Czakó Gábor – Czakó Sebestyén

Adorján
és Seborján

mese

1991

Eredeti kiadvány: Adorján és Seborján / Czakó Gábor, Czakó Sebestyén

Budapest : Múzsák, 1991 / ISBN 963 564 512 0

Mobil könyvoldal: http://mek.oszk.hu/mobil/konyvoldal.phtml?id=04063

Készült a MEK Egyesület megbízásából, az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-2-41

Bankszámlaszáma:
CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Tartalom

1. Elöljáró beszéd arról, hogy mi, hol, hogyan és miért...

2. fejezet, melyben Kecskemadár átrepül a Tó fölött, a sárkány pedig nem tanulja meg, hogy a túl sok igazában kevés.

3. fejezet, vagyis második lecke, melyből a sárkánynak már illene tanulnia végre valamicskét a sokról és a kevésről, ha már az előbbiből nem tanulta meg, hogy hét fej haszontalanabb tud lenni egynél.

4. fejezet, melyben új szereplő lép a színre, annak is a közepére.

5. fejezet, melyben Breke sárkány pöszén is megmutatja, hogy a saját meséjében nem hagyja magát.

6. fejezet, melyben Szilveszter szerénységének fényes jelét adja.

7. fejezet, melyben a vénhedett Tányértalpú megteszi a tőle telhetőt.

8. fejezet, melyben kipattan a nagy ötlet.

9. fejezet, melyben Breke sárkány akkora feladatot kap, amekkorához talán hetvenhét fej is kevés.

10. fejezet, melyben az expedíció nekivág.

11. fejezet, melyben a Jéghegy egy kissé szórakozott, de forró szívvel találkozik.

12. fejezet, melyben a sárkány mindkét foglyát közrefogja.

13. fejezet szerencsétlen száma újabb megpróbáltatást hoz hőseinkre a Belső Sötétség országában.

14. fejezet, amelyben kiderül, hogy miután Breke sárkány célját elvétette, parti portyára szánta el magát. Két okot talált erre: kinyomozni végre a királykisasszonyka nevét, és végére járni a kósza hírnek, miszerint némelyek a nyakára akarják hozni fő ellenségét a villámléptű Csiga Nusit, az állítólagos sárkányölőt.

15. fejezet, melyben kiderül, hogy a Fekete Herceg tökéletes tervéből egyetlen pici pitypangpihe kimaradt.

16. fejezet, melyben Holdas Lajos királyfi szusszant egyet.

17. fejezet, melyben az expedíció megérkezik a Fölnőttek Országába.

18. fejezet, amelyben Holdas Lajos királyfi fölségesen kezdi érezni magát.

19. fejezet, melyben komoly bonyodalom származik abból, hogy egy zsizsikarcú ember kopó szeretne lenni.

20. fejezet, melyben Holdas Lajos Breke elhatározza, hogy pontot tesz az ügyre.

21. fejezet, melyben Szilveszter a szerénység erényébe esik, miáltal komoly változások következnek be a Fölnőttek Országában.

22. fejezet, melyben a sárkány már majdnem célhoz ér.

23. fejezet, melyben a rettenthetetlen Csiganusival mint eposzi hőssel ismerkedünk meg - milyen a véletlen? - Szilveszter kandúr jóvoltából

24. fejezet, melyben a történet véget ér.

1. Elöljáró beszéd arról, hogy mi, hol, hogyan és miért…

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy sárkány. Természetesen hétfejű. A középső fejét Elnöknek hívták. Az Elnöktől jobbra tekergőzőt Tevnek nevezték, a balján illegőt Őszőnek, a kettővel jobbra tekintgetőt Zeknek, a neki szemközt bólogatót Lemnek, a jobbszélsőt Itének, a balszélsőt Retnek. Ez volt a legrettenetesebb: két sor fogat csikorgatott és kénköves lángot szuszogott. A sárkánynak két hosszú farka volt mindehhez, négy lába és két mancsa, pikkelypáncélja és taréja és csökött denevérszárnyacskája pihés szőrrel, ami elakadt a faágakba, ha az erdőbe merészkedett. Ezért inkább a Tóban tanyázott naphosszat; lent az iszapos mélyben törte valamelyik fejét otromba tréfáin. Az az igazság, hogy szégyellte kissé a szárnyát. A finomsága, a bársonyossága, az áttetszősége miatt: ha kiterjesztette, átsütött rajta a Nap, de még a Hold, sőt a fényesebb csillagok is keresztülkacsintgattak rajta. Breke – mert az egész sárkánynak is volt neve – úgy találta, hogy az ilyesféle gúnyosan csinos szárnyacskák egyáltalán nem illenek az ő példátlanul hősi személyéhez, uralkodói méltóságához. Tavi alattvalóinak halálbüntetés terhe mellett megengedte, hogy szüntelenül az ő dicséretét zengjék.

– Szédületes! Szoha szebbet! Szoha szebbet! – sziszegik azóta a siklók egyre szomorúbban, mert sunyiságuk sem húzta ki őket Breke étlapjáról.

A halak dacosan némaságot fogadtak: azóta belekukultak.

A békák se jártak különbül. Addig kiabálták, hogy éljen Breke! – békául Breke keke! – mígnem az összes többi szót elfelejtették. Azóta kérdezheted te egy békától, hogy tud-e sakkozni, merre van a posta, hány óra van, ő mindegyre azt hajtogatja: Breke keke! Breke keke!

Mielőtt a sárkány lett volna, lett a Tó. Hosszúkás, keskeny, a Kishegy és a Nagyhegy között a Fehérkavics patak csobogott rajta keresztül. A Kishegyen szamócás illatozott és őszidőben galagonyaerdő izzott, a Nagyhegyen málnás fölé cseresznyefák hajoltak. A Nagyhegy oldalából lapos szikla könyökölt a Tó fölé, ezen laktak a sirályok ezerszám.

A Tónak hosszában két vége volt, úgymint Egyik Vége, és Másik Vége. Mielőtt a Tó lett volna, lett a vénhedett Tányértalpú Gólya, aki fölhúzott lába talpas tányérjából szokta csipegetni a csigát meg a békát a Tó Másik Végén. A Tó Egyik Végén lakozott a szintén ősöreg Kecskemadár, másnéven Nagyeszű. Ő a kecsketestéhez, kajla szarvához, lepedőnyi, fehér szőrszárnyakat viselt, és úgy repült velük mint valami papírrepülőgép. Olyan, amilyent Sebestyén Adorján szokott hajtogatni újságpapirosból.

No, ennyiből már akárki kitalálhatja, hogy mielőtt lett volna sárkány, Tó, Tányértalpú Gólya és Nagyeszű Kecskemadár, már a világon kellett legyen Sebestyén Adorján. Őt viszont lehetetlenség még elképzelni is Adorján Sebestyén nélkül. Sebestyén Adorján és Adorján Sebestyén azonban képtelenség Simonévi és Píty-pity lovag és Czirinke Tap-tap és Kecses Kácsa továbbá Dzsongáriai Dzsungár királykisasszony nélkül. De miután ebben a korban még mindenkinek volt testvére, ángyikája, bácsikája, unokatestvére, sógora és komája, mert az anyukák és apukák ezidőtájt még nem irigyelték gyermeküktől a kistestvért, a történetben föl kell bukkannia Vadgerinek és Ipónak, továbbá Ácsoknak, Kovácsoknak és Editeknek. Csudálnivaló volna, ha nem szivárognának közéjük más mesékben unatkozó rajzmacskák, japáni kakasok, rókák és mindenféle állatok!

A történet?

Nos a történet úgy keletkezett, ahogy a többi. Ahogy az egész.

Szóból.

Azt mondta egyszer Sebestyén Adorján és Adorján Sebestyén:

– Apa, tudsz véletlenül valami történetet Kecskemadárral és hétfejű sárkánnyal?

– Milyent? – kérdezett vissza apa.

– Olyant – mondta Adorján Sebestyén -, amiben mi ketten meglátogatnánk a Kecskemadárral a Tányértalpú Gólyát!

– A tavon át, a Sárkánytavon át! – tette hozzá izgatottan Sebestyén Adorján az ő közismerten tüzes modorában. Seborján fölborzolta tüsihaját, Adorján Sebestyén pedig lengette tudósi boglyáját. Apa bólintott.

– Éppen olyant tudok. – Majd megvonta a vállát. – Bárhanem ez elég nevetséges történet.

Adorján Sebestyén tudósian legyintett.

– Melyik nem az?

2. fejezet, melyben Kecskemadár átrepül a Tó fölött, a sárkány pedig nem tanulja meg, hogy a túl sok igazában kevés.

Tehát úgy kezdődött, hogy Adorján és Seborján meg akarta látogatni Tányértalpú Gólyát, mert úgy hírlett, hogy Tányértalpú három karika decsi húsoshurkát kapott Bill bácsitól. A húsoshurkát Bill bácsi maga készítette. Személyesen abálta-darálta, a húst elmélyült arccal fűszerezte, kevergette, kóstolgatta. Tekintete a messzeségbe révedt, mert Adorján Sebestyénre és Sebestyén Adorjánra gondolt, hogy vajon fog-e ízleni nekik a hurka? Bill bácsi úgy tudott gondolni valakire, mint a tavasz a fecskékre. Az ő nagy gondolásából találta ki Adorján Sebestyén és Sebestyén Adorján, hogy a hurka elkészült. Hozzászámítottak három napot a füstölésre, egyet a postára és máris lehetett indulni a vénhedett Tányértalpúhoz. Bill bácsi ugyanis ő hozzá szokta címezni a csomagjait.

Na igen, de közben volt a Tó benne a sárkánnyal. Mondhatni: tele sárkánnyal, mert így igaz.

Kecskemadár örömmel vállalkozott a Tó átrepülésére. Lévén ő egy szíves vállalkozó. Némelyek ezért nevezték – a háta mögött – nagyeszűnek. No, persze azok, akik csak átabotában ismerték őt. Akik igazán ismerték, azok tudták, hogy tényleg nagyeszű, éppen ezért ők inkább Jóságos Kecskemadárnak hívták. Ugyanis éppenséggel azért nagyeszű valaki, mert jóságos. Aki nem jóságos – hanem rosszaságos, szokta ilyenkor közbekottyantani Sebestyén Adorján -, szóval igen, a rosszaságosnál a cipőre ragadt sár se butább.

Na, nekilódultak. A pincedombról, hárman. Elöl Adorján Sebestyén, mögötte Sebestyén Adorján, alul Kecskemadár a kajla szarvával, kunkori szakállával, bögyöllőivel, elegánsan lebegő hófehér szőrszárnyaival és elmaradhatatlan, csípős szagával. Mert hiába volt ő félig madár, meddig kecske – egészen kecskeszaga volt.

– Hát ez az! – szuszogta Kecskemadár. És jött a szél északról, jött napnyugatról, vadkeletről, amerről kedve szottyant. Kecskemadár két utasával lebbent erre, lebbent arra, mint a vattás nyárfamagocska.

– Hát ez az! – röffentett az Elnök, s fölegyenesedett a Pucok-zátonyról, ahol eddig hat társával dagonyázott. Nyújtózott utána mind a többi.

– Ez az! – rikoltották ők is, és nyáluk a Tó sistergő vizébe csöppent. Hullám hullámra csapódott, hab pezsgett, amint az óriás test tekergőzve fölegyenesedett, hogy Kecskemadárnak útját szegje.

Tiszta sárkányésszel.

Közismert, hogy a sárkány okos állat. Akiknek kedves az életük, azok a szemébe szokták vágni, hogy lángész. Ő ezt szerényen megkövetelte még futó ismerőseitől is, különösen azoktól, akik lassabban futottak. Nos, Breke a maga borotvaeszével úgy számolt, hogyha valaki az Egyik Partról a Másik Partra igyekszik, akkor nekivág, mint a nyíl, és megy egyik partról a másikra. Így csapott hát föl a magasba: pontosan kimérve, hogy éppen oda rugaszkodjék, ahová Kecskemadár érkezni fog.

Addigra.

Kecskemadár azonban sokkalta régebben járta a levegőeget annál, hogysem durva és erőszakos csapdosással bármerre is tolakodjék. Ha valami, akkor az erőszakosság és a tolakodhatnék állt őtőle a legtávolabb.

A világ nyolcadik csodája lett volna, ha a sárkány eltrafálja az ugrást. Olyasféle lehetetlenség mint puskával leszedni egy bizonyos hópihét, mely a szelekkel játszadozva ring a felhők alatt. Breke visszapottyant a Tóba, csak úgy nyekkent a Pucok-zátony szikláin. A vízben örvényt csapott, a levegőben forgószelet támasztott. A hét fej bömbölt, mindegyik a másikat vádolta: ha te jobban nyújtózol, ha te nagyobbat kaffantasz, ha te megpörzsölöd!

– Kuss, tökfejek! – bőgte az Elnök, azzal fölkapott a magosba. Utána csavarodott menten Ősző, jobbról sunyi ívben szökkent Ite. Buzgó Tev soha sehonnan nem szeretett lemaradni: gyorsan átfurakodott hármójuk között néhány kanyarral. Ezalatt Kecskemadár – kissé szórakozottan – a légörvény ívén éppen hazafelé tartott.

– Szökííík! – vijjogta Zek és utána tekeredett. Ret szembe csapott neki, Lem erre hajolt, majd arra, ráfonódott egyikre is másikra is, majd jött a buzgó Tev és közéjük siklott.

– Megfojtasz! – hörgött méltóságát feledve az Elnök.

– Eresszetek! – sikította Ite.

– Leégeted a fülem, Ret! – sírta Lem.

Kecskemadár keringett, ringett, Breke tekergett-kunkorgott, egyik feje kergette a másikat, másik az egyiket, mígnem a hét gőgös nyak összegubancolódott.

Most jajveszékeltek igazán a sárkányfejek! Minél jobban rángatóztak, hogy kiszabaduljanak, annál szorosabban fonódtak egymásra. Nyújtóztak, tekeregtek, a pihés selyem-bársony szárnyacskák csapdostak, az egész sárkány lábujjhegyen állt a zátonyon.

Kecskemadár tett egy kört a forgószélben, s visszatért az Elnökhöz, aki kétségbeesetten nyuladozva próbált menekülni a megfojtásból: nyelve lógott, szeme kiguvadt.

– Ejnye, ne légy már ilyen csúnya! – mondta Kecskemadár és ráfuvintott. A sárkány megingott a fuvintástól, aztán amilyen hosszúra kinyúlt, akkorát esett, mert már a hátsó lába két utolsó körmén pipiskedett.

Újabb hullámverés és szélvihar támadt: ezúttal épp olyan, amely átlibbentette a Jóságos Vén Hópihét a Másik Partra, Tányértalpú Gólya országába, ahol ínycsiklandón illatozott Bill bácsi világhíres húsoshurkája.

A fiúk ettek-ittak no és játszadoztak napestig. Amikor alkonyattájt hazavitorláztak Kecskemadár hátán, alattuk a Tóban Breke még egyre bogozta a hét nyakára gubancolódott hét csomót.

3. fejezet, vagyis második lecke, melyből a sárkánynak már illene tanulnia végre valamicskét a sokról és a kevésről, ha már az előbbiből nem tanulta meg, hogy hét fej haszontalanabb tud lenni egynél.

A Nagy Csomózkodás után Breke tekintélye kissé lehanyatlott a Tóban. A harcsák megmosolyogták a bajuszuk alatt, egy vakmerő kecskebéka fölmászott a parti fűzfa legmagasabb ágára és így éljenezte: Brehehekeke! Brehehekeke! Még a kagylók közt is akadt olyan, aki éjszaka magára csukta gyöngyház-páncélját, lefurakodott az iszapba, és olyanokat gondolt a sárkányról, hogy csak na! A sirályok pedig oly vidor szemtelenséggel csapkodtak a hullámok fölött, mintha a Tóban nem is ő volna a Gazda, élet és halál ura.

– No megálljatok, imposztorok! – gondolta Breke, de nem próbált elkapni egy sirályt se, nehogy fölsüljön, hanem gondolkodott és gondolkodott levesnótától vacsoraversig.

Reggel ropogósat nyújtózott, pattogtatta tömérdek csigolyáját, hogy beleviharosodott a Tó. Tornája végeztével megtisztálkodott: kitörölte tizennégy szeméből az iszapos csipát, aztán fújtatva-szuszogva fölkapaszkodott a Sirálysziklára, ahol a madarak költöttek.

Na ott aztán lett ribillió!

Az ezer sirály tízezer felé repült. A sárkány pedig két farkával hét kupacba söpörte a tojásaikat, és hét szájával a hét kupacot bezabálta.

A sirályok dél felé visszamerészkedtek, éjszaka új tojást tojtak, és virradatkor újra megjelent a sárkány…

Így ment ez napról napra. A negyedik reggel az ínyenc Ősző már rántottát kotyvasztott Ret kénköves lángjánál.

A sirályok sírtak-ríttak keservesen, de ugyan mit tehettek? A forróbbfejűje nekitámadt Brekének, no ugyan csíphette! És ha a sárkány a kisujja hegyével feléje legyintett, örülhetett a vakmerő, ha ép szárnnyal megúszta.

Szegény madarak otthontalanul keringtek a magasban. Se halászni, se leszállni nem volt kedvük. Végleg letettek arról, hogy ők újra fészket rakjanak, tojást tojjanak. Keringtek volna ítéletnapig, ha meg nem pillantják Kecskemadarat, aki éppen friss akáchajtásokat eszegetett a kertje sarkában.

A felhős magasból a könnyes szemükkel sirálynak nézték. Valami csudálatos és hozzájuk hasonlatosan zömök termetű óriássirálynak. No ő! Talán ő segíthet! Bizony pironkodtak, amikor leereszkedvén a kertbe fölismerték, hogy akit ők óriássirálynak, megmentő hősnek véltek, az csupáncsak Kecskemadár. A nagyeszű, ahogy ők gúnyolták, mert még repülni és lecsapni se tudott tisztességesen. Annyira se, hogy egy döglött keszeget képes lett volna fölkapni a Tó színéről.

De ha már leszálltak, és mert a szívük úgyis tele volt bánattal, kiöntötték.

Kecskemadár végighallgatta őket. Hümmögött, hammogott, mert az akáchajtások rágicsálását Dárius kincséért sem hagyta volna abba. Bezzeg a fiúk! Adorján Sebestyénnek és Sebestyén Adorjánnak ennyi bánat hallatán elment a kedvük, hogy Fülfaló Ferdinánddal fülfalósat játszanak. Pedig kevés jobb dolog van annál, különösen puha fűben hemperegve. Abbahagyták. Leültek a patakpartra és szomorúan rakosgatták a kavicsokat.

