég, (8) mert nép nép ellen, és ország ország ellen támad majd. Itt is, ott is földrengés lesz, és éhínségek lesznek. Ez a [szülő]fájdalmak kezdete.”
	(9) “Ti azonban önmagatokra ügyeljetek! Ki fognak szolgáltatni titeket bíróságoknak és zsinagógáknak, meg fognak verni titeket, helytartók és királyok elé állítanak majd titeket miattam, tanúságtételül nekik. (10) Előbb azonban minden nép között ki kell hirdetni az örömüzenetet. (11) És ha elvezetnek titeket, hogy kiszolgáltassanak [a bíróságnak], ne aggódjatok előre, hogy mit mondjatok, hanem amit csak Isten megad nektek abban az órában, azt mondjátok, mert nem ti beszéltek [majd], hanem a szent Lélek. (12) Testvér szolgáltatja majd ki testvérét a halálnak, és apa a gyermekét, gyerekek lépnek föl szüleik ellen, és megöletik őket. (13) Mindenféle [ember] gyűlöl majd titeket miattam, aki azonban végig állhatatos marad, meg fog menekülni.”
	(14) Amikor pedig meglátjátok a pusztító utálatosságot ott állni, ahol nem kellene – aki olvassa, értse meg! –, akkor akik Júdeában lesznek, meneküljenek a hegyekbe, (15) aki a [lapos] háztetőn lesz, ne menjen le, és ne menjen be a házába, hogy elvigyen onnan valamit, (16) aki a szántóföldön lesz, ne térjen vissza, hogy elvigye ruháját. (17) Jaj a várandós és a szoptató asszonyoknak azokban a napokban! (18) Imádkozzatok hát, hogy [ez] ne télen legyen, (19) azok a napok ugyanis olyan szorongattatást [hoznak] majd, amilyen mindmáig nem volt az Isten által teremtett világ kezdete óta, és nem is lesz, (20) és ha az Úr meg nem rövidítette volna azokat a napokat, egyetlen test sem menekülne meg, de a kiválasztottak kedvéért, akiket kiválasztott, megrövidítette azokat a napokat. (21) Akkor ha valaki azt mondja nektek: »Nézd, itt a Messiás!«, vagy: »Nézd, ott van!«, ne higgyétek el, (22) mert hamis messiások és hamis próféták fognak fellépni, jeleket és csodákat művelnek majd, hogy ha lehetséges, megtévesszék a kiválasztottakat. (23) Ti azonban ügyeljetek arra, hogy mindent előre megmondtam nektek!”
	(24) “Azokban a napokban viszont, ama szorongattatás után a nap el fog sötétedni, a hold nem adja fényét, (25) a csillagok lehullanak az égről, és az egekben lévő erők megrendülnek. (26) És akkor meg fogják látni az Emberfiát, [aki] eljön a felhőkön nagy erővel és dicsőséggel. (27) És akkor elküldi az angyalokat, és összegyűjti kiválasztottait a négy égtáj felől, a föld sarkától az ég sarkáig.”
	(28) “A fügefától pedig tanuljátok el [ezt] a példázatot: Amikor ágai már puhává válnak és levelet hajtanak, tudjátok, hogy közel van a nyár. (29) Ugyanígy [vagytok ezzel] ti is: Amikor látjátok ez[eke]t megtörténni, tudjátok meg, hogy [ő] közel van, a küszöbön. (30) Ámen, mondom nektek: Nem múlik el ez a nemzedék, amíg mindez meg nem történik. (31) Az ég és a föld elmúlik, az én szavaim azonban nem múlnak el.”
	(32) “Azt a napot vagy azt órát azonban senki sem ismeri, sem az angyalok az égben, sem a Fiú, csak az Atya.. (33) Vigyázzatok, legyetek éberek, mert nem tudjátok, mikor van a kedvező idő. (34) Úgy áll ezzel a dolog, mint azzal az emberrel, aki külföldre utazván hátrahagyta házát, és szolgáinak adta át a hatalmat, mindegyiknek a maga munkáját, a kapuőrnek pedig megparancsolta, hogy legyen résen. (35) Legyetek hát résen, mert nem tudjátok, mikor érkezik meg a ház ura: este, éjfélkor, kakasszóra vagy kora reggel, (36) nehogy alva találjon titeket, amikor váratlanul megérkezik. (37) Amit pedig nektek mondok, mindenkinek mondom: Legyetek résen!”

14	(1) Két nap múltán volt a pászka és a kovásztalan [kenyerek ünnepe]. A főpapok és az írástudók keresték [a módját], hogyan tartóztathatnák le őt csellel, hogy megölhessék. (2) Azt mondták ugyanis: “Ne az ünnepi [tolongásban], nehogy zavargás legyen a nép között.
	(3) Amikor Betániában a leprás Simon házában volt, és [éppen] asztalnál ült, odament egy asszony, akinél alabástrom [edényben] valódi és sokat érő nárduszolaj volt; eltörte az alabástrom [edény pecsétjét], és [tartalmát Jézus] fejére öntötte. (4) Néhányan viszont bosszankodtak magukban: “Mire való volt a [nárdusz]olajnak ez az elpocsékolása? (5) Több mint háromszáz dénárért el lehetett volna adni a [nárdusz]olajat, s [az árát] a szegényeknek lehetett volna adni.” És ráripakodtak. (6) Jézus azonban azt mondta: “Hagyjátok [békén] őt! Miért okoztok neki fáradalmat, [hiszen] jó tettet vitt végbe rajtam?! (7) A szegények ugyanis mindenkor veletek lesznek, és amikor csak akarjátok, tehettek velük jót, én azonban nem leszek veletek mindenkor. (8) Amire képes volt, megtette. Előre megkente testemet a temetésre. (9) Ámen, mondom nektek, bárhol hirdetik majd meg az örömüzenetet az egész világon, azt is elmondják, amit ő tett, az ő emlékezetére.
	(10) Júdás, a karióti férfi, amaz egy a tizenkettő közül, elment a főpapokhoz, hogy kiszolgáltassa nekik [Jézust]. (11) Amikor pedig ezek meghallották [ezt], megörültek, és megígérték, hogy pénzt adnak neki. [Ő aztán] kereste [a módját], hogyan szolgáltassa ki őt alkalmas időben.
	(12) A kovásztalan [kenyerek ünnepének] első napján, amikor a pászka[bárányt] föláldozták, tanítványai így szóltak [Jézushoz]: “[Mit] akarsz, hová menjünk elkészíteni [neked] a pászka[bárányt], hogy megehesd?” (13) Erre elküldte két tanítványát, és [ezt] mondta nekik: “Menjetek el [titokban] a városba! Találkozni fogtok egy vizeskorsót cipelő emberrel. Kövessétek őt, (14) és ahová bemegy, [ott] mondjátok meg a házgazdának, hogy a rabbi [ezt] üzeni: »Hol van a szállásom, ahol tanítványaimmal megehetem a pászka[bárányt]?« (15) Ő mutat majd nektek egy nagy, párnákkal kirakott, előkészített emeleti szobát, és ott készítsétek el nekünk.” (16) Erre elmentek a tanítványok, bementek a városba, és [mindent] megtaláltak, ahogy megmondta nekik. És elkészítették a pászka[bárányt].
	(17) Amikor beesteledett, odament a Tizenkettővel. (18) Már asztalhoz telepedtek és ettek, amikor Jézus így szólt: “Ámen, mondom nektek, hogy egy közületek ki fog szolgáltatni engem; [egy], aki velem eszik.” (19) Elszomorodtak, és elkezdték mondogatni neki, egyik a másik után: “Csak nem én?” (20) Ő azonban azt mondta nekik: “A tizenkettő közül egy, aki velem együtt mártogat a tálba. (21) Az emberfia ugyan elmegy, amint megíratott róla, de jaj annak az embernek, aki kiszolgáltatja az emberfiát. Jobb lenne számára, ha nem vált volna azzá az emberré, [akivé lett].”
	(22) Miközben ettek, [kezébe] vett [egy darab] kenyeret, elmondta [fölötte] az áldást, megtörte, odaadta nekik, és ezt mondta: “Vegyétek! Ez vagyok én.” (25) [Később így szólt:] Ámen, mondom nektek, soha többé nem iszom a szőlőtő terméséből addig a napig, amikor majd újra iszom azt Isten országában.” (23) Aztán [kezébe] vette a poharat, és miután hálát adott, odaadta nekik, és mindnyájan ittak belőle. (24) Majd azt mondta nekik: “Ez a vérem, a szövetségé, [az a vér], amely sokakért kiontatik.
	(26) Zsoltárokat énekelve kimentek az Olajfák hegyére. (27) Jézus ekkor azt mondta nekik: “[Alighanem] mindannyian eltántorultok majd, mert megíratott: »Meg fogom verni a pásztort, s a juhok majd szétszóródnak.« (28) De mihelyt [Isten] kihozott engem [a bajból], előttetek megyek majd [vissza] Galileába.”
	(29) Péter azonban ezt mondta neki: “Lehet, hogy mindannyian eltántorulnak majd, de nem én!” (30) Erre Jézus így szólt hozzá: “Ámen, mondom neked, te ma, ezen az éjszakán, mielőtt a kakas (kétszer) kiált, háromszor tagadsz meg engem.” (31) Ő azonban még buzgóbban beszélt: “Ha meg kellene is halnom veled együtt, semmiképpen sem foglak megtagadni téged!” Ugyanígy beszéltek [a többiek is] mindannyian.
	(32) Elmentek arra a birtokocskára, amelynek a neve Getszemáni, s [ott] azt mondta tanítványainak: “Üljetek le itt, amíg imádkozom!” (33) Aztán maga mellé vette Pétert, Jakabot és Jánost, és kezdett megborzadni és kezdte elveszíteni nyugalmát (34) Akkor azt mondta nekik: “Halálosan szomorú vagyok. Maradjatok itt, és legyetek résen!” (35) Majd kissé előrébb ment, a földre borult, és imádkozott, hogy ha lehetséges, távozzék el tőle [ez] az óra, (36) és ezt mondta: “ABBA, (Atyám), minden lehetséges neked: Távozzék el tőlem ez a pohár! De nem azt [fogom cselekedni], amit én akarok, hanem amit te.” (37) Aztán [vissza]ment, és alva találta őket. Ezért így szólt Péterhez: “Simon, [te] alszol!? Nem volt erőd egy órát résen lenni? (38) Legyetek résen, és imádkozzatok, hogy le ne gyűrjön titeket a próbatétel! [Mert] legbelül készséges ugyan az ember, de testi [mivoltában] erőtlen.” (39) Ismét elment, imádkozott, és ugyanazt mondta. (40) Mikor ismét [vissza]ment, [megint] alva találta őket, mert szemük elnehezült, és nem tudták, mit feleljenek neki. (41) [Visszament] harmadszor is, és azt mondta nekik: “Aludjatok csak tovább, és pihenjétek ki magatokat!... Elég [ebből]! Eljött az óra! Lássátok hát: [Isten] kiszolgáltatja az embert, és így engem is ? (a) bűnösök kezébe! (42) Keljetek föl! Menjünk [előre]! Lássátok, [hogy] megérkezett, aki kiszolgáltat engem!”
	(43) És rögtön, még miközben beszélt, megérkezett Júdás, a Tizenkettő egyike, és vele tőrökkel és dorongokkal [felfegyverzett] tömeg a főpapoktól, az írástudóktól és a vénektől. (44) Aki kiszolgáltatta őt, előre megbeszélte velük a jelet: “Akit majd megcsókolok, ő az. Tartóztassátok le, és vezessétek el biztonságosan!” (45) És amint odaért, azonnal odament hozzá, és így szólt: “Rabbi!”, és izgatottan megcsókolta őt. (46) Azok pedig megragadták őt, és letartóztatták. (47) Valaki azonban, egy a körülállók közül, tőrt rántott, rávágott a főpap rabszolgájára, és levágta a fülecskéjét. (48) Ekkor megfelelt nekik Jézus, és azt mondta: “Mint [valami] terrorista ellen, [úgy] vonultatok ki tőrökkel és dorongokkal, hogy elfogjatok. (49) Nap mint nap veletek voltam a templomban, amikor tanítottam, de nem tartóztattatok le; de [azért kellett ennek így történnie], hogy beteljesedjenek az Írások. (50) Ekkor [tanítványai] mind elhagyták őt, és elfutottak. (51) Egy fiatalember azonban – meztelen [testére csak]egy vászonleplet dobván – követte őt; le akarták tartóztatni, (52) de ő hátrahagyta a vászonleplet, és meztelenül elfutott.
