# Az opera varázslója Díszlettervek Oláh Gusztáv életművéből
Oláh Gusztáv: Második Varázsfuvola megoldásomhoz A Varázsfuvola az operairodalom legszebb műve! Sokan merész meghatározásnak tarthatják, mégis azt hiszem, hogy így van. Ismerek megrázóbb operákat, vannak meghatóbb dalművek, szenvedélyesebbek, romantikusabbak, talán egységesebbek is, de ha a szép fogalmát tesszük meg mértéknek, akkor Mozart utolsó színpadi műve szerintem az első helyen áll. A Varázsfuvolában megtaláljuk a mese szépségét és költői szimbólumait, a legnemesebb és legszebb emberi érzések fellobbanását és a legszebb zeneformák és stílusok egységes megjelenését a klasszikus operakórusoktól a zenei középkor polifóniáján át a népzenéig és mindezt Mozarttól, a legszebb zene komponistájától megálmodva. Mint egy végső betakarításnál, Mozart mindent beleadott ebbe a művébe, amit életén át felhalmozott, átélt és egyéniségével átnemesített. Szövege is remek, maga Goethe a legjobb operaszövegnek tartotta, sőt annyira foglalkozott vele, hogy folytatást is írt hozzá.
Kertrészlet az 1933-as, az 1948-as és az 1956-os előadásban
Kitűnő szöveg és mennyei muzsika. És mégis a legnehezebb színpadi feladatok egyike. Éppen sokfélesége miatt igen nehéz és bonyolult rendezési és képzőművészeti megoldása. Ha az előadás a fantasztikumot hangsúlyozza, akkor elveszti közvetlenségét és méltóságát, ha reálisan próbálják megoldani, akkor kárbavész meseszerűsége. Nehéz földrajzi és történelmi miliőrajza is. Schikaneder, a szövegíró egyiptomi környezetet ír elő. A mű a XVIII. század utolsó évtizedében keletkezett, amikor a szabadkőművesség új eszméje már áthatotta egész Európát. Mozart és Schikaneder is tagja volt a Nagy Páholynak. Mi sem természetesebb, hogy az “emberi” fogalmának egész tartalmát felölelő mű az emberi eszmény felső fokát a szabadkőművesség kiválasztottjaihoz hasonló közösségben látja. Maga a szabadkőművesség szertartásainak stílusában sokat vett át az ó-egyiptomiaktól. A Varázsfuvolában is ehhez hasonló feltételekkel, különböző szimbolikus próbákkal lehet bejutni a kiválasztottak közé. Mindenütt a hármas szám és a háromszög dominál, akár csak a szabadkőművességnél.
A tűz- és vízpróba csarnoka az 1948-as és az 1956-os előadásban
Az egyiptizálásás különben nagy divat volt a XVIII. század felvilágosult szellemei között. Éppen ezért érthetetlen előttem, hogy a legtöbb színháznál miért térnek el az egyiptomi színhelytől. Csak nem félnek attól, hogy valami Aida-szerű monumentális romantikába esnek? Milyen gyönyörűen oldotta meg K. F. Schinckel, a múlt század legnagyobb díszlettervezője a Varázsfuvola színpadképeit egy neoklasszikusan egyiptomias mesestílusban! Annyira rajongok ezekért a tervekért, hogy nem álltam meg, hogy egyet fel ne használjak az Éj királynője első megjelenésénél, Schinckel iránti hódolatom jeléül.
Sötét csarnok az 1933-as, az 1948-as és az 1956-os előadásban
Sok Varázsfuvola-megoldást láttam már életemben Bécsben, Salzburgban, Münchenben és Budapesten. Egyik sem volt meggyőző a számomra (beleértve az 1933-beli saját megoldásomat). Bánffy-Hevesi rokokó-színpada idegen a mű klasszikus és emelkedett hangulatától. A legtöbb német színpad, hogy elkerülje az egyiptomi stílust, különös hindu, vagy azték reminiszcenciákba esik, ami egészen téves asszociációkra utal. Ha pedig a szabad fantáziával próbálkoznak a díszletek építészi stílusánál, akkor keletkezik a legnagyobb baj, mert vagy valami szecesszió-szerű badarság születik meg belőle, vagy valami soha nem látott, vagy képzelt különösség, ami természetesen diametrikusan ellenkezik azzal, amit Mozart zenéje a hallgatók fantáziájára szuggerál.
Pamina szobája az 1948-as és az 1956-os előadásban
Kiváncsi vagyok, hogy új megoldásunkat hogyan fogadja a kritika és a közönség. Ha csak néhány fokkal is sikerült közelednem ahhoz az eszményi harmóniához és egységességhez, amely e mű előadásának első feltétele, akkor nem dolgoztam hiába. (Pesti Műsor, 1948. 9. sz. 2. p.)
Képek az 1956-os előadásból
A lap tetejére