– Na fiúk? – kérdezte Kecskemadár Adorján Sebestyént és Sebestyén Adorjánt. – Mit tehetünk a sirályokért?

A fiúk összenéztek Fülfaló Ferdinánddal, aztán a három Kováccsal, akik mesterségüket elhagyva Húsvéti Nyuszivá változtak a közelmúltban. Máté és Bálint föstötte, Luca a kezük alá talicskázta a tojásnak való kavicsokat.

Adorján Sebestyén tudósi tekintete fölszikrázott.

– Kavics!

– Kavicstojás! – rikkantotta hevesen Sebestyén Adorján.

Kecskemadár kérődzött egy kis ideig az akáchajtásokon, aztán elmagyarázta a sirályoknak a részleteket. Azok lassan fogták föl a teendőjüket. Kecskemadár türelmesen elmagyarázta újra és újra. Tanítgatta őket szürkületig, amíg az önmagát legokosabbnak tartó sirály is megértette végre, hogy mi a teendő.

Reggelre kelvén sebesen csobogva kimászott a Tóból a sárkány. Mászott föl a Sirálysziklára és nyálasan csámcsogva készítette gyomrát a pompás reggelihez.

A madarak – ahogy szokták – rémülten fölrebbentek, és keserves panaszkodásba kezdtek a levegőben. Breke pedig a szokott hét halomba sodorta két farkával a tojásokat, és a lángszórós Ret odafújt, Ősző vizet spriccelt: keménytojással kísérleteztek.

Aztán kezdődött a reggeli: reccs, reccs és reccs!

Micsoda bömbölés támadt! Még a sirályok kacagását is elnyomta, úgy bőgött a sárkány mind a hét fejével és köpködte szájából a kavicsokat meg a fogait!

4. fejezet, melyben új szereplő lép a színre, annak is a közepére.

Szilveszter kandúr hollywoodi rajzfilm rabszolgaságából menekült Adorján Sebestyénhez és Sebestyén Adorjánhoz. Orra bíbor gombocskájától fekete farka fehér hegyéig reszketett szegényke az éhségtől, a sok megaláztatástól. A fiúk napokon át dajkálták, vigasztalták, kecsketejszínhabos kakaóval etették, mire annyira magához tért, hogy képes volt pályát választani.

– Sztár? Filmsztár soha többé! – Ezek voltak az első szavai, miután kezdte összeszedni magát. Mert csak ha éheztették volna! Az volt a szerepe hosszú éveken át, azt játszotta ezernyi egy újra forgatott jelenetben, hogy ő kizárólag egy bizonyos Csőrike nevezetű, cicababára maszkírozott verébbel táplálkozhat. Namármost minden filmben el kellett fognia Csőrikét, majd besózni, serpenyőbe tenni. Ekkor jött a fordulat. Mielőtt megehette volna a kis fölfuvalkodottat, kapott harmincnyolc pofont, hetvenegy fenékberúgást, átment rajta a fűnyírógép, az úthenger, belökték a szecskavágóba, átpárolták a kávéfőzőn.

A gyerekek szeretetében, no meg a sok finom tejtől, sajttól, de legkivált a decsi hurkabőrtől újjászületett. Szentül elhatározta, hogy fölhagy örökre a filmszakmával és a ragadozással. Macskazenész lesz síppal, dobbal, nádihegedűvel, meg ami jön. Miután a fiúk kisebbik nővére Dzsongáriai Borci éppen malacot rajzolt krétával a postás bácsi táskájára, megalkotta első költeményét:

Hallottam egy esetet:
Bori vett egy ecsetet.
Festett tököt jó kövéret,
mellé csikót ösztövéret.
Ló a tökre szájat rágott,
a tök szája kaput tátott.
Mire a ló jól belakott,
a tök ráköszönt: jónapot!
Összecsukta a száját,
elnyelte a lovacskát…

Szívére tett kézzel meghajolt, várta a tapsot.

– Hazugság – fitymálta a költeményt Sebestyén Adorján. – Tudvalévő, hogy a postástáska annyira nem tök, amennyire a malac nem gyipkó.

– Költői szabadság! – emelte sértett orrát Szilveszter.

– Éhség! – fejtette meg a költeményt Adorján Sebestyén a tudós. – Kijött belőled a múltad. A ragadozó. Az oroszlánvér!

Szilveszter úgy vélte, ha az ember költő, legyen talányos. Őt többé ne csípjék nyakon, mint Csőrike-vadász korában.

– Az én versem nem múlt, hanem jövő! – Titokzatoskodón körülnézett. – Ez a költemény jóslat! Szórul-szóra be fog teljesedni! Azám! – Farkát magasba emelve, éles körmével Czirinke Tap-tap szájharmonikáját pöcögtetve elpályázott.

Meg volt győződve arról, hogy amekkora dalnok ő, éppen akkora jós. Az események ezt később hajszálpontosan igazolták. Más kérdés, hogy a jóslata mennyire vált be.

Kétségtelen, hogy Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta a továbbiakban sem festett tököt, viszont a saját arcocskáját kipingálta királylányosra. Nincs rá adat, hogy bekapott volna bárkit, különösen egy kiscsikót, az viszont tény, hogy őt kevés híján bekapták. Ló az eljövendő eseményekben egyáltalán nem szerepel, annál inkább egy sárkány.

5. fejezet, melyben Breke sárkány pöszén is megmutatja, hogy a saját meséjében nem hagyja magát.

A híres eset úgy esett, hogy a sárkány szó nélkül elrabolta Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Durbincs királykisasszonyt. Mi tagadás, kínjában, mert amióta a kavicstojásokba beletört a foga, szakadatlanul szenvedett – testben és lélekben. Több tervet dédelgetett, hogy hogyan és mint lehetne kiköszörülni a csorbát, dehát rettenetesen fájt a hét fejében a hétszer kétszáznegyven fogának gyökere, meg Retben a dupla fogsor miatt a még egyszer kétszáznegyven – az összesen mennyi? No okosok? Tudtok szorozni? Ide kéretik írni az eredményt:

Szóval Brekét a testi-lelki fájdalmak arra ösztökélték, hogy igazi, dicsőséges sárkányi tettre ragadtassa magát.

Dzsongáriai Dzsongár Borci Csalafinta Durbincs Pockár királykisasszonykának öltözve meglátogatni készült kisebbik bátyját, a jelentékeny Czirinke Tap-tapot udvarhölgyei: Edikati, Katiedit és Lucaca kíséretében. Czirinke Tap-tap ugyanis lakásszentelőt tartott. Éppen elkészült remekművével: galériát épített az ágyába. Úgy tervezte, hogy a galériát is berendezi majd fekhelynek, és ha majd nagyon fáradt lesz, és csak négy órája jut alvásra, akkor egyszerre alszik lent is ennyit, és fönt is ennyit – így kijön a nyolc… Tényleg nyolc? Mindegy, Czirinke Tap-tapot senki se téveszthette össze holmi kompjuterekkel.

Lényeg az, hogy a leánykák vonultak gyanútlanul a Tó partján vígan énekelgetve, mert a sárkány úgyis maródi, amikor Breke hideg mancsa egyszer csak kinyúlt, és sutty, elkapta Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Durbincs Pockár Dockár királykisasszonyt, és mint Mányoki a fél pár csirkét, a habok közé ragadta.

A királykisasszonyka persze visított, nemkülönben a parton maradt udvarhölgyecskék. Breke pedig zavarba jött: hogyan tovább? Fölfalni? Az Elnök úgy tudta, hogy a magyar mesékben a sárkányok sosem esznek királylányokat. Társait elég könnyen meggyőzte, hogy most sem érdemes: az illető kisasszonyka olyan soványka, hogy a hét fej maradék fél fogára sem volna elég.

Mit volt mit tenni, a sárkány arra kényszerült, hogy Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Durbincs Pockár Dockár Dorci királykisasszonykát feleségül kérje. Tudván tudta, hogy aki uzsonnának kevés, az feleségnek is hitványka, ezért haladékot adott magának. Addig is tömérdek kavicsot sodort a Pucok zátonyra és szigetet formált belőlük. A szigetre várkastély épített, tornyosat és Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Durbincs Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci királykisasszonyt abba bezárta – aranypapír koronástul, függönycsipke-palástostul. Kaviárral etette, mogyoróval, repülő sültgalambbal, hogy nőjön meg mielőbb, s derüljön ki, hogy mit érdemes: elvenni magyarosan, vagy fölfalni nyugatiasan?

Szegény kis királykisasszonyka sírt-rítt a tavi várkastély tornyában. Könnyeiből igazgyöngyök lettek, az igazgyöngyök a vízbe potyogtak, a keszegek örömére. Az ügyesebbek bekapták a gyöngyöket és páváskodtak a többi hal között, hogy ők nem afféle közkeszegek, hanem gyöngykeszegek.

Húgocskája zokogását meghallotta távoli játékbarlangjában a vitéz Píty-pity lovag. Számítógépét menten elemre kapcsolta, hogy menet közben is csipogtathassa Űrháború programját, aztán lebombázta magát Kecskemadár házához.

Akkora volt ott a bánat, hogy Adorján Sebestyén és Sebestyén Adorján észre se vette azt a cirkuszi oroszlánt, aki valami jó kis történetért kuncsorgott náluk. Farkára léptek, ráültek, gubancos sörényébe törölték orrukat és könnyeiket, de mintha ott se lett volna. Hüppögve mesélték:

– Ó szegényke! Képzeld, nálunk három nap egy esztendő, és a kis ártatlan már öt huszonketted éve ott sínylődik a rabságban!

– Ezt számold ki papír és ceruza nélkül, te okos Píty-pity lovag! – gúnyolódott Szilveszter.

– Haha! – Píty-pity fölugattatta 64-es Comondorát, és az kirázta magából az eredményt, mint kutya a bolhát. – Nesztek! – Azzal nekivágott kis vitorlás tengeralattjáróján a Tó hullámainak.

Breke sárkány a maga ásatag műveletlenségében keveset bojszintott a modern tudományra és a még modernebb technika vívmányaira. Fülön csípte Píty-pity lovagot és bevágta várkastélya pincebörtönébe hardwerével meg a softwerével egyetemben.

6. fejezet, melyben Szilveszter szerénységének fényes jelét adja.

– Na mit mondtam, na mit? Nem megmondtam előre, hogy ez lesz a vége? – lihegte nekimelegedve Szilveszter kandúr. – Most megismerkedhettetek a költészet hatalmával!

Kishíján szétpukkadt már a feje, annyira fújta Vadgeri hegedűjét. Az elvetemült hangszer azonban makacsul hallgatott. Szilveszter megtörölte csapzott bajuszát.

– Ha valamit nem tudtok, mindig engem kérdezzetek! – Teleszívta tüdejét ibolyaillatú levegővel, és ismét nekiveselkedett a hegedülésnek.

Adorján Sebestyén és Sebestyén Adorján keserves könnyei közé nevetősebbek is vegyültek.

– Még ilyet?! – csóválta fejét a cirkuszi oroszlán és csalódottan elpályázott más történetbe.

Adorján Sebestyén utánaszólt, az oroszlán erre ügetésre váltott.

Ezenközben a kertben az ibolyák lila hatalmát megtörni készültek a fehér-arany szamócavirágok. A Nagyhegyen, a Sirályszikla fölött már a cseresznyefák uralkodtak. A sirályok el-elröppentek a tavi várkastély tornyához és bekiáltottak Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Durbincs Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó királykisasszonynak bátorítóan:

– Ne sííírj! Ne ríííjj!

7. fejezet, melyben a vénhedett Tányértalpú megteszi a tőle telhetőt.

Mintha szilvalekvárral permeteztek volna, olyan ragacsos szomorúság lepte el a Kecskemadár-tanya környékét. Még Nagyeditke gyurmázása se vidította föl a társaságot. Csinálhatott padfarkast, egéroroszlánt, bögrefántot, adhatott neki Simonévi mindmegannyi piros pontot – hiába. A könnyek áradtak akár a Tó, amikor a mélyén alvó sárkány a másik oldalára fordult.

Halványrózsaszín sziromkönnyekkel sírták tele a domboldalt az őszibarackfák. Az éppen előbuggyant kicsi szamócák sápadtan fontolgatták, hogy merjenek-e majd illatozni, amikor ilyen bánat ül a lelkeken. Még a sirályok is elcsöndesedtek, sőt örökké éhes fiókáikat is lepisszegték.

Az öreg Tányértalpú Gólya megpróbálta.

Frakkját kitisztította, fehér atlaszmellényét kifényesítette, csőrébe Bill bácsi féle húsoshurkát vett nagyokosan, és nekivágott a Tónak. Számításaiból – fájdalom – kifeledte, hogy a sárkánynak két vége van.

Tányértalpain – mint valami bravúros jégtáncos, aki azt játsza, hogy rögtön elesik – besiklott a Tó közepére. Már közel járt a Pucok-zátonyhoz, új nevén a Kastély szigethez, amikor a sárkánynak a felhőket vizslató tekintete a víz színére tévedt. No, nyomban fölfedezte a hullámokon csámpázó öreglegényt. Kibukkant rögtön és Lem feje bősz sziszegéssel a Gólya felé kapott. A beszédtől tartózkodott, mert fogatlanságában pösze lett. Márpedig egy sárkány, aki áttetsző selyemszárnyakat visel, és hozzá selypeg – no hagyjuk!

Tányértalpú számot vetett a támadással és ismerte ellenfele hét fejének hét önzését. Bill bácsi húsoshurkáját tehát a magasba hajította.

– Marakodjatok!

A hét fej azon minutában egymásnak esett. Öklelték, harapták, pontosabban csócsálták egymást, a hurkát széjjelszaggatták. Üszkös maradékát Ret kaparintotta meg heves lángszórózás után.

Tányértalpú barátunk eközben a magasba hussant, föl a várkastély tornyának ablakához, ahonnan Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Durbincs Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó Jami királykisasszony hullajtotta a Tóba igazgyöngy könnyeit. Piros csőrével harkályosan nekilátott az ablak rácskosarát a falból kikopácsolni: papakk! papakk!

Hanem a sárkány másik vége is részt kért abból a duhaj tusakodásból, amit az eleje folytatott Bill bácsi húsoshurkája körül. Kicsapott a vízből a dupla farok, hogy a hét marakodó fej közé lendüljön, s közben ellegyintette szegény Tányértalpú Gólyát a várkastély tornyáról. Napnyugtáig röpült az öreg fölfelé és csak jóval sötétedés után állított be Kecskemadárhoz lucskos, átizzadt mellényben, békalencsés, sárkányszagú frakkjában.

8. fejezet, melyben kipattan a nagy ötlet.

– Na itten már egyesegyedül a híres Sárkányölő Hápi segíthet! – csámcsogta Kecskemadár. Sommer Erzsi néni száradni kiakasztott kötényének zsebéről ette a margarétát.

– De hol találjuk most azt a Rettenthetetlen Kácsát? – sóhajtotta Adorján Sebestyén. Sebestyén Adorján a fejét vakarta.

– Örökkétig a felhőkben gyalogol!

Szilveszter kandúr is megvakarta a füle közét. Egy idő óta félreértett zseniként sóhajtozott Ipici Ipó mandolinjának húrjai közé, mint aki tudja, de minek mondja, ha őt itt mindenki csak kineveti. Hajaj!

– Bízzátok ide! – Czirinke Tap-tap szerény dzsicutákvándó leszállt – két ellel – a bordásfalról. Éppen végzett a mai napra beütemezett huszonnégyezer-hatszázhetvenhét haskeleppel. Élénk tekintettel nekiment a kályhának, átmászott Irinke zongoráján és harmadik nekifutásra kihatolt az ajtón.

– Node! – vonta föl szemöldökét Simonévi.

Kecskemadár már Erzsi néni hímzett kötényének bal zsebénél, a tulipántosnál tartott.

– Ő meg fogja találni. Ő olyan.

Czirinke Tap-tap ekkor élénk hadzsime kiáltással visszaszökkent a szobájába a pörge kalapjáért.

– Ne féljetek, nem jövök haza Vadgeri nélkül!

– Épp ettől félünk – morogta Tányértalpú Gólya.

Sebestyén Adorján megfogta bátyja kezét.

– Czirinke! Neked nem Vadgerit, hanem Hápit kell megkeresned!

– A harcias Kácsát! – tódította Adorján Sebestyén.

– Én pillanatnyilag eléggé megvagyok – jegyezte meg Vadgeri. Kőfaragó kalapácsát Tányértalpú öregujjára helyezte.

– Na mit mondtam! – Tányértalpú Gólya kiszabadította ujját a kalapács alól. Fújta, fújta, fújdogálta, amennyire félméteres piros csőrrel meg lehet fújni egy fájós körmöt.

– Bocs! – Vadgeri mély részvéttel áttette kalapácsát a Gólya másik lábára.

– Jaj! Itt már fél lábon állni sem szabad! – Tányértalpú kénytelen volt áttérni a helyben szállásra.

– Ha hülyének néztek, el se indulok! – Czirinke Tap-tap széles cikk-cakk ugrásokkal távozott Bill bácsi fülvédős pilótasitykájában.

– Ajajaj! – szóltak többen a kishitűek közül.

Kecskemadár töretlen bizalommal rágcsált tovább. Épp most tért át a Nagyedit tartalék szatyrába dugott tartalék kesztyűben lappangó tartalék csokoládéra.

– Ne izguljatok! Épp azért fogja megtalálni Hápit, mert Vadgerit keresi. – A csokoládé papírjait ügyesen gombóccá gyúrta a nyelvével és a szemétvödörbe pottyantotta. – Vagy ki tudja kit. Ne zaklassátok.

9. fejezet, melyben Breke sárkány akkora feladatot kap, amekkorához talán hetvenhét fej is kevés.

Breke sárkány két farkával, négy lábával, két mancsával, hét fejével bekerítette a Kastély szigetet, és fölkiabált a toronyba:

– Hé, te kisszlány! Ne duzzogj már, úgyissz hiába! Buta vagy, ha szabadulni akarsz! Láttad, hogy járt az a lúdtalpasz Gólya? És a te Píty-pity lovag bátyád? Mindörökre belegabalyodott a szárkányfogó programjába. Hahaha! Jegyezd meg, hogy az eszed elmehet, de te innen szoha!

Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Durbincs Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó Jami Jamieson királykisasszony visszakiabált.