	(53) Jézust elvezették a [hivatalban lévő] főpaphoz, (akinél) összegyűltek a főpapok, a vének és az írástudók mind. (54) Péter pedig messziről követte őt, [egészen] a főpap [palotájának] belső udvaráig, és együtt ült a szolgákkal a tűz körül, és melegedett.
	(55) A főpapok pedig, és az egész Főtanács tanúvallomást keresett Jézus ellen, hogy halálra ítélhessék, de nem találtak. (56) Sokan tettek ugyanis hamis tanúságot ellene, de a tanúvallomások nem voltak egybehangzóak. (57) Azután előálltak [még] néhányan, és hamis tanúságot tettek ellene, mondván: (58) “Mi hallottuk, amikor azt mondta: »Én lerombolom majd ezt a kézzel csinált szentélyt, és három nap alatt másikat, nem kézzel csináltat építek.«” (59) Tanúvallomásuk azonban így sem volt egybehangzó. (60) Ekkor a főpap kiállt középre, és megkérdezte Jézustól: “Nem felelsz semmit [arra], amit ezek ellened vallanak?” (61a) Ő azonban hallgatott, és nem felelt semmit.
	(61b) A főpap ismét kérdezte őt, és így szólt hozzá: “Te vagy-e a Messiás, az Áldott [Isten]fia?” (62) Jézus azonban ezt mondta: “[Te mondod, hogy] én vagyok; és látni fogjátok az emberfiát az Erő jobbján ülni, és jönni az ég felhőivel.” (63) A főpap viszont megszaggatta ruháit, és így szólt: “Mi szükségünk van még tanúkra? (64) Hallottátok az [isten]gyalázást! Mi látszik számotokra [helyesnek]?” Azok pedig mind elítélték őt, [mondván, hogy] méltó a halálra.
	(65) Erre egyesek elkezdték köpdösni, majd betakarták az arcát, verték őt, és ezt mondták neki: “Prófétálj!” És a szolgák is megpofozták.
	(66) Miközben Péter lent volt az udvarban, [arra] ment a főpap egyik szolgálólánya, (67) meglátta a melegedő Pétert, rátekintett és így szólt: “Te is a nazarénus Jézussal voltál.” (68) Ő azonban letagadta, mondván: “Nem ismerem [őt], és nem is értem, amit mondasz.” [Ezzel] kiment az előudvarba. (Ekkor megszólalt a kakas.) (69) A szolgálólány azonban meglátta, és elkezdte ismét mondogatni az ott állóknak: “Ez közülük való!” (70) Ő azonban ismét tagadta. Kis idő múltán az ott állók ismét azt mondták Péternek. “Valóban közülük való vagy, mert te is galileai vagy.” (71) Ő azonban elkezdett átkozódni és esküdözni: “Nem ismerem azt az embert, akiről beszéltek!” (72) És rögtön megszólalt a kakas (másodszor). Ekkor Péter visszaemlékezett arra a kijelentésre, amit Jézus mondott neki: “Mielőtt a kakas kétszer kiált, háromszor tagadsz meg engem.” Elgondolkodott [ezen], és sírt.

15	(1) És rögtön kora reggel határozatot hoztak a főpapok a vénekkel és az írástudókkal [együtt] és az egész főtanács, megbilincselve elvezették Jézust, és kiszolgáltatták Pilátusnak. (2) Pilátus pedig megkérdezte őt: “Te vagy zsidók királya?” Ő azonban megfelelt neki, mondván: “[Ezt] te mondod.” (3) [Közben] a főpapok sok mindennel vádolták. (4) Pilátus pedig ismét kérdezte őt: “Semmit sem felelsz? Nézd, mennyi mindennel vádolnak!” (5) Jézus azonban többé semmit sem felelt, úgyhogy Pilátus csodálkozott.
	(6) [Minden húsvéti] ünnepen szabadon engedett azonban egy foglyot, akit [éppen] kikértek. (7) Volt pedig [akkor] egy Barabbásnak nevezett [fogoly], akit azokkal a lázadókkal együtt bilincseltek meg, akik a lázadás idején gyilkosságot követtek el. (8) Felment a tömeg, és elkezdte kérni [Pilátust, hogy tegye meg], amit tenni szokott nekik. (9) Pilátus viszont így válaszolt nekik: “Akarjátok-e, hogy szabadon engedjem nektek a zsidók királyát?” (10) Felismerte ugyanis, hogy a főpapok rosszindulatból szolgáltatták ki őt. (11) A főpapok viszont felbujtották a tömeget, hogy inkább Barabbást engedje szabadon nekik. (12) Pilátus viszont ismét megfelelt nekik, és azt mondta: “Mit tegyek hát [azzal], akit a zsidók királyának mondotok?” (13) Azok ismét felkiáltottak: “Feszítsd keresztre őt!” (14) Pilátus viszont azt mondta nekik: “De hát mi rosszat tett?” Azok viszont még hangosabban kiáltottak fel: “Feszítsd keresztre őt!” (15) Pilátus viszont eleget akart tenni a tömegnek, ezért szabadon engedte nekik Barabbást, Jézust [pedig] megkorbácsoltatta, és kiszolgáltatta, hogy keresztre feszítsék.
	(16) A katonák viszont elvezették őt a [palota] belső udvarába, vagyis a praetoriumba, és összehívták az egész őrséget. (17) Aztán bíbor[színű köpeny]t adtak rá, és tövisből font koronát tettek [a feje] köré, (18) majd elkezdték köszöntgetni: “Üdv neked, zsidók királya!” (19) És náddal verték a fejét, leköpdösték, és térdet hajtva hódoltak neki. (20) Miután kigúnyolták, levették róla a bíbor[köpeny]t, és ráadták saját ruháit, aztán kivezették, hogy keresztre feszítsék.
	(21) Kényszerítettek egy arrajárót, [bizonyos] cirénei Simont, Alexander és Rufusz apját, aki [épp] a mezőről jött, hogy vigye [Jézus] keresztjét. (22) A Golgota [nevű] helyre vitték őt, ami lefordítva [azt jelenti], Koponyahely. (23) [Ott] mirhával kevert bort adtak neki, ő azonban nem fogadta el. (24) Aztán keresztre feszítették őt, és szétosztották ruháit, sorsot vetve rájuk, ki mit vigyen el. (25) A harmadik óra volt, amikor keresztre feszítették. (26) Felirat is volt az ellene [emelt] vádról, amely így volt felírva: “A ZSIDÓK KIRÁLYA”. (27) Keresztre feszítettek vele két terroristát is, egyet jobb [oldala], és egyet bal [oldala] felől. (28) (Ezzel beteljesedett az Írás, amely ezt mondja: “És törvényszegők közé számították.”)
	(29)  Az arrajárók gyalázták őt, és fejüket rázva mondogatták: “Hé! Te, aki lerombolod a szentélyt, és három nap alatt fölépíted, mentsd meg magadat, és gyere le a keresztről!” (31) Hasonlóan gúnyolódtak a főpapok is egymás között az írástudókkal [együtt], és így szóltak: “Másokat megmentett, önmagát nem képes megmenteni! (32) A Messiás! Izrael királya! Jöjjön le most a keresztről, hogy meglássuk és elhiggyük!” A vele együtt keresztre feszítettek is szidalmazták.
	(33) És amikor eljött a hatodik óra, sötétség lett az egész földön a kilencedik óráig. (34) A kilencedik órában pedig Jézus nagy hangon felkiáltott: “Éloi, Éloi, (lama szabakhtani?)” , ami lefordítva azt jelenti: “Istenem, Istenem, (miért hagytál el engem?)” (35) A körülállók közül néhányan meghallották ezt, és így szóltak: “Nézd, Illést hívja!” (36) Valaki erre elfutott, megtöltött egy szivacsot ecettel, rátűzte egy nádra, és inni adott neki, miközben így szólt: “Hagyjatok! Lássuk meg, eljön-e Illés, hogy levegye?” (37) Jézus pedig nagy hangot hallatván, kilehelt.
	(38) A szentély függönye [ekkor] kettéhasadt, fölülről az aljáig. (39) Amikor a százados, aki ott áll vele szemben, látta, hogy így lehelt ki, ezt mondta: “Valóban egy isten fia volt ez az ember!”
	(40) Voltak [ott] asszonyok is, akik messziről szemlélték [az eseményeket], köztük Mária, a magdalai is, és Mária, a kisebbik Jakab és Józes anyja, és Szalómé, (41) akik követték és szolgálták [Jézust], amikor Galileában volt, és sok más [asszony], akik vele együtt mentek föl Jeruzsálembe.
	(42) Amikor már estére járt az idő, mivel az előkészület [ideje] volt, vagyis szombat előtti [nap], (43) eljött az Arimateából való József, egy tekintélyes tanácstag, aki maga is várta Isten országát, felbátorodva bement Pilátushoz, és elkérte Jézus testét. (44) Pilátus elcsodálkozott, hogy állítólag már halott, ezért magához hívatta a századost, és megkérdezte tőle, vajon csakugyan meghalt-e már? (45) Amikor a századostól megtudta, odaajándékozta a holttestet Józsefnek. (46) [Ő pedig] vászonleplet vásárolván be, levette őt [a keresztről], begöngyölte a vászonlepelbe, és elhelyezte őt egy sziklába vágott sírban, és követ hengerített oda a sírbolt ajtajához. (47) Mária, a magdalai pedig, és Mária, Józes anyja szemügyre vette, hová tette [őt József].

16	(1) A szombat elmúltával Mária, a magdalai, és Mária, Jakab [anyja], valamint Szalómé illatszereket vásároltak be, hogy elmenjenek és megkenjék őt. (2) Nagyon korán reggel, a hét első napján mentek a sírhoz, napfelkeltekor. (3) Azt mondták egymás között: “Ki fogja elhengeríteni nekünk a követ a sírbolt ajtajából?” (4) Amikor azonban föltekintettek, észrevették, hogy [valaki már] visszagördítette a követ; ugyanis igen nagy volt. (5) Miután bementek a sírboltba, meglátták, hogy egy hosszú fehér ruhába öltözött fiatalember ül jobb felől; ekkor megrettentek. (6)  Ő viszont azt mondta nekik: “Ne rettenjetek meg! A nazarénus Jézust keresitek, akit keresztre feszítettek? [Isten] fölébresztette. Nincs itt. Íme, a hely, ahová tették őt. (7) De menjetek el gyorsan, és mondjátok meg tanítványainak és Péternek: »Előttetek megy Galileába.« Ott látni fogjátok őt, amint megmondta nektek. (8) Miután kimentek, elfutottak a sírbolttól, ugyanis remegés és önkívület fogta el őket, és senkinek semmit nem mondtak el, attól tartottak ugyanis...
	(9) Miután a hét első napján kora reggel feltámadt, először a magdalai Máriának jelent meg, akiből [annak idején] hét démont űzött ki. (10) Ő elment, és megvitte a hírt azoknak [a férfiaknak], akik vele voltak [korábban], [most pedig] gyászoltak és sírtak. (11) Ezek azonban meghallván, hogy él, és hogy [Mária] látta őt, nem hitték el. (12) Ezután közülük kettőnek mutatta meg Isten más alakban, amikor vidékre mentek. (13) Ezek is elmentek, és megvitték a hírt a többieknek, de ezeknek sem hittek. (14) Később Isten megmutatta a Tizenegynek is, amikor asztalnál ültek, megszidta hitetlenségüket és kőszívűségüket, hogy nem hittek azoknak, akik látták őt, miután [Isten] fölébresztette.
