# Az opera varázslója Díszlettervek Oláh Gusztáv életművéből
Sándor Judit: Most lenne 80 éves Oláh Gusztáv Ma is magam előtt látom magas, nyúlánk alakját, amint végigmegy a folyosókon, megjelenik a színpadon, eltűnik, s újból felbukkan az Opera másik részében, mint egy mindenütt jelenvaló szellem; mert valóban néha az volt az ember érzése, hogy egy időben mindenen rajta tartja a szemét, minden érdekli, mindenért felelősséget érez, ami a házban történik. Bizonyos mértékig ez is a dolga a vezető főrendezőnek, de Oláh Gusztáv ezen a bizonyos mértéken felül élt együtt a színházzal. Talán azért, mert egyformán otthonos volt ennek a színháznak nevezett bonyolult szerkezetnek minden részterületén. Számára a műszaki problémák nem voltak problémák, hiszen alapos műegyetemi tanulmányok álltak mögötte; a partitúrák a szó igazi értelmében nyitott könyvet jelentettek neki, hiszen kulturált muzsikus, kitűnő zongorista volt; a színpadképek színei, formái egyenesen az ő fantáziájára vártak, hogy keze érintésére megszülessenek, mert ez a fantázia egy biztos ízlésű képzőművészé volt. Mintha ez a sokoldalú tehetség, ez a felhalmozott tudásmennyiség azért testesült volna meg egyetlen emberben, hogy annak szüntelen, fáradhatatlan munkájával párosulva egyik elindítója lehessen a magyar operaművészet eddigi – talán – legragyogóbb korszakának. Mert Oláh Gusztáv új korszakot nyitott: előbb a hely- és korhű díszletek és jelmezek tervezőjeként, majd a dalműveknek az összművészet szellemében tevékenykedő színpadra állítójaként. Hírét-nevét, produkcióit már zeneakadémiai növendék koromban jól ismertem; tudtam itthoni és külföldi sikereiről, tudtam, hogy a színházi hierarchia világában milyen megfoghatatlan magasságban van a helye – épp ezért, mikor az Operaház kötelékébe léptem, s őt személyesen megismerhettem, hallatlanul meglepett megjelenésének félszegsége, gátlásos kézjátéka, halk és néha akadozó beszéde. Ma sem tudom, alkati vonás volt-e ez nála, vagy a fegyelmezettségnek egy fajtája, mellyel nagyon is erős akaratát leplezte; az önmagával örökké elégedetlen ember magatartása-e, vagy azé a finom, szerény emberé, aki maga sem tudott hozzászokni hatalmához – sőt mintha néha szégyellte volna, hogy annyival többet tud másoknál. Mert tudása valóban lenyűgözően széleskörű volt. Nem felejtem el azokat az esszéknek beillő ismertető előadásokat, melyeket egy-egy bemutató előkészületeinek megkezdésekor tartott, s amelyekben történelmi, irodalmi, pszichológiai és földrajzi körképet rajzolt fel azért, hagy az érdekeltek minél teljesebb portrét kapjanak a bemutatandó műről. S mikor a darab az első színpadi próbához érkezett, Oláh Gusztáv fejében és rendezői könyvében úgy állt készen, minuciózus aprólékossággal előre eltervezve minden, mint egy lépésről lépésre kidolgozott sakkfeladvány. Éppen ezért elképzeléseitől ritkán tért el, és nem is igen hagyta magát eltéríteni. Fegyelmet, pontosságot kívánt és rendezői utasításainak százszázalékos követését. De aki egy kicsit is belelátott ebbe a gátlásosságában is makacs lélekbe, tisztában volt avval, hogy megfellebbezhetetlen határozottsága és olykor kíméletlen szókimondása sohasem volt öncélú, s hogy mindenkor a produkció tökéletességébe vetett hitből fakadt. Igen, Oláh Gusztáv a hívő ember türelmetlenségével rázott le minden ellenvéleményt, ám ugyanakkor érzékenyen odafigyelt azokra a megjegyzésekre, amelyeket fantáziája az általános koncepció érdekében hasznosíthatónak talált. Hadd mondom el most ezzel kapcsolatban a magam néhány kis emlékét. Egyszer a Traviata felújításának első jelmezes próbáján történt, hogy az utolsó felvonásban mint Annina lesegítettem a nagybeteg Violettáról sötétkék köntösét, és kisietve a színpadról, útközben a szoba közepén álló kanapéra dobtam. A mozdulat valamiképp oly jól sikerült, hogy Oláh leállítva a jelenetet azt kérte: ezt az ösztönösen artisztikus mozdulatot ezentúl tudatosan is mindig így csináljam, mert – mint mondta – a sötétkék bársony a világításban feketének hatott, és a kanapéra vetve olyan volt, mint egy gyászdrapéria, mely a bekövetkező halál hangulatát vetítette előre. Néhány évvel később a Fidelióban nagy tetszéssel fogadta azt a spontán ötletemet, hogy fiúsra összefogott hajamból a szalagot észrevétlenül kirántva, az önleleplezés jelenetében lebontott hajammal frappánsabban változtam vissza nővé. Oláh a pillanatot igen hatásosnak találta, annak ellenére, hogy - nem az ő ötletéből született. Oláh Gusztávot úgy szokták jellemezni, mint a színek, a látványosság, a nagyhatású tablók mesterét; én azonban arra is hálásan emlékezem vissza, hogy a mozarti zene motívumrendszerét kielemezve milyen adekvát mozgás-kompozíciókat hozott létre. Ezeket – mint keretet – már csak meg kellett tölteni az érzelmi átéléssel, az egyéniség sajátos színeivel: stílusuk, poézisuk volt (akár a Varázsfuvola három dámájának beállítására gondolok, akár a Cosi fan tutte lánytestvér-főszereplőinek gesztus-rajzára). S ha néha talán úgy éreztük, hogy Oláh a mozgáskultúra terén túl nagy igényű volt, ma már tudjuk: egy mércét sosem lehet elég magasra állítani ahhoz, hogy a művek igazi stílusát megközelíthessük. Az alkotóművészetek közül a rendező munkáját kíméli legkevésbé az utókor. A legnagyszerűbb produkciók fényét is elhomályosítja az új s a még újabb. Még a díszlettervező-Oláh is egy-két színpadképpel szerepel már csupán az Operaházban; s azzal is – ki tudja meddig. Ám számunkra, akiknek akár mint nézőközönségnek, akár mint munkatársaknak közvetlen emlékeink vannak róla, ma is elevenen ható színpadművészeti értékek örökhagyója, annak ellenére, hogy nagyon régen és nagyon fiatalon ment el közülünk. Ma is csak nyolcvanéves lenne. (Muzsika, 1981. 8. sz. 39–41. p.) Sándor Judit (1923–): szoprán énekesnő. 1948-ban szerződtette az Operaház, amelynek 1978-ig volt tagja. Oratórium- és dalénekesként is nemzetközi hírnevet szerzett. 1978 után egyre inkább előtérbe került pedagógiai tevékenysége, és több nemzetközi énekverseny zsűrijének munkájában vett részt. A lap tetejére