– Te böszme sárkány! Te neveletlen mocsári hernyó! Vedd tudomásul, hogy ha nem hét, hanem hetvenhét kukacból lennél is összegyúrva, akkor se állnék szóba veled.

– Dehogynem!

– Majd ha fagy! Majd ha megmondod a nevem! – No lett erre fene nagy észkerék-csikorgás, nyoszogás, subogás, agyvíz locsogás! Breke törni kezdte mind a hét fejét. Egyszerre! Törte, törte a neveket gyűjtögette, füleiből a békalencsét a vízbe potyogtatta és rákezdte:

– Dzsongáriai – mondta Ret.

– Dzsungár – folytatta Lem.

És így tovább:

– Borci Csalafinta Durbincs Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó Jami…

– Jamieson – bőgte diadalmasan az Elnök.

De a királykisasszonyka csak kacagta gúnyosan.

– És a Majomka hol marad?

Breke rákezdte újból:

– Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Durbincs Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó Jami Jamieson Majomka! – Hiába bőgött a Majomkánál egyszerre mind a hét feje, a királykisasszonyka csak nevette.

– Hát a Borcogó hol marad?

10. fejezet, melyben az expedíció nekivág.

– Hoppá! Álljon meg a menet! – Szilveszter kandúr dali szökelléssel Bill bácsi hólapátoláshoz használt pilótasapkáján termett, amit a bennfentesek mindközönségesen csak sitykának becéztek.
Emlékszünk, a nevezetes tökfödő éppen Czirinke Tap-tap birtokában volt. Legszabályosabban, tehát a fején.

– Nem addig van az! – rikkantotta odaföntről a macska.

– Meddig? – Czirinke Tap-tap szaporán pislogott fölfelé, ahonnan a hegyes karmok a fejére bocsátkoztak.

– Egy ilyen óriási horderejű vállalkozásba nem foghatsz egyedül.

– Miért nem?

– Legkevésbé nélkülem. – Szilveszter figyelmen kívül hagyta Czirinke visszakérdezését. Ha költészetről volt szó, tántoríthatatlanná vált, mi tagadás: okkal. Mert miből engedhet egy költő? A versből. És hogyan? Kicseréli a pontos szót egy alkalmatlanra? A csengő rímet kongóra? Így bizony, az engedékeny dalnokok mind ezt teszik. – Az az igazság – folytatta Szilveszter -, hogy ez az expedíció nem magánügy, mert nem afféle utazgatás. Világos? Márpedig expedíció soha, Trója ostroma óta nem létezhetett énekes nélkül.

– Tehát?

– Tehát az a legkevesebb, hogy magaddal viszel. Az én részvételem majdhogynem fontosabb a tiednél.

Czirinke Tap-tap mártírosan összefonta karjait.

– Most áldozzam föl az életem?

– Inkább figyelj! Ha egyedül mégy, akkor ugye vagy megtalálod azt a Rettenthetetlen Sárkányölő Hápogit, vagy nem. Ötven százalék esély ide, ötven százalék oda…

– Biztos? – Czirinke Tap-tap gyanakodva törölte az orrát. Általában fönntartással élt a számok iránt, különösen a kerek számokban nem bízott. Például a száz százalék két ötvenes felében. Hát nem gyanús? Nézzenek oda! Csak kell legyen valami svindli abban, hogy a száz ennyire engedelmesen, szinte önként, dalolva esik széjjel két ötvenes darabra! Körmükre kéne egyszer nézni ezeknek a sunyi számoknak!

– Mert ha nem találod a Kácsát – folytatta Szilveszter -, az annyi, mintha el sem indultál volna. Viszont ha megtalálod, és az ügy énekes híján sose derül ki, akkor maradsz, ahol a part szakad. Mintha véghez sem vitted volna a hőstettedet.

– Tényleg? – Czirinke Tap-tap tovább gyanakodott. A kétszer ötven százalék túlontúl olajozott ármánykodása nem hagyta békén. Agyának túlerőltetésétől Adorján Sebestyén és Sebestyén Adorján mentette meg.

– Nehogy itt hagyj bennünket!

– Auú! A fal adja a másikat! – mérgelődött Czirinke Tap-tap.

– Mindig én vagyok az áldozat!

Mit volt mit tenni, négyesben vágtak neki. Masíroztak hegynek föl, völgynek le, árkon-bokron át.

Szilveszter fújta a marsot:

Halihó, halihó!
Völgynek menni jó!
Halihó, halihó!
Hegyet hágni jó!
Halihó, halihó!
Síkon járni jó!
Halihó, halihó!

Czirinke Tap-tap idegei lassacskán kezdtek fölborzolódni a macskazenétől. Önvédelmi fütyörészésbe fogott. Muzsikája ellen Sebestyén Adorján talált orvosságot:

– Czirinke mindig csak dudál!
Czirinke mindig csak dudál!
Czirinke mindig csak dudál!

Ez az izgalmas dal harsogott volna ítéletnapig, ha hirtelen nem zendül éles manópusszogás a bokrok közül. Sebestyén Adorján nehezen jött ki a sodrából:

– De most már más dudál,
de most már más dudál!

Bizony más.

Áfonya, Héfonya és Ráfonya állta el útjukat. A három manóharamia. Egész ábécényi bandájuk motozott és pusszogott a környező bokrokban, lapulevelek alatt, mókusrágta mogyoróhéjakban. Csak az alkalomra és a füttyparancsra vártak, hogy előrontsanak. Aki mesejáró, ismeri a természetüket: mennyire éretlenek, erőszakosak! Mint valami savanyú kis gyümölcs, melynek sosincs szerencséje megédesedni. Baját persze a világra keni.

Mielőtt azonban sanyargathattak, fanyargathattak, sarcolhattak volna, lecsapott rájuk Adorján Sebestyén és Sebestyén Adorján. Csokival kínálták őket, rágóval, úti földimogyorójukat mind közéjük szórták.

– Jó tett helyébe jót várj! – nyögte Áfonya a bandafőnök, holott ő célja és természete szerint – no, tudjuk! Csakhát a szabályokat semmiképp sem hághatta át, mert akkor még Áfonya se lehetett volna, hanem lerágott és kiköpött mag a mesetörténelem süllyesztőjében. Bizony elég egyetlen hazugság, örökre vége a mesének. Hősei mehetnek roskatag parlamentbe, újságcikkbe, ponyvaregénybe port köhögni.

Áfonya malacmód héjjastul ette a földimogyorót.

– Forduljatok vissza! Tudjuk, hogy a Sárkányölő Kácsát, a Rettenthetetlen Felhőhangú Hápit keresitek, de őhozzá mostanában nem juthat el senki.

– Miért nem? – kérdezte Czirinke Tap-tap.

– Látjátok azt a jéghegyet? – Áfonya vaskezével félrehajtotta a harangvirág szárát, hogy a megfelelő irányba mutathasson. – No, azon kellene keresztülvergődnie annak, aki megpróbálná. Haha, mert mászni bizony aligha lehet rajta! Haha!

Háfonya átvette a szót vezérétől.

– Ha valami csoda folytán mégis sikerülne, akkor kerültök csak igazán pácba! A túlsó parton ott fog várni benneteket a Belső Sötétség! Brrr! Kis csibéim! Ki fogtok purcanni a rémülettől! – Rágógumijából óriási hólyagot fújt, majd a lenge szellő ölébe ülve elvitorlázott.

Ráfonya következett recsegő trombitahangon, ami jól illett vadonatúj ezüst csákójához. Ezt frissen hajtogatta csokija sztaniolpapírjából.

– De ha mégis, ha teljesen szabálytalanul két csoda történne veletek – ilyesmiről az egész nemzetségem sem hallott soha -, és átvergődnétek a Belső Sötétségen, tudod mi vár rátok? Cicákok? Hahaa? – Rápöckölt Adorján Sebestyén mellényére egy meggymagot. Épp oda, ahova Simonévi két kacsát hímzett. – A Fölnőttek Országa! Hihí! Márpedig a Fölnőttek Országán csak fölnőttek mehetnek keresztül. Mert ott még a legkisebbekből is ki van irtva a gyerek! – Most igazából trombitált egyet a marka segítségével. – És bizony meg van írva minden bogár futásában, falevél erezetében, füstkarikában, hogy a Rettenthetetlen Hápit kizárólag gyerek találhatja meg!

– Puff nektek! – fejezte be a társalgást Áfonya.

Áfonya és Ráfonya úgy eltűnt, mintha a föld nyelte volna el őket. Talán ez is történt. Vihogásuk még néhány másodpercig ott csapongott a kövek repedéseiben, a letört tavalyi faágak újabb reccsenéseiben, amikor Czirinke Tap-tap rájuk lépett.

11. fejezet, melyben a Jéghegy egy kissé szórakozott, de forró szívvel találkozik.

A jéghegynek szív alakja volt – nagyjából, ha leszámítjuk a szakadékait, a dermesztő lyukakba torkolló zsákutca-szurdikjait, az oldalán szikrázó ördögszántást. Két púpos bérce az eget verte, köztük sűrű hófelhők gomolyogtak.

– Csákány kellene – vélte tudósian Adorján Sebestyén.

Seborján tüsihaját borzolgatta és hátrafelé sóhajtozott.

– Kecskemadár! Ha ő itt volna! Ő talán átrepülné! – Az égbenyúló óriásgleccserek láttán ezt ő se gondolhatta komolyan.

– Egyet se féljetek, amíg engem láttok! – rikkantotta Czirinke Tap-tap. Pilótasitykájának elszabadult fülei úgy röpködtek a feje körül, mintha Hermész szárnyas kalpagját viselte volna. – Majd adok én ennek a jéghegynek sötétséget!

Mielőtt Sebestyén Adorján szakszerűen kifejthette volna, hogy a jégheggyel igazából nem az a baj, hogy sötét, kérdés, hogy sötét-e egyáltalán? hanem az, hogy síkos -, bátyja fölkapott egy hármasajtó méretű kősziklát.

– Na! Nana! – Szeme kiguvadt, füle rubintosan izzott, és szinte átvilágított a sityka híg szövetén.

Társait kiverte a víz. Kifelé izzadtak, belül a torkuk kiszáradt.

– Azannyaáouót! – nyávogta Szilveszter.

És lássatok csodát, a hegy utat engedett!

Amerre Czirinke Tap-tap eltámolygott az irdatlan sziklájával, ott megolvadt a jég. Jajongva riant, hasadozott, csöpögött, folyt és pityergett egy cikk-cakkos alagútban, mely Czirinke Tap-tap csúszkálása szerint kanyargott jobbra és balra. Az aljából kis patak iszkolt kifelé a napvilágra.

Drrong! Csririrlirilirilí!

– Segítsünk!

– Rajta!

– Úgy bizony!

A két kicsi és Szilveszter, a költői kandúr, belekapaszkodott Czirinke Tap-tapba, és húzta-vonta amerre bírta.

Czirinke Tap-tap azonban erős volt, csúszkált – nagyjából előre – eltéríthetetlenül. Közben az esze is élesedett. Rájött, hogy a sziklája tényleg zseblámpa. No jó: majdhogynem zseblámpa, mely attól működik, hogy ő emeli. Még világít is. Egész pontosan ő és a kő együtt a lámpa. Ha letenné, ha elszakadna tőle, kialudna a jégvágó meleg fény. A kő ismét egy darab kő lenne, ő pedig egy darab jég. Ajaj! A Jéghegy azon minutában összefagyna körülöttük, és ők benne rekednének, akár azok az ős szitakötők, akiknek a tetemeit borostyánkövek őrzik. Mert szép dolog fagyott szitakötőnek lenni, már akinek tetszik, de ha az ember választhat, akkor inkább legyen például világítótorony.

Czirinke Tap-tap a világítótoronyi hivatalt magához illőnek találta – két öccsével és a macskával súlyosbítva is. Szerényen arra gondolt, hogy most ő a Rhodoszi Kolosszus, az ókor hét csodájának egyike, akinek annakidején hajók jártak a lába között. Most éppen sétára támadt kedve, és éppen egy jéghegy belsejében. Na és?

Dang!

Dang!

Gadadadang!

Lehuppant. Büszke lábai kivonultak alóla, mint a termeszhangyák a kérgéig kirágott fából, ő pedig előbb a fenekére tottyant, majd hanyattdőlt sziklástul.

Jéghártya futotta be a lábuk körül locsogó patak fölszínét, a kanyargó alagút falának csobogó csurgásai jégcsapokká dermedtek, és hegyesedő tőrökként nyomultak feléjük. Szilveszter macska kárminpiros orrát hóka dér sápasztotta. Czirinke Tap-tap emlékezetébe hidegen bevillant a Rhodoszi Kolosszus sorsa: a hajók a terpeszében jártak a kikötőbe, aztán ledőlt és a kisujja se maradt az utókorra. Tehetetlenül figyelte, hogy nedves ruhája lassan keményre fagy.

Bronzkeményre.

– Segítség!

– Segítsünk!

– Hogyan?

– Nosza!

Adorján Sebestyén és Sebestyén Adorján kettesben nekiveselkedett az óriás sziklának. Moccantani se bírták, hanem a rohanvást előretörő jégcsapok megdermedtek. Nofene! Mit ugrál ez a két kis mitugrász?

Czirinke Tap-tap elveszetten feküdt a vízben, lehelete sűrű ködként borult föléje. Szilveszter kandúr belegyalogolt.

– A lantom! Hol a lantom? Ki látta a lantom? – Czirinke Tap-tap arcára mászott.

A két kicsi ezalatt lankadatlan küzdött a sziklával.

– Nyomás!

– Emeld!

Kézzel, vállal, derékkal nyomták-tolták. No persze, hasztalan. Hasztalan? Ki tudja, hogy mi a hasznos és mi a haszontalan? A kő ült a jégen, Szilveszter miákolt a lantja után a ködben, ahova betört a kicsik gürcölésének heve. Czirinke Tap-tap feledve dzsicutékvándós előképzettségét a végvári vitézek csatakiáltásával bődült el hadzsime helyett.

– Jézus! Mária!

Fölült. Recsegve-pattogva oszlott róla a jég, benne a lanttalan kandúr; szitakötőre hajazva. Különösen a farka. Az magában fázott, és belefagyott egy jégtömbbe. Letagadhatatlanul hasonlított egy őskori szitakötő-potrohra.

Czirinke Tap-tap egy újabb Jézus-Máriával fölpattant jégágyából és ismét a feje fölé szakította a sziklát. Az utolsó pillanatban, mert Sebestyén Adorján és Adorján Sebestyén ereje fogyott. Márpedig ha ők megszűntek volna emelgetni a követ, akkor az egy kígyóharapásnyi idő alatt a Jéghegy gyökeréhez fagyott volna.

– Csrsring!

A jégcsaperdő csengve összeomlott, a jégliánok lelohadtak egymásról, és a barlang öblössé tágult.

– Most merre? Merre? – csörömpölt farkával Szilveszter.

– Előre! – felelte Czirinke Tap-tap.

– Naná! – toldotta Adorján Sebestyén.

Sebestyén Adorján fölvette Szilvesztert, és leheletével leolvasztotta szegény kandúr farkáról a jeget.

Czirinke Tap-tap pedig megindult – nyílegyenesen előre. Alig tett meg egy pár lépést, újra jöttek a bűvös-bájos gondolatok: Jó, hagyjuk, nem Kolosszus ő, hanem Botond, Bizánc kapujának beszakasztója. No persze ez hasonlat. Pontos hasonlat, nincs benne semmi szerénytelenség. Ezt mindenki igazolhatja, aki egy félekkora követ fölemelt. Nemdebár?

Vagy inkább Toldi Miklós?

A kő inogni kezdett a magosban. Czirinke Tap-tap megállt egy kis időre, hogy biztonságosan foghassa. Mélyeket lélegzett a bájos gondolatok végleges elriasztása végett. S hogy tényleg ne térhessenek vissza, megindulván dalra fakadt:

Bubu vagyok én,
apró kis Bubu,
Nem látszom ki a fazékbúl,
mint egy kis galu!

Szilveszter farka ezenközben teljesen felengedett, mitől az egész kandúrba visszatért az élet. Rögtön föltett egy fitymáló kérdést:

– Mi az a galu?

– Ska! – felelt Czirinke Tap-tap szerényen, és újra elfújta a nótáját.

Lépésről lépésre virult, derengett, egyszercsak:

– Pukk!

Fölhasadt a jéghegy, és ők ott álltak egy gyönyörű, virágos réten, ahol méhecskék dönögtek. A nap sütött, a bárányfelhők pufókan legelészték az ég végtelen zafíros kékjét, és a diófák hegyéig csapongott föl a jázminillat.

Szilveszter kiugrott Sebestyén Adorján öléből, s büszkén körülnézett a paradicsomi tájon:

– Na? Mit megmondtam? Hová hoztalak benneteket?

12. fejezet, melyben a sárkány mindkét foglyát közrefogja.

Breke Ősző feje Píty-pity lovaggal foglalatoskodott. Adott be neki friss vizet, kenyeret, sonkát és halkonzervet, mert a lovag gyomra vészjóslóan korgott. Márpedig őt egyedül az éhség téríthette el vakmerő tervének megvalósításától, a sárkányvadász-program megalkotásától. Ezen törte ő magát kíméletlenül. Mondhatjuk: önfeláldozón. Rabságát így remélte szabadsággá alakítani, pontosabban szabadságként átélni. Ősző úgy látta, hogy Píty-pityet ezer őrnél, száz vasrácsnál jobban vigyázza a számítógépes játékszenvedély. Megfigyelését azonban nem említette foglyának – bár meglehet, az úgysem hallotta volna meg.

A program szerint, mellesleg, a képernyő tetején helyezkedett volna el Píty-pity lőállása, alul a Tó, tele sárkánnyal, és a hét fej hol innen, hol onnan csapott volna föl. A programkészítés nehézsége abból adódott, hogy Píty-pity a biztonság kedvéért repülő lőállást tervezett magának, így háromféle mozgást kellett összehangolnia: a lőállásáét, a golyókét, a sárkányfejekét. Ráadásul mindezt egy panelcella kietlenségében, ahol még a konnektor is lötyögött a falban. Mondanom sem kell, mert jellemző a sárkány ízlésére: a csicsás várkastélyt panelból gányolta.

Node Píty-pity lovagot nem olyan fából faragták, hogy a nehézségek elől meghátrált volna. Éhesebbik kezével tömte szájába a sonkát, a bátrabbikkal meg nyomogatta számítógépe gombjait.