	(15) Aztán így szólt hozzájuk: “Menjetek el az egész világra, és hirdessétek ki az örömüzenetet az egész teremtésnek! (16) Aki bízik [Istenben] és [mégis] alámerítették, azt [Isten] meg fogja menteni, aki nem bízik [Istenben], azt [Isten] el fogja ítélni. (17) Az [Istenben] bízókat pedig ezek a jelek fogják követni: az én nevemben démonokat fognak kiűzni, új nyelveken beszélnek, (18) kígyókat távolítanak el a kezükkel, és ha valami halált okozót isznak, semmiképp sem fog ártani nekik, [továbbá] gyengélkedőkre teszik majd rá a kezüket, és azok jól lesznek.”
	(19) Az Urat, (Jézust), miután beszélt velük, [Isten] kétségtelenül felvitte az égbe, és [ott] Isten jobbján ült le. (20) Ők pedig kimentek, és mindenütt meghirdették [az örömüzenetet], az Úr [pedig] együtt munkálkodott velük, és megerősítette az üzenetet az azt kísérő jelekkel.

Jegyzetek

FÜGGELÉK
Hogyan keletkezhetett a húsvéti hit?
A Jézus feltámadásáról szóló evangéliumi beszámolók kapcsán érdemes egyszer végiggondolni, hogyan is keletkezhetett az apostolok és az ősegyház húsvéti hite, azaz Jézus feltámadásáról vallott hite.
Az egyház hivatalos tanításának elfogadása esetén nincs probléma, a kérdés ekkor voltaképpen nem kérdés, és ha mégis, a válasz roppant egyszerű: Isten bármit megtehet, egy halott föltámasztása egyáltalán nem okoz gondot neki.
Akinek azonban gondot okoz, hogy vakon igaznak tartsa és aztán felelősséggel vallja, hogy itt egy hulla a teremtés (megszokott) rendjével ellentétes módon “feltámadt”, és olyan szellemalakká változott, amely képes tetszése szerint a túlvilágban vagy e világban mozogni, önkényesen láthatóvá vagy láthatatlanná lenni, és ha kell, megtapogattatni magát (Lk 24,39: “Tapintsatok meg!... A szellemnek nincs húsa és csontja, mint nekem”), s a végén a felhőkben lebegve a mennybe távozni (Lk 24,51; Csel 1,11) – annak számára mégiscsak értelmes a kérdés: Hogyan jött létre az ősegyház húsvéti hite?
Annyi bizonyos, hogy Jézus megfeszítése után valami nagyon szokatlannak, rendkívülinek kellett történnie. Ugyanis néhány hét múltán ugyanott, ahol Jézust mint eretneket kivégezték, létrejött az “ősegyház” olyan zsidókból, akik keresztre feszítése ellenére Messiásként tisztelték Jézust, holott korábban meg voltak győződve arról, hogy a Messiás nem szenvedhet (vö. Mt 16,22). Ez a szokatlan, rendkívüli csak az lehet, amit hagyományosan úgy mondunk: Jézus feltámadása. Csakhogy mit jelent ez a feltámadás? (Tehát nem a halottak feltámadása általában!...)
A modern teológusok viszonylag könnyen megoldják a problémát: vagy látomásaik voltak az apostoloknak, s ezekben Jézus feltámadottként jelent meg nekik, vagy belső, lélektani folyamatok eredményeként alakult ki bennük Jézus feltámadásának hite (például: “Isten nem hagyhatta cserben ezt a nagyszerű prófétát, tehát élnie kell, ahhoz pedig fel kellett támadnia”; vagy: árulásuk miatti súlyos lelkiismeretfurdalásukat kompenzálták: “biztosan él”) – és ezt a hitet öltöztették aztán megfelelő történetekbe.
Ezek az értelmezések nem zárhatók ki, de nagyon súlyos további problémákat vetnek föl: a) Egy csokorra való, ami a történeteket illeti: Minek kitalálni a zsidó jog szerint tanúként számba nem jöhető asszonyokat, akik elsőként hallják a húsvéti üzenetet és látják a Feltámadottat? Minek kitalálni egy üres sírt, és megadni tulajdonosként a Főtanács egyik gazdag tagjának nevét, hogy a kétkedők utánajárhassanak? Minek kitalálni a test “elcipelését” (Jn 20,13.15), ahelyett hogy a Feltámadott diadalmas vonulásáról vagy netán repüléséről beszélnének? Minek kitalálni egy fiatalembert (Mk 16,5) egy angyal (Mt 28,2) helyett? Minek etetni és itatni a Feltámadottat, sőt lépes mézet nyalogattatni vele, hiszen a kétkedőkben ez csak nehézségeket okoz (Lk 24,42-43; Csel 10,41)? Miért jelenik meg a Feltámadott mindig titokban, “bujkálva”, ha egyszer “dicsőségesen” támadt fel, és már semmi baj nem érheti? Miért nem találták ki a Feltámadott csodatételeit? – b) Bár nem lehetetlen, de lélektanilag elég problematikus egy ilyen, a teológusok által feltételezett módon létrejött “húsvéti hittel” előállni, s még inkább vállalni ezért a hitért az üldöztetést és a kivégzést, vagy akár csak annak veszélyét is. – c) Szinte képtelenség egy ilyen módon létrejött hittel odaállni az események többi tanúja, vagy csak egyszerűen kortársa elé, amikor is egyrészt nem lehet “messziről jött emberként” azt mondani, amit akarunk, másrészt nincs adva egy ájtatos hallgatóság, amely az egyház hite alapján már úgyis tudja, hogyan állnak a dolgok, vagy legalábbis kész elfogadni a Tanítóhivatal szavát, hanem tenyeres-talpas emberekről van szó, akik számára még az is kétséges, hogy egyáltalán van-e feltámadás, és ezért bármikor megkérdezhetik: “Mondd csak, Péter, ezt tényleg láttad, vagy csak álmodtad, netán látomásod volt!?”, és az utóbbi két esetben aligha csatlakoznak lelkesen Jézus feltámadásának hitéhez.
Reális és elfogadható magyarázatot jelenthet viszont ez: Jézus nem halt meg a kereszten; a sírban magához tért; Arimatheai József elvitte és elrejtette; a gondos ápolásnak köszönhetően fölépült; az apostolok tényleg találkoztak vele, látták, tapintották, vele ettek-ittak (Csel 10,41). Ha mindezt tényleg megtapasztalták, akkor bátran előállhattak “feltámadásának” hírével.
Néhány azon mozzanatok közül, amelyek egyébként hihetővé teszik, hogy Jézus túlélte kivégzését: nem kínlódott napokig a kereszten, hanem a szombat közeledte miatt hamar levették; nem törték el a lábszárcsontját, mint sietség esetén szokás volt; akadt, aki (státusa alapján) elkérhette Jézus testét Pilátustól, különben feltehetően a kivégzett bűnözők gödrébe vetették volna; Pilátus kiadta Jézus testét, noha ez nem volt kötelessége, és kockázatokat rejtett magában; nem földbe temették, hanem sziklasírba; nem volt idő megmosni és szabályosan eltemetni, különben múmiaszerűen bepólyázták volna, a sírt pedig a következő temetésig nem nyitották volna ki; a lándzsaszúrás nem ért szükségképpen életfontosságú szerveket, János evangélista csak Jézus “oldalának” megnyitásáról beszél (19,33).
Itt azonban most nem az érdekel, hogy lehetséges-e ilyesmi, hanem az, hogy ha így történt, ha ez a természetes folyamat zajlott le, akkor az apostolok miért nem így mondták azt el, és miért beszéltek Jézus “feltámasztásáról”. A válaszkísérlet előtt azonban még két dolgot vegyünk tekintetbe!
Az egyik: Vannak utalások arra, hogy az apostolok tényleg úgy gondolták, sőt hirdették, hogy Jézus nem halt meg és nem támadt fel, hanem az említett természetes folyamatról volt szó: a) Az első és leghitelesebb híradásban (bár itt az asszonyokról van szó, de hát mégiscsak ez a húsvéti hit kiindulópontja) nem az áll, hogy Jézus “feltámadt” (anesté) vagy hogy “Isten feltámasztotta” (anestésen), hanem hogy “fölébresztetett, fölkeltetett, fölegyenesíttetett, fölébredt, magához tért” (égerthé: Mk 16,6), és ugyanezt a szót (égeiren) használja Péter apostol az Apostolok cselekedetei szerint Kornéliusz házában: “Isten fölébresztette, fölegyenesítette őt...” (10,40; ld. még 13,30.37 – noha a Csel, s benne Péter is a “feltámasztotta” kifejezést is használja, vö. 2,24.32; 10,41; 13,34). – b) Péter első nyilvános beszéde (Csel 2,22-36) eléggé egyértelműen utal arra, hogy Jézus nem halt meg: “Ti keresztre szögeztétek... De Isten feltámasztotta őt, feloldván (aor. part.) a halál fájdalmait... Nem adta oda a Hádésznak, és teste nem látott rothadást” (2,24.27.31), magyarán: a keresztre szögezés nem érte el a célját, Jézus megölését, mert Isten “feltámasztotta” őt, feloldván = megszüntetvén (értsd: azzal, hogy megszüntette) azokat a “szülési fájdalmakat” (ódinas), melyek általában a halálhoz vezetnek; ugyanilyen világos: “nem adta oda a Hádésznak, nem hagyta beleesni a Hádészba”, azaz a holtak birodalmába = még nem volt halott; ugyanezt jelenti, hogy “teste nem látott rothadást”, azaz nem indult oszlásnak, nem érte a végérvényes halál.
A másik: Bárki bármikor bármilyen eseményt mond el, vagy pláne értelmez, ezt mindig egy adott “paradigmán”, értelmezési és közlési mintán, sémán belül, annak segítségével teszi (akár tudatában van ennek, akár nincs); ez a paradigma sok tényezőből tevődik össze, de két eleme kiemelkedő fontosságú: az egyik az adott ember (és az adott kor) világképe (vagy természetképe, kicsit talán leegyszerűsítve: természettudományos ismeretei), a másik az adott ember világnézete, közelebbről (filozófiai és) teológiai felfogása (még konkrétabban: dogmatikája); persze a kettő sokszor átfedi egymást. Egyszerűen szólva: mindenki aszerint értelmez és mesél el egy eseményt, hogy “milyen (ideológiai) szemüveggel nézi” (ennek a szemüvegnek a legtöbb ember nincs tudatában, és még aki tudatosítja is, és “le akarja venni”, azaz tárgyilagos, tárgyszerű akar lenni, annak is csak egy bizonyos határig sikerülhet).
Lássuk most már, miért is beszéltek az apostolok mégis Jézus “feltámasztásáról”, ha egyszer feltételezhető, hogy tudták: “csupán” magához tért?!
Az általános zsidó gondolkodásmód (paradigma) szerint a világ minden jelensége és eseménye mögött Isten áll közvetlen okként: mindent Ő “mozgat”, Ő intéz (ha nem kell is ezt feltétlenül fizikai okságként fölfogni); ld. például az olyan ószövetségi leírásokat, miszerint “az Úr erős keleti szelet támasztott” (2Móz 10,13), “az Úr zavart keltett az ellenség táborában, kidöntötte harci szekereik kerekeit” (2Móz 14,24-25), “az Úr fürjeket vezérelt a vándorló nép táborába” (4Móz 11,31; talán ez a szemlélet mutatkozik meg Jézus egyik-másik kijelentésében is: “Atyátok nélkül még egy veréb sem hullik a földre”, Mt 10,29; vagy: “Isten öltözteti a mezei virágokat, táplálja az ég madarait”, Mt 6,26.30). Ha tehát az apostolok úgy tudták-gondolták is, hogy Jézus nem halt meg a kereszten, hanem csak tetszhalott volt (kómában volt), és később, a sírban nem föltámadt, hanem csak magához tért (égerthé, “fölébredt”), akkor is magától értetődően (vö. tudattalan paradigma!) és tiszta lelkiismerettel fogalmazhattak úgy, hogy “Isten föltámasztotta” Jézust.
Sőt! Az általános felfogáshoz és beszédmódhoz képest két oknál fogva is “fokozott joggal” beszélhettek így: a) A keresztre feszítés túlélése egészen rendkívüli, ritka, mondhatni egyszeri esemény volt (bár Josephus Flavius említ eseteket), tehát joggal beszélhettek (a saját paradigmájukon belül) “fokozott” isteni közbeavatkozásról. – b) Ugyancsak a zsidó közfelfogásra alapozva joggal láthattak “bizonyító csodát” (közvetlen isteni beavatkozást) Jézus életben maradásában, azaz úgy láthatták, hogy Isten igazságot szolgáltatott az ártatlan prófétának (messiásnak?) ellenségeivel szemben (vagyis “istenítéletet” láthattak benne a nagyra becsült Főtanács ítéletével szemben).
De ha nem úgy gondolták volna is az apostolok, hogy Jézus csak tetszhalott volt, és ezért még a fent idézett szövegeket is (Mk 16,6; Csel 2,24-27.31; 10,40) úgy kellene értelmezni, hogy Jézus valóságos haláláról és feltámasztásáról beszéltek, az sem lenne perdöntő bizonyíték Jézus halála és feltámadása mellett; abban a korban ugyanis igen kezdetlegesek voltak a biológiai-orvosi ismeretek, ennélfogva egyáltalán nem magától értetődő, hogy biztosan meg tudták állapítani a halál beálltát, különösen a nagypénteki “kapkodásban”. (Ugyanez vonatkozik a Jézus oldalát lándzsával megszúró katonára vagy a kivégzést vezető századosra is; vö. még Jairus lányának története: a hírhozók azt mondják: “már meghalt”, Jézus: “csak alszik”, Mk 5,35.39). Könnyen megeshetett hát, hogy Jézust csak halottnak tartották, azután ténylegesen találkoztak vele testi mivoltában (csak ebben az esetben mondhatta Péter hazugság nélkül: “Vele ettünk és ittunk... feltámadása után”, Csel 10,41), a kettő között történteket pedig (a zsidó paradigmában gondolkodva) nem értelmezhették és nem nevezhették másként, mint hogy “Isten feltámasztotta Jézust a halottak közül”. (Egyébként: még a 20. századi Magyarországon is temettek el tetszhalottakat abban a hitben, hogy valóban meghaltak!)
Akár az első, akár a második verzió a helytálló (paradigmatikus gondolkodás vagy kezdetleges biológiai-orvosi ismeretek), nem eshetünk abba a hibába, hogy a 2000 évvel ezelőtti zsidó paradigmában mondottakat szó szerint átvesszük a mai európai paradigmába, ahelyett hogy “lefordítanánk” az akkori szövegek értelmét a mai paradigmára, illetve az azt kifejező nyelvre. Ha ezt nem tesszük meg, akkor ugyanazt a hibát követjük el, mint amikor szó szerint (és dogmaként!) vettük a hat napos teremtéstörténetet, és ebben az esetben eljön az idő, amikor ezért ugyanúgy megmosolyognak majd minket, mint ahogy mi megmosolyogjuk nem is olyan távoli elődeinket...
Továbbá akár az első, akár a második verzió a helytálló, ami az ősegyház feltámadáshitét illeti, számításba kell vennünk még egy fontos szempontot: Itt is erősen működött egy (különben általánosan jellemző) vallástörténeti jelenség, nevezetesen a hagyományátadási folyamatot kísérő (s az idő múlásával egyre jobban burjánzó!) legendaképződési folyamat, amely a legszélesebb értelemben a krisztológiai tendenciát jelenti (az “emberfia” Jézusból megalkotják az “istenfia” Krisztust, az emberből Istent csinálnak), és amelynek egyik eredménye vagy megnyilatkozása, hogy az eredetileg “természetes” (= a teremtés rendjébe illő), csodamentes, bár kétségtelenül rendkívüli húsvéti eseményt (= egy ember túléli a keresztre feszítést) masszív, természet-fölötti csodává “javítják ki” (pontosabban: fújják föl). Csak három bizonyító példa:  1) Márknál a vasárnap hajnalban a sírhoz siető asszonyok egyszerűen annyit látnak, hogy a követ valaki már elhengerítette a sír bejáratától (16,4), és sírőrzőkről szó sem esik; Máténál nagy földrengés támad, az Úr angyala leszáll az égből, elhengeríti a követ (tekintete mint a villám, ruhája mint a hó), az őrök halálra rémülnek (28,2-3); Lukácsnál már két férfi (angyal) áll ott ragyogó öltözetben, az asszonyok félelmükben a földre szegezik tekintetüket (24,4). – 2) Mk a sírban ülő, információt adó alakot “ifjúnak, fiatalembernek” mondja (16,5; a neaniskos-t csak ebben az értelemben használja az egész Újszövetség: Mt 19,20.22; Mk 14,51; Lk 7,14; Csel 2,17; 5,10; 23,18-22; 1Jn 2,13); Mt az “ifjúból” “angyalt” (angelos) csinál (28,2), Lk “két férfit” (24,4), de ezek ragyogó öltözetben vannak, s így ugyancsak angyaloknak értelmezhetők (Lk a 24,23-ban maga is így értelmezi, és Jn 20,12 így is nevezi őket). – 3) Ami Jézussal történt, azt Mk úgy nevezi: égerthé (16,6): “fölébresztetett, fölébredt, magához tért”; Mt már azt írja, (égerthé) “a halottak közül”, ráadásul “amint megmondta” (28,6-7). – Ez a csodagyártási folyamat idővel teljesen átszövi és végül szinte felismerhetetlenné teszi az eredeti történéseket. A későbbi korok pedig mindent készpénznek vesznek...
Külön tanulmányt igényelne annak bemutatása, miért és hogyan alakult ki Pál hite Jézus feltámadásáról, miért alakult épp olyanná, amilyenné, és miért vált számára minden mást elsöprő fontosságúvá. Aztán újabb tanulmány tárgya lehetne, hogy az ősegyház miért Pál hitét tette magáévá, és az egyház Krédójának miért az a lényege, hogy “meghalt és feltámadt”, és miért nem esik benne egyetlen szó sem Jézus tanításáról és cselekedeteiről...
Persze a lényeg szempontjából mindez gyakorlatilag közömbös: Jézus tanítása (tömören: Mt 7,12 vagy Mt 22,37-40) érvényben van, akár meghalt, akár nem, akár feltámadt, akár nem (amint az egyetemes feltámadás és örök élet sem annak a függvénye, hogy Jézus nagypénteken meghalt és húsvét vasárnap föltámadt-e) – mert csupán annak a Pálnak (teljesen megalapozatlan) magánvéleménye az, hogy “ha Krisztus nem támadt fel, akkor hiábavaló, üres, semmit érő a hitünk, és még mindig bűneinkben vagyunk” (1Kor 15,14.17), aki Jézust és tanítását nem ismerte, és később sem mutatott érdeklődést annak alapos megismerésére (“Jeruzsálembe sem mentem föl”: Gal 1,17; “Három év múlva aztán fölmentem Jeruzsálembe... Péternél maradtam tizenöt napig”: Gal 1,18; “Tizennégy év múlva ismét fölmentem”: Gal 2,1), hanem a “damaszkuszi eseményre” építette egész teológiáját (“Az általam hirdetett evangéliumot nem emberektől kaptam vagy tanultam, hanem Jézus Krisztus kinyilatkoztatásából”: Gal 1,11-12).
Igaz, később Pálhoz hasonlóan Máté is csodabizonyítékot adott Jézus szájába, méghozzá jövendölés formájában, úgyhogy azt is mondhatnánk, kettős csodabizonyítékot: “Amint Jónás próféta három nap és három éjjel volt a hal gyomrában, úgy lesz az Emberfia is a föld szívében három nap és három éjjel” (12,40). (A párhuzamosnak tekinthető márki helyen [8,11-13] még csak szóba sem kerül Jónás, a Lukács-féle változatban pedig [11,29-32] Jónás prédikációja tekinthető a szóban forgó “jelnek”.)
Mindenesetre Jézus maga mindig elutasította a bizonyító csodákat (ld. már Mt 4,1-11 par), “gonosz és házasságtörő nemzedéknek” nevezve azokat, akik csak ilyen csodák hatására akartak volna “hinni” neki vagy Istennek (Mt 16,4; Lk 11,29); egy alkalommal közölte is velük, hogy “semmiféle jelet” nem kapnak, majd egyszerűen faképnél hagyta őket (Mk 8,12-13). Az evangéliumok egybehangzó tanúsága szerint ellenfelei és ellenségei (vagy tökéletesen értetlen rokonai: Jn 7,3-5) követeltek tőle ilyesmit, még a legvégén is: “Ha ő a Messiás, Izrael királya, szálljon le most a keresztről, hogy lássuk és higgyünk” (Mk 15,32).
Akinek azonban nyitott a szeme és tiszta a szíve, annak nincs szüksége semmiféle “húsvéti bizonyítékra” ahhoz, hogy Jézus tanításában fölismerje Isten üzenetét, s e fölismeréstől (is) indítva nyomába szegődjön...

Pál feltámadáshitéről
Hogyan alakult ki Pál hite Jézus feltámadásában, és miért vált számára minden mást elsöprővé? A korrekt válaszhoz (részben teológiai, részben pszichológiai) könyve(ke)t kellene írni. De még ha valakinek birtokában volna is minden elérhető információ, akkor is csak hiányos és bizonytalan választ adhatna, mert a két döntő pont nem tisztázható teljes bizonyossággal, nevezetesen hogy mi is történt Damaszkusznál, illetve hároméves arábiai tartózkodása idején (Gal 1,17-18), holott e kettő a kulcsa az egész későbbi Pálnak. Az alábbiak tehát csak tapogatózó, hipotetikus megközelítésekként értékelendők.
Pál Jézus feltámadásával kapcsolatos hitének jó összefoglalását nyújtja az 1. korinthusi levél 15. fejezete, melynek 1. versében azt mondja: “Azt (az evangéliumot) hagytam rátok, amit magam is kaptam”. Erre nézve két fontos kérdés vetődik föl: Miben áll ez az evangélium? Kitől és hogyan kapta ezt az evangéliumot?
Az első kérdésre itt csak utalásszerűen annyit jegyzünk meg: ez az evangélium “az általa hirdetett evangélium” (Gal 1,11), érthetőbben: “az ő evangéliuma” (nem azt mondja: “Jézus evangéliuma”, vagy: “Isten evangéliuma”, vagy: “a Péter és a többiek által hirdetett evangélium”...), melynek a lényege az, hogy Krisztus kereszthalálában és feltámadásában történt a megváltás/megigazulás/üdvözülés (mondani sem kell: ennek semmi köze a Jézus által hirdetett evangélium tartalmához).