Breke további hat feje ezenközben Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Durbincs Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó Jami Jamieson Majomka Borcogónak udvarolt és próbálta kitalálni a teljes nevét, hogy végre hatalmat nyerjen fölötte.

Öt fej faggatta a királykisasszonyt mindenféle alattomos keresztkérdésekkel. Hízelgett neki, szépeket mondott – persze sárkányízlés szerint: úgy csillog a szemed, mint a csiganyál! olyan szép a hajad mint a moszat! kecsesebb vagy a legkarcsúbb kecsegénél!

Lem nyers hallal kínálta, Zek élő csirkével, amit a szájában hozott a partról csemegének. Olyan szenvedéllyel fogdosta a csirkéket, amilyennel némely felnőttek dohányozni szeretnek, mások meg részegeskedni.

A hatodik fej, az Elnök, fülelt a szélbe, a hullámcsobogásba, leste a fecskék cikázását, Kecskemadár háza fölött a sajtérlelő füstjének gomolygását, a hínárburjánzás hangját. Egyszer aztán kibökte:

– Lóarcú Pihe!

És hatalmasat kacagott.

Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Durbincs Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó Jami Jamieson Majomka Borcogó Lóarcú Pihe Hámosi összerezzent. Két koromszín, cipőgomb szemecskéjéből egyszerre puttyantott ki egy pár igazgyöngyöt. A gyöngyök a levegőben összeértek. Mire a vízbe hulltak, ahol két keszeg várta őket, két gyöngykeszeg, a két gyöngy egybeforrt. A keszegek ráharaptak: egyik az egyikre, másik a másikra, és egyik sem engedte el soha többet a magáét.

Azóta párosan úszkálnak a Tóban, ha meg nem haltak.

13. fejezet szerencsétlen száma újabb megpróbáltatást hoz hőseinkre a Belső Sötétség országában.

A vadvirágos réten Czirinke Tap-tap elhajította kövét, és izmos mellkasát döngetve kihirdette gyöpnek, dombnak, kanyargó folyónak, dönögő cserebogárnak:

– Győztem! Legyőztem a jéghegyet!

A pár lépéssel odébb, a császárkörtefán kopácsoló harkály megcsóválta aranyfejét. Utána ugyan folytatta munkáját, s csőre szorgosan verte tovább a beteg fa sebét, de kopácsolásának meghitt hangja elhalkult.

Czirinke Tap-tap már tökéletesen elfeledte, hogy az előbb föladta a kolosszusságot, a botondságot, s helyette kicsi Bubu lett. Peckesen vonult a magas fűben – a macska és öccsei kíséretként követték -, és úgy nézett a Napba, akár valami kézitükörbe: hogy ityeg a fityeg, kisöreg? A Nap elhomályosult kissé, és piszkossárga felhőket vont maga elé szégyenlősen. Hűsen borzongott a szellő, ahogy a Czirinke Tap-tapból áradó hiúság belévegyült.

Szilveszter annak lehetőségeit latolgatta, hogy ugyan miféle művészi mesterfogással lendülhetne ismét a társaság középpontjába, Czirinke Tap-tap elé.

Adorján és Seborján a sor végén szedte a lábát, és egyik a másikat túllihegve hadarta, bele a méhecskék, a jázminok, a pironkodó szamócák képébe:

– Amikor és…

– És én akkor…

– Nekem…

– Én pedig…

Sebesen alkonyodott, holott a Nap fönt járt még, a felhők se lettek sötétebbek, a virágok ragyogása se illanhatott csak úgy el, egyik pillanatról a másikra, fekete szél se hullámzott az ágak közt, és mégis.

– Na, szevasztok! – intettek hártyaszárnyukkal a repülőhalak a folyóparton a zebracsíkos ugrókagylóknak. – Jobb, ha mi most innen fitty! – Azzal fitty, elhussantak.

Szilveszter kandúr letépett egy jázminágat.

– Térdre Czirinke! – parancsolta királyian. – Térdre hős, lovaggá ütünk.

Hogy a többesszámot a csapat nevében, vagy költőfejedelemként gondolta-e, rejtély, mindenesetre a lovaggá ütést egyedül végezte.

– Húhiúhiú! – A fű fölött fél arasszal elröpült Karminál, a dölyfös törpekakas. Kukorékolása vérfagyasztó gúnykacajnak hatott. A csillagok felébredtek tőle a szürkülő égen.

– Czirinke Tap-tap, ki itt előttem térdepelsz, és ütésemet alázatosan fogadod, emeld föl fejed, egyenesítsd ki derekad, és fogadd meg, hogy a gyengék gyámolítója leszel, a védteleneknek pajzsa, a megalázottak fölemelője.

– Fogadom! – dörögte Czirinke Tap-tap és vastag, sötét hullámokban hömpölygött belőle a hiúság. Recsegtek az ágak, hullottak a levelek, repedezett a föld. A pacsirták megköszörülték torkukat, majd huhogni kezdtek.

– Ígérd meg – zengette hangját a kandúr -, hogy olyan bátor dalia leszel világszép életedben, mint amilyen hőstetted pillanataiban voltál a Jéghegyben!

– Ígérem!

– Akkor én lovaggá ütlek téged!

Szilveszter a jázminággal rálegyintett Czirinke jobb vállára, majd bal vállára.

– Legyen a neved ezentúl Jázmin Dzseff jéglovag!

– Éljen!

Sebestyén Adorján és Adorján Sebestyén tapsolt.

– És mi mik leszünk? Mi is szeretnénk lovagok lenni. Nekünk is jár!

Hamisan csikorogtak a szavaik. Ami mi-nek hangzott, az én-t jelentett.

Szilveszter fölmérte a helyzetet: a lovagság népség nélkül vajmi keveset ér. Éppen ezért egy kerek szónoklat ötlete fogamzott meg benne. Mi lenne, ha új, modern lovagrendet alapítana? Itt van Jázmin Dzseff lovag, a két kicsi lesz az apród, és ő, a költői kandúr, lenne a nagymester.

Hohó!

Huhú!

Fejbevágóan tömény sötétség zuhant a tájra. Nehéz és mászkos: Vadgeri kőtörő kalapácsa beleragadt volna. Senki se látta többé az orrát se. A fény helyét hangok foglalták el: huhogás, zuhogás, csikorgás, kőzuhogás, denevérsuhogás, oroszláncsámcsogás, csontrecsegés, tigristalp csosszangatás.

– Jaj Istenem!

– Mi történt?

Rémülten összekapaszkodtak.

Czirinke Tap-tap, illetőleg új, lovagi nevén Jázmin Dzseff tért először magához.

– Tudjátok hol vagyunk?

Reszketés és sírás volt rá a válasz. Adorján Sebestyén és Sebestyén Adorján bátyja nadrágjába kapaszkodott, Szilveszter, a Jégtörő Rend lovagságának leendő nagymestere fölszökkent Jázmin Dzseff fejére, a pilótasitykára, és ott didergett, mintha szörnyű hideg furulyázna a csontjaiban, dermesztőbb a Jéghegy leheleténél.

Az újdonsült lovag megismételte a kérdést.

– Tudjátok, hogy hová kerültünk?

– Nem tudjuk.

– Emlékeztek a manóra?

– Áfonya, az a gonosz! – Szilveszter fújt a magasban.

– Ez a Belső Sötétség Országa! – sóhajtotta Jázmin Dzseff.

– Gyújtsunk villanyt! – ajánlotta a nagyeszű Sebestyén Adorján. Adorján Sebestyén a kisebb eszével is fölfogta, hogy hiába.

– A villany csak a külső sötétség ellen használ.

– Honnan jöhet ez a sötétség? – háborgott Szilveszter.

Jázmin Dzseff kövér könnycseppet törölt ki lovagi szeméből.

– Belőlünk, pajtás!

Szilveszter elhallgatott, idegesen dagasztotta a sityka foszlott szövetét, aztán gajdolni kezdett:

– Az önzésünkből, a nagyképűségünkből, a gőgünkből, a butaságunkból, az úrhatnámságunkból. – Szíve mélyén megbánta, hogy valami nagymesterségen mesterkedett… Kiscica szeretett volna lenni, egészen kicsi cica, legkisebb és leggyöngébb, aki utoljára ihat a tejestálból.

Hogy éppen egy diófa alatt kuporogtak – a falevelek keserű illatából sejdítették -, Szilveszter költő rázendített a leghősibb dalra, amit e szorult helyzetben elő tudott csiholni magából. Talán a többiek bátorságra kapnak tőle.

A diófa ágát
rázza a cinke,
kék a kabátja,
sárga az inge.

Dől a diófa
jobbra meg balra,
merre a szél
meg a cinke akarja!

– Kiscipő! Kiscipő! – jött rögtön a kedves válasz a fejük fölül, ám a sötétség nem oszlott el.

Összebújtak, elaludtak. Amikor felébredtek, Adorján Sebestyén megkérdezte:

– Hol itt a reggel?

Bizony, a reggel nem volt sehol.

Föltápászkodtak, egymásba kapaszkodva elindultak, hátha valahol ráakadnak. Léptek erre, léptek arra: itt buckák, ott gödrök, amott kacsos indák és tüskebozót állta útjukat. A tegnapi szívet melengető jázminillat helyébe erőszakos farkasszag nyomult.

– Most megvagytok, bitangok! – vijjogta valaki. Hogy ne titkolózzunk fölöslegesen, maga a Fekete Herceg, az Egyesített Belső Sötétség Ura. – Most megvagytok, és innét többé soha nem menekülhettek! Hihihíí! – Hangja, mint valami prés, még összébb tömörítette a sötétséget. Ha valakit érdekel, hogy néz ki a Fekete Herceg, nézze meg este, lámpaoltás után a paplan alatt.

14. fejezet, amelyben kiderül, hogy miután Breke sárkány célját elvétette, parti portyára szánta el magát. Két okot talált erre: kinyomozni végre a királykisasszonyka nevét, és végére járni a kósza hírnek, miszerint némelyek a nyakára akarják hozni fő ellenségét a villámléptű Csiga Nusit, az állítólagos sárkányölőt.

Breke meggyőződött arról, hogy királykisasszonyát pompásan őrzi az erkélyablakra bűvölt vasrács, Píty-pity lovagot a biztosnál is biztosabban a saját, frissen eszkábált sárkányvadász-programja. Adott nekik enni-innivalót, aztán kiúszott a partra, a Gyurgyalag-öböl langyos homokjára kimászott.

Kettős farkával kiadós vihart kavarva figyelmeztette békanépét: pillanatig sem csendülhetnek az éljenzéstől, amíg ő odalesz. No, azok vartyogták is mély tisztelettel: Breke, breke, brekekeke!

Előbb Ite fejét húzta be a nyakába, aztán a nyakát a vállába, utána Lemet, Zeket, Őszőt, Tevet, majd legvégül Retet. Az Elnököt kint hagyta és mosolygásba fogott. Úgy mosolygott, hogy omlott a föld az agyagos partoldalból. A gyurgyalagok sírtak, lángosan cikáztak elsodort hajlékuk pora fölött. A sárkány rendületlenül mosolygott tovább: a füzekről a száraz ágak sorra letörtek. Ezután behúzta testébe oszloplábait, krokodil-karmos béka mancsait, két büszke farkát. Amikor már majdhogynem tojás- pontosabban keljföljancsi formája lett, hirtelen átbucskázott a maradék fején, és lássatok csudát: hipp-hopp, suszterből nevelt királyfivá változott, aki nicsak, mosolyog napkeltétől alkonyatig, mert ő az embereket még saját maguknál is jobban szereti. Hogy kitüntető mosolya még meggyőzőbb legyen, egy elhagyott teknőspáncélból művész-műfogsort hókusz-pókuszolt magának.

Megszemlélte újdonat személyét a Tó tükrében. Illegett-billegett, perdült-fordult. Átváltozása úgyszólván tökéletesre sikeredett, mindössze egy holdkarima-szarvacska emlékeztetett a homloka fölött a gangos sárkánytarajára. Szép volt a szarvacska, szebb egy kövér dongó-nyüvecskénél, elegáns, akár egy báli halbél-koszorú, de hiába, bele kellett törődnie, hogy a dolog így, egyelőre, aligha szerencsés.

– Az emberek buták. Éretlenek a valódi szépség megértésére! Ah és eh! – A Tó közepén magasodó panel-várkastélyra vetette tűnődő pillantását. – Manapság még egy királykisasszonynak sincs elég ízlése a finom csín és báj fölismerésére.

A mája gyökeréig meghatódott. Ha ideje engedte volna, bizonyára nekiül, és verset ír a szegény, sorsüldözött sárkányok szenvedéseiről, akiket az emberek örökkön félreértenek, s még a tulajdon rabjaik is keservesen kínozzák őket.

– No, majd legközelebb.

Körülnézett. Hogy csak a gyurgyalagok lehettek volna tanúi átváltozásának, ha nem eltűnt fiókáik után kapartak volna az omlásban, elődugta a fenekéből Ret fejét. Hegyes lángot fújt belőle a szarvacskájára, majd fürge ujjakkal koronát formált belőle. Hold-díszes, zöldarany koronát.

– Legyen a nevem Holdas Lajos királyfi! – mondta, és Holdas Lajos királyfi lett a neve. Csattintott-pattintott. A sárkánytagjaival partra vonszolt hínárból-moszatból ezüstruha termett, az éles sásból damaszkuszi acélszablya, a tavirózsából tarsoly, a kíváncsiskodó pézsmapocokból táltos paripa.

Fölszerelkezett, lóra pattant, és elvágtatott napkeletre, Kecskemadár házához.

Lett ott repeső öröm! Katikák és Editkék leültették, habos kávéval, tejszínes diótortával kínálták. Kecskemadár öreges okvetetlenkedését pedig leintették.

– Halszaga volna?

– Én nem érzettem.

– Na és?

– Napnyugatról jött. Lehet, hogy ott most a halszag a menő.

– Majd írunk Bill bácsinak és Irinkének, hogy szerezzenek nekünk napnyugati halszag-kölnit.

Holdas Lajos királyfi szakadatlanul mosolygott a művész-műfogsorával a körülötte sürgölődő hölgyecskékre. Hajszálra úgy nézett ki, mintha igazi volna, mintha tényleg két perce lépett volna le a falvédőről, illetőleg a vetítővászonról, vagyis egy valódi, hollywoodi színes filmből.

– A királyfinak halillata van és nem halszaga! – szögezte le Katiedit a konyhában. – A halszag egyáltalán nem ilyen.

– Tényleg? – csodálkozott Ipó. Katiedittel keverte a tejszínhabot. Holdas Lajos királyfi egy szempillantás alatt betörölt az imént egy egész tállal. – Szerinted milyen?

– Másmilyen.

Katiedit bevitte a diótortához a tejszínhabot, Ipó pedig kiment Kecskemadárhoz a kertbe, ahol a királyfi táltos csikaja legelészett. Volna. És majdhogynem. Mert a csikó ajkával a fűszálakat tényleg legelészőn szopogatta, ám le nem harapta. Hanem ha csimasz vagy meztelencsiga akadt a nyelvére! No, azt szodén beszürcsintette!

Kecskemadár kérődzés közben halkan dünnyögött.

– Lehet lányom, hogy Holdas, megengedem, hogy Lajos, az sincs kizárva, hogy valaha suszter volt, de hogy nem királyfi, arra mérget vehetsz! – Mekkentett, majd tétován föllebegett kissé az akácos fölé, ahonnan a Tóra lehetett látni. A várkastély tornyán csattogott a holdas bíborszín zászló, de a gazda sehol sem mutatkozott. Gyanús. Több! Gyanúsabb a tettenért tolvajnál. Mert a fölvont lobogó azt jelezte, hogy Breke otthon tanyázik, ellenben a sárkánytan tudósai még sosem bukkantak olyan adatra, ami szerint egy sárkány valaha is igazat mondott volna.

Odabent a házban ezalatt Holdas Lajos királyfi csevegősen kifaggatta a hölgyecskéket arról, hogy merre indult Adorján Sebestyén és Sebestyén Adorján Szilveszterrel, meg Czirinke Tap-tappal. Őszinte szívvel kijelentette, hogy őszinte szívvel örül a vállalkozásuknak, és őszinte szívvel szurkol nekik, és őszinte szívvel ő is nekivágna, hogy kiszabadítsa Dzsungár királykisasszonyt a nagyhírű és vitézlő Breke úr palotájából…

A lánykák sikítottak és tapsikoltak örömükben.

– Éljen! Éljen!

Holdas Lajos királyfi fölállt, és meghajolt.

– Köszönöm! Köszönöm!

A leányok kazalnyi tejszínhabot kazlaztak a tortájára.

– Egy a bökkenő – szólt habos szájjal, mosolya most a hab alatt -, hogy nem tudom a királykisasszony összes nevét.

– Már mér’ kellene tudnod? – mekkent rá Kecskemadár a küszöbről.

– Mér? Mér? – A kérdezősködéshez nem szokott Holdas Lajos királyfi a villájával kereste a helyes választ a levegőben. Eközben tejszínhab pöttyöket szórt a szőnyegre. – Hogy meg tudjam szólítani, azért.

– Azért bizony! – zengték Katiediték kórusban.

– Nem tudod megszólítani?

– Tudni tudnám, mondhatom neki azt, hogy hé, hajasbaba!

A lányok dűltek a kacagástól.

– Már azt hittem – mondta olyasféleképpen Kecskemadár, ahogy dudorászni szokott sajtérlelés közben -, hogy fáj valamelyik torkod.

Holdas Lajos királyfi szemének vészjósló pillantásától egyszeriben megkopaszodott Simonévi kaktusza az ablakpárkányon. Észbekapott azonban, és a lányok is sorolni kezdték nővérkéjük neveit.

– Dzsongáriai!

– Dzsungár!

– Borci!

– Csalafinta!

– Pockár!

– Dockár!

– Félpárcsirke!

– Dorci!

– Borjantó!

– Jami!

– Jamieson!

– Majomka!

– Borcogó!

– Lóarcú!

– Pihe!

– Hámosi!

– Hám!

Ipó ekkor szerényen megszólt Kecskemadár mögött, és félbeszakasztotta a kislányok locsi-fecsijét. Éppen jókor, mondhatni az utolsó pillanatban villantotta meg széleskörű nyelvtehetségét. Persze a maga finom módján, távol mindennemű nagyképű tudományoskodástól. Levegőt zárt be pofazacskói és a fölső fogsora közé, majd két mutatóujjával ütemesen megbökdöste az arcát.

– Brekekekeebrekekeke!