A második kérdésre akkor tudunk válaszolni, ha tisztázzuk, mit jelentett Pál számára a “kapni” [paralambanein] fogalma. Nos, jellemző a következő kijelentése: “Az evangélium, amelyet hirdettem, nem emberektől származik, hiszen nem embertől kaptam vagy tanultam, hanem Jézus Krisztus kinyilatkoztatása révén” (Gal 1,11-12). Már ez is mutatja, hogy evangéliumának fő pontjait [en prótois, 1Kor 15,3] (vallomása szerint) nem az egyházi hagyományból tanulta, hanem “kinyilatkoztatás” révén tudta meg (bármilyen problematikusnak tartsuk is az ilyesmit). Ezt megerősíti azzal, hogy kijelenti: damaszkuszi megvilágosodása után nem ment el Jeruzsálembe, és nem hallgatott “testre és vérre” (Gal 1,16-17). – De lássuk, miket “kapott” még!? Az 1Kor 11,23-25 szerint az eucharisztia szereztetési igéit: “Az Úr Jézus elárultatásának éjszakáján fogta a kenyeret, hálát adott... fogta a kelyhet...”. Az 1Kor 9,14-ben azt mondja, “az Úr úgy parancsolta, hogy az evangélium hirdetői az evangéliumból éljenek” (noha az Úr az ellenkezőjét parancsolta: “ingyen kaptátok, ingyen is adjátok”, Mt 10,8). Az 1Kor 14,37 szerint “az Úr akarata”, hogy “az asszonyok hallgassanak a gyülekezetben”; ez ugyan nem igaz, de “ha valaki próféta vagy Lélekkel telt, az ismerje fel az Úr parancsát abban, amit írok” (uo.), azaz csak “prófétai megvilágosodás” révén lehet felismerni ezt a “jézusi parancsot”. Az 1Tessz 4,15-17-ben kijelenti: “Az Úr tanítása alapján azt mondjuk: Mi élők, akik az Úr eljöveteléig megmaradunk, nem előzzük meg az elhunytakat...”, de ilyesmit Jézus nem hirdetett.
Összefoglalva: Csupa olyan adatról van szó, amelyet Pál a különböző ősegyházi gyülekezetektől hallhatott; ugyanakkor kereken tagadja, hogy bármit is emberektől tanult volna; azt gondolhatnánk: úgy érti, hogy emberek közvetítésével ugyan, de az Úrtól “kapta”, amit kapott; ez viszont ellentmondana a Gal 1,20-ban esküvel is megerősített alapelvének, hogy nem emberi közvetítőktől kapta, amit kapott, hanem egyedül a mennyei Krisztustól, közvetlenül, kinyilatkoztatásban; de mivel felette problematikus (részben lélektani szempontból: hogyan juthat valaki látomásban ennyire konkrét és számára új adatokhoz, részben tartalmi szempontból: a mennyei Krisztus hogyan mondhat mást, mint amit a földi Jézus tanított? Elfelejtette volna...? Módosította volna...?), hogy ilyen adatokat kapott volna a mennyei Krisztustól, ezért úgy tűnik, csak egy magyarázat marad: Ami Jézus-hagyományt Pál széltében-hosszában hallott (egyes emberektől vagy gyülekezetektől), az az ő szemében csak akkor vált “érvényessé”, az Úrtól valóvá, ha a mennyei Krisztus karizmatikusan (= látomásban) megerősítette, illetve helyesen értelmezte számára (például: “ez a kehely az új szövetség” – Pálnál: “az én véremben”, 1Kor 11,25, vö. páli megváltástan; “Krisztus meghalt” – Pálnál: “bűneinkért” és “az Írások szerint”; “feltámadt” – Pálnál: “szintén az Írások szerint”, 1Kor 15,3-4, majd “megjelenésként” értelmezve hozzáfűzi a karizmatikus pünkösdi eseményt – “több mint 500 testvér” – és a Jakab-legendát, 1Kor 15,6-7).
Egy ilyen karizmatikus (tehát belső!) élmény = “kinyilatkoztatás” volt az alapja Pál Jézus feltámadásába vetett hitének is, nevezetesen a “damaszkuszi esemény” (Csel 9., 22. és 26. fejezet): a damaszkuszi Jézus-követők letartóztatására indult Saulnak “megjelenik” a “feltámadt Krisztus”, számon kéri, miért üldözi őt, közli vele, hogy “hiába kapálózik az ösztöke ellen”, majd megbízza azzal, hogy “a pogányok apostola” legyen.
Hogy mi lehetséges egy ilyen élmény révén, nem kívánom (aligha is lehet) eldönteni. Hogy valószínűleg mi történt, az lélektanilag a következőképpen rekonstruálható:  1. Pál tudta, hogy Jézust keresztre feszítették, és bár hall(hat)ott arról, hogy követői azt híresztelik, feltámadt, ő maga nyilvánvalóan arról volt meggyőződve, hogy a keresztre feszítés következtében meghalt.  2. Pál üldözte Jézus követőit (Istvánt – Csel 7,58; 8,1 – és a többieket Jeruzsálemben – Csel 9,1 –, és szándéka szerint Damaszkuszban – Csel 9,1-2); talán már ekkor világos lehetett számára, hogy magát Jézust üldözi annak követőiben. 3. A Damaszkusz kapuja előtti “megvilágosodásban” korábbi tudása: “üldözöm – az ártatlan? – Jézust”, gyötrő lelkiismeretfurdalássá érik (“Saul, Saul, miért üldözöl engem?”), és ebben a lelkiismeretfurdalásban egyúttal azt is bizonyosságként éli meg, hogy ez a Jézus létező “valóság”, különben nem okozhatna neki lelkiismeretfurdalást.  4. Ebből a kettős belső tapasztalatból folyik a kézenfekvő következtetés (aminek persze nem kell logikai természetűnek lennie, lehet az előző evidenciák vagy intuíciók “másik oldala”), hogy Jézus él.  5. De mivel Pál (úgy) tudja, hogy Jézus a keresztre feszítés következtében meghalt, nem gondolhat másra (s a kiinduló élmény miatt nem élhet meg mást bizonyosságként), mint hogy Jézus feltámadt.  6. Ezt a következtetést, ezt a szubjektív bizonyosságot csak megkönnyíti és valószínűsíti, sőt megerősíti, hogy tudja: a keresztények Jézus feltámadását hirdetik; magyarán: Pálban – “ahá-élményként”, ami mindig és szükségképpen szubjektív! – “leeshetett a tantusz”: “Mégiscsak úgy áll a dolog, ahogy ezek híresztelik!”  7. Tekintettel Pál fanatikus személyiségére (vö. Gal 1,14; Csel 22,3-4; 26,5.11), mi sem kézenfekvőbb, mint hogy amilyen szenvedélyes bizonyossággal tagadta és üldözte korábban “Jézust”, ugyanolyan szenvedélyességgel állítsa és terjessze most, hogy feltámadt és él, ugyanúgy pokolba kívánva azokat, amik mást hirdetnek, mint ő (ld. Gal 1,8).
Ez már önmagában is elég lenne annak magyarázatához, miért vált Pál számára első számú, sőt minden mást elsöprő “evangéliumi” tartalommá, hogy “Jézus feltámadt”; de van két másik tényező is (bár ezek nem ebbeli hitének létrejöttét, hanem minden mást elsöprővé válását és ennek megerősítését magyarázzák):
Az egyik: Pál számára teológiailag elengedhetetlen volt Jézus feltámadása a halottak közül, mivel úgy vélte, hogy csak az engesztelő áldozatként megölt, de aztán feltámadt Krisztussal történő misztikus egyesülésünk teszi lehetővé számunkra a mi feltámadásunkat és teljes megváltásunkat (vö. pl. Róm 3,24-25; 5,17-20; Ef 2,4-7; 1Kor 15,14.17). Mondanunk sem kell, hogy ennek sincs semmi köze a “földi Jézus” tanításához, miszerint Isten minden megtérni kész bűnösnek feltétel nélkül megbocsát, és “három nap múltán”, azaz hamar, “automatikusan” feltámasztja “az emberfiát”, vagyis az embert, magyarul mindenkit (Mk 8,31), hiszen “Ő nem a holtak Istene, hanem az élőké...” (Lk 20,38).
A másik: Pál számára pszichológiailag elengedhetetlen volt “Jézus feltámadása”, valamint a maga “találkozása a feltámadt Krisztussal”, mivel csak ezzel tudta (vagy azt hitte, hogy tudja) igazolni, hogy bár Jézust (és tanítását) nem ismerte, sőt üldözte, mégis a Tizenkettővel egyenrangú apostol. Sosem tudott megszabadulni ettől az önigazolási kényszerétől: Rómába azt írja, “nem szégyellem azt az evangéliumot”, amely “kinyilatkoztatja Isten igazságosságát hitből hitre” (Róm 1,16-17). A galatáknak így tanúskodik önmagáról: “Pál, apostol, akit nem emberek (többes szám: nem az ősapostolok, a Tizenkettő) és nem ember (egyes szám: nem a földi Jézus) hívott meg, hanem a halottak közül feltámasztott Krisztus” (Gal 1,1). A korinthusiaknak pedig így érvel: “Én nem vagyok apostol? Én nem láttam Jézust, a mi Urunkat?... Ha mások számára nem vagyok is apostol, a ti számotokra az vagyok” (1Kor 9,1-2)! – Úgy látszik, folyton attól rettegett, hogy nem hallgatják meg, vagy nem veszik komolyan, ha nem tudja bizonyítani apostolságát! Ezért aztán még attól sem riadt vissza, hogy a saját karizmatikus (belső!) (Jézus-)”látását” (heoraka, 1Kor 9,1) azonosítsa Péter és a Tizenkettő egészen másfajta, nevezetesen normális fizikai (Jézus-)látásával (vö. “vele együtt ettünk és ittunk”, Csel 10,41), illetve hogy Péter és a Tizenkettő normális látását azonosítsa a maga látomásával (ófthé, 1Kor 15,5.8: “megjelent Péternek... megjelent nekem is”), holott nem ismerte a földi Jézust (vö. Gal 1,1). Hogyan tudta volna hát megállapítani, hogy a két “látás” (vagy a földi Jézus tanítása és a mennyei Krisztus kinyilatkoztatása) megfelel(-e) egymásnak. A lényeg azonban az, hogy Pálnak egyedül a maga személyes, karizmatikus tapasztalatára (Damaszkusz, és feltehetően későbbi élmények is) kellett alapoznia apostoli küldetését és tekintélyét.
Pálnak ez a viselkedése, amelynek további megnyilvánulása vagy következménye az volt, hogy nem óhajtott semmit sem tanulni (Gal 1,16-17) azoktól, akik “együtt jártak-keltek az Úr Jézussal” (Csel 1,21), barátilag szólva nélkülözte a szerénységet. Ez önmagában véve nem lenne nagy baj; viszont igazi tragédia, az egész emberiség tragédiája, hogy a “történeti Jézust” félresöpörve az ő Jézusról alkotott véleménye, egymástól elválaszthatatlan megváltás- és feltámadáshite vált központi dogmává és kizárólagos mértékké az egész kereszténység számára. Nézzünk meg néhány példát a tragikus következményekre.
A Krisztusba mint meghalt és föltámadt Megváltóba vetett hit vált döntővé és egyedül üdvözítővé, és lényegileg elveszítette jelentőségét a Jézus tanítása szerinti élet. Ha elvben nem is, gyakorlatilag mindenképpen és teljes mértékben. Zseniálisan fogalmazza meg ezt Kérdés – felelet című versében Jánosy István: “– És vasárnap mi lesz veled? / – Kiforgatják hitemet! / Mondják: nem vagyok csak ember, / hanem isten. Megjelentem / megváltani a világot. / Mondják: nem apától lettem, / de galambtól, s testi mezben / feltámadtam, s mennybe szállva / ülök az Isten jobbjára. / Ezzel szőnek álmot rólam, / s éber szómat, mit kiróttam: / a nem-ölést, a nem-ártást / hátuk mögé vetik, áldást / várván, hogy “kereszthalálom / megváltotta a világot”! / Gyilkosnak, pénzforgatónak, / gyengébbet sanyargatónak / oldást adnak: “Halálomban / minden bűnüket lemostam.”
Továbbá a szentségek váltak döntővé és üdvözítővé, nem pedig a Jézus tanítása szerinti élet; hiszen az “üdvösség kegyelmét”, melyet Jézus kereszthalálával és feltámadásával megszerzett, “az Egyház szentségei közvetítik”, és aki nem járul a szentségekhez, az (ipso facto!) kizárja, hogy ne mondjuk: kiközösíti magát az üdvösségből... Persze ezt ma már nem illik így kimondani, de az “egyházi” közfelfogás gyakorlatilag talán még mindig ez. És még ha nem is: épp elég kárt okozott már az eltelt kétezer évben. Mindenesetre az ide vonatkozó dogmákat nem vonták vissza, tehát érvényben vannak!
Továbbá a hierarchia vált döntővé és üdvözítővé, nem pedig a Jézus tanítása szerinti élet; hiszen ha igaz, hogy Jézus Krisztus az egyedüli megtestesülése és hiteles képviselője Istennek, és hogy a Krisztusba vetett hit az üdvösség feltétele, akkor kézenfekvő, hogy mindenki köteles alávetni magát azoknak, akiket Jézus “utódaiul” jelölt ki, Péternek, a Tizenkettőnek és az ő utódaiknak, s aki ellenük lázad, Isten ellen lázad, bármennyire jézusi módon éljen is egyébként... (Így aztán létrejön a kétosztályú, klerikusokra és laikusokra tagozódó egyház, amelyben a klérus szükségképpen uralmat gyakorol, a laikusok pedig szükségképpen másod- vagy sokadrangú lények, s a misszió csírájában hal el...)
Végül még egy példa arra, hogyan formálta tragikus módon az egész emberi történelmet a páli megváltáshit egyeduralkodóvá válása. Ha ez nem következik be, talán nem válik ki a “kereszténység” a zsidóságból, hiszen a kezdet kezdetén az egyetlen különbség gyakorlatilag az, hogy a “keresztények” (= Jézus-követő zsidók!) vallják, hogy Jézus a Megváltó, azaz a Messiás, a zsidók nem. De ha kiválik is a kereszténység, minden bizonnyal nem jön létre az ismert gyilkos szembenállás, a keresztény antiszemitizmus és annak ellenhatásai. – Így viszont “szükségképpen” létrejött, hiszen a zsidók “istengyilkosságát” valahogy csak meg kellett torolni! Ennek gyökere és teológiai megalapozása ott van már magában az Újszövetségben: “... ti kiszolgáltattátok és megtagadtátok Pilátus előtt, noha ő szabadon akarta bocsátani... az élet szerzőjét megöltétek” (Csel 3,13-15); “... vére rajtunk és fiainkon” (Mt 27,25); “... a zsidók... az Úr Jézust és a prófétákat is megölték... Ezért Istennek nem kedvesek, és az emberiség ellenségei... így rájuk nehezedik Isten haragja teljes erejével” (1Tessz 2,15-16). – Órigenész aztán azt mondta: “Jézus vére nemcsak kortársaihoz, hanem minden jövendő zsidó nemzetséghez tapad”; középkori pápák rendelték el először a “sárga csillag” viselését a zsidók számára; Luther felébresztette Pál és János (vö. Jn 8,44) antiszemitizmusát; Hitler pedig Lutherre hivatkozott: “Nagy ember volt ő... Úgy látta a zsidókat, ahogy mi csak ma kezdjük látni őket.”
Íme, így vezet a páli feltámadáshit egyenesen a hitleri (és hasonlóan a sztálini) koncentrációs táborokig. És a modern ateizmusig...
Mindenesetre tény: Isten hagyta ezt. És hagyja ezt...

Egy rejtélyes fiatalember
Látszólag teljesen jelentéktelen, mégis érdekes részletkérdésnek tűnik, van-e valami köze egymáshoz a Mk 14,51-52-ben Jézus elfogatásakor feltűnő fiatalembernek ahhoz a másikhoz, akit Mk 16,5-ben az asszonyok Jézus sírjában ülve találnak. Két különböző személyről van-e szó, vagy a kettő azonos, s akár egyik, akár a másik esetben kik lehetnek, vagy ki lehet az illető?
A legújabb kori exegéták általában a két személy különbözősége mellett törnek lándzsát, s míg a Getszemáni kertbeli fiatalemberrel nemigen foglalkoznak, annál nagyobb figyelmet szentelnek a Jézus sírjában ülőnek, többnyire (vagy valóságos, vagy irodalmi eszközként alkalmazott) természetfölötti lénynek, “angyalnak” tartva őt.
D. Lührmann szerint “Márk annak alapján, ahogy (a 16,8-ban) leírja az asszonyok reakcióját, nem gondolhat valamelyik tanítványra (a 14,51-52-beli ifjúra pedig végképp nem), hanem az ifjú ruházatának leírásában használt “fehér” jelző a “sugárzás” és “elvakítás” képzetét kelti. Akit látnak, minden bizonnyal földöntúli alak, az egész folyamat pedig epifánia (vö. Mk 9,3)”. – J. Ernst így ír: “...ekkor kerül látóterükbe Isten követe, akin világító öltözet van (vö. Mk 9,3), és boldogságot ígérőn jobb oldalt ül... Csak a megrémült asszonyok reakciója sejteti meg velünk az ifjú természetfölötti eredetét.” – R. Pesch véleménye: “Márk az asszonyok perspektívájából meséli el az angyal-epifániát: egy ifjút láttak (az eidon itt nem a “látomás” kifejezése), akit a hosszú fehér ruha attribútuma (vö. Jel 6,11; 7,9.13) mennyei követként jellemez.” – L. Schenke pedig úgy gondolja, hogy “az egész Márk-evangélium csak ezen a helyen léptet föl egy angyalt angelus interpres-ként (“értelmező angyalként”). Az angyali üzenet motívuma mind az Ó-, mind az Újszövetségben kedvelt stíluseleme a legendaszerű elbeszéléseknek”.

De nem volt ez mindig így. A 19. században és a 19-20. század fordulójának környékén az exegéták inkább arra hajlottak, hogy a szóban forgó két fiatalember azonos, méghozzá természetes emberi személy (ami persze az első esetben teljesen kézenfekvő), sőt – korai egyházi hagyományokat folytatva – kísérleteket is tettek közelebbi meghatározására.
D. F. Strauss okfejtése Mk 16,5 kapcsán a következő: “A keleti ember nagyon is leírhat egy eszébe ötlött jó gondolatot úgy, hogy angyal súgta meg neki. De hogy az angyal külalakját és ruházatát is leírja, ez még keleten is meghaladja azt a mértéket, amit egy kép megenged... Másfelől különös, hogy oly sok mesterkélt feltételezést fogalmaztak már meg a tekintetben, kik is lehettek ezek az angyalok, hiszen a négy evangéliumi beszámoló közül kettő kifejezetten közli velünk, hogy mik voltak, nevezetesen természetes emberek: Márk ugyanis neaniskos-nak (fiatalembernek) nevezi angyalát, Lukács pedig andres düo-nak (két férfinek) az övéit. De hogy kik lehettek ezek a férfiak, nos, erre nézve ajtó-ablak tárva a találgatások előtt.”
J. E. Belser – más szerzők egyetértésére is hivatkozva – János Márkkal, a második kánoni evangélium szerzőjével azonosítja a Mk 14,51-52-beli rejtélyes ifjút, megemlítve, hogy a Getszemáni kert János Márk apjának tulajdona lehetett (amint az utolsó vacsorának helyet adó ház is), a fia, Márk pedig azon az éjszakán a kerti házban aludhatott, s hallva a Jézus elfogása körüli zajt, felriadt, s ahogy volt, csupán egy vászonlepedőt dobva magára, odament, hogy lássa, mi történik. – Belser arról is beszámol, hogy a korai egyházban sokféle feltételezés élt az ifjú személyét illetően: egyesek az ifjabbik Jakabra, mások János apostolra, sőt Saulra, a későbbi Pál apostolra gondoltak; Antiochiai Viktor szerint is ahhoz a házhoz tartozott, ahol Jézus a húsvétot ünnepelte.
Sepp és Haneberg elképzelése látszólag túlságosan is a fantázia terméke, de az idézet második felében foglalt megfigyelésük meggondolandó: “(Az ifjú) kétségtelenül azért ment Jézus után, mert hírt kapott a Mester ellen készülő támadásról, és figyelmeztetni akarta a Mestert és övéit a közeledő hordára, függetlenül attól, hogy szándékát időben tudja-e kivitelezni vagy sem. Sietségében csak egy éjszakai takarót dobott mezítelen testére, és ilyen éjszakai megjelenésben érkezett a Getszemáni kertbe... A fegyveres csapat azonban ekkorra már elfogta Jézust... A fogdmegek dühe azonban feltűnő módon nem annyira a tanítványok ellen irányul – akik időt nyernek a megfutamodásra –, még csak nem is Péter ellen – akit bár levágta Malkus fülét, mégsem tartóztatnak le –, hanem az árnyszerű ismeretlen ellen, akiben ezek szerint az Annás házában egyeztetett éjszakai letartóztatás kikémlelőjét láthatták.”

Tekintettel a mai szerzők szinte teljes egyetértésére, kissé meglepő, de annál érdekesebb, hogy köztük is találunk olyanokat, akik azonosítják a két fiatalembert, bár eltérő módon értelmezik őt. Az alábbiakban két izgalmas látásmódot mutatunk be részletesen; közülük az elsőben szimbolikus alakként jelenik meg az ifjú, a másodikban viszont természetes, konkrét emberi személyként.
Ernst L. Schnellbächer úgy véli, minden nehézség ellenére mégiscsak a két figura azonosítása a legkézenfekvőbb kiindulópont ahhoz, hogy elfogadhatóan tudjuk elhelyezni a két epizódot (14,51-52 és 16,5-8) a márki gondolatmenetben, mivel megfontolandó, hogy az ifjú felbukkanásának bizonyos körülményei meglepően hasonlítanak egymáshoz: Az ifjú mindkét esetben teljesen hirtelenül és anonim módon bukkan föl, s ezt nemcsak váratlannak, hanem titokzatosnak és rejtélyesnek is érezzük. A leírás azután mindkét esetben különösen kiemeli az ifjú öltözködésének módját, amiben ellentétes megfelelés figyelhető meg. De megjelenésének körülményeiben van még egy ellentétes megfelelés: A letartóztatáskor felmerülő ifjú Jézusnak az a szimpatizánsa, aki a legtovább “követi” őt, a sírban ülő ifjú pedig az a személy, aki közvetlenül Jézus feltámadása után (vagy egyenesen idején?) először kerül a közelébe, még mielőtt “neves” tanítványai bármelyike találkozhatott volna vele.
Ezek a megfigyelések arra indítják Schnellbächert, hogy a két epizód értelmezésére Márk “kétlépcsős teológiájának” keretében tegyen kísérletet. E “kétlépcsős teológia”, illetve Márk evangéliumának “kettős struktúrája” annak következménye szerinte, hogy Márk meg volt győződve a kinyilatkoztatás-esemény szükségszerűen kétlépcsős voltáról, ami a következő négy példán mutatható meg:
a) Jézus útját Márk két világosan különböző színtéren követi: az “első felvonás” Galileában játszódik, és “egy magas hegyen” (9,2-8) éri el csúcspontját (climax); a második Jeruzsálemben játszódik, és Jézus keresztre feszítésében éri el mélypontját (anticlimax).
b) Márk két nekirugaszkodásban, két “hőssel” tárja elénk Isten országa kinyilatkozatását: az alárendelt “előfutárral”, Keresztelő Jánossal, azután pedig az “erősebb” názáreti Jézussal.
c) Amint a betszaidai vak (Mk 8,22-26) Jézus első “kezelése” után félig gyógyul meg (24. v.), úgy válik képessé Péter (az összes tanítványok reprezentánsaként) a “Rabbi” általi “kezelése” után arra, hogy megsejtse a Jézusra vonatkozó igazságot (vö. Mk 8,29; 9,5). És amint a vak az “utókezelés” után “távolról is élesen látott mindent” (26. v.), úgy adatik meg Péternek, hogy a drasztikus jeruzsálemi közjáték után újabb pillantást vethessen a Mesterre (Mk 16,7), hogy “egyedül Jézust” (vö. 9,8) lássa teljes világossággal.
d) Jézusnak magának is két lépcsőben kell végigjárnia útját, nevezetesen a passió (megfeszítés) és a megdicsőülés (feltámadás) két lépcsőjében.