Holdas Lajos királyfi fölpattant, integetett kegyesen, ahogy a békáknak szokott az estéli kórusukat hallgatván. Aztán elpirult, villáját, tortás tányérját a földre ejtette.

– Jól van, lányok – mondta Kecskemadár. – Későre jár. Vendégünk elfáradt. Ne sikongjatok. Engedjétek, hadd pihenjen le, és ti is szaladjatok a tollasbálba.

15. fejezet, melyben kiderül, hogy a Fekete Herceg tökéletes tervéből egyetlen pici pitypangpihe kimaradt.

– Hihihíí! – A Fekete Herceg körös-körül vihogott a homályban. Elölről és hátulról, jobbról és balról, föntről és lentről, de még belülről is – mintha a fiúk májából, szívéből sivított volna elő a hangja. – A foglyokat tilos éheztetni, kínozni, megkötözni, hihihíí! Csinálnak ők maguknak bajt eleget! Hihihíí! Engedjétek szabadon őket hű szolgáim: tövisek, kacsok, ragadáncsok, százhorgú bogáncsok! Fussanak! Ugráljanak! Iszkoljanak és szökjenek! Hadd higgyék, hogy szabad az út! Hihihíí! Na? Ezer sipirc és iszkirí!

És mit ad Isten: a tüskék és indák elengedték Jázmin Dzseff nadrágját, a két kicsi grabancát. Szilveszter macska is megszabadult a bundájába akaszkodott farkasfogaktól. A sötétség azonban sűrű maradt, kocsonyás.

A Fekete Herceg kacagott.

– Na? Most merre? Na? Hihihíí! Sejtitek, hogy hová visz a lábatok? – Éles fejhangú vijjogását kissé tompábbra vette, majdnem búgóra. – Nem volna jobb visszafordulni, hazatérni?

Észheztérni? Haha! – Hízelgett: – Legyetek okosak. Otthon várnak benneteket kedvességgel, jó ebéddel. Minek itt bóklászni a semmiben, amikor odahaza úszkálhatnátok Breke öcsém langyos tavában? Na? Hazavezesselek benneteket?

A fiúk hallgattak. Jázmin Dzseff megszorította a kicsik kezét, fölengedte a vállára Szilvesztert.

– Lássátok be, kis csacsik, hogy nincs más választásotok. Velem kell tartanotok! A menekülés, a biztos út…

Jázmin Dzseff közbevágott:

– Mi nem számoljuk a választásokat! – Azzal megindult a beléje csimpaszkodó öcskösökkel és a pilótasitykára mászott Szilveszterrel, határozott léptekkel, valamerre. – Tedd jobb lábad a bal után, balt a jobb után és kész.

– Nem érdekelsz bennünket! – jelentette ki ünnepélyesen Adorján Sebestyén.

– Szemernyit se! – toldotta hozzá Sebestyén Adorján.

– Hihihihíí! – Fekete Herceg máris elfeledte, hogy az előző mondatát még mézesmázosan dorombolta. – Sose juttok el ahhoz az állítólagos Kácsához! Hihihíí! Tudjátok mi az igazság? Az a kacsa nem is létezik! Ostobák vagytok, tökfejek! Olyan kacsa nem is lehetséges, aki le tudna győzni egy sárkányt! Hihihíí! Breke kétszázmilliószorta erősebb bármelyik Kacsánál!

– Éppen ezért! – dörmögte maga elé Jázmin Dzseff. Gyalogolt elszántan. Buckára föl, gödrökön át, előre rendületlenül.

Szél süvített, levelek kavarogtak, ágak recsegtek a Fekete Herceg hangján. Valahol zengett az ég, és zápor csapdosott, de villám nem fénylett, esőillatot sem hordott a szél.

Már jó ideje gyalogoltak, talán órák óta, amikor Szilveszter megkérdezte:

– Meddig megyünk még?

– Galamböltönyt kellett volna magunkkal hozni – vélte tudósian Adorján Sebestyén. – Fölvennénk és elrepülnénk.

– Hova? – kérdezte a kandúr.

Adorján Sebestyén fölkéredzkedett bátyja hóna alá. Onnan, mint valami biztonságos kis odúból, kijelentette:

– Valami biztos helyre.

– Innen sehova se lehet elrepülni – mondta Jázmin Dzseff. – Ítéletnapig csapkodhatsz a szárnyaddal, akkor is helyben maradsz, mert ez a belső sötétség. Ezt mindenhova visszük magunkkal.

– Miért? – kérdezte a kandúr.

– Mert a belső sötétség belőlünk jön.

– Hogy te milyen okos vagy! – gúnyolódott Szilveszter, mivel érvelni nem tudott.

Sebestyén Adorján orra hegyére pitypangpihe érkezett. Csiklandós. Sebestyén Adorján már-már odanyúlt, hogy elhessentse, amikor a keze – szinte magától? – megállt félúton… Mi lenne, ha kibírnám ezt a kis csiklandást? Ezen elgondolkodott botladozás közben. A pihe talán elszállt, talán maradt – Sebestyén Adorján megfeledkezett róla, olyan mélyen elgondolkozott. Egyszer aztán csöndesen megszólalt.

– A megoldás egyszerű. Nekünk kell kivilágosodnunk.

– Na még egy okos! – fortyant föl a kandúr. – És hogyan képzeled ezt a kivilágosodást, Seborján? Szaporán pislogunk, amíg csillogni kezd a szemünk? Vagy pattogtatjuk a fülünket, sebesen, hogy szikrát vessen?

Úgy, gondolta Sebestyén Adorján magában, hogy én a te pörlekedésedet végighallgatom. Legyen igazad.

– Jó kis tréfa! – zsörtölődött a macska. – Eljátszod, hogy kitaláltál valamit, aztán megkukulsz. Kuka vagy?

Sebestyén Adorján bólintott a sötétben, mint a székelyfiú.

– Nem is kuka vagy te, hanem lüke! Lükepék!

Sebestyén Adorján ezt is lenyelte harag nélkül.

– Lüke Aladár!

– Szilveszter! – csitította a macskát Jázmin Dzseff.

– Velem ne járassa a bolondját!

Sebestyén Adorján arra gondolt, hogy Szilveszternek talán igaza van. Talán ő tényleg kuka, sőt lüke. Vagy ha mégsem, akkor se sokkal különb nála. Például egyáltalán nem olyan erős, mint Jázmin Dzseff, nem olyan tudós, mint Adorján Sebestyén, és véletlenül se tudna olyan verseket írni, mint Szilveszter. Vagyis semmi különös. Egy kisfiú, akinek most csupa melegség a szíve, mert a győzelem íze helyett a békességét érzi.

Egyszerre lépett Jázmin Dzseffel, jó hosszút. Kissé simább helyre értek, amolyan réti gyöp félére.

Eszébe jutott Kecskemadárnak egy régi dünnyögése. A kertben drágakőpáncélos galacsinhajtó bogarat figyeltek. A bogár gombóca százszor visszagurult egy dombocskáról, és ő százegyedszer is nekiveselkedett, és akkor sikerült neki. No, akkor ilyesmit dünnyögött a vénséges Hófehér: csak az győzhet, aki tud veszíteni. Sebestyén Adorján most ennél többet gondolt: úgy vélte, hogy egyáltalán nem kell győzni. És ha az ember nem álmodik győzelemről, akkor vereséget sem szenved soha. Akkor a győzelem meg a vereség, meg a harc, meg az én igazam, meg a tiéd, meg a hasonlók kirostálódnak az életből, és ettől kezdve a világ megváltozik. Vadonatúj szögből mutatja magát…

– Odanézzetek! – kiáltotta ekkor Adorján Sebestyén Jázmin Dzseff hóna alól. – Nahát!

– Hova? – Jázmin Dzseff azóta jobbára csukva tartotta a szemét, amióta a sötétség rájuk borult. Talán takarékosságból, hogy ne kopjon.

– Na, a másik is kitalált valamit? – fitymálta a magasból Szilveszter. Ő összehúzott pupillával vizslatta a sötétet, hátha meghasadnak valahol a kárpitok. Képtelenség, hogy ne jöjjön valami segítség. Egy költő nem akárki, ő nem veszhet el, mint valami inggomb!

– Odas! – Adorján Sebestyén összes tudósi megfontoltságával kipottyant bátyja hóna alól. – Nézzétek! Sebestyén Adorján világít!

– Fantasztikus! – Jázmin Dzseff kipattintotta a takarékból a szemét.

Megálltak.

Adorján Sebestyén négykézláb, tátott szájjal a bámulattól, boglya haja szanaszét. Láthatta mindenki, mert Sebestyén Adorján kabátja alól fény szivárgott. Halvány, melegsárga. Világánál rögtön kiderült, hogy az a növény, ami Adorján Sebestyén combjába szúrt az imént, és rozsdás hegyű lándzsának sejlett, az gyöngédségre vágyó nádbuga. Aki olyan szívettépően sikoltozott a fejük fölött, mint egy vesztőhelyre kísért lány, az egy hársfa két összedörzsölődzködő ágának bizonyult.

Adorján Sebestyén fölállt, óvatosan kigombolta Sebestyén Adorján kabátját, aztán az ingét.

Fény ömlött szét a tájon, melegséges déli fény.

– A szíve! – kiáltott Adorján Sebestyén. – A szíve világít!

– Ugyan! – pironkodott Sebestyén Adorján. – Dehogy!

Erre már Szilveszter kandúr is lemerészkedett a pilótasityka biztonságos magasából. Döbbenten néztek mind a hárman. A fény valóban Sebestyén Adorján szívéből áradt. Előbb élesen, vastag kéve-sugárral világította meg a hársfasort, a lankára felhömpölyödő búzamezőt és a domb tetején a kis fehérfalú fogadalmi kápolnát. Aztán szétterült, mint a vízbe csöppent tinta. Fölragyogott az újra vígan röpködő pipiskék kontyocskája, a patakparton vonuló füzek sárgás levelén, a felhőkön. Az eget csillagokkal telehintette, feketéjét kékre fakította, a csillagokat felolvasztotta, a Napot aranyba öltöztette.

– Ezt te csinálod? – kérdezte Szilveszter hitetlenkedve.

Seborján széttárta a kezét.

– Hogyan? – Jázmin Dzseff odahajolt, meghallgatta öccse szíve tájékát, de se nem hallott, se nem érzett semmi különöset. Még a kelleténél melegebbet sem. – Hogyan csinálod?

– Sehogy. Nem csinálom.

– Ne titkolózz! – Szilveszter kandúr fölágaskodott, félretolta Jámin Dzseffet, és megszimatolta Sebestyén Adorján mellét.

– Tényleg nem csinálok semmit. Csak az jutott az eszembe…

– Mi?

– Semmiség.

– Mondjad nyugodtan! – kérlelte Jázmin Dzseff.

– Érdekel… – Adorján Sebestyén félrefordult, és bekukucskált a saját inge alá. Semmi. Mélyeket lélegzett, semmi.

Sebestyén Adorján beszámolt gondolatairól. Óvatosan fogalmazott, nehogy megbántsa a pirosorrú kandúrt, aki most szerényen üldögélt az árokparton a pipacsok között: egy szerény kis virág a többi közt. Még hogy ő valaha is valakit lekukázott, vagy Uram bocsá’ lelükézett volna!

A történet végén Jázmin Dzseff elgondolkodva vakarózott a pilótasityka alatt.

– Ez tényleg semmiség.

– Nahát! – Adorján Sebestyén mellkasa holmi kis fújtatóként pumpált, de egyelőre egy szentjánosbogárnyi világosságot sem sikerült koholnia az inge alatt.

Szilveszter kilépett szerény pipacsi helyzetéből.

– A művészet éppenséggel a semmiségeken múlik. – Vonulgatott társai előtt, a farkát figyelemre intőn a magasba emelte. – Gondoljatok például két zongoristára. Az egyik is ugyanazokat a hangokat üti le, amelyeket a kottából olvas, a másik is. Pilim pilim. És mégis, az egyik gyönyörűen zenél, a másik ocsmányul. Namármost szerintem. Tudtok követni?

– Hogyne! – Adorján Sebestyén fújtatott és fújtatott.

– Akkor most jól figyeljetek!

– Ismét felhősödik – jegyezte meg Jázmin Dzseff.

– Szerintem tehát – folytatta volna a pirosorrú kandúr, ha az ég nem kezd sebesen szürkülni. – Uram Isten! Most mi lesz?

Sebestyén Adorján megsimogatta macskája fejét.

– Most? Most hallgatunk. Elindulunk az orrunk után és nem szólunk egy szót se: se butát, se okosat.

16. fejezet, melyben Holdas Lajos királyfi szusszant egyet.

Estére kelvén lepihentek a Kecskemadár-tanya lakói. Holdas Lajos királyfinak a vendégszobában ágyaztak: lúdtoll párnával, selyempaplannal. Esti imájukban a kisleányok mind azt kérték, hogy a szép királyfival álmodjanak; hogy őket lovagoltassa fehér paripáján, velük játsszék a hintán.

Ám hiába fohászkodtak, egyedül a házigazdának sikerült a vendéggel találkoznia.

Amikor már mindenki szunyált, szenderedett, szundikált, húzta a lóbőrt a maga módján, és a többi éjszakai zaj elcsendesült, Holdas Lajos királyfi fölserkent. Lábujjhegyen kiosont a pitvarba. Ott hortyogott Kecskemadár: ő zárt helyen nem bírt aludni. A hálószoba ellen egyszerre tiltakozott a kecske- és a madártermészete. Szóval odakünt durmolt az öreg Hófehér, amikor a királyfi meglepte. Óvatosan fölemelte kecskeszőrcsergés dikójáról és a lépcsőhöz vitte.

– Fölöslegesen rontod te itt a levegőt, hékás! – mondta, és fél orrlikát befogva a másikkal akkorát szusszantott, hogy Kecskemadár kiröppent a pitvar oszlopai közül. Szállt, szállt sebesen föl a fák fölé, a felhők fölé, csaknem a csillagokig. El is szállt volna űrhajó nélkül az Esthajnal-csillagig, ha görbe szarva meg nem akaszkodik egy holdsugárban. Ott pörgött-forgott szédületig, és meg sem állt volna kiskeddig, ha a Göncölszekér rúdjánál ballagó Kisbojtár nem durrant egyet a karikásával. Erre az égi csördítésre végre magához tért és föltette a kérdést:

– Mi ez, álom vagy rossz tréfa?

17. fejezet, melyben az expedíció megérkezik a Fölnőttek Országába.

A Fölnőttek Országa város volt. Látszatra semmi különös. Középen magas, tömör, csurom beton és benzinszag meg műpark, körben nyílt. Szinte kíváncsi: hagyta, hogy bizonyos utcái elkótorogjanak a környező ligetes mezőbe. Itt-ott egy-egy házcsoport lappangott a dombok között, amott kisebb üzem füstölgött. A szántóföldek között utak, sőt sínek kanyarogtak – némelyik használaton kívül. De másként is fogalmazhatunk: a Fölnőttek Országa megengedte, hogy a környék benyomuljon az utcái közé. Egy kisebb akácos egészen a Határszéli Metróállomásig tört előre. Szabadon, akárcsak a sok veréb, mely a lombjai közt fészkelt.

A város különösségét a lakói adták. Öreg és tanult, totyori és csacsainszki, iskolás és szakállas, babaképű és óriás, puffancs és nyafka, puccos és orgonaillatú és pálinkaszagú, de a vakmerő, a szájas, a zsugori és a hintalovas is mind-mind fölnőtt volt. Nem tagadták, de ha tagadták volna, elárulta volna őket a tekintetük. Úgy néztek, ahogy éltek: fordítva. Egy se tekintett az égre; helyette a kirakatokat vizslatták mindahányan, a reklámokat, de legsóvárabban a járda betonját: hátha találnak egy degesz pénztárcát.

Lesunyt fejjel, lapos pillantásokkal áramlottak szüntelen az utcalabirintusokban, a rémfilm-mozikba ki és be.

A vándorok óvatosan lopakodtak közöttük. Sokat tanultak a Jéghegyben, még többet a Belső Sötétségben. Már egyikük sem vette félvállról Ráfonya manó gúnyos jóslatát, miszerint a Fölnőttek Országában mindenki fölnőtté változik. Aki pedig fölnőtt, az sosem találkozhat a Rettenthetetlen Sárkányölő Kácsával. Nélküle pedig nővérkéjük örökre a sárkány rabja marad.

Nyírott bokrok közt, hol kertészbe ojtott fodrász garázdálkodott hatalmas, csattogó villanyollóval, kistermetű bennszülött csapódott hozzájuk. Másutt gyereknek mondták volna kora és magassága után, de Viktória – így hívták – kizárólag kompjuterekről csacsogott, áruházi árakról, sportról, divatról, sztárokról, pénzről. Az öregebb helybéliekhez hasonlóan őt is egy kutya vontatta föl s alá a park sétányain.

Szilveszter kandúr érdeklődését: merre van a város túlsó vége? háromszor is semmibe vette. Negyedszerre, amikor már Adorján Sebestyén is bökdöste: téged kérdez, elfogyott a cérnája.

– Olyan nincs, hogy egy macska társalogjon!

– És egy kutya? – kérdezte Sebestyén Adorján.

– Olyan sincs.

– Mit szólsz ehhez, Nilok? – fordult Viktória tacskójához Szilveszter.

– Mit szóljak, na? – vakkantotta Nilok. – Mégiscsak a gazdám, hozzam szégyenbe?

– A világért se!

– Na ugye.

– Na ugye – helyeselt Viktória is.

– Ajajaj! – A sétatéri kutyák olykor felnyüszítettek, és hirtelen támadt ötletüktől vezérelve próbálták pórázukra akaszkodott gazdájukat valami értelmesebb cél felé cibálni. Általában kevés sikerrel. A gazdik hevesen beszélgettek egymással az időjárásról, vagy a futballmeccsről – akármiről, ami hidegen hagyta őket. Közben szanaszét tekintgettek, és tökfejnek tartották a társukat, aki folyton szamárságokat fecseg. A tapasztaltabbja fejhallgatót viselt a fülén.

– Látjátok? – mutatott rájuk Viktória. – Mifelénk az emberek egyszerre állatbarátok és emberszeretők. – Összeráncolta homlokát. – Mondjátok, miért akartok ti elmenni mitőlünk?

– Dolgunk van – felelte kihívóan Szilveszter.

– A mi országunkban mindenki jól keres, és megszerezheti magának azt, amit szeme-szája kíván. Nézzétek!

A tér sarkán neonfényben fürdő áruházhoz vezette őket. Éppen a műcsontosztály fényűző kirakatához.