Schnellbächer szerint e kétlépcsősségnek a kifejeződése az ifjúval kapcsolatos két epizód is, amelyek azt akarják villámszerűen megvilágítani, mi történt Jézussal útjának két döntő fázisában:
Az első epizóddal (14,51-52) Márk a hamarosan bekövetkező passió-történést akarja háromszoros módon interpretálni: – a) Az ifjú szindón-t visel, s ez már most előkészíti az olvasót arra, hogy az, akit követni akar, később maga is ugyanilyen “halotti inget” fog viselni (vö. 15,46). – b) Igen hangsúlyos, hogy leplétől megfosztva az ifjú teljesen meztelen marad, amivel Márk villanófényszerűen elővételezi, mi fog történni Jézussal a passióban: nem csupán ruháitól fosztják meg (15,24), hanem már előzőleg követőitől is (14,50), majd messiási igényétől (14,63-64), becsületétől (14,65; 15,16-19) és végül az életétől is. – c) Mindezekkel Márk Iz 40,30-ra utal, ahol ez áll: “Még a fiatalabbak is elfáradnak, az ifjak (neaniszkoi!) is ellankadnak, a kiválasztottak is elerőtlenednek.” Az itt említett ifjak egyikeként értelmezi Márk a 14,51-52-beli ifjút, ezért nevezi neaniszkosz-nak, s egyúttal szimbolikus jelenetet alkot, amely prófétaian előre jelzi Jézus sorsát.
A második epizód (16,5-8) ihletője viszont Iz 40,31 lehetett Márk számára, ott ugyanis így folytatódik szöveg: “De akik az Úrban bíznak, új erőre kapnak, szárnyra kelnek, mint a sasok.” Az itt megjelenő ifjú nemcsak szavaival hirdeti Jézus (éppen megtörtént?) feltámadásának üzenetét, hanem fellépésének módjával is a feltámadás-történés képmása: – a) Amint a fehér ruhák ragyogásán válik láthatóvá, hogyan alakul át Jézus a fiúság megdicsőült alakjává (9,2-3), úgy az itteni ifjú is hasonló változást tükröz, minthogy aki a 14,51-ben “egy leplet magára dobva” tűnt föl, most a 16,5-ben “fehér ruhába öltözve” jelenik meg – b) Amiként a fogoly Jézus a főpap előtti hitvallásában “jobb felől ülőként” jellemzi az eljövendő Emberfiát (14,62), az ifjú is “jobb felől ülve” jelenik meg itt. – c) Amiként a csak Márk által használt “megrettentek” írja le a színeváltozás hegyéről visszatérő Jézus hatását a tömegre (9,15), úgy tűnik, az ifjúnak az asszonyokra tett s ugyanezen szóval leírt hatása (16,5) az isteni dicsőség közelségére akar utalni.
Schnellbächer végkövetkeztetése: Márk arra használta föl a neaniszkosz figuráját – függetlenül attól, hogy az illető történeti személy volt-e –, hogy drámaian illusztrálja üzenetének két fő aspektusát, nevezetesen: – 1. A passió és a kereszt az ifjúság köréből való (Iz 40,30), halálosan megsebesített ifjú hős ellankadásával és elbotlásával hasonlítható össze, valamint azzal, hogy egy tiszteletreméltó embert gyalázatosan megfosztanak méltóságának minden attribútumától, egészen életének “levetéséig”. – 2. A feltámadás a sas új tollazattal való felemelkedéséhez hasonlítható, ahogyan az megígértetett az Istenben bízóknak (Iz 40,31), valamint ahhoz, amikor egy mezítelen embert világító díszruhákba öltöztetnek.
A passióhagyomány különböző rétegeit vizsgáló művében Wolfgang Schenk főképpen két réteget vesz szemügyre: az ún. elő-márki réteget (amely minden bizonnyal szintén írásos anyag volt már) és azt, amelyik Márk szerkesztői tevékenysége nyomán jött létre, s – többek között – a két réteg összevetéséből von le következtetéseket. Mk 16,5 egyes szavaihoz a következő megjegyzéseket fűzi:
A “fiatalember” (neaniszkosz) szó nem jellemző Márkra, és ezen a helyen kívül csak a 14,51-ben (!) fordul elő, amely viszont szintén az “elő-márki réteghez” tartozik. – Az “ülve” szerkesztői (azaz márki) utalás a sírra, mivel az eredeti, előzetes rétegben (az elbeszélés során még) nem volt szó a sírról. – Ezzel szemben a “jobb felől” eredeti lehet, minthogy ez a szó sem jellemző Márkra, és minthogy az egyetlen hely még, ahol ez a szó nem-krisztológiai alkalmazásban fordul elő (15,27: az egyik rablót jobb felől feszítik keresztre), ugyanahhoz a elő-márki hagyományréteghez tartozik, mint ez itt. – Az “átvetni, magára dobni” igére (periballein) ugyanez vonatkozik: szintén csak az elő-márki rétegben található meg, mégpedig éppen a 14,51-ben (!), s amint már említettük e bekezdés elején, éppen a neaniszkosz-szal együtt! Puszta véletlen lenne ez?
Az asszonyoknak a sírba lépés utáni reakcióját leíró “megrémültek, megrettentek” (ekthambeiszthai) ige kétségtelenül szerkesztői megjegyzés. Vajon ezzel Márk csak dramatizálta és pszichologizálta a jelenetet, amely eredetileg (az elő-márki rétegben) tiszta tárgyilagossággal beszélte el a találkozást, vagy valami többet szándékozott elérni ezzel a kiegészítéssel? Nos, ez az apró betoldás feltehetően azt a célt szolgálja, hogy a fiatalembert angyallá stilizálja át (akitől természetszerűleg megrettennek az asszonyok, ld. föntebb J. Ernst véleményét). Ezt annál is inkább állíthatjuk, mondja Schenk, mivel az ó- és újszövetségi hagyományok különböző rétegeinek hagyománytörténeti átvilágítása során újból és újból azt tapasztaljuk, hogy a legősibb, az eseményekhez közel álló rétegek mindig valóságközelien és “ésszerűen” beszélik el a dolgokat, s minél jobban távolodik a hagyomány az eredés pontjától, annál meseszerűbbé és mitologikusabbá válik az ábrázolás.
Ha tehát feltételezhető, hogy itt eredetileg, vagyis az “elő-márki” rétegben ifjúi éveiben járó férfiről van szó (nem pedig angyalról), akkor jobban meg kell néznünk ruházatának leírását. A “felsőruha” (sztolé) szót Márk ezenkívül csak a 12,38-ban használja az írástudók ruházatának leírására, de lehet, hogy már az előzetes rétegben ezt találta. A “fehér” (leukosz) szót pedig szintén csak még egyszer, egy jellemzően közeli helyen, Jézusnak a színeváltozás révén megváltozott ruházatára alkalmazva (9,3). Tekintettel arra a szoros kapcsolatra, amely Jézus színeváltozása (megdicsőülése) és feltámadása között Mk 9,9-13 szerint fönnáll, és annak alapján, amit eddig felismertünk e perikópa szerkesztői tendenciáját illetően, semmi sem zárhatja ki azt a gyanút, hogy csak Márk volt az, akit a számára (az elő-márki rétegben) adott sztolé ösztönzött arra, hogy a 9,3-hoz kapcsolódva betoldja a leukosz-t, és ezáltal a “késő zsidó elképzelések színeivel” angyalként rajzolja meg az eredeti fiatalembert!
Ha ez a gyanúnk megalapozott, akkor tovább kérdezhetünk: Egyáltalán lehet-e értelme annak, hogy megemlítsék egy ember ruházatát, ha azt semmi különös nem jellemzi? Azaz: Miért említi meg az elő-márki réteg a sztolé-t, ha azon semmi különös nem volt? Azt felelhetjük: ennek az említésnek csak akkor lehet értelme, ha az illető előzőleg meztelenül jelent meg. Ezért mi sem kézenfekvőbb, mint hogy a 16,5 rokonságát a 14,51-gyel oly módon határozzuk meg, hogy a két alakot azonosnak gondoljuk el: Aki ott meztelenül menekült el, itt felöltözve jelenik meg.
* * *
Ami a lényeget illeti, a magunk részéről W. Schenk véleményével értünk egyet, tehát hogy 1) a két epizódban felbukkanó fiatalember egy és ugyanazon személy, 2) természetes személyről, (fiatal) emberről van szó, nem pedig angyalról. Legfeljebb annyival egészítenénk ki Schenk véleményét, hogy bár elképzelhető, de nem kell szükségképpen Márk “átstilizáló” munkáját látnunk a leukosz betoldásában, azaz a fehér ruha ellenére is gondolhatunk normális emberre, de erre még visszatérünk a fehér szín jelentőségének elemzésekor.
W. Schenkével közös véleményünket megerősíti W. Bauer újszövetségi szótára, miszerint a neaniszkosz jelentései: 1. ifjú, fiatalember, fiatal férfi, 2. szolga (vö. 1Móz 14,24), s még inkább a neaniszkosz szóstatisztikája H. Balz-G. Schneider újszövetségi szótárában, amelyből kiderül, hogy a neaniszkosz minden egyéb újszövetségi előfordulásában fiatalembert, ifjút jelent (Balz-Schneider szerint 40 éves korig). Ha ennyire kivételt nem ismerősen egységes az újszövetségi szóhasználat, miért jelentene a neaniszkosz valami egészen mást Márknál?
Meghaladná ennek a kis írásnak a kereteit, ha alaposan felül akarnánk vizsgálni az elején idézett szerzők felfogását, ezért arra korlátozzuk ezt a felülvizsgálatot, hogy sorra vesszük Schnellbächernek azt a három szempontját, amelyek szerinte arra utalnak, hogy a szóban forgó – esetleg csak szimbolikus – ifjúban természetfölötti lényt, angyalt kell látnunk. Mivel az ő szemléletmódja azonos az elején idézett szerzőkével, érveinek szemrevételezésével egyúttal az idézett szerzők véleményére is reflektálunk.
1) A “ragyogó fehér ruha” érve. – A Mk 16,5-beli kifejezés (sztolé leuké) mindkét tagját meg kell vizsgálnunk.
a) Bár újszövetségi teológiai szótárában G. Kittel maga úgy véli, hogy “fehér öltözete mennyei lényként jellemzi a sírbéli angyalt”, mindazonáltal tárgyilagosan megállapítja, hogy a sztolé az Újszövetségben általában (hosszú) “felsőruhát” jelent, s noha többnyire akkor használják a szokványos himation helyett, ha különösen akarják hangsúlyozni az öltözetet, “a szóhasználat folyékony”. Hogy mennyire “folyékony” az újszövetségi szóhasználat, mi sem mutatja jobban, mint hogy éppen a most vizsgált szövegben a három szinoptikus három eltérő kifejezést használ az ifjú ruhájának leírására: Mk 16,5: sztolé, Mt 28,3: endüma, Lk 24,4: eszthész. Pusztán a sztolé kifejezésből tehát semmiféle következtetést nem lehet levonni az “ifjú” angyal-voltára nézve!
Megerősíti ezt L. Coenen teológiai fogalmi lexikona, mely szerint a “ruha, felsőruha” szokásos kifejezései az Újszövetségben a himation és az endüma, az eszthész különösen értékes, pl. világítóan fehér öltözéket jelent, a sztolé pedig a viselőjét kitüntető, vagy egyszerűen csak megkülönböztető ruha: Mk 12,35-ben és Lk 20,46-ban az írástudók “hosszú köntöse”, a Jelenések könyvében a “fehér” jelzővel együtt használva a megváltott mártírok ruházata (6,11; 7,9.13). Ezek a helyek azt is mutatják, hogy egyik esetben sincs szó angyalokról, semmi alap sincs tehát annak feltételezéséhez, hogy a Mk 16,5-ben angyalra utalna a sztolé.
b) Teológiai felfogásának megfelelően Kittel a leukosz (= fehér) jelzőben is rendkívüliségre utaló mozzanatot lát, és azt írja: “Az Újszövetség szinte csak eszkatologikus és apokaliptikus összefüggésekben, tehát mint mennyei színt említi a fehér színt... A szóban forgó helyeken tehát oly értelemben lehet szó fehér ruhákról, hogy azok már önmagukban véve is kielégítő utalásoknak tartandók mennyei lényekre.”
Kittelnek ez a megállapítása azonban rendkívül megtévesztőnek bizonyul, ha ténylegesen utánajárunk az újszövetségi előfordulásoknak. Ekkor ugyanis kiderül, hogy (a párhuzamos helyeket nem számítva) a leukosz összesen hússzor fordul elő az ÚSZ-ben, s ebből tizenötször (!) a Jelenések könyvében, de többségében ott is csak sajátos értelemben vonatkozik “mennyei lényekre”, ti. az üdvözült emberekre, főképp mártírokra, s csak egyetlen egyszer valóban “mennyei lényre”, az “ember fiához hasonlóra” (1,14).). A maradék öt, evangéliumi előfordulás közül három igen problematikus teológiailag (Mk 9,3; 16,5; Csel 1,10), kettőben pedig az ember hajára (Mt 5,36), illetve az érett gabonamezőkre (Jn 4,35) vonatkozik. Kittelnek tehát legjobb esetben is legfeljebb a Jelenések könyvét illetően lehet igaza, de voltaképpen még abban sincs.
Egyébként ő maga is azt írja, hogy “a leukosz többnyire a fehér különböző fokozatait jelenti a fehértől a szürkés fehéren és a fehéres szürkén át egészen a szürkéig”. Ha ehhez még hozzávesszük K. Herbst utalását, hogy a “fehér” Márknál feltehetően csak azt jelenti: általános zsidó szokás szerint “fehérbe”, azaz festetlen ruhába volt öltözve, hiszen a festett vagy sávozott anyag drágább volt, s hogy csak a jelenetet valóban apokaliptikus módra kiszínező Máté csinált az egyszerű, olcsó fehérből “fehéret, mint a hó” (28,3), akkor végképp érthetetlen, miért kellene a szóban forgó fehér színnek a “sugárzás és elvakítás képzetét keltenie” és “minden bizonnyal földöntúli alakra” (D. Lührmann) vagy “mennyei követre” utalnia (R. Pesch).
2) A “jobb felől ülés” érve. – Amint az elején láttuk, ez nemcsak Schnellbächer, hanem Ernst számára is fontos érv, szerinte ugyanis a jobb oldalt ülés “a boldogság ígéretét” hordozza.
Nos, nincs szükség túlságosan sok archeológiai búvárkodásra ahhoz, hogy belássuk: fölösleges és alaptalan dolog, ha egy ilyen egyszerű, hétköznapi helymegjelölésből sokatmondó teológiai következtetéseket vonunk le. A mindmáig egyik legjelentősebb Palesztina-kutatóra, G. Dalmanra hivatkozva ugyanis W. Bulst részletesen ismerteti a korabeli temetkezési szokásokat és sírformákat, s ebből kiderül, hogy az olyan sziklasírok belseje, amilyenbe Jézust is fektethették, általában két részből állt: a kb. 2x2 méteres sírkamrában jobbra helyezkedett el kb. 60 cm-es sziklapadon a “teknősír”, azaz sziklába mélyített vájat (fölötte többnyire boltívvel), amelybe a holttestet fektették. Ennélfogva a belépés felől nézve nem is lehetett másutt ülni a sírban, csak jobboldalt. Magától értetődő és semmilyen teológiai üzenetet nem hordoz tehát az a megjegyzés, hogy történetünk fiatalembere is “jobb felől ült”. (Megerősítik mindezt W. Bösen fejtegetései is.)
3) Az “asszonyok megrettenésének” érve. – Ezzel az érvvel, amint láttuk, nemcsak Schnellbächer és Lührmann, hanem Ernst is operál, mondván: “...a megrémült asszonyok reakciója sejteti meg velünk az ifjú természetfölötti eredetét”. Az asszonyok reakciójára két megjegyzés is utal. Magában a 16,5-ben a fiatalember biztatása: “Ne rémüljetek meg!” (ekthambeiszthai), a 16,8-ban pedig az evangélista kommentárja: “...reszketés” (tromosz) fogta el őket és “magukon kívül voltak” (eksztaszisz), továbbá “féltek” (phobeiszthai). Nézzünk utána mind a négy kifejezésnek!
a) A “megrémül, megretten, megborzad” (ekthambeiszthai) ige csak Márknál található, s a 16,5-ön kívül csak kétszer: a 9,15-ben a színeváltozás hegyéről lejövő Jézusnak a népre tett hatását írja le, a 14,33-ban pedig Jézus megrettenését a Getszemáni kertben, amikor szembenéz a rá váró szenvedéssel. Az előbbi előfordulás még csak-csak alkalmat adhatna spekulációkra, de a második teljesen normális emberi reakciót fejez ki. Nincs hát okunk valami természetfölötti rémületforrást feltételezni a 16,5-ben sem, már csak azért sem, mivel a helyzet elégségesen magyarázza az asszonyok megrettenését: arra számítottak, hogy Jézust holttestét találják majd a sírban, ehelyett egy élő fiatalember szólítja meg őket. Mi különös van a rémületükben?
b) A “reszketés, remegés” (tromosz) önállóan csak itt fordul elő az ÚSZ-ben, a “félelem” (phobosz) szóval együtt többször is, de csak Pálnál. A “magán kívül levés” (eksztaszisz) a 16,8 mellett még egyszer kerül elő Márknál, és egyszer Lukácsnál. Ezek az előfordulások rendkívüli, de semmiképpen sem túlvilági jelenségekre utalnak. Ugyanezt a kérdéses 16,8-ról is elmondhatjuk: Az asszonyok azért jöttek a sírhoz, hogy megadják a nagypénteki sietség miatt elmaradt végtisztességet szeretett Mesterüknek; most azt látják, hogy nincs a sírban, ahová temették (Mk 15,47), s azt hallják egy hús-vér fiatalembertől, hogy akit keresnek, s akit korábban keresztre feszítettek – él! Mi sem természetesebb, mint hogy “remegnek” a felindultságtól, és “magukon kívül vannak” az örömtől.
c) A “félni” (phobeiszthai) ige használata egységes az evangéliumokban. Három kivételtől eltekintve (Jn 9,22; 12,15; 19,8) csak a szinoptikusoknál fordul elő, és az “istenfélelem” néhány esetét leszámítva (pl. Lk 1,50; 18,2.4; 23,40) jellemzően az olyan emberektől való félelmet jelöli, akik ártani tudnak, pl. Heródes, ill. a főpapok, írástudók, farizeusok félelmét a néptől (Mt 14,5; 21,26.46; Lk 22,2), a vakon született szüleinek félelmét a zsidó vezetőktől (Jn 9,22), Jézus tanítványainak félelmét esetleges gyilkosaiktól (Mt 10,26). Összhangban van ezzel a “félelem” (phobosz) főnév használata is: a csodák hatásának sztereotip lukácsi leírásán kívül (5,26; 7,16; 8,37) csak Jánosnál találkozunk vele, kivétel nélkül mindig a “zsidóktól való félelem” értelmében, azaz életveszélyre vonatkoztatva (7,13; 19,38; 20,19). – Teljesen kézenfekvő, hogy Mk 16,8-ban is ezt jelentse: Mi más reális alapja lett volna ugyanis az asszonyok félelmének, mint hogy a zsidó és főleg római hatóságok hajtóvadászatot indítanak Jézus ellen, ha kiderül, hogy valóban él (a szó e világi, valóságos, fizikai értelmében)? Egy transzcendens, tetszés szerint megjelenni vagy eltűnni tudó lénynek mit árthatott volna Heródes vagy Pilátus?

Összegezve az eddigieket, azt mondhatjuk: a modern exegétáknak a fiatalember angyal vagy mennyei lény volta melletti egyik érve sem állja meg a helyét, mert a “fiatalember”, a “fehér” “ruha”, a “jobb felől ülés”, a “megrémülés”, a “remegés”, a “magukon kívül levés” és a “félelem” egyaránt természetes emberi személyre és természetes emberi reakcióra utal, és egyik szó evangéliumi értelmében sincs semmilyen nyomós ok annak feltételezésére, hogy Mk 16,5-ben “epifániát” (D. Lührmann) vagy “angyal-epifániát” (R. Pesch), a fiatalemberben “földöntúli alakot” (D. Lührmann), “mennyei lényt” (G. Kittel) lássunk, az asszonyok reakcióiban pedig valami olyasmit, aminek “természetfölötti eredete” (J. Ernst) lenne.

Ha viszont megalapozottan állítható, hogy a két epizódbeli személy egy és ugyanaz, valamint hogy természetes emberi személy, akkor hátra van még egy kérdés: Vajon ki lehetett ez a ténylegesen létező, de (számunkra) névtelen, rejtélyes fiatalember?
A fiatalember konkrét meghatározására nem teszünk javaslatot, de talán nem is az az érdekes, ki volt és hogy hívták, sokkal inkább a funkciója.
Ami az első epizódbeli (14,51-52) funkcióját illeti, nagyon izgalmas M. Dibelius okfejtése, aki szerint “a fiatalember névtelensége csak azt mutatja, hogy az olvasók tudták, kiről van szó. Az oldalreferensek, Máté és Lukács hallgatása azonban azt igazolja, hogy már nem érdekelte őket ennek az élménynek a hordozója. Így aztán ez a jelenet mintegy öncélúan van jelen Márk evangéliumában: az ifjú bekerül a passiótörténetbe, jóllehet sem nem hős, sem nem szent. Ez viszont csak egyetlen következtetést tesz lehetővé: a szóban forgó fiatalember volt az, aki “első kézből” tájékoztatta az elbeszélőt, az epizód pedig utalás Jézus letartóztatásának szemtanújára”!
A második epizódbeli (16,5-7) funkcióját illetően pedig a következőket érdemes megfontolni: Ha Jézus feltámadása valóban azt a csodát jelentette volna, amit az egyház általános hite szerint jelent, akkor a sírban semmiféle fiatalember nem ült volna, legfeljebb egy angyal vagy angyalok (vö. Jn 20,12), ha egyáltalán angyalok ülni tudnak, látni lehet őket és lehet velük arámul társalogni. Ha azonban ilyesmi nem történt, és a fiatalember természetes emberi személy volt, akkor itt természetes folyamatok lezajlására kell gondolnunk.
Ebben az esetben ez a fiatalember együtt érkezhetett valakivel vagy valakikkel a sírhoz (Arimateai Józseffel és Nikodémussal, s talán néhány szolgával), még mielőtt az asszonyok odaértek volna. Ők nyithatták ki a sírt, s belépve – nyilván szintén megdöbbenve – azt látták, hogy Jézus (minden valószínűség és épkézláb feltételezés ellenére) él. A többiek biztos rejtekhelyre vihették Jézust, a fiatalembert pedig hátrahagyták, hogy ha megérkeznek az asszonyok, tájékoztassa őket a történtekről.
Amikor azok megérkeznek, minden tekintetben teljesen normálisan viselkedik: Először is bátorítja őket, hogy ne rettenjenek meg, ami nagyon is várható reakció, ha az ember egy sírkamrában holttest helyett élő emberrel találkozik. Azután megbizonyosodik arról, hogy az illetékesek jöttek: “A názáreti Jézust, a megfeszítettet keresitek?” Majd teljesíti üzenetközvetítői megbízatását: “Magához tért. Nincs itt. Nézzétek a helyet, ahová tették!” Végül pedig közli a feléledt Jézus utasítását, hogy a tanítványok Péter vezetésével menjenek vissza Galileába, ahol később – ha utánuk ment – majd látni fogják őt. (Arimateai József vagy más aligha adhatott ilyen utasítást a tanítványoknak.)
Ennél többet nem is fontos tudnunk. Legfeljebb azt vethetjük még föl, vajon valóban olyan jelentéktelen részletkérdés-e, hogy azonos-e a két epizódbeli fiatalember, s hogy ki lehet az illető.

Jegyzetek