– Nahát! – tátotta el száját Adorján Sebestyén.

– Mik ezek?

– Műcsontok. Tökre nagy, igaz? – lelkendezett Viktória. – Ugye milyen baró műcsontok, Nilok?

– Igenis! Igenis! – kaffogott Nilok. Előadta – közepes tehetséggel -, hogy fogalma sincs, mi fán terem az üveg: nekiugrott párszor a kirakatnak.

– Megőrülnek érte! – Viktórai megfogta a kutya nyakörvét. – Majd veszek neked, te kis okoska. Látjátok, oktalan állat létére is tudja, hogy mi jó neki. Mért kellene nektek butábbnak lenni nála?

– Tényleg jó? – érdeklődött Szilveszter a tacskótól.

Nilok elnézett a messzeségbe.

– Fölséges.

– Jobb az igazi csontnál?

Könnycsepp jelent meg a kutya szeme sarkában.

– Mi közöd hozzá, te ostoba macska?!

– Csak kérdeztem. Ne haragudj.

– Vedd tudomásul, hogy mindennél jobb.

A többi kutya is előadott néhány lelkes ugrást a kirakatüveg előtt, ha gazdája épp a műcsont ízét, kedvező árát, pompás testi-lelki hatásait ecsetelte. Aztán – mihelyst megtehette – kibújt valahogy az érdeklődés e szűkös emberi köréből, és lelki szemei elé egy valódi velőscsont illatos, bőnyés emlékét idézte. A szenvedélyesebbek a levegőbe haraptak, majd csalódottan fölvonyítottak.

– Éhes vagyok! – kordult Jázmin Dzseff gyomra.

Viktória tovább vezette az expedíciót a kirakatsoron.

– Itt vannak például a lemezjátszók és a magnók. Ezt a kis fejhallgatósat az utcán szokás használni.

– Mire? – kérdezte Adorján Sebestyén tudósiasan.

– Mire? Akármire! Bekapcsolod, és azt hallgatsz, amit akarsz.

Sebestyén Adorján a madárcseresznyefa poros levelei közt gunnyasztó verebekre mutatott.

– Például őket?

Viktória fölényesen nevetett: – Őket minek? A magnóból együtteseket kell hallgatni.

– Miért kell? – nyomozott szívósan Adorján Sebestyén.

– Mert arra valók az együttesek, te csacsi.

– A fejhallgatós magnó viszont azért van, mert vannak együttesek.

– Pontosan. Na végre, hogy érted.

– De a verebek… – szólt bizonytalanul Sebestyén Adorján.

– Idefigyeljetek! Lefogadom, hogy ebben az áruházban kapható verebes kazetta is. És rigós meg varjúkárogásos és robbantásos, meg amilyent el se tudtok képzelni. Mind jobb és tisztábban szól az eredeti madárnyekergésnél. Ezek már különben is rég kimentek a divatból!

Több se kellett a verebeknek! Sértetten fölrebbentek, aztán zuhanórepülésben megbombázták Viktóriát: pötty! pötty! pötty! Vihogó csiripeléssel elhussantak.

– Disznók! – sikította Viktória. – Megérdemlitek, hogy elvigyenek benneteket az állatkertbe kígyóeleségnek!

Bent az áruházban mozgólépcsők és gumijárdák suhantak velük emeletek és polchegységek között, melyeken borotvahabok, akváriumok, órák, önműködő házinyomdák, videók, zsugorított cethalak – a világ gyárainak fölsorolhatatlan csodái sorakoztak. Például a hangszerosztályon csak zongorából 333 félét tartottak, a sportosztályon pedig 111 fajta kosárlabdát. A mindenütt villogó óriás képernyőkön angyalkórusok zengtek hozsannát a legújabb reumatapasznak, és alleluját a Jupiter lecsókolbásznak. Rejtett hangszórókból mennyei hang dörögte válaszul, hogy az élet mélyebb értelme ennél több: igényes ember Belfegor kocsival jár. Az árcédulákon villogó piros szám jelezte, hogy az adott áruért e percben az Országos Átlagkeresőnek hány percet kell adnia az életéből a munkahelyén.

– Nálunk mindenki tisztában van vele, hogy éppen hogy áll – tanította új barátait Viktória -, és bármikor pontosan kiszámíthatja, hogy mennyit ér egy kiló Jupiter lecsókolbászhoz, vagy egy Belfegor kocsihoz képest.

– És aki nem akar se Belfegor autót, se lecsókolbászt? – Jázmin Dzseff mostani éhségében beérte volna a legközönségesebb zsíroskenyérrel.

– Akkor az illető maradi, ha éppen nem bolond! – Az ilyen lemarad a többiek mögött, azok pedig kinevetik. Az a vége, hogy kiszorul a normális emberek közül – le sem tagadhatja, hogy hitvány és gyönge. – Viktória lebiggyesztette ajkát. – A végén diliházba kerül.

– Milyen kedvesek vagytok! – jegyezte meg Adorján Sebestyén.

– Igyekszünk – Viktória egy tudós nő megfontoltságával elsimította homlokából a haját. – Az illető érdekében. Minél előbb segítjük be a diliházba, annál hamarabb fogják meggyógyítani, és annál hamarabb talál rá az élet értelmére.

Beszélgetésükre többen fölfigyeltek a pultok és a pénztárak közt nyomakodók közül. Alakjuk, hanghordozásuk, no meg Bill bácsi pilótasitykája, és az oda gyakorta fölugráló Szilveszter kandúr kecses fontoskodása hamar elárulta, hogy külföldiek.

– Van eladó? – kérdezték többen.

Hamarosan mellettük termett a zsandár, a tűzoltó, az igazgató, a menekültügyi kormánybiztos és két szakszervezeti főbizalmi. Hőseinkkel forrón kezet ráztak, Viktória trikójára Éberség-Segítség érdemrendet tűztek, majd Jázmin Dzsefféket elegáns szállodába kísérték. Vacsorát kaptak a gyerekek, puha ágyat és ígéretet, hogy reggeltől iskolába fognak járni, ahol egy-kettőre hamisítatlan fölnőttet faragnak belőlük.

18. fejezet, amelyben Holdas Lajos királyfi fölségesen kezdi érezni magát.

Reggeli után Holdas Lajos királyfi megtörölte szalvétájával enyhén kékes ajakát, majd bejelentette, hogy átveszi a hatalmat a Kecskemadár-tanyán. Kénytelenségből, mivel a gazda bizonytalan időre elutazott. Meglehet, örökre, tán elunta az itteni életet, belefáradt, és különben is… Az ő idejében úgyse volt itt olyan jó világ.

– Mi az a jóvilág? – kérdezte Ipó.

– Hol van manapság jó világ? – legyintett nagymamásan Nagyedit.

– Itt! Itt! Itt lesz! – kiáltotta a királyfi. – Tökéletes lesz! Új! Ilyent még nem pipáltatok!

Kiadta a parancsot a ház átalakítására. A lányok sürögtek-forogtak. Boldogan illegtek a királyfi előtt a söprűvel meg a porszívóval, és Ipót noszogatták, hogy ne lógassa már az orrát Kecskemadár miatt. Majd visszajön az öreg, ha akar, és örülni fog a rendnek.

Holdas Lajos királyfi erélyes szavára pincét-padlást fölsöpörtek, kiporszívóztak, fölmostak, letöröltek, kifényesítettek. Utána a három Edit szobáját egybevonták, Holdas Lajosét kettőbe, a konyhát átrendezték előszobának, az előszobát padlásföljárónak, a padlásföljárót nappalinak. A fürdőszobából kitolták a kádat és becipelték helyére a tűzhelyet.

Holdas Lajos királyfi elégedetten csettintett.

– Alakul, alakul!

Az Editek fáradtan bólogattak, és elnyúltak a kimerültségtől ott, ahol tudtak.

Holdas Lajos királyfiból sziporkáztak az újdonatúj ötletek – ne feledjük, dolgozott a hat titkos feje is. Megérkezett Vadgeri: ezt ünnepnek nyilvánította, és elrendelte a padlás megolajozását, portalanítás végett. Ugyanakkor fölszedette a volt konyha mozaikpadlóját, mert állítólag csúszott. Ipó és a három Edit ismét söpört-sikált, Vadgeri csapdosta a mozaiklapokat a kőtörő kalapácsával és hordta a törmeléket. Holdas Lajos királyfi egyre elégedettebben szemlélte a művét.

– Fejlődünk, szakadatlanul fejlődünk.

Este kimerülten zuhant ágyba a háznép. Földön, deszkákon, ki hol bírt, mert az ágyak ki lettek dobva, mint a letűnt Kecskemadár-korszak avult emlékei. Egyedül Holdas Lajos királyfi vacsorázott. Bepofázta az összes Bill bácsi-féle húsos hurkát, és értetlenül hallgatta, hogy a fáradság álmukban megríkatja a kislányokat.

– Ejnye-bejnye! Hát mi kellene még ezeknek?

Vacsora után rájukzárta az ajtót, majd ellovagolt a Tóhoz. A parton felbosszantotta egy feketefülű rókagyerek; neveletlenül ráugatott. Mérgében visszaváltozott sárkánnyá, hogy egy kicsit agyonütögesse, de a rókafiú eltűnt.

Ott egye a fene!

Beúszott a várkastélyhoz körülnézni. A fogoly királykisasszony aludt a tornyában egy nagy kupac igazgyöngyön. Álmában is szaporította őket. A vitéz Píty-pity a börtönben durmolt a számítógépére borulva. Sárkányvadász programja oly tökéletesen sikerült, hogy már nélküle is dúlt a harc a képernyőn.

Breke elégedetten vigyorgott mind a hét fejével.

Lubickolt derekasan. Megeszegetett közben hét mázsa pontyot, kiszürcsölt hétezer kagylót, és megénekeltette a békákat, mielőtt visszatért volna a partra Holdas Lajos királyfinak.

19. fejezet, melyben komoly bonyodalom származik abból, hogy egy zsizsikarcú ember kopó szeretne lenni.

A fiúk el-elszundítottak, ám minduntalan fölriadtak. Hajnalra már le se bírták hunyni a szemüket. Még Szilveszter se, pedig ő világbajnoknak számított a szentséges egyiptomi idők óta. Hiába kaptak fűthető takarót, melegvízzel töltött ágyat, érezték, hogy itt valami nincsen rendben. Kimásztak a ringató ágyakból és a szőnyegre heveredtek. Bekapcsolták a tévét. Valami film ment. Vagy vetélkedő? A szereplők azon tusakodtak, hogy ki a különb, és ez úgy mérték, hogy kinek lesz a műsor végére a legtöbb pénze.

Adorján Sebestyén átkapcsolt a másik csatornára, a harmadikra, a harmincharmadikra: ugyanez a film ment mindenütt más-más szereplőkkel. Elszomorodott. Busa nagy szomorúságában egy kisrókára kezdett gondolni, aki vörösesbarnás lenne, széles fülének a hegye fekete, és Drominak hívnák. És ha az ember azt mondaná: édes a meggy, ő menten itt teremne, és így válaszolna: mit parancsolsz édes gazdám?

Szilveszter macska a filmipari támadás elől a költészetben keresett menedéket. Frissen költött gúnydalát függönyhasogatással kísérte éles körmei segítségével.

– És én itten minek? – jelentette be harsány hangon a mű címét, aztán rázendített:

Kinőtt engem a nadrágom,
az a legszebb,
hogy nem bánom
Pamparampam, papapam.

Illedelmesen megbújok
ingem mélyén –
ha megtűr ott.
Pamparampam, papapam.

Kalapom lett a főnököm,
eltűnök ha-
hogy föltöszöm!
Pamparampam, papapam!

Elégedetten meghajolt. A hahogy szó bravúros elválasztását és a tájnyelvi föltöszöm alkalmazását zseniális költői leleménynek minősítette.

A közönség tapsolt. Szilveszter csókot és függönyfoszlányokat dobált.

Adorján Sebestyén is tapsolt, és azt kiabálta: édes a meggy!

– Mit parancsolt édes gazdám? – szólalt meg mögötte egy vékony, mégis kissé érdes hangocska.

Dromi volt. Vörösesbarna bundában, széles, kormoshegyű fülekkel.

Mindenki feléje fordult: nahát!

Hogy Szilvesztertől a gyors siker ilyen hamar elpártolt, fölugrott az asztalra, és átszaladt Dromihoz. Ráfújt dühösen.

– Hogy kerülsz te ide?

– Majdnem úgy, ahogy te!

Mielőtt belemerülhettek volna egymás történetbéli helyzetének tisztázásába, a tévé vonta magára a figyelmet. Bedöglött. És akkor, amikor a műszempillás, műhajú, műszagú, műszínű, műhangú művésznő ezt dalolta: az élet pénz és megy tovább! Ugyane pillanatban krekkent az ajtózár és benyomult a szobapincér.

– Csöngetni méltóztattak? – Szaporán pillogott körbe. Hosszú orrának cimpáit vérebesen mozgatta, holott, ha nézett már tükörbe, tudnia kellett volna, hogy nem kopóra, hanem zsizsikbogárra hasonlít. – Parancsolnak valamit?

– Köszönjük, semmit – állt elébe Jázmin Dzseff.

A pincér jobbra nézett, balra szimatolt.

– Nincs itt véletlenül indokolatlan rókaszag? – Kikerülte Dzseffet, körülszaladt a szobában, fölkapdosta és zsebregyűrte a Szilvesztertől szétmuzsikált függöny-rongyokat. Szót azonban nem pocsékolt rájuk, más érdekelte.

Mást azonban nem lelt. Se az ágy alatt, se a hűtőszekrényben, se a komódban. Csalódottan jött elő a fürdőszobából is.

– Nem volt kevés a vacsora?

– Nem tudunk aludni – mondta Sebestyén Adorján.

– Akkor talán sok volt? Netán a rókaszag? Ugyan honnan jön ez a rókaszag? Parancsolnak altatót? Hívjak orvost? Kinyissam az ablakot? Telefonáljak a polgármester úrnak?

Adorján Sebestyén elunta a rengeteg, mézesmázos kérdést, amelyek csak nem akartak elfogyni az izgatottan reszkető zsizsikorr alól.

– Köszönjük, semmi bajunk. Elmehet. Mi még egy kicsit mesélgetünk egymásnak, aztán majd elalszunk.

A szobapincér szeme fönnakadt.

– Mit csinálnak?

– Mesélgetünk, amíg el nem álmosodunk.

– Mesélgetnek?! Segítség! Zsandárok, itt mesélnek! Segítség! Hoppá, jut eszembe! – Kabátját hevesen lekapta, kinyitotta, csak úgy hullott belőle a gumibot, a könnygázbomba, a revolver, meg a följelentőkönyv. – Árulók! ügynökök! Le vagytok tartóztatva! Kövessetek! – A telefonhoz ugrott és fölkapta. – Központ? Halló, központ?!

– Most kéne a drótot elharapni – sóhajtotta Adorján Sebestyén.

– Parancsodra, édes gazdám! – Dromi lángszín bundája föllobbant a telefon falidugója mellett. Éppen ott, ahol a tapéta magas, zöld sást mintázott. Dromi ripsz-ropsz, szétrágta a telefonzsinórt.

– Halló? Tettenértem őket tiltott mesélésen. Halló? És egy valódi, képzeletbeli meseróka is van náluk! Halló?! Megéreztem a szagát! Sőt, már látom is, ott lapul! Elkapom, halló?! Nem hallanak? No, megálljatok, majd ellátom én a bajotokat! A törvény nevében kövessetek! Hogyisne! – Megtorpant az ajtóban. – Hogy odakünt elszeleljetek! Utánam, vagyis itt maradtok, és egy tapodtat se mozdultok. – Fölkapta a holmiját, kirohant, kívülről bezárta az ajtót. – Majd megtanítlak én titeket kesztyűbe dudálni! Mesélgetni, rókákat kitalálni, gúnynótát dudorászni, telefonzsinórt széjjelharapni! – Elszáguldott, és végigüvöltötte az utat a zsandárőrsig.

– Most mi lesz? – Jázmin Dzseff, fejébe húzva Bill bácsi pilótasitykáját, menetkész állapotba helyezkedett.

Adorján Sebestyén és Sebestyén Adorján fütyült a kalandos jövőre: kakasfogóst játszott Dromi rókával.

Bezzeg Szilveszter! Vitézül fölborzolta a farkát, bajuszát mártírosan konyára igazította, és kidörömbölt az ajtón:

– Nem félek tőletek! Vegyétek tudomásul, hogy nem félek tőletek! Én költő vagyok, az én gondolataimat úgyse tudjátok rabszíjra fűzni. Az én gondolataim szabadabbak a madaraknál, gyorsabbak a rakétáknál! A fénynél! – Harciasan döngette lenyalt, fehér mellényét. – Hallottad, Jázmin? Most megkapták a magukét! Ezt nem teszik az ablakba. – Újra az ablak felé fordult. – Aljas pribékek!

– És most mi lesz? – csökönyösködött Jázmin Dzseff.

20. fejezet, melyben Holdas Lajos Breke elhatározza, hogy pontot tesz az ügyre.

Micsoda hiányosság! Sebestyén Adorjánt emberemlékezet óta feszélyezte, hogy nincs elefánt a háznál. Hajajaj! bólintott rá Kecskemadár. Adorján Sebestyén is megvizsgálta a kérdést, és úgy találta, hogy egyenesen két elefánt hiányzik a családból.

A kocsiszínben elfért volna talán három is, no persze három kicsi. Egészen apró elefántból meg négy vagy öt. Erről tanakodtak éppen, amikor a mostani történet fejleményei elébe vágtak az elefánt-históriának. A régi kocsiszínből elefánt-istálló helyett trónterem lett. Holdas Lajos királyfi itt kiáltotta ki magát első Holdas Lajos királlyá.

A háznép kissé értetlenül és meglehetősen fáradtan tapsolt.

– És a Köztársaság? – kérdezte Nagyedit, mert mind közt ő volt a legokosabb.

– Az megmarad – nyugtatta az új uralkodó. – És minden egyéb. Például a barátságunk is marad a régi; közvetlen, meleg, sőt forró! Egyenrangúak közössége. Fejlődés persze lesz, mégpedig szakadatlan, gyors és elegáns. – Köhintett. – A helyzet méltósága végett ti engem ezután felségnek fogtok szólítani. Magától értetődően csak akkor, ha kérdezlek benneteket. Ha eszem, haptákban álltok az asztal körül, és a kezem ügyébe adjátok, amit kérek.

– Ennyiből állna a királyság? – kérdezte élesen Ipó. Neki első Holdas Lajos király Holdas Lajos királyfi korában sem tetszett.

Gyanútlan, messziföldi levelibéka érkezett a kocsiszín-elefántház-trónterem előtti ribizlibokorra. Ribizlilére éhes legyecskékre éhesen. Fölmászott szépen, elhelyezkedett a levelek árnyékában egy túlérett fürt közelében. Megsimogatta a hasát: na, lássuk! Tekintete ekkor véletlenül a teremben trónoló uralkodóra tévedt. Fejéből-lábából kiszaladt a vér, lepottyant a porba, és elterült, mint a gyalogbéka.

– Brekekekekeke! – nyöszörögte, és elugrált vissza, ahonnan jött.

Holdas Lajos király a legszelídebb mosolyával felelt Ipónak.

– Az én királyságomban örülni fogtok, kislányom. Az lesz a legfőbb dolgotok, hogy örültök. És aki erre jár, vagy megkérdezi, annak mind azt felelitek, hogy soha ilyen boldogok nem voltatok. Az eget is kékebbnek látjátok, és akkor is kacagtok, ha a fogatokat húzzák.

– Mint a hülyék? – Vadgeri fölzárkózott Ipó húga mellé.

– Ugyan! Mint az én alattvalóim!

A trónbeszéd ezzel végetért.

I. Holdas Lajos király megbízta Nagyeditet, hogy készítse el gyurmából az ő lovasszobrát. A többiekkel egyébként elbeszélgetett, cukorkát osztogatott, rágógumit, megsimogatta a buksi fejecskéket, még Vadgeri borzas üstökét is. Közben – úgyszólván mellékesen – megjegyezte, hogy most, hogy trónra lépett, azonnal indul azt a kis Dzsongáriai hogyhívják kisasszonyt kiszabadítani.

– Nélküle az egész királyság fabatkát sem ér!

Ennek a mondásnak méltó sikere lett. Még azok is tapsoltak, akik megfogadták, hogy soha, és dühösen markolták a kőtörőkalapácsuk nyelét.

I. Holdas Lajos király föltarisznyált, derekára kötötte aranyos kardját, majd népe kíséretében elvonult a Tó partjára. Midőn beszállt Píty-pity lovag félig kész csónakjába, és mielőtt megtette volna az első csapást a negyedéig kifaragott evezőlapáttal, annyit kért búcsúzóul és útravalóként, hogy kiáltsák utána a királykisasszony nevét. Hadd erősítse karját-szívét ez a név.

Az Editek hüppögtek.

– Mekkora vitéz!

– Ó milyen bátor!

És fölzendült a kórus:

– Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Durbincs Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó Jami Jamieson Majomka Borcogó Lóarcú Pihe Hámosi Hám Orrmanyi…

Ipó Vadgerire nézett, Vadgeri Simonévire. Simonévi sírdogált és nem kiabált semmilyen nevet. Decsimama se, mert ő is sírt, különlegesen nagy veszedelmet sejtve.

Vadgeri most a Tó felé fordult és ő is hallgatott. A Tó gyanúsan sima volt, hullámtalan. Mintha üvegen siklott volna I. Holdas Lajos sajkája.

Hol lehet most a sárkány? Miért tűri, hogy csak úgy ladikázgassanak az ő felségvizén?

Vadgeri elgondolkodva koszrogott a part fövenyén. Kőtörő kalapácsát maga után húzva mély árkot vont vele a homokba.

21. fejezet, melyben Szilveszter a szerénység erényébe esik, miáltal komoly változások következnek be a Fölnőttek Országában.

– A megoldás pofonegyszerű! – Szilveszter kandúr piros orra fölragyogott.

Adorján Sebestyén kitekintett a hotelszoba ablakán tíz emelet mélységbe.

– Fölhasogatjuk a lepedőket, kötelet fonunk, azon lemászunk!

Szilveszter rubintorra mind fényesebb lett. Már kis lámpácskaként világított, szinte túlragyogta a kelő Nap porszemekkel birkózó első sugarait. Láthatóan az orrocskába tódult gazdájának összes hiúsága e különös pillanatban.

– Te kandúr, te tényleg rájöttél valamire! – Dromi leült a hátsójára.

Szilveszter szerényen bólintott és megnyalta az orrát, nehogy elpukkadjon.

Adorján Sebestyén visszagyűrte a takaró alá az elsőnek kiszemelt lepedőt. Jázmin Dzseff a pitótasityka álladzójának kapcsát pattintgatta türelmetlenségében. Sebestyén Adorján fölfegyverkezett a díszkandalló díszpiszkavasával, amivel a dísztüzet szokták volt diszkálni. Szójátékát megsúgta kisebbik fivérének, ám Adorján Sebestyén most nem vette a lapot – Szilveszterre figyelt.

A macska élete eddigi legszerényebb beszédét adta elő. Csöndesen higgadtan, feledve a vad költőt, aki az imént az ajtót döngette lánglelkűen.

– Mi vagyunk a megoldás. Te meg én, Dromi. De igazából te.

Léptek dübörögtek a lépcsőkön, liftajtók csapódtak.

– Hogyhogy? – Jázmin Dzseff egy szórakozott mozdulattal rátette a hűtőszekrényt a kanapéra, majd az egészet az ajtó elé taszintotta.

– Erre! Erre! – kiáltották többen azoknak, akik szintén erre! erre! kiáltásokkal nyomultak a szoba felé.

– És mi, illetőleg ti valamennyien – folytatta a kandúr.

– Nyissák ki! A törvény nevében nyissák ki! – Öklök zuhogtak az ajtóra. Az ablakpárkányon tolongó kíváncsi galambok és a lábuk alatt szökdécselő cinegék szemében félelem csillant. Most mi lesz?

– Most mi lesz? – visszhangozta a madarak kérdését Jázmin Dzseff, midőn legendás szorgalmával a ruhásszekrényt is elhelyezte a hűtőgép tetején.

Szilveszter meghajolt. Orrocskáját újfent megnyalva énekbe fogott. Költői emelkedettségében fittyet hányt a tőle két ölnyire tomboló ostromra.

Hej barátok!
Meséljetek hát égő tengert,
pincetoronyban hínárembert,
kezesgyíkot és ugrókagylót,
csigafüttyöt és zsebrákollót.
Száraz tónak nedves partján
döglött béka kuruttyát,
Góliátot porba sujtó
kicsi Dávid parittyát,
kígyópatát és lógatyát,
pótpotrohos török agát,
óvízibort és mézepét,
temetőcsősz víg ünnepét!

Mert hazugság, ami nem varázs,
hamuvá lesz a sok jó parázs,
szétomlik gyár, ház, kőszobor,
nem lesz erdő, se tó, se por,
nem lesz semmi, a fele se,
ha nem élteti a mese!

Mert a világ alapja a szó,
láthatatlanból lett a látható.

Beszakadt az ajtó. A zsandárok erőszakos rohamában szétzúzódott a kanapé, a hűtőgép, a szekrény. Üvöltöttek a győztesek. Szilveszter továbbra se bagózott rájuk: csinos macskaéneke végeztével illedelmesen meghajolt, hallgatósága pedig tapsolt.

A zsandárok megtorpantak. Már aki bírt. Mert az elsőként berontók a földre kerültek – az ő hátukon topogott a többi. Ezek ingerülten csapkodtak a tenyerükbe a gumibotjukkal. Fölkészültek valami jó kis csihi-puhira, amiben ők nyernek majd. Imádtak győzni. A csinos egyenruha mellett a sok biztos győzelem csábította őket a zsandári pályára. Sóvárogták a görbe pillantásokat, a fenyegető mozdulatokat, még az ütéseket is. Az ütésekre lehetett a leghamarabb válaszolni.

Hanem ezek a kölykök!

Még a szélesvállú pilótasapkás is csak vigyorgott és tapsolt egy macskának. No, ez bőven elég egy letartóztatáshoz, de a gumibot rendeltetésszerű használatához kevés.

– A törvény nevében! – a szállodafolyosó mélyéről kinyújtott kézzel előgyalogolt a főzsandár. Át a bútorok romjain, a földön heverőkön. Titkoszsandári ballonkabátján legalább négy kiló kitüntetés csörömpölt.

– Osztozom a sorsotokban! – Szilveszter elfoglalta a helyét Jázmin Dzseff pilótasitykáján.

Dromi kissé elhalványult.

– Nekem a matek sose volt erősségem. Ha megbocsáttok, én se nem osztozom, se nem szorzozom. – Eltűnt a tapéta zöld bozótjában.

– Itt a bizonyíték! – A zsizsikorrú szobapincér fölüvöltött a parkettáról.

– Hol? – kérdezte a főzsandár.

– Hát ez az! – nyögte a szobapincér. – Hogy hol!

Hőseinket a zsandárok teketória nélkül a bíróságra hurcolták. Ott aztán hamar kiderült, hogy a felnőttek se olyanok, amilyenek szeretnének lenni. Szerencsére! Szerencséjükre! Ezt persze a nagy eszüktől nem tudták. Úgy tele volt vele a fejük, hogy nem fért már be oda semmi. Ezért nincsen ostobább az okosnál, aki teszi-veszi magát, fontoskodik az Igazságügyi Palotában. Ha maga jönne rá, se hinné el, hogy valójában egy márványból rakott szamár belsejében ugrál. Mi több: játszik! Felperesdit, alperesdit, bírósdit, zsandárosdit, ügyvédesdit.

– Kergetőznek a lemegyőn? – mutatott Sebestyén Adorján a lépcsőn nyargaló csoportra.

– Kuss! – mennydörögte a zsizsikorrú a hely szelleméhez illőn. Csattanósat lépett a márványpadlón, hogy odanézzenek a népek és lássák, hogy lám, neki lett igaza Sebestyén Adorjánnal szemben. Hegyes orrának két heves cimpája egyre remegett. A dicsőségtől? A félelemtől? Talán a legokosabb spionpincér sem feledheti, hogy minél inkább igaza van az embernek, annál messzibb kerül az igazságtól?

– Én nem bántottalak téged – mondta Sebestyén Adorján kissé szomorúan. Eleinte rokonszenvesnek találta a szobapincért, legkivált a hosszú zsizsikorrát. Szívesen tanulmányozta volna közelről, meg is cirógatta volna, mert ekkora és ennyire hegyes orrot azelőtt még képeskönyvben sem látott.

– Hallgass, te le vagy tartóztatva; te vádlott vagy bűnöző, titkos mesélő! Tettenértelek! Az összes gaztettednek szem- és fültanúja vagyok!

No hát ez az, ez a tettenérés csapdája! A zsizsikorrú férfiú mellett ott vonult a főzsandár és a tömérdek alzsandár. A tények is mind az ő oldalukon baktattak befelé a tárgyalóterem emeletmagas, rézkilincses ajtaján. Odabent pedig ő mellé készült állni a taláros bíró, a parókás ügyvéd és a sok kacskaringós paragrafus. Mert mind azt játszotta, hogy az igazság tények, okoskodás, bizonyítás, rendeletek és zsandárok kérdése. Ráadásul el is hitte valamennyi.

Sebestyén Adorján leleplezte az egész bandát, amikor kissé csodálkozva odasúgta a szobapincérnek:

– Te nem szeretsz engem?

– Hogy jön ez ide?

– Mert ez a lényeg, és ez az igazság! – rikoltotta a pilótasityka tetejéről Szilveszter.

Kitört a ribillió!

A tárgyalás még valahogy elkezdődött. A bíró üggyel-bajjal beindította valahogy a pör nevezetű társasjátékot erőszakos kérdéseivel; hogy mi történt, hogyan, miért, ki volt a fölbujtó, kifundáló, a tettes ésatöbbi – hanem Szilveszter megóvta az eljárást. Mondhatjuk úgy is, hogy ítéletet hirdetett, amikor a bíró szemébe vágta:

– Ti nem szerettek bennünket!

A bíró kalapácsa dübörögve intette csöndre a fölmorajlott közönséget.

– Ez nem tárgya a pörnek!

– Csak ez a tárgya!

– Úgy bizony! – dörögte Jázmin Dzseff, a macskatarajos lovag.

– Nahát! – zúgott a közönség és csodálkozásába éles kérdések fúródtak. – Ez számít? Tényleg?

A kandúr folytatta:

– Máskülönben édes mindegy, hogy mit csináltunk és mit nem. Ha nem szerettek, semmi jogotok fölöttünk ítéletet mondani. Csak hatalmaskodtok, mert erősebbek vagytok!

– Szabálytalan! Ez tisztára szabálytalan! – A hivatalból kirendelt ügyvéd egyszerre harcolt a szerepéért és a parókája ellen, mely megfordulni igyekezett, a lehullani akaró palástjával, bepárásodott szemüvegével.

– De fordítva – Szilveszter halk beszédre váltott, s ettől csönd lett a teremben. A közönség visszafojtotta lélegzetét, a bíró eleresztette fakalapácsát. – Tehát ha fordítva kérdezünk – ismételte Szilveszter egy árnyalattal halkabban: – ha szeretjük egymást, oly mindegy, hogy mesélünk-e, vagy elvettük a babaruhátokat.

– Nem mindegy! – kiáltotta az ügyész.

A macska szertartásosan meghajolt Jázmin lovag feje tetején.

– Igaz, igaz! Elismerem, hogy nem mindegy! Ha szeretnétek minket, még örülnétek is, ha játszanánk a babaruhátokkal.

– Nahát! – zúgott újfent a tömeg.

– Hallgattassátok el őket! – parancsolta a bíró. – Teperjétek le ezt a szemtelen macskát, kössétek be a száját, tegyétek véka alá, a vékát borítsátok be dunyhával, a dunyhára üljön rá a legfarosabb zsandár!

Nosza, rárontottak hárman Jázmin Dzseffre, hogy leszedjék a sitykájáról Szilvesztert. Csakhát a céljukra törtek amúgy fölnőttesen, ennélfogva nem vették számításba, hogy Jázmin Dzseff éppen tizenkét tyúktojásra gondolt. Képzeletében a tojások héjukból kiugratva, serpenyőbe szökkentve izzadó szalonnácskák és pironkodó hagymaszeletek közt tükörtojássá készültek szövetkezni. Jázmin Dzseff tehát bontófogásokat alkalmazott, mert szájában gyűlt a nyál, a serpenyőben sercegett a szalonnazsír. Kerek karéj ropogós-foszlós decsi kenyér is bejelentette csatlakozását a reggelihez, meg egy tányérka fokhagymás-tejfölös uborkasaláta. Négy zsandár támadt már rá, aztán öt, majd hat. A jéglovag azonban szétvetette a lábát, nagyokat nyelt, és két keze motollaként járt, bontotta a reá kulcsolódó fogásokat.

Szilveszter egy derék ugrással átszökkent a csillárra.

– Utánam! – rikkantotta, mire a közönség fölugrott a padsorokban.

A zsandárok most a csillárhoz rohantak, aztán a bírói emelvényhez, mert Szilveszter oda röppent. Megkaparintotta a bíró parókáját és Sebestyén Adorjánhoz hajította. Sebestyén Adorján Adorján Sebestyénhez passzolt, aki a bírói parókát a tömegbe lőtte. Ott kézről-kézre járt, mint valami nagy madár, mint Kecskemadár…

Reccs!

A közönség labdázott és kacagott, a zsandárok rohangáltak, a bíró, az ügyész, az ügyvéd kiabált. A főzsandár titkos pisztolyához nyúlt, hogy a levegőbe lőjön. Már elővette a fegyvert, midőn Jázmin Dzseff melléje lépett egy serpenyővel, és aranysárga, tojásba mártott kenyérfalattal kínálta meg.

Reccs és csirr!

A ferde napsugarak rézpáncéljával bevont nagy ablak betört, és az ezredéves vénség hópehelyként bepilinkézett a terembe Kecskemadár.

– Hajrá! – biztatta a levegőből a bírói parókával röplabdázó közönséget, majd alá billegett a pulpitusra.

– Ez meg honnan? Hogyan? – hőkölt hátra a bíró. Finnyásan szimatolt. Kövér, kopasz fején izzadság gyöngyözött.

– Az Északi Sarkról – válaszolt Kecskemadár pironkodva. Szőrszárnyaival gyöngéden megtörölte a bírói homlokot.

– Sajnos eltévedtem. Életmentő holdsugaramról véletlenül New York közvilágítására szálltam át, s onnan csak a Sarki Fény segítségével tudtam idevergődni. De ez hosszú történet. – Szőrszárnyával legyintett: most a levegőt törölte át.

– Veletek mi van, meséljetek kis csibéim! – Fölkapta magához Adorján Sebestyént és Sebestyén Adorjánt.

No, ha mesélni kellett, a kicsiknek elég volt egyszer szólni. Mondták-mondták a manókat, a Jéghegyet, bátyjuk jégolvasztó lámpáját, a Belső Sötétséget, Karminál kakaskát, a Fekete Herceget, Sebestyén Adorján világító szívét, Viktóriát és Nilok tacskóját, Dromi rókát és persze a hétfejű Brekét, meg Hápit, a sárkányölő Kácsát.

Kecskemadár bólogatott, és elmélyülten eszegette a bíró vaskos törvénykönyvét.

A fiúk szavára hamarosan megtelt mesével a terem. Pacsirtákkal és harkályokkal, oroszlánbömböléssel, Jéghegy-illattal, manóvihogással, sárkányárnyékkal, kacsamosollyal, Dromi lihegő, reszelős hangjával: mit parancsolsz, édes gazdám? sirályhálával, Ipó szórakozottságával. A terem hatalmas ajtaja kipukkadt, mint a rágógumihólyag és a mesék kicsordultak az utcákra, elöntötték a várost.

Az emberek lassan fogták föl, hogy mi történik. A változást először a többieken vették észre – ehhez persze föl kellett emelni a tekintetüket a porból.

– Nicsak! Kaparjkurta szomszéd fagylaltot vett a szomszéd kislányának!

– Ezt szagoljátok! Pomádé kisasszony műszag nélkül!

– Odas! Időpénz úr az árokban térdel és lesi a hangyák vonulását!

Bizony, bizony. Megállt a száguldás az utcákon. Az emberek sétálni kezdtek, nézelődni, szagolni, gyönyörködni. A túlbuzgóságuk maradékával okvetetlenkedő zsandárokat megmosolyogták.

– Hová igyekeznénk?

– Minek törjük magunkat?

– Mi a csudának vennénk meg ezt meg azt, amikor otthon van elég az meg ez?

– Meséljen inkább valami érdekeset! Hogy van a nagypapája?

– Tud kuglizni?

– Nem, baj, én se, majd megtanulunk.

– Odanézzenek!

Még a gyári munkások is odanéztek ahelyett, hogy negyvenmillió izébizét csináltak volna. Érdemes volt!

– Ufó? – kérdezték az emberek izgatottan.

Ugyan!

Különb csoda történt: az égen átszáguldott – mint valami fényes meteor – a Villámléptű Égi Tojás, Pelyhes Hápi, a rettenthetetlen Sárkányölő, más néven Csiganusi.

Kecskemadár libegő röptéből olvasta ki bérci honában az eseményeket, s jött menten, habozás nélkül.

22. fejezet, melyben a sárkány már majdnem célhoz ér.

Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó Jami Jamieson Majomka Borcogó Lóarcú pihe Hámosi Hám Orrmanyi Nyári Lappancs nézte-leste az aranyosruhás, holdas koronás fiatalembert Píty-pity lovag félig kifaragott sajkájában. Figyelte, miként evez a negyedéig kifaragott lapáttal, és hallgatta énekét.

Az ének recsegett-ropogott, mégis olyan pöszén hangzott, mintha a dalnok például kavicsra harapva elvesztette volna a fogait. Versezete pedig… nos, azt Szilveszter, a kandúri lírikus a világ összes egeréért sem vállalta volna.

A kék égen felhőbárány,
meg vagy mentve szép királylány,
legyőztem a tavi sárkányt.

Ezt gajdolta vagy tízszer egymás után. A jelek szerint többet nem bírt kiötleni, s minek is törte volna, ha a lényeget beletette?

És ebben a három sorban csak egy s-hang volt. Éppen sok, miután I. Holdas Lajos király szájából a teknőspáncélból bűvölt műfogsor áriázás közben kiröppent, s a habok közé veszett. Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó Jami Jamieson Majomka Borcogó Lóarcú Pihe Hámosi Hám Orrmanyi Nyári Lappancs Lappancsovna királykisasszonyt nemcsak a szénfekete szemecskéjéért, tűhegyes orrocskájáért tisztelte a környék, hanem a csavaros kis eszecskéjéért is. A “tavi szárkányt” hallva rögtön átlátott a szitán. Lekiáltott:

– Fölismertelek, te varangyos giliszta!

I. Holdas Lajost ez már nem izgatta. Visszakacagott, mint valami géppuska.

– Én isz tudom, ki vagy, megmondom a nevedet!

Félig faragott csónakját kikötötte, és a partra szökkent. Éppen a királykisasszonyka toronybörtönének ablaka alatt, és Píty-pity vitéz cellájának ablaka előtt. Volt ott egy szavaláshoz alkalmas szikla, arra tette a lábát. A biztonság kedvéért bekukkantott Píty-pityhez: ott dúlt a sárkányvadászat.

– Hogy álltok?

Píty-pity föl se pillantott mágikus gombjairól, villogó képernyőjéről.

– Hatvannyolcezernégyszázhuszonkilencszer győzött ő, hatvannyolcezernégyszázhuszonnyolcszor győztem én! Már csak eggyel vezet! Most elkapom! Egyenlítek, és utána elsöpröm!

– Helyes, csak így tovább!

I. Holdas Lajos király a torony felé fordult. Megköszörülte torkát, és elkezdte sorolni, amit a családból szép szóval meg alattomban kiszedett:

Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó Jami Jamieson Majomka Borcogó Lóarcú Pihe Hámosi Hám Orrmanyi Nyári Lappancs Lappancsovna Muriska…

Ó jaj! a kis királykisasszony szíve a torkába ugrott. Hogyne ugrott volna, amikor ez a hétszer sodrott ebihal lám, még a Muriskát is kitudta valahonnan!

Fekete szemének pillantását rémülten szögezte az ég aljára, ahol valami mákszemecske tűnt föl. Mintha a Jóisten Decsimama sütötte mákoskalácsot uzsonnázott volna, és abból egy szem mák…

23. fejezet, melyben a rettenthetetlen Csiganusival mint eposzi hőssel ismerkedünk meg – milyen a véletlen? – Szilveszter kandúr jóvoltából

– Őket most hagyjuk sorsukra – javasolta Hápi Nusi Jázminéknak. – Elég nagyok már ahhoz, hogy eldöntsék, akarják-e tovább csinálni, ami rossz nekik.

– Épp az a baj, hogy túlságosan is nagyok – csóválta a fejét Sebestyén Adorján.

– Nem akarjuk, dehogy akarjuk! – kiáltotta egy vékony hang. Viktóriáé. Kissé lihegős, mert a kislány éppen cigánykereket vetett az ügyész asztalán. – Mind vissza akarunk gyerekesedni!

– Naná! Nanauú! – vakkantotta vígan Nilok nevezetű tacsi kutyája, és bevetette magát a tömeg sűrűjébe a főzsandár kalucsnijával.

– Helyes! Utánam! Előre! – Csiganusi Hápi háromszor megpördült a tengelye körül és elszáguldott.

– Micsoda hős! – Szilveszter kandúr a meghatottság könnyét rázta le a bajusza hegyéről, midőn mind a négyen fölkászálódtak Kecskemadár hátára. Az ezer esztendős hópehely nyögött, csikorgott, lenyelte a törvénykönyv utolsó falatját, aztán a tárgyalóterem ablakán át a Villámló Csiga nyomába lendült.

– Eposzok zengenek róla! – folytatta a kandúr. – Az egész világ énekli őket, na, már a műveltebb népek.

– És ki írta azokat az eposzokat? – érdeklődött Sebestyén Adorján enyhe éllel.

– Ki írta, ki írta?! Te csacsi! – fitymálta a fiút Szilveszter a pilótasityka magasából. – Elkéstél te onnan, ahol a műveltséget osztogatták!

– Te írtad, mi? – mosolygott Adorján Sebestyén.

– Miért, ki tud közülünk még eposzt írni?

– Ebben a történetben hovatovább ő írja valamennyi költeményt – zsörtölődött Jázmin Dzseff. – A végén nem fogjuk tudni, hogy mi találtuk ki őt, vagy ő talált ki minket.

– Megérdemlitek! – vihogott a macska.

Sebestyén Adorján visszavágott.

– Ismered is azokat a bizonyos eposzokat, vagy csak írod őket?

Adorján Sebestyén aziránt érdeklődött gúnyosan, hogy az a bizonyos eposzi hős miből van igazából? Csigából? Kácsából? Nusiból? Villámból?

Szilveszter lesújtóan hallgatott. A tájra irányozta érdeklődését: az erdőt keresztülhasító autópályára, az erőműre s mellette a vörösre szikkadt mezőre, a domb gyógyíthatatlan bányasebére, a hajléktalan gólyákra, akik a magasban keringve hasztalan kerestek otthonnak való helyet maguknak.

A Nagyhegy szikláinál jártak már, amikor hosszas és baljós torokköszörülés után megszólalt.

Egyszer, ősidőkben,
Csiga állt e bércen.
Hé fiúk!
szólt a sasokhoz,
ti, itt, mit?
Inkább te, te tolakodó!
víjjogták a sasok,
te mit keresel itten?
Ez a hazám, itt születtem,
válaszolt a csiga szelíden.

24. fejezet, melyben a történet véget ér.

I. Holdas Lajos király diadalittasan sorolta-mondta Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó Jami Jamieson Majomka Borcogó Lóarcú Pihe Hámosi Hám Orrmanyi Nyári Lappancs Lappancsovna Muriska királykisasszony nevét, már a Dögönyeit is kimondta, amikor a Jóisten uzsonnájának reményteljesen elhullajtott mákszemecskéje nőttön növekedett, és kibontakozott belőle a Rettenthetetlen! Híres, vérfagyasztó csatakacsa-csujjogatója megelőzte:

– Hujujujujuj! Háp, háp! Sírjál sárkány, ha még nem sírtál!

Meg se torpant a Tó partján, csak intett a szétrebbenő Editeknek: – szevasztok! – s tovaszáguldott. Az Editek fölváltva sírtak, kendőt lobogtattak, és mélyeket lélegeztek, hogy lám, végre szabad!

Selymes tappancsain elviharzott: a víz színén!

Hogy milyen volt ő?

Leírhatatlan.

Aki még emlékszik Adorján Sebestyén otromba tréfálkozására, hogy Nusira hajazott-e, vagy kácsára, netán csigára – az feledje el.

Mégis, ha valakit igazán érdekel a külseje, az – hasonlatképpen – képzeljen el egy őszibarackot, aminek enyhe krumpliorra van és abszolút hallása. A vízen szükség szerint úszik, alszik, alámerül, vagy fölötte röpköd. Mindehhez nincsen vasökle, vasvilla-tekintete, vaskardja. Vasbajsza sincs. A vaspatkót se szokása meghajlítani. Nem nyeli el a vasszöget, és a harcban sosem visel vaspáncélt. Csatakiáltása: háp, háp! Egyszerűbb bunyózás alkalmával: öx!

Nos tehát ez a Rettenthetetlen Hápi a hullámokon benyargalt a Tó közepére, fölszökkent I. Holdas Lajos király szája elé mint valami megveszekedett sültgalamb, és a képébe hápogott három velőtrázót:

– Háp! Háp! Háp!

I. Holdas Lajos királyon megpattant az aranygatya aranymadzagja. Kardja visszaváltozott sássá, ruhája-palástja hínárrá-békanyállá, ő maga Breke sárkánnyá.

– Huú! – sikított a parton a női közönség.

– Én megmondtam előre! – dörzsölte össze gyurmás kezét Nagyedit.

– Most lesz haddelhadd! – csóválta piros csőrét a levegőben Tányértalpú gólya. Néhány szárnycsapással közelebb vitorlázott a hadszíntérhez.

Dromi előbújt a legöregebb parti fűzfa odvából.

– Mit parancsolsz édes gazdám? – kérdezte tévedésből Vadgeritől. Adorján Sebestyén pár lépéssel odább landolt Kecskemadár hátán. Vadgeri pillanatnyilag három fejjel volt magasabb nála, viszont egyforma farmert viseltek.

– Akár az ikrek – mentette magát Dromi, kis gazdája előtt.

Amióta napvilágra jött, hogy kicsoda voltaképpen I. Holdas Lajos király, Edikati és Katiedit két szólamban csodálkozott:

– Nahát! Nahát!

A Tó közepén tombolt a harc.

– Széjjeltéplek! – bömbölt a sárkány. Vadul forgott, hét fejével, két farkával kilenc felé csapkodott.

– Lepikkelyezlek! – hápogta a Kácsa és keringett körülötte mint egy műhold. Minél gyorsabban pörgött a sárkány, annál sebesebben száguldott ő.

– Egyenlítettem! Egyenlítettem! – Píty-pity vitéz kidugta pulifrizurás fejét cellája ablakán. – Hallottátok? Egyenlítettem! A következő játék már az… – Visszakényszerült a cellába, hangját elnyelte a hullámrobaj. A sárkány szörnyű farkcsapásai szökőárat zúdítottak a szigetre.

– Egérré változtatlak és vízbe fojtalak! – bőgte Breke hét feje kórusban.

– Csomót kötök a farkadra! – felelt a Rettenthetetlen.

– Az iszapba taposlak!

A villámló Csiga föladta a szópárbajt. Egyelőre, mert megfogant fejében a haditerv. Rájött, hogy itt a vízben a végítélet napjáig sem győzheti le a sárkányt, mert ez az ő eleme. Az égre sem hajíthatja, mert ahhoz meg kellene fogni a rusnya hüllőtestét. Jajgatni kezdett, mint akinek eltörött a szárnya, és a part felé kacsázott.

– Most megvagy!

Breke utánahömpölyödött. Hápi ügyesen csalinkázott a vízen, hogy épp egy békaugrásnyi távolság legyen köztük.

– Megvagy! Megvagy! Megvagy! – mondta sorban, és kaffant utána mind a hét sárkányfej, de csak vizet nyeltek.

Csiganusi a Gyurgyalag-öbölbe csalta ellenfelét. Oda, ahol pár napja Breke Holdas Lajos királyfivá bájolta magát.

Editek, Vadgeri a kőtörő kalapácsával, Jázmin Dzseff, az oly rég óta nélkülözött hordozható bordásfalával, Adorján Sebestyén Sebestyén Adorjánnal, Ipó Szilveszterrel, Decsimama egy tál mártóskaláccsal, Nagyedit tüzes cigarettával, a vén Gólya a Tányértalpával, Kecskemadár méla lebegésével fönt a partoldalban foglaltak helyet. Szegény gyurgyalagok ismét ki lettek lakoltatva.

Dromi róka hol eltűnt a mártóskalács tejfölös illatában, hol előbukkant egy dongó-árnyék mögül. Ilyenkor megkérdezte a mellette állót: mit parancsolsz édes gazdám?

A harc újult erővel folytatódott. Szakasztott úgy, ahogy a vízben abbamaradt. Hápi keringett Breke körül, az meg forgott. Lihegve, nyögve, egyre nagyobb lyukat vájva maga körül a homokban.

– Eltiporlak, eltiporlak! – ordította.

Hápi pedig kacagott és gyorsított. Utolérhetetlen távgyalogló-stílusában illegett-billegett Ret lángnyelve előtt. Ha Ret hétrőfös lángot fújt, akkor ő nyolcrőföset lépett. Ha Ret tizenkét rőföset, akkor ő tizenhárom rőföset szökkent; mindig épp csak annyival nyújtotta lépteit, hogy a sárkány azt higgye, na most kell még egy picivel gyorsabban forognia, több lángot fújnia.

A homok sistergett, gőzölt, lepattogtatta a sárkány fénylő pikkelyeit.

– Na? Megmondtam! – gúnyolódott Hápi.

– Megsütlek! Ne félj, megsütlek! – fenyegetőzött a sárkány.

– Én pedig visszagyúrlak sárkánytojássá!

– Huúú!

A Villámló Csiga legfőbb vonása az igazmondás. No, ezért hördült föl a közönség. Visszagyúrja tojássá? Mit, még, hogy?

– Úgy kell neki, úgy kell! Megérdemli! – rikoltozták a gyurgyalagok.

Hápi módszere roppant egyszerű volt.

Gyalogolt a sárkány körül rendületlenül, körbe-körbe, ahogy a távgyaloglók róják köreiket a stadionban. A sárkány pedig tekeredett utána. Retből a láng kifogyott, kaffogott hát, akár a többi.

Délutántól alkonyatig szótlanul dúlt a küzdelem, és láthatatlanul egy forgószél homoktölcsérében.

Adorján Sebestyén és Sebestyén Adorján Decsimama és Nagyedit együttes kérlelésére sem volt hajlandó bemenni a házba. Végül az erélyes Simonévi arra kényszerült, hogy kihozza nekik a vacsorájukat.

Már a kakaónál tartottak, amikor valaki a fülükbe lihegett.

– Adnátok egy szürcsintést?

Hápi Kácsa volt.

– Hát te? – kérdezték elképedve, mert a porvihar lankadatlanul örvénylett odalent.

– Látjátok. – Hápi kiszippantotta a két bögre kakaót – bizony erősen megszomjazott. – Dolgozik serényen. Bezsongott. Már nem bír megállni. Reggelre valószínűleg készen lesz. Addig én beszaladok a kastélyhoz.

Szavát tett követte.

A toronyban boldogan borult a nyakába húga, a kis Dzsongáriai Dzsungár Borci Csalafinta Durbincs Pockár Dockár Félpárcsirke Dorci Borjantó Jami Jamieson Majomka Borcogó Lóarcú Pihe Hámosi Hám Orrmanyi Lappancs Lappancsovna Muriska Dögönyei Plangár. Mint egy kis cinege, úgy röppent ki a börtönajtón.

Bátyjával meggyűlt a baja a Rettenthetetlennek. Píty-pity vitéz méltatlannak tartotta, hogy föladja a harcot. Éppen most, amikor az elvetemült Sárkány-program – fájdalom – három menetet nyert ellene zsinórban. Hiába sikerült az egyenlítés az imént, Breke azóta hatvannyolcezernégyszázharminckettő – hatvannyolcezernégyszázhuszonkilencre ismét vezetett.

– Nem és soha! – lihegte vérben forgó, karikás szemekkel. – Én kiszabadítom a húgocskámat, ha addig élek is!

– De hiszen szabad vagyok!

Píty-pity lovagot azonban szavakkal, puszikkal, ölbeülésekkel, cinegés csicsergéssel nem lehet levenni a lábáról. Félretolta kishúgát és vadul nyomogatta tovább a billentyűket.

Ha a Rettenthetetlen Kácsa ki nem húzza a számítógép kábelét a konnektorból, máig is ott nyomogatná.

Miként a mái napig ott keringene a Gyurgyalag-öböl homokjában Breke sárkány, ha…

Mert ott keringett-forgott szakadatlan egész este, egész éjszaka és hajnalban is, amíg ki nem fakult a pirkadat. Akkor végre elcsitult a forgás és a por leült.

Mindenki kiszaladt a partra, le a gödörhöz, amit a sárkány vájt maga alatt a rettenetes küzdelemben. Víz csillogott a gödör fenekén, a víz mélyén fakó fehérség.

Hápi lebukott érte, fölhozta.

– Ez volna a sárkány? – Píty-pity lovag csalódottan forgatta kezében a tojást: hol a gombja, a fogantyúja, a kijelzője, és a bedugója? Vagy talán elemes? – Egy ilyesmire még programot sem érdemes írni!

– Mi legyen vele? – kérdezte Decsimama az ő kissé aggodalmaskodó modorában.

– Tényleg – mondták többen is tanácstalanul.

A tojás kézről-kézre járt. Mindenki emelgette, szagolgatta, rázogatta. Semmi különös. Tojás. Nagyobb a lúdénál, piszkossárga és halszagú.

– Én szívesen megenném – ajánlkozott Dromi. Többek aggodalmából bújt elő: mi lesz, ha ez itten kikel?

– Ugyan! – Kecskemadár magához vette a tojást. – Eltemetjük ide a homokba. Egy-két mese múlva majd kikel és keres magának valami izgalmas történetet.

Ebben megegyeztek. A tojást óvatosan visszagurították a gödrébe, a gödröt betemették. Aztán hazamentek. Jázmin Dzseff legszebb kuktasapkáját fölöltve sütött egy huszonnégy személyes tojáslepényt.

Eszegettek és mesélgettek. Volt mit. Máig is mesélnek, ha fölnőttek nem lettek.

